Zloděj nebes

Richard Doetsch

Hodnocení:

*****

Štítky:

Literatura světová, Román, Thriller

Mistrovský zloděj Michael St. Pierre stojí před neproveditelným úkolem a neřešitelným dilematem zároveň… Když zdrcený smrtí milované manželky našel svého pravého otce, měl pocit, že mu osud konečně ukázal vlídnější tvář. Do jeho života však vzápětí zasáhl zvrhlý šílenec, který se rozhodl využít Michaelova jedinečného zlodějského umu k tomu, aby získal vytoužený poklad – klíč k tajemství věčného života, který kdysi doputoval do Kremlu z Byzance. Michaelovi nezbývá než se vydat společně s kamarádem Buschem a tajemnou Susan na výpravu, která svou nebezpečností přesahuje všechno, co kdy zažil. Proti nim stojí nástrahy v podobě zatopených chodeb kremelského podzemí, celá ruská armáda, ale i podlá zrada ve vlastních řadách. Kdo je vlastně spojenec a kdo je nepřítel? Zjistí to Michael včas, anebo on i tajemný byzantský poklad padnou do rukou šílence, který si na Korsice buduje celosvětové impérium?

ZLODĚJ

VÍRY

Richard Doetsch

ZLODĚJ

VÍRY

Richard Doetsch

2009

Copyright © 2008 by Richard Doetsch

Translation © 2009 by Zuzana Pernicová

Cover design © 2009 by DOMINO

Veškerá práva vyhrazena. Žádná část tohoto díla nesmí být reprodukována ani elektronicky přenášena bez předchozího písemného souhlasu majitele autorských práv.

Z anglického originálu THE THIEVES OF FAITH,

vydaného nakladatelstvím Dell, New York 2008,

přeložila Zuzana Pernicová

Odpovědná redaktorka: Karin Lednická

Jazyková redakce: Hana Pernicová

Korektura: Hana Bončková

Technický redaktor: Martin Pěch

Sazba: Dušan Žárský

Obálka: Zdenka Gelnarová

Vytiskla tiskárna Finidr Český Těšín

Vydání první

Vydalo nakladatelství DOMINO, Na Hradbách 3, Ostrava 1,

v červnu 2009

ISBN 978-80-7303-454-2

Pro Virginii, moji nejlepší kamarádku.

Miluju tě celým svým srdcem.

Když tě držím v náručí a ty mi objetí oplácíš,

jsou to ty nejkrásnější chvíle… Je to dokonalost sama…

Cítím se doma.

Díky tobě náš život překonává i mé nejsmělejší sny.

Děkuju ti.

PODĚKOVÁNÍ

Život je mnohem příjemnější, když pracujete s lidmi, které máte upřímně rádi a vážíte si jich. Je mi nezměrným potěšením poděkovat níže uvedeným:

Geneovi a Wandě Sgarlataovým za vytrvalou podporu a přátelství – nebýt jich, tuto knihu byste nečetli. Irwynu Applebaumovi za to, že uvedl sen do života; Nitě Taublibové za to, že udržuje rozběhnutý stroj v chodu; Kate Miciakové za to, že opečovává mou kariéru a naučila mě daleko víc, než si vůbec uvědomuje. Joshi Pasternakovi za to, že se znenadání zjevil odnikud a přinesl s sebou inspiraci, dobré rady a nadšení – jsem hrozně rád, že spolupracujeme. Madeline Hopkinsové, jejíž osvícené redakční zásahy mě vždy zachytí v pádu. Joelu Gotlerovi za odborné rady týkající se západního pobřeží. Marii Faillaceové a všem ve společnosti Fox 2000 za to, že projevili zájem o „zlodějskou“ sérii a že jejich zájem nepolevuje.

A hlavně, ze všeho nejvíc, Cynthii Mansonové. V našem světě je vzácností den, kdy najdete opravdového přítele, a najít takového, s nímž můžete spolupracovat, je hotový zázrak. Díky za tvé inovativní myšlenky, nepolevující důvěru a bezmeznou výdrž.

Děkuji své rodině: Tobě, Richarde, za tvůrčího ducha, pevný charakter a smysl pro humor tváří v tvář protivenstvím. Tobě, Marguerite, za tvůj nezdolný přístup k životu, laskavé srdce a nekonečný cit pro styl, bez ohledu na okolnosti. Tobě, Isabelle, za tvůj smích, tvůj perfekcionismus v záležitostech velkých i malých a za neutuchající údiv nad světem, který tě obklopuje. Děkuji svému otci za to, že je mým otcem a učí mě všemu tomu, co konečně po té spoustě let začínám chápat.

A především chci poděkovat tobě, Virginie, že ses smířila s mým nekonečným pracovním ponocováním. Jsi moje múza, hudba mé duše, zdroj všeho dobrého v mém životě. Obdařuješ mě smíchem, radostí a láskou. V tvé společnosti mé srdce přímo tančí.

A konečně díky tobě, čtenáři, který sis koupil Zloděje víry, přestože jsi o mně nikdy neslyšel. Doufám, že překoná tvá očekávání. A těm, kdo podobně riskovali už nákup Zloděje nebes, díky za to, že se vrátili podruhé.

Italské Dolomity

Strmé svahy Dolomit završené sněhovými čepičkami se vzpínaly až k nebesům, majestátně shlížely na severoitalské údolí a vrhaly na ně temný stín, který je halil a připravoval je o poslední zbytečky mdlého zimního slunce.

Na úpatí hor se choulila malá chata; za materiál ke stavbě roubených zdí posloužily borovice z okolních lesů a došková střecha byla bytelnější než u lecjakého moderního stavení. A přitom tu tahle chata stála v nezměněné podobě, jen s výjimkou drobných oprav, už půldruhého století. Uvnitř byla spartánsky zařízena hrubě tesaným nábytkem z téhož borového dřeva. Postrádala jakékoli moderní vymoženosti: pro vodu se muselo chodit ke studni, topilo se ve velkých kamnech, svítilo starobylými olejovými lampami. Nebýt laptopu a satelitního telefonu na dřevěném kuchyňském stole, nedalo by se podle ničeho poznat, že se člověk nachází v jednadvacátém století. Obrazovka laptopu ukazovala stav financí na účtech u lucemburské banky Safra. Genevieva Ziverová s hodinářskou precizností procházela své účty jeden po druhém a zjišťovala, že jsou všechny do jednoho prázdné.

Muž urazil po svahu hor nad údolím už víc než šest kilometrů, na sněžnicích klouzal po metrové vrstvě sněhu. Vítr pofukující od východu ho sice štiplavě studil, ale zároveň za ním zametal veškeré stopy, což mu přišlo vhod. V bílé lyžařské kombinéze ho proti sněhu téměř nebylo vidět. Batoh měl důkladně upevněný na zádech, aby mu nepřekážel v pohybu; od úst se mu skrz hustý černý plnovous ověšený rampouchy hrnuly obláčky páry. Zpod bílé vlněné čepice se mu draly dlouhé černé vlasy a povlávaly mu v neutuchajícím větru kolem hlavy. Ani jedinkrát se během své tříhodinové cesty zasněženým lesem nezastavil. Konečně se vynořil z lesa a pod šedivými rozeklanými vrcholky hor se před ním otevřelo údolí. Načasoval si cestu dokonale – schylovalo se k západu slunce, takže bude mít právě tak čas, aby odvedl práci a pak se vytratil pod příkrovem tmy. Strach z podchlazení, omrzlin a smrti bledl vedle pomyšlení na to, že by ho mohli chytit. O jeho poslání se nesmí nikdo dozvědět.

Genevieva hledala na své chatě únik před světem. Jezdila sem odnepaměti, aby si pročistila hlavu a zahleděla se do svého srdce. Byla tu odříznutá od okolního světa, nic ji nerozptylovalo a právě to jí odjakživa pomáhalo nalézt řešení problémů, které ji sužovaly. Vždycky se sem plahočila drsným horským terénem obtěžkaná úzkostí a životními strastmi, zdeptaná zdánlivě neřešitelnými potížemi. A stačilo strávit tu týden a odcházela s čistou hlavou a lehkým srdcem, měla po ruce všechna potřebná řešení i odpovědi a sršela nově nabytým odhodláním. Pokaždé to pro ni bylo jako znovuzrození. Osvěžila si mysl, tělo i ducha. Zase získala naději.

Teď byla na chatě teprve třetí den a už vyřešila všechny problémy, které si s sebou do hor přivlekla. Všechny až na jeden – a to byl největší problém, na jaký narazila za celé roky. Odmítala se tomu člověku podvolit, odmítala mu dát to, po čem tak úporně prahl. Zkoušel to na ni s osobním šarmem i s penězi, s mírumilovným přesvědčováním i nenápadnými výhrůžkami, s neskrývaným nátlakem i přímočarým zastrašováním. Ale ona zarytě odmítala kapitulovat.

A tak na ni udeřil; využil svého vlivu, moci a bohatství, aby rozmetal její svět na kusy, a vůbec se přitom neohlížel, koho všeho se to dotkne. Připravil ji o finanční zdroje. Vyraboval jí účty, takže jí zavřeli sirotčinec a děti překotně svěřili do péče různým pěstounům. Ale ona se přesto nepodvolila; předvedla mu, že její vůli nezlomí.

A pak navštívil její domov uprostřed noci. Obrátil ho vzhůru nohama, a když nenašel, po čem se pídil, nechal ho shořet. Ocitla se na pokraji finančního, tělesného i duševního zhroucení.

Bylo jen otázkou času, kdy ji najde. Zatím po ní neúnavně a neúprosně pátral.

Když vousatý muž pokládal na skalnatý horský svah poslední nálož, na chvilku přestalo sněžit, opona mraků se rozhrnula a vykoukl zpoza ní kousek modrého nebe. Poslední paprsky večerního slunce zbarvily svět dozlatova. Muž se zadíval dolů do údolí. Až k obzoru se táhla poklidná scenérie, ničím neporušená panenská příroda. Až na malou chatu v dálce nebylo nikde v dohledu ani stopy po civilizaci. Vzápětí se zvedl vítr, opona mraků se zase zatáhla, kraj zahalila temnota a začalo sněžit ještě hustěji než předtím.

Muž umístil nálož a podíval se na hodinky. Vytáhl drobný přístroj, neohrabaně ho svíral rukou v rukavici a otáčel kolečkem časovače, až se na displeji objevilo 20:00. Pak stiskl tlačítko po straně. Chvilku nato nálože rozmístěné ve dvacetimetrových rozestupech ve skalních puklinách začaly vybuchovat v gejzírech rudé záře. První výbuch byl načasován na 20:00, každý další pak dvě vteřiny po předchozím. Zář se postupně vytrácela pod závojem padajícího sněhu.

Muž se naposledy ohlédl po chatě a pak zamířil přes horský hřeben zpátky.

Genevieva poprvé v životě zažívala strach: ne strach ze zajetí, ne strach ze smrti, ale strach, že ten muž najde to, co hledá, to, o čem si myslí, že na to má nárok. Nedalo se to koupit, nedalo se to nijak jinak získat a on byl ochoten udělat cokoli, jen aby se toho zmocnil. A přitom byl úplně poslední ze všech, komu by měla připadnout taková vědomost, takové tajemství dávno ukryté před celým světem.

Znala toho člověka. Věděla, jaká zvěrstva už ve jménu své neustále rostoucí ctižádosti spáchal, jakého násilí se dopustil na svých nejbližších.

A tak jí nezbylo než udělat to, čemu se za každou cenu chtěla vyhnout – a už teď litovala, že do toho kamaráda zatáhla. Neobrátila se na něj s obyčejnou prosbou – obrátila se na něj s prosbou, aby udělal nemožné. Příčilo se to její morálce, ale říkala si, že při boji se zlem je občas potřeba uchýlit se ke krajním prostředkům.

Neměla, čím by kamarádovi zaplatila, nezůstalo jí nic cenného, jen prostá slova. Apelovala na jeho srdce, na jeho duši. Protože věděla, že existují tajemství, která by nikdy neměla být odhalena. Tajemství, o kterých by se nikdy nikdo neměl dozvědět.

Mezi ostrými věžemi Dolomit se proháněl skučící ledový vichr, sněhová bouře útočila na horské štíty a dusila je čerstvou sněhovou pokrývkou. Pak se rozhostil klid a ticho, z nebe se nehlučně sypal hebký sníh, který tlumil všechny zvuky.

A náhle zčistajasna otřásl večerem hromový rachot, série výbuchů pod samými vrcholky hor. Síla explozí urvala kusy skály a ty se hrnuly dolů a strhávaly s sebou led a sníh.

Údolím se rozlehla ozvěna výbuchů, a sotva utichla, pohlcena padajícím sněhem, zaburácel nový hřmot, ještě ohlušivější než ten předchozí. Každým okamžikem nabíral na síle, jako když se přibližuje vlak, rval poklid večera na kusy.

Z horských štítů se valila mohutná sněhová lavina a strhávala s sebou všechno, co jí stálo v cestě, vyřvávala stromy i s kořeny, jako když srp hladce kosí trávu. V tu chvíli bylo štěstí, že se do téhle oblasti ještě nerozlezla civilizace. Lavině nestály v cestě žádné vesnice, nemuseli před ní prchat žádní lyžaři, nebylo tu nic než osamělá, sto padesát let stará chata. A té nikdo litovat nebude.

1

Michael St. Pierre se hnal ženevskou ulicí Rue de Mont-Blanc jako o závod, vyhýbal se vozům, autobusům, pouličním lampám a bezdomovcům.

Byl čtvrtek, dvě hodiny ráno. Z hor se i teď na sklonku zimy nečekaně přihnal sníh a halil rozblácené ženevské ulice čerstvou bílou pokrývkou. Michael uháněl jako ještě nikdy v životě a kolem něj se míhaly domy jako vystřižené z pohádkové knížky, jejichž barvy tlumil padající sníh. Od chvíle, kdy opustil vyhřívané prostory, uběhlo teprve pětačtyřicet vteřin, ale už mu úplně znecitlivěly uši. Tmavomodré oči mu v ledovém nočním větru slzely, hnědé vlasy mu bičovaly tvář a vločky ho řezaly do obličeje jako žiletky.

Těžký černý batoh mu na rameni poskakoval a vychyloval ho z rovnováhy. Hnal se potemnělým městem, proplétal se liduprázdnými bočními uličkami směrem k historickému centru. Splýval se stíny, jeho černou kombinézu nebylo ve tmě skoro vidět, jeho zrychlený dech se odrážel od okolních zdí.

Konečně se před ním vyloupla zadní zeď domu číslo 24 na Rue de Fleur. Pětipatrová budova nebyla ničím nápadná a působila opuštěně. Ale Michael věděl líp než kdokoli jiný, že důležité a cenné věci se často skrývají na nenápadných místech, kde by je nikdo nečekal.

Přestalo sněžit. Michael zasunul prsty do škvír mezi žulovými kvádry, opatrně nahmatával úchyty a byl rád, že mu v rukavicích nekloužou ruce. Vzhlédl ke střeše; kvůli navátému sněhu to vypadalo, jako by měl šplhat do nějakého přízračného bělavého polosvěta.

Pokoušel se soustředit roztoulané myšlenky, nenechat se ničím rozptylovat. Do začátku představení zbývá necelá minuta. Necelá minuta, aby splnil kamarádce její poslední přání.

Upravil si batoh na zádech a začal šplhat vzhůru.

„Nascentes morimur – jen co se zrodíme, umíráme,“ pronesl kněz. Tmavé vlasy mu ve větru poletovaly kolem obličeje. Byl to vysoký muž se širokými rameny. V drsných rukou svíral růženec a mnul prstem první korálek nad křížkem. Otec Simon Bellatori vypadal spíš na ostříleného vojenského plukovníka než na duchovního a jeho zvučný hlas by se víc hodil k vydávání povelů než k udílení požehnání. „Tělo se dá považovat za vězení, jímž jsme spoutáni se smrtelnou existencí, zatímco duše je věčná a jen čeká, kdy bude z pozemského žití osvobozena. Podle jiných názorů je život konečný, ale těm, kdo věří, těm, kdo neztrácejí víru, zůstává naděje a příslib nebes. A právě tam existuje skutečný věčný život a právě tam bude navěky dlít naše sestra Genevieva.“

Na starém hřbitově na okraji Říma postával hlouček lidí. Do Michaela se zakusovala šedivá italská zima, jak tam tak stál a hleděl k městu, ke vzdálenému Vatikánu. Sklopil hlavu a poslouchal, jak se jeho přátelé modlí. Zatímco ostatní truchlící – těch pár, co se jich tu sešlo – drželi v rukou modlitební knížky, Michael křečovitě svíral obálku ze silného papíru. Byl na ní modře vyražený kříž a dostal ji přesně před týdnem.

Tehdy mu ji Genevieva předala, jakmile jí otevřel dveře. Seděla v podřepu na schodech před vstupními dveřmi a drbala Michaelovy mohutné hafany, Vránu a Jestřába, kteří ji jako obvykle přivítali nadšeným štěkotem.

„Dobré ráno, ospalče,“ vzhlédla k němu s vřelým úsměvem. Měla na sobě dlouhý bílý kabát a vlasy si stáhla do uzlu. Kolem zápěstí měla jednoduchou šňůru perel a na krku starobylý krucifix. Působila upraveně a elegantně a Michael se neubránil úsměvu, když ji viděl, jak dřepí na zasněženém zápraží a mazlí se s jeho bernskými salašnickými psy.

Vyšel ven do chladného zimního rána. „Kdybych věděl, že přijedeš…“

„Copak, oholil by ses a uklidil bys?“ pronesla Genevieva se svým měkkým italským přízvukem.

„Tak něco.“ Michael podřepí vedle ní. „Dáš si snídani?“

Podívala se na něj. Z očí jí sálala vřelost, ale nedokázala skrýt smutek – a takovou emoci u ní Michael ještě neviděl.

Seznámili se po smrti Michaelovy ženy Mary. Genevievu za Michaelem poslal otec Simon Bellatori z papežského archivu, aby mu od Vatikánu i samotného papeže tlumočila upřímnou soustrast.

Bylo zvláštní shodou náhod, že Genevieva vedla sirotčinec – anebo spíš nebyla náhoda, že Simon poslal právě ji. Michael byl sirotek, a přestože se ho ujali milující adoptivní rodiče – kteří už teď byli po smrti –, pořád cítil spřízněnost s opuštěnými dětmi i s těmi, kdo neváhali otevřít svá srdce a starat se o ně.

Během posledních šesti měsíců se s Genevievou hodně sblížil. Připadala mu jako starší sestra; chápala jeho úzkost, jeho bolest. Poskytovala mu stručná, ale vnímavá slova útěchy, věděla, že každý člověk prožívá ztrátu blízké osoby jinak, trápí se jiným způsobem. Nikdy Michaela neposuzovala podle jeho minulosti; říkala, že všichni jsme obdařeni i obtěžkáni neobvyklými schopnostmi a že to, jak jich využijeme, z nás dělá to, čím jsme. Michael nad jejím postojem nepřestával žasnout; za všech okolností se vždycky dívala na svět pozitivně. Ničeho se nebála a dovedla najít dobro i v té nejčernější duši.

„Neřekl bych, že jsme zrovna sousedi – Byram Hills je zhruba nějakých pět a půl tisíce kilometrů od Itálie. Určitě jsi nevážila celou tu cestu, jen aby sis ode mě půjčila rozmetač sněhu.“

Genevieva se na Michaela usmála, dokonce se zasmála nahlas, ale vzápětí zvážněla. „Přišla jsem tě o něco poprosit.“ Překotně to vychrlila, jako by to ze sebe potřebovala co nejrychleji dostat.

„Řekni si o cokoli.“

„Neodpovídej mi hned. Chci, aby sis to, o co tě požádám, nechal pořádně rozležet v hlavě.“

„Klidně,“ řekl Michael tiše a vstřícně naklonil hlavu ke straně. Neunikla mu zdráhavost v jejím hlase; ještě nikdy ji neviděl tak nejistou.

„Existuje jeden obraz, Michaeli. Je to můj obraz, celé věky patřil mojí rodině. Je to jedno z pouhých dvou dochovaných děl jistého zapomenutého malíře. Považovala jsem ho za ztracený, ale nedávno jsem zjistila, že se objevil na černém trhu. Skrývá se v něm rodinné tajemství, jehož odhalení by mohlo mít nedozírné následky.“ Genevieva se na okamžik odmlčela a zase začala drbat Jestřába na břiše. S očima upřenýma na psa pokračovala: „Nejde o to, že bych ten obraz chtěla získat zpět – přeju si, aby byl zničen, než se k němu dostane jistý člověk, kterému by nikdy neměl padnout do rukou.“

Michael tam jen dřepěl; bylo mu jasné, že po něm chce, aby kvůli ní spáchal zločin. Zadíval se na obálku s modrým křížem, erbem Genevieviny rodiny, a připadalo mu, že se čas neskutečně vleče a zima se mu zakusuje až do morku kostí.

„Stala se ze mě štvaná zvěř, Michaeli. Jdou po mně, aby rozluštili tajemství ukryté v tom obraze.“

„Co tím myslíš, že po tobě jdou?“ zeptal se Michael s rozčarováním v hlase. Napřímil se a snažil se pozorně poslouchat, co mu říká.

„Muž, který se ten obraz pokouší získat, má černočerné srdce. Je to člověk, který nezná slitování, neví, co jsou to výčitky svědomí. Nezastaví se před ničím, aby dosáhl svého cíle. Ničí život pro něj není posvátný, neštítí se ani té největší špinavosti. Je zoufalý – a zoufalý člověk nezná zábrany, nezná hranice, je jako zvíře v pasti, které si klidně přehryže vlastní údy, jen aby uniklo. A to, co ten muž hledá, to, k čemu by ho mohl dovést ten obraz, vede jen a jen k záhubě.“

„Jak to víš?“ zeptal se Michael. Z hlasu mu zazníval soucit a nebylo v něm ani stopy po nedůvěře. „Jak víš, že se nepleteš? Pronásledovat někoho jako štvanou zvěř… Jaký parchant by něco takového dělal?“

„Ten člověk, o kterém mluvím…, říkám to hrozně nerada, ale…“ Genevieva se na něj podívala a v očích se jí zračila hluboká beznaděj. „Je to můj vlastní syn.“

Michael jí hleděl zpříma do očí a vstřebával její slova. Byla vždycky tak silná, tak sebevědomá, ale teď působila zoufale, dívala se na něj vyděšeně jako ztracené děcko.

Nakonec otevřela mosaznou sponku na kožené kabelce, sáhla dovnitř a vylovila klíčky od auta. Vstala, oprášila si kabát a znovu se jí vrátila vyrovnanost a důstojnost.

Michael se taky beze slova zvedl. Zůstal vedle ní stát a díval se na ni. „Nevím, co na to říct.“

Genevieva se k němu naklonila a dala mu pusu na tvář. „Nic neříkej. Stydím se za to, co po tobě chci.“ Jemně poklepala na obálku v Michaelově ruce. „Nebudu se na tebe zlobit, jestli odmítneš – vlastně doufám, že to uděláš. Byla ode mě hloupost, že jsem za tebou přijela.“

„Genevievo…,“ začal Michael, ale nedostávalo se mu slov a Genevieva už beztak mířila pryč.

„Za týden ti zavolám,“ slíbila a odkráčela.

Michael se za ní díval, jak se vzdaluje po zasněžené příjezdové cestě, nasedá do auta a odjíždí.

V následujících dnech přemítal o její prosbě – je za tím jen paranoia, přehnaná reakce matky, kterou zradil vlastní syn? To zoufalství v jejích očích… Bylo to pro ni tak netypické, že se mu její slova zabodávala až do duše. Ačkoli jím zmítaly pochybnosti, ani na okamžik nezapochyboval o upřímnosti jejího počínání – Genevieva hluboce věřila, že ten obraz je nesmírně důležitý.

Její prosba ho tížila jako závaží – chtěla po něm, aby se vrátil k životu, který už zavrhl, kterému se od Maryiny smrti důsledně vyhýbal. Rád by ten život nechal odpočívat jen ve vzpomínkách ženy, jejíž vlastní morálka byla pevnější než ocel. Krom toho nechal své někdejší dovednosti zrezivět a měl strach, že už ani reakce nemá jako dřív. Genevieva po něm chtěla nejen to, aby ten obraz ukradl, ale taky aby se postaral, že nikdy nepadne do rukou jejího syna.

Tři dny nato Michael sáhl po telefonu, aby to s ní probral, aby jí poskytl citovou oporu, tak jako ji ona poskytovala jemu. Zdvořilé odmítnutí si hodlal nechat až na konec. Žádala po něm, ať se vloupá do galerie obchodující se zbožím na černém trhu, galerie, o jejíž existenci se jen spekuluje, ale nic určitého se neví. A i kdyby ji přece jen našel, určitě bude zabezpečena jako nedobytná pevnost.

Srdce se mu sevřelo úzkostí, když zjistil, že Genevieva má odpojený telefon. Zavěsil a obratem zavolal Simonovi. Ani nepotřeboval poslouchat, co mu Simon vykládá, tón jeho hlasu mluvil za vše.

Genevieva byla mrtvá.

Belange, to bylo jméno, o kterém se v uměleckých kruzích jen šuškalo. Společnost obchodující na černém trhu a nabízející díla vyhovující tomu nejvytříbenějšímu vkusu. Obrazy, sochy, špetky, starožitnosti – předměty, o nichž se myslelo, že jsou navždy ztraceny. Legendární umělecká díla. Belange bylo krycí označení pro Killiana McShanea. Byla to organizace o jednom muži, ale místo jedné adresy jich měl McShane hned deset, roztroušených po Švýcarsku a po Amsterdamu. Ačkoli byl skutečný milovník umění a obchod s uměním pro něj představoval práci na plný úvazek, žádná z adres tomu ani v nejmenším nenasvědčovala. Všechno to byly elegantní činžovní domy, jejichž nájemníci povětšinou pracovali ve finančních kruzích. McShane měl na každé adrese kancelář v suterénu a každé z těch míst navštěvoval jen dvakrát do roka.

Potají obchodoval se ztracenými poklady uměleckého světa a z každé transakce si účtoval patnáct procent. Garantoval, že operuje diskrétně a v naprostém utajení, a ještě důsledněji přistupoval k otázce bezpečnosti; bezpečnostní opatření v čísle 24 na Rue de Fleur byla toho nejtěžšího kalibru. V každou denní i noční dobu dům střežili tři hlídači – jeden hlídal u hlavního vchodu, jeden ve vstupní hale a jeden na střeše. Nebyli to obvyklí hlídači z bezpečnostní firmy. McShane si vybíral výhradně bývalé příslušníky vojenské policie, kteří měli dostatečný výcvik, aby jeho podnik patřičně ochránili. Najímal si je kvůli dvěma hlavním dovednostem – všímavosti a střeleckému umu – a dával jim jasné instrukce, aby neváhali a v případě potřeby obě tyto dovednosti naplno uplatnili. K tomu měl nádavkem elektronické zabezpečení na úrovni nejvyspělejší vojenské techniky a bezpečnostních zařízení využívaných v nejprestižnějších muzeích; vybavení, o jakém běžný člověk v životě neslyšel, pokud se zrovna nepohyboval ve světě zlodějů.

Každý obraz nebo umělecký předmět určený k prodeji dopravil McShane za přísných bezpečnostních opatření do téhle budovy a vystavil ho v klimatizované místnosti v suterénu, aby si ho mohli zájemci o koupi bezpečně prohlédnout. Po uzavření obchodu kupec doručil McShaneovi finanční obnos. Ani jedna ze zúčastněných stran neměla ponětí o identitě té druhé, a dokonce i sám McShane zůstával v anonymitě, pracoval za pomoci prostředníků. Platby probíhaly výhradně ve formě šeků na doručitele, aby nezůstávaly stopy v podobě bankovních dokumentů. Po doručení McShane šeky na čtyřiadvacet hodin zadržel, aby ověřil jejich pravost. Poté byly platba a umělecké dílo předány patřičným stranám, aniž by kdekoli zůstal jakýkoli důkaz, že transakce vůbec proběhla.

Ohňostroj sexuálních hrátek odstartoval přesně podle plánu a dokonale odvedl pozornost; základní instinkty přemohly i nejbedlivějšího hlídače plně oddaného povinnosti. Byla to dokonalá intimní pyrotechnika. Na střeše vedlejší, o patro nižší budovy se vynořily dvě ženy v doprovodu studenta a navzdory nočnímu chladu odhodily kožichy a odhalily dokonale tvarovaná nahá těla. Pustily si na přenosném přehrávači techno a začaly dvacetiletého klučinu obšťastňovat tak smyslně, že na to byla představivost krátká. Zároveň hrály představení pro osamělého pozorovatele na sousední střeše.

Michael se přehoupl přes parapet, aniž by ho zaujatý a vzrušený hlídač zpozoroval. Vyšplhal těch pět pater vzhůru po nepravidelných žulových blocích, které poskytovaly skvělou oporu pro ruce i pro nohy. Skryl se za strojovnou výtahu, potichu otevřel batoh, vylovil z něj lano a upevnil ho na střechu, aby měl únikovou cestu. Nahoru a dolů ke dveřím strojovny položil dva velké magnety, čímž vyřadil z provozu alarm. Rychle si poradil se zámkem, proklouzl dovnitř a opatrně za sebou zavřel, takže to ani neklaplo. Díky informacím od Genevievy a jeho vlastním kontaktům v podsvětí se mu povedlo zjistit McShaneovu adresu a ověřit si obchod, který byl na spadnutí. Sehnat plány budovy bylo o poznání těžší a s jejich studiem skončil teprve před hodinou.

Zadíval se do tmavé, sto let staré výtahové šachty; dýchal z ní zemitý pach a útočil na jeho smysly. Vytáhl z batohu speciální pružinu a upevnil ji k rámu výtahu na stropě. Připjal se úvazem k výtahovému lanu, urovnal si batoh na zádech a pak se tiše spustil temnotou o šest pater níž. Pomocí slaňovací brzdy řídil rychlost sestupu. Tohle vybavení však nepotřeboval ani tak pro cestu dolů, jako spíš proto, aby pružina zafungovala jako guma a vytáhla ho z přízemí, až se bude vracet.

Zastavil se několik centimetrů nad střechou kabiny výtahu, který na noc odstavili ve druhém suterénu. Stoupl si na výtah a přiložil ucho ke studeným kovovým dveřím. Neozývalo se zpoza nich nic než ticho. Opatrně odsunul dveře, zase je za sebou zavřel a vykročil temnou chodbou.

Ve světě umění jde o zisk stejně jako v kterémkoli jiném byznysu. Věci jako automobil, počítač, dokonce i prostitutka mají největší cenu, když jsou nové, neopotřebované, nepoznamenané věkem, používáním a životem. Naproti tomu umělecká díla zrají jako dobré víno. Teprve když tvůrce zemře a nemůže se těšit ze zasloužené odměny za své mistrovské výtvory, získá jeho dílo patřičně vysokou cenu. Umění vyvěrá z umělcova nitra, odráží jeho vidění světa přefiltrované jeho myslí, duší a srdcem. Každičké dílo je svébytným dítkem, které vzešlo z bolestivého a strastiplného procesu zrození a zaslouží si lásku a pýchu. Ale přes to přese všechno to obvykle nebývá umělec, kdo se po vší té námaze dočká náležité odměny, kdo si plně vychutná potenciál svého potomka. Bývá to investor, člověk, který má peníze, který se vyzná na trhu a baví ho získávat kořist; nezřídka člověk, který nerozezná malířské plátno od papíru, štětec od plnicího pera a inkoust od olejové barvy. Má sice třeba uznání pro předměty, s nimiž obchoduje, ale skutečnou pýchou ho naplňuje pocit, že mu něco patří. Vědomí, že vlastní unikátní věc, která existuje jen v jediném exempláři a kterou už zesnulý autor nikdy nenapodobí.

Skutečného sběratele žene touha získat něco nedostupného. Vlastnit něco, co nikdo jiný nemá. Předměty, které se považovaly za ztracené, o nichž se myslelo, že vzaly zasvé ve válkách, že byly zničeny, že se nad nimi navždy zavřela voda. A jak velí ekonomické zákonitosti, cenu určuje nabídka a poptávka.

Obraz Odkaz od Chaucera Goviera představoval vrchol autorovy tvorby, bylo to ve všech směrech skutečné umělecké dílo.

Byl považován za jeden ze dvou nejlepších Govierových výtvorů, za malbu oplývající takovou krásou a procítěností, že i autor sám věděl, že už nikdy nic rovnocenného nevytvoří. Nakrátko se mu dostalo Božího požehnání a on toho využil a stvořil božské dílo.

Govier nebyl ve své době příliš známý, ale později se jeho příběh dostal do hlavních novinových titulků. Nedávno se našel deník Govierovy sestry a byla potvrzena jeho pravost. Deník popisoval malířův život, ale zájem celého světa přitáhla hlavně poslední stránka, kde se líčila jeho smrt v roce 1610. Právě ta probudila v uměleckém světě hlad po Govierovi. Govierův osud předčil co do dramatičnosti i ten van Goghův.

Aby si Govier vydělal na barvy, sloužil v klášteře Svaté trojice. Týden co týden vyrážel na skotskou Vysočinu, dovážel mnichům zásoby a pomáhal jim s drobnými opravami. Když jednou v neděli látal smolou díru ve střeše, dal se do řeči s umírajícím mnichem jménem Žitnik. Klábosili o počasí, o přírodě a o životě a Govier měl co dělat, aby mužově angličtině se silným ruským přízvukem vůbec rozuměl. Nakonec se hovor stočil k umění a k Bohu, tématům, která pro oba představovala srdeční záležitost. Govier se zájmem poslouchal, jak mu Žitnik vykládá o úžasných uměleckých dílech v Moskvě a zejména v Kremlu. Líčil mu příběhy o Bohu a andělech a Govier mu vydržel nadšeně naslouchat až do pozdního večera. Když se po deváté hodině s umírajícím mnichem loučil a mířil ke dveřím, Žitnik si ho zavolal zpátky ke svému lůžku a dal mu dva kusy silného plátna. Poprosil Goviera, ať na ně zpodobní příběhy, které mu odvyprávěl, a pak je nechá doručit na adresu v jižní Evropě. Sundal si z krku krucifix, taky mu ho dal a požádal, ať ho přiloží k obrazům, aby bylo zřejmé, kdo je posílá. Řekl, že se nemůže Govierovi odvděčit nijak jinak než modlitbami, a s požehnáním ho vyslal na cestu.

Govier, kterého úkol zaujal, neotálel a hned se pustil do díla; dva týdny nepřetržitě pracoval, až vtělil mnichovo vyprávění do dvou maleb nazvaných Odkaz a Věčnost. Když je dokončil, zůstal na ně hledět, dojat k slzám jejich nádherou a upřímným zpodobněním Boha, a hned ráno je pak i s krucifixem poslal tam, kam chtěl mnich. Vědomí, že nic tak geniálního už nikdy nevytvoří, mu zlomilo srdce, a tak se ještě toho rána vrhl z mostu Fonx Tower Bridge do bouřlivých vod řeky svaté Anny a jeho tělo i talent utonuly v divokém proudu a roztříštily se o skaliska.

Zatímco obraz Věčnost zmizel, Odkaz putoval z ruky do ruky a cestoval po Evropě, až si ho rodina Trepaudů pyšně vyvěsila ve svém sídle nedaleko Paříže, kde zůstal do čtrnáctého června roku 1940 – do dne, kdy do města vtrhli nacisté. Erwin Rommel se svými muži táhl městem a zabavoval veškerá umělecká díla, která mu přišla pod ruku; nezůstal před ním ušetřen ani Odkaz. Většina zabavených děl putovala do soukromých sbírek, anebo zmizela v propadlišti dějin, když Rommel v roce 1945 zemřel v africké poušti.

Ale jak už to tak bývá, „zmizet“ je relativní pojem. Odkaz unikl zničení, přestál putování od jednoho majitele ke druhému, stal se předmětem tajných obchodů a obohatil ty, jejichž rukama prošel. Teď visel v klimatizovaném suterénu firmy Belange čile obchodující na černém trhu a věděli o něm jen McShane, člověk, který ho koupil, a muž v černém, který právě běžel suterénní chodbou.

Michael visel za pomoci speciálních hliníkových přísavek na rukou a na kolenou pod stropem, mimo dosah bezpečnostní kamery. Kamera se ve dvacetivteřinových intervalech otáčela a vykrývala stopadesátistupňový úhel. Místnost byla zařízena jednoduše, stála tu dvě pohodlná křesla a pohovka. Zdi byly obloženy tmavým třešňovým dřevem a prostor decentně osvětlovala stojací lampa a stropní zářivky. Podlahu pokrýval hustě tkaný zelený koberec s vlasem protaženým skrz jemné kovové pletivo. Nenápadné pletivo nebylo na pohled patrné, ale stačilo by na podlahu šlápnout a vetřelec by dostal elektrický šok, který se vyrovná zásahu z omračovací pistole, a zůstal by bezmocně ležet na zemi – paralyzovaná lidská troska, které tečou z úst sliny.

Michael studoval reprodukci Govierova obrazu nesčetné hodiny. Ale ani to ho dostatečně nepřipravilo na plátno, které teď měl před sebou. Dokonalost byla slabé slovo. Soustředil se na to, jak obraz spočívá na úchytech napojených na alarm, jak silné zdi má místnost, jak důkladně je celá budova zabezpečena, jak profesionálně vytrénovaná ostraha ji hlídá. Ale přesto mu, jak tam tak visel na stropě, neuniklo, že se dívá na skutečné mistrovské dílo.

Sledoval kameru, jak zas a znova opisuje oblouk, a plánoval si nejlepší načasování. Čtyřikrát si v duchu probíral svůj příští krok, představoval si ho do nejmenších detailů. A pak se konečně pustil rukama, jako by to pro něj byl naprosto rutinní úkon, zhoupl se dozadu a zůstal viset za kolena. Nožem bleskurychle objel plátno po obvodu a vyřízl ho z rámu. Jediným pohybem silné plátno vyňal a umístil místo něj do rámu jiný obraz, který díky magnetům na zadní straně hladce přilnul ke kovovým úchytům, na nichž rám visel. Byla to jen velká zrnitá fotografie obrazu, ale kameru hravě obelstí. Michael se zase vyšvihl vzhůru, vteřinku předtím, než na obraze zase spočinulo oko kamery.

Přelezl po stropě zpátky ke dveřím a švihem se zhoupl do chodby. Přistál na podlaze a položil plátno před sebe. Chvilku si prohlížel malbu zblízka, obdivoval se její kráse a pak ji převrátil na rub.

Do mysli se mu vkrádal zmatek. Přejel plátno dlaní, zkoumal jeho hrubou strukturu, pátral na šedivém povrchu po čemkoli, co by mohlo být tak nebezpečné, jak tvrdila Genevieva. Ale neobjevil vůbec nic. Kromě Govierova podpisu v dolním rohu byla zadní strana plátna úplně čistá.

Michael obraz zvedl a podržel ho ve vzduchu. Přiložil k němu zezadu baterku, ale světlo silným plátnem neproniklo. Nakonec se rozhodl prozkoumat okraje, převracel plátno v rukou sem a tam. Přišlo mu podezřelé, že je tak silné.

Vytáhl nůž a přejel jím po okraji; doufal, že se nemýlí a neničí umělecké dílo nedozírné hodnoty pro nic za nic. Čepel nože hladce zajela mezi lícovou a rubovou stranu plátna až po rukojeť. Michael jí přejel po celém kraji, objel roh a pokračoval dál, dokud se nedostal do místa, odkud začal. Dva kusy plátna se od sebe oddělily, ohnuly se jako banánová slupka. Michael je rozloupl úplně a položil je každý zvlášť na podlahu. Zadní strana vzácného obrazu byla čistá. Ale zato druhé plátno… Michael na něj zůstal zírat. Celou plochu půldruhého metru na metr pokrývala mapa propracovaná do nejmenších detailů; trojrozměrně zobrazené průsvitné budovy a změť ulic popsaných latinkou i azbukou. Govierův obraz byl mistrovské umělecké dílo, ale tohle bylo něco dočista jiného. Právě z tohohle měla Genevieva strach, právě kvůli tomu zemřela.

Michael položil plátna na sebe, sroloval je, zastrčil si je do roury na zádech a rozběhl se chodbou.

Werner Heinz scházel po schodech ze střechy; srdce mu ještě pořád vzrušeně tlouklo z představení, které mu sehrálo to smyslné trio. Beze slova prošel halou kolem Philippa Olava a zamířil do kuchyňky. Tam si chrstl na obličej studenou vodu, udělal si kafe a vykročil zpátky ke schodům.

„Maj tam venku nějakou párty, měl bys vidět tu divočinu, co se odehrává na sousední střeše,“ řekl německy Olavovi, kolegovi z ostrahy.

„Já mám střídání až za hodinu,“ odvětil Olav, aniž odtrhl pohled od bezpečnostních monitorů.

„Jak myslíš,“ usmál se Heinz a vkročil na požární schodiště.

Olav vydechl; kolegovy náznaky v něm probudily zvědavost. „No dobře, tak mi o tý divočině povyprávěj.“

„Až zkontroluju suterén,“ opáčil Heinz a zamířil dolů.

Michael si za běhu hodil na rameno stočený provaz a vrhl se do výtahové šachty. Reflexy z bývalé profese se mu vrátily pozoruhodně rychle. Připjal se úvazem k lanu a bez zaváhání stiskl tlačítko. Prudce ho to vymrštilo vzhůru, bleskurychle letěl temnotou, během necelých tří vteřin zdolal šest pater a přistál na podlaze strojovny.

Opatrně otevřel dveře a rozhlížel se po hlídači, ale kupodivu nikde nikdo. Chvilku zůstal stát na střeše a shlížel na noční Ženevu. Zase začal jemně padat sníh, čistil město, přikrýval švýcarské domy bílými čepicemi. Mezi domy se vinula řeka Rhóna, mířila přes město Arles – kde ji kdysi Vincent van Gogh zvěčnil na obraze Hvězdná noc – do Francie, aby nakonec vyústila do Středozemního moře. Dnes hvězdy nezářily, ale ztichlá scenérie přesto v tuhle pozdní noční hodinu oplývala krásou. Michael myslel na Genevievu, na to, jak by se jí asi tohle město, jehož jméno se tolik podobá jejímu vlastnímu, líbilo. Její nenadálá smrt ho zdrtila, ale přesto se mu teď vkradl na rty úsměv, protože jí aspoň dokázal splnit poslední přání, na kterém jí tolik záleželo. Vzápětí se ale veškerý poklid té chvíle roztříštil napadrt.

Dveře vedoucí na požární schodiště se s hromovou ranou rozlétly. Ještě než Michael stačil postřehnout, kdo se v nich objevil, třeskly výstřely. Michael dosprintoval k okraji střechy, chopil se připraveného lana a přeskočil nízkou zídku. Ale zezdola přilétly kulky od hlídače před domem a zakusovaly se do cihel kolem něj. Bez přemýšlení se přehoupl přes zídku zpátky a rozběhl se po střeše na druhou stranu; kolem uší mu svištěly kulky. Konečně spatřil střelce na střeše – byl oblečený celý v černém, klečel ve střelecké pozici a oběma rukama svíral učebnicovým způsobem pistoli. Nebylo pochyb, že je to profesionál. Michael nezpomalil, aby si prohlédl jeho tvář; přiřítil se ke kraji střechy, bez zaváhání se odrazil a skočil. Prolétl vzduchem nad boční uličkou v pětipatrové hloubce a tvrdě přistál na střeše sousední budovy o pět metrů níž, přímo uprostřed nahé trojice. Dívky se rozvřískaly, chlapec honem hmatal po oblečení, ale Michael se kolem nich jen překulil a v příští vteřině už byl zase na nohou a uháněl přes střechu dál; za běhu si shodil z ramene provaz a připjal si ho k postroji kolem pasu. Na druhé straně střechy se zastavil, přichytil provaz ke střešnímu ventilátoru a vrhl se přes okraj. Sjížděl po provaze, i přes rukavice cítil, jak ho tření pálí do rukou, až s žuchnutím přistál na chodníku o dvacet metrů níž. Bez ohlédnutí se rozběhl po Rue de Mont-Blanc; bylo mu jasné, že než se naděje, bude mít pronásledovatele v patách.

A nemýlil se. Byli tři. Stahovali jeho náskok, připadalo mu, jako by se nad ulicí hladce vznášeli. Michael se překonal a ještě přidal. Být pronásledován mělo něco do sebe; se strachem se mísilo vzrušení. Bylo to svým způsobem jako droga. Ale člověka z té závislosti spolehlivě vyléčilo, když ho dopadli. A Michael dneska rozhodně nehodlal takovou odvykací kúru podstoupit. Běžel ze všech sil, strach ho poháněl rychleji a rychleji.

Sněžilo čím dál hustěji, vločky divoce vířily v prudkých poryvech větru. Michaelovi podkluzovaly nohy na namrzlé vozovce. Ale pád byl to poslední, s čím si teď dělal hlavu. Ze všech sil se soustředil na to, aby se vyhýbal autům a dalším překážkám a držel se dostatečně vpředu před pronásledovateli. Myslel na Genevievu, která zahynula pod lavinou, na její prosebná slova a na obraz, který teď nesl na zádech, a to mu dodávalo sílu hnát se dál. Musí jí splnit poslední přání.

Před ním se vynořil most. Klenul se přes skoro půl kilometru širokou řeku Rhónu, po jejíž mrazivě studené vodě pluly ledové kry. Michael se k němu hnal, i když si uvědomoval, že by tam pro něj mohlo celé tohle martyrium neslavně skončit. Most je úzké hrdlo, a jakmile na něj vběhne, bude navíc nekrytý, nebude mít kam se schovat, pokud po něm zase začnou střílet. Kolem se na všechny strany rozbíhaly ulice, kde by se mohl ztratit mnohem snáz, ulice se spoustou budov a snad i průchodů, kde by mohl své pronásledovatele setřást. Kterákoli z nich by mu poskytla lepší útočiště než most.

A vtom se zčistajasna odkudsi vynořilo šest policejních vozů se zapnutými majáčky a zastavily na protějším břehu řeky. Vyhrnuli se z nich policisté s tasenými zbraněmi.

Michael zajel pohledem k boční uličce a hlavou mu probleskla slova, která Simon pronesl na hřbitově: „Nascentes morimur – jen co se zrodíme, umíráme.“ A pak…

Vřítil se na zasněžený most jako kůň vypuštěný z ohrady. V zádech měl tři pronásledovatele a pár set metrů před sebou šest policejních aut. Byl obklíčen z obou stran a neměl kam prchnout. Ale přesto běžel dál, dokonce se mu zdálo, že zrychluje, vzdaluje se pronásledovatelům. Most byl v tuhle noční hodinu liduprázdný, takže nehrozilo, že přijdou k úhoně nevinní kolemjdoucí, pokud někdo použije střelnou zbraň, což se nedalo vyloučit. Sněžení ještě zhoustlo, vločky ve větru vířily nad vodní hladinou, skoro by se to dalo označit za sněhovou bouři. Řeka nebyla zamrzlá; v posledních dnech se oteplilo, takže voda stále proudila a jen po ní pluly kusy ledu. Měla ale teplotu sotva půl stupně nad nulou, takže k umrznutí by to bohatě stačilo.

Po mostě tancovaly červené a modré odlesky majáčků. Michael se držel uprostřed vozovky a vítr za ním obratem zametal stopy. Tři pronásledovatelé zpomalili a policisté vpředu zaujali střelecké pozice kolem aut. Zbraně měli připravené k výstřelu; všechny pistole i pušky mířily na něj. Ale Michael se k jejich úžasu přesto hnal dál, dokonce tváří v tvář té myriádě zbraní ještě zrychloval.

A pak se zčistajasna, navzdory veškerému zdravému rozumu, vrhl doleva, bez zaváhání skočil přes zábradlí do ledové Rhóny a zmizel jim z dohledu. Policisté zaraženě vstali ze střeleckých pozic. Spustili ruce se zbraněmi a s vytřeštěnýma očima a otevřenými ústy sledovali jeho sebevražedný skok do mrazivých vod. Chvilku jim trvalo, než se rozhoupali a vhrnuli se na most; mžourali v padajícím sněhu, jako by nevěřili vlastním očím.

To už dorazili na místo, odkud Michael skočil, i jeho pronásledovatelé. Nakláněli se přes zábradlí, propátrávali pohledem temnou vodu, ale neviděli nic jiného než kusy ledu narážející do mostních pilířů. Pod mostem nebyl žádný ostrov, žádné místo, kde by se dalo schovat. Ale hlídači nehodlali ponechat nic náhodě. Heinz přelezl zábradlí, předklonil se a nahlédl pod mostovku. Po Michaelovi nikde ani stopy. Na chvíli jako by se zastavil čas. Policisté si mumlali něco pod vousy, pořád se jim nechtělo věřit tomu, co právě viděli.

Vtom jeden z nich mlčky ukázal na řeku. Proud vody vynesl nad hladinu postavu oděnou v černém a unášel ji pryč. Už byla nějakých čtyři sta metrů daleko. Policisté vysílačkou nahlásili, že potřebují člun. Tři hlídači nepromluvili ani slovo; jeden nespouštěl z očí tmavou postavu, druzí dva propátrávali očima řeku.

Když Michael zajel do vody, měl pocit, jako by se ponořil do kádě s rozžhavenou lávou. Do rukou a do tváří se mu okamžitě zahryzl mráz, až ho rozbolely. Pod černými svršky měl na sobě neoprénovou kombinézu, která milosrdně chránila před mrazem zbytek jeho těla – to díky ní mu během loupeže nebyla zima, to díky ní byl teď naživu. Potápěl se přímo dolů, zápolil s proudem. Konečně se připjal za opasek k velkému vaku z ocelového pletiva připevněnému k mostnímu pilíři. Protáhl ruku pletivem, vylovil regulátor a dopřál si do obolavělých plic potřebný lok vzduchu. Věděl, že proud vody je dost silný, aby odnesl bubliny kus po proudu, kde si jich nikdo nevšimne. Nátáhl si kápi s potápěčskou maskou. Vydechl nosem do masky, aby z něj dostal vodu, a rozhlédl se temnotou kolem sebe. Pořád se musel bránit silnému proudu. Oblékl si vyvažovací vestu.

Podíval se na hodinky; už uplynula minuta. Zatáhl za pojistku, kterou se otvíral pletivový vak, a přihlížel, jak z vaku vyklouzla černě oděná figurína a odplouvá po proudu. Odhadoval, že policistům potrvá nejmíň čtvrt hodiny, než zmobilizují čluny a zklamaně ji vytáhnou z řeky.

Všechno vybavení si tu nachystal předchozí noc pod rouškou tmy. Připlul sem za pomoci podvodního skútru; na sobě měl ještě silnější neoprénovou kombinézu než teď. Pochopitelně čelil riziku, že pletivový vak se během těch čtyřiadvaceti hodin, než dojde k loupeži, uvolní a uplave, ale štěstí mu přálo. Teď se zase chopil rukojetí skútru, mrkl na kompas a zamířil proti proudu. Nahodil elektromotor, pevně se chytil a skútr ho táhl proti proudu řeky rychlostí pěti uzlů.

Vynořil se o půldruhého kilometru dál pod příkrovem větví ohnutých pod tíhou sněhu. Rozhlédl se, pak vylezl z vody, vyhrabal zpod sněhu brašnu, otřel se a oblékl si suchou bundu a džíny. Svlečenou kombinézu odhodil do řeky, hodil si na záda batoh a vykročil směrem k parkovišti.

Otevřel kufr peugeotu z roku 1983, vyndal z něj dvacetilitrový barel a postavil ho na zem vedle auta. Navlékl si silné gumové rukavice a šroubovákem odklopil víko. Vzhlédl od barelu k řece; v dálce viděl ruch na mostě, hlouček policistů sledujících člun, který se jako o závod hnal skrze ledové kry za postavou unášenou ledovou vodou. Michael se neubránil úsměvu, když si představil, jaké nepříjemné překvapení policisty čeká, až figurínu, kterou považují za jeho tělo, vytáhnou z vody.

Vrátil se zpátky ke svému úkolu, otevřel vodotěsnou rouru, vytáhl z ní obraz a mapu a položil je na sedadlo v autě. Věděl, co musí udělat, ale stejně se mu to příčilo. Vždyť je to unikátní lidský výtvor, otisk autorova srdce a duše. Je to umělecké dílo, byť ho všichni považují za dávno ztracené. A teď…

Díval se na mapu, skutečný důvod téhle loupežné výpravy, a dumal, čeho se asi týká. Byla tak dojemně propracovaná do nejmenších detailů, zobrazovala podzemní svět ukrytý pod pevností plnou kostelů. Svět, o němž věděla jen Genevieva, klíč k tajemství, po kterém prahne její syn, zatímco jí samotné nahánělo strach. Michaelovi bylo úplně jedno, kam ta mapa vede a co se v cíli cesty nachází. Záleželo jen na tom, že kvůli ní jeho kamarádka přišla o život.

A tak bez dalšího přemýšlení popadl nůž a rozřezal mapu i Govierův obraz na úzké proužky. Ty pak jeden po druhém vhazoval do barelu a díval se, jak je rozežírá silná kyselina. Už nikdy je žádný člověk nespatří. Tentokrát se po mnichovu tajemství, Govierovu mistrovském díle a záhadě z dávno zašlých časů skutečně navždy slehne zem.

2

Paul Busch vstával každé ráno v půl sedmé, bez ohledu na to, kdy šel večer spát. I když se dostal do postele třeba až ve čtvrt na sedm, v půl už běhal po pláži anebo zvedal v garáži činky. Od chvíle, kdy odešel do výslužby, pilně pracoval na své stodevadesáticentimetrové postavě, takže teď už se mu zase pod oblečením rýsovaly svaly. V půl osmé zapadl do sprchy a v 7:50 už byl oblečený a připravený plnit rodičovské povinnosti. Posnídal se svojí ženou Jeannií a šestiletými dětmi Robbiem a Chrissie, které od sebe dělilo pouhých jedenáct měsíců. V 8:15 je posadil do autobusu a chvilku jen tak lelkoval venku, vdechoval vzduch prosycený vůní moře, těšil se z té chvíle, ze života, jaký vedl. Byl ve výslužbě teprve tři měsíce, ale rozhodně mu to šlo k duhu.

Pak nasedl do corvetty, stáhl střechu a nechal vítr, ať mu cuchá pískově žluté vlasy. Zastavil se v Shriefferově lahůdkářství, dal si kafe, přečetl si noviny a poklábosil s kýmkoli, na koho tam zrovna narazil. A každý čtvrtek a každou neděli si koupil los. Bylo to pro něj jako droga, neochvějně věřil, že se na něj jednou usměje štěstí a vyhraje jmění. Pokaždé si zastrká val los do kapsy s hlubokým přesvědčením, že právě tenhle kousek papíru bude v příštím tahu ten výherní. Celé následující dny a noci ho neopouštěla dobrá nálada, zářil jako sluníčko a v jednom kuse se usmíval. Euforie, kterou v něm los vyvolával, mu vydržela až do okamžiku, kdy se dozvěděl výsledky tahu. V tu chvíli ztěžka dopadl z výšin zpátky na zem, zdeptalo ho, že zase nevyhrál – ale hned příštího rána odplavil sklíčenost nový příliv víry, že příště to už určitě vyjde, že příští los, který si strčí do kapsy, už mu zaručeně přinese výhru.

K tomu, aby odešel do výslužby, ho dotlačila Jeannie. Zpočátku se mu do toho nechtělo, ale pak vplul do nové situace naprosto hladce. Vybral si celou penzi naráz a koupil si čtyři věci: restauraci s barem, corvettu z roku 1968, kytaru Fender Stratocaster a „Černé album“ od Metalliky. Každý večer v sedm hodin naskočil do corvetty, spustil střechu, zastrčil cédéčko Metalliky do přehrávače a zamířil do práce za tónů písničky „The Unforgiven“, kterou ukazoval celému světu vztyčený prostředník.

Práce barmana ho hrozně bavila, snil o ní, kam až jeho paměť sahala, ale jak už to tak u snů bývá, v hlavě mu nepřestávalo znít varovné „pozor na to, co si přeješ“. Nic si nepřál víc než vlastnit bar. Jeannie se starala o provoz restaurace, zatímco on naléval zákazníkům alkohol a zařizoval večerní program. Jak už to tak v životě chodí, asi po měsíci se z toho pro něj stala rutina. Začalo se mu stýskat po adrenalinu, po té droze, které se vzdal, když skoncoval s prací u policie. Ale mělo to i svou světlou stránku. Teď už na něj nečíhala na každém rohu smrt, což Jeannii vneslo klid do duše. Aspoň za tohle byl vděčný, jakkoli mu stará práce chyběla.

Seděl na zápraží a upíral zrak na žlutou corvettu, jediné auto na příjezdové cestě. Rozevřel mobilní telefon a stiskl tlačítko rychlé volby. „Nazdar, tak přijdeš dneska večer?“

„Slíbil jsem ti přece, že jo,“ odvětil Michael. „Klídek.“

„Jen se ujišťuju. Kde jsi?“

„Doma,“ odpověděl Michael bez zaváhání. „Co ty?“

Busch se díval na Michaelovy psy a drbal je za ušima. „Taky doma. Tak na viděnou večer.“

Vstal a vykročil po příjezdovce. Když otvíral dvířka corvetty, znovu zaletěl pohledem k Michaelovu domu. Zavrtěl hlavou, naposledy pohladil psy, nastartoval a odjel.

Michael stál osamocený uprostřed hřbitova a nijak se nebránil smutku; znovu prožíval bolestnou ztrátu, která mu zanechala v srdci dutou prázdnotu. Upíral zrak na Maryin hrob. Bůh ji daroval Michaelovi, Michael ji daroval Bohu. Od Maryiny smrti uběhl už rok, ale jeho utrpení a žal se nezmenšily. Ani vědomí, že Mary je teď na mnohem lepším místě, mu od bolesti nijak neulevovalo.

Zapadající slunce zalévalo náhrobky zlatou září. Michael konečně zvedl hlavu a rozhlédl se kolem; byl tu v tenhle vlhký červnový večer jediná živá duše. Sjel pohledem doleva, k hrobům svých rodičů. Ležela tu kolem něj celá jeho rodina a nepřítomnost těch blízkých lidí na něj těžce doléhala. Genevievina smrt ještě umocnila osamělost, kterou cítil, stesk po rodině. Připomněla mu jeho vlastní smrtelnost a především v něm probudila vzpomínky na Maryin pohřeb.

V kapse kalhot se mu rozvibroval mobil. Sáhl pro něj, odmáčkl hovor a strčil si telefon do kapsy modrého sportovního kabátu. Vzal si ho na sebe poprvé od Maryiny smrti. Sám nevěděl, proč ho přestal nosit. Ten kabát od Ralpha Laurena se Mary líbil ze všech nejvíc. Jenže co zemřela, připadalo mu, že všechny věci v jeho domě, všechny věci v jeho životě, nabyly zvláštní důležitosti. Poslední sklenice, ze které pila, poslední svetr, který měla na sobě, její nejoblíbenější pero. Všechny ty předměty teď ukrývaly význam, který dřív nemívaly. Některé mu vyvolávaly na tváři úsměv, jiné přinášely slzy. Nevymazal Maryiny vzkazy ze svého mobilu a skoro každý den si je přehrával, jen aby slyšel její hlas, jen aby to v něm vířilo emoce.

Často nosila jeho košile a bundy a vždycky mu nechala něco v kapse, aby mu připomněla, jak ho miluje: lístky na zápas Yankees, papírek s nějakým příslovím anebo ještě častěji zamilovaný vzkaz.

Když Michael posbíral odvahu a po dlouhé době si oblékl kabát od Ralpha Laurena, okamžitě ucítil v náprsní kapse papír, a věděl, co tam najde, ještě než to vylovil.

Nechystal se dneska na hřbitov, ale dopis ho k tomu přiměl. Nebylo to vědomé rozhodnutí; prostě bez rozmýšlení nasedl na motorku a zamířil sem.

Opatrně papír rozložil a přidržel si ho, aby se mu dobře četl. Do nosu ho udeřila Maryina vůně a přenesla ho v duchu do šťastnějších časů; pod náporem citů zavřel oči, vštěpoval si její vůni do paměti, toužil po tom, aby se mu vrátila zpátky.

Zahleděl se do papíru. Elegantní rukopis upomínal na Maryinu výchovu v katolické škole. Při pohledu na šmouhy po slzách se mu sevřelo hrdlo.

Michaeli,

ještě nikdy mi nebylo tak zatěžko napsat dopis, ale vím, že moje utrpení bledne ve srovnání s bolestí, kterou zakoušíš ty, když moje poslední slova čteš. Chci, abys věděl, že tě nikdy nepřestanu milovat; prožili jsme spolu krátkou dobu, ale vydala za celý život prosycený láskou a přinášels mi větší radost, než jsem si kdy mohla přát.

Puká mi srdce při pomyšlení, že tě nechávám na světě samotného, že jsem ti nedala ani děti, že nemáš rodinu, která by ti při truchlení poskytla útěchu. Znám tě líp než kdokoli jiný, Michaeli, a vím, že se budeš snažit nedávat smutek najevo, že v sobě budeš bolest dusit. Ale prosím tě, abys to nedělal, protože se tím budeš užírat, naplní ti to laskavé srdce hořkostí.

Nejspíš jsi na sobě tenhle kabát neměl hezkou řádku měsíců, nejspíš v jednom kuse nosíš tu černou koženou bundu, i když je tak odrbaná a špinavá. Jsem ráda, že sis konečně oblékl něco slušného.

Michael se neubránil úsměvu, protože uhodila hřebík na hlavičku.

Nechci tě komandovat, ale… Koukej si aspoň jednou měsíčně dát pořádné zdravé jídlo, nosit oblečení do čistírny a hlavně se častěji holit, abys neschovával ten svůj pěkný obličej.

Michael si přejel dlaní po zarostlé bradě a znova se usmál.

Máš v sobě lásky na rozdávání, a i když vím, že tě to rozzlobí, musím ti klást na srdce, že by ses měl snažit znova zamilovat. Je to hrozná škoda, když někdo tak hodný jako ty zůstává sám a nemá nikoho, s kým by se o svou lásku podělil. Nebudu to dál rozmazávat, protože tě nechci naštvat. Sám poznáš, až přijde pravý čas, a já tě ujištuju, že jednoho dne určitě přijde.

Což mě přivádí zpátky k hlavnímu důvodu, proč jsem se naposledy chopila pera. Chci tě poprosit, abys konečně udělal něco sám pro sebe. Hodněkrát jsme spolu o tom mluvili, ale nějak na to nikdy nedošlo.

Někde máš rodiče, Michaeli, chodí někde po tomhle světě. A se svým talentem a svými dovednostmi bys je měl být schopen najít.

Doufala jsem, že ti je najdu já. Potají jsem se pustila do hledání, procházela jsem záznamy v matrikách, pokoušela se spojit s lidmi, kteří pracovali v sirotčinci, odkud tě adoptovali St. Pierrovi. Ale aí jsem na to šla jakkoli, vždycky jsem skončila ve slepé uličce. Jediné, co ti můžu dát, je adresa právníka, který poskytuje zadarmo služby sirotčinci svaté Kateřiny. Získala jsem jeho jméno od ženy, na niž jsem narazila, když jsem hledala záznamy o novorozencích v bostonských nemocnicích.

Znám tě, Michaeli, vím, že máš sklon stavět sebe a své zájmy až na poslední místo, a proto tě prosím, abys našel své pravé rodiče nikoli kvůli sobě, ale kvůli mně. Je to moje poslední přání, a když mi ho splníš, konečně budu mít v duši klid, protože budu vědět, že na světě nejsi sám. Rodina má tu moc zaplňovat prázdnotu v srdci, křísit naději, kterou jsme považovali za nenávratně ztracenou.

Miluju tě, Michaeli. Vždycky tě budu milovat, vždycky budu s tebou, navěky zůstanu v tvém srdci.

Tvoje manželka, tvoje láska,

tvoje nejlepší kamarádka,

Mary

Na spodním okraji dopisu byla tužkou připsána adresa: Franklin Street 22, Boston.

Michael naposledy přejel pohledem Maryina slova, pak dopis složil, zastrčil ho do obálky a schoval zpátky do kapsy.

3

Byl teprve začátek června a už je pátý den sužovala vedra. Kdo v tuhle noc neměl klimatizaci, trpěl jako zvíře. Bylo takové horko, že se zdálo, že vzduch při každém nadechnutí pálí až v plicích. Ani se nehnul, jen nehybně visel, jako by chtěl oběti dusit, dokud je horko úplně neumoří. Paul Busch nepochyboval, že tržby u baru budou trojnásobně vyšší než obvykle; lidé si kupovali drinky hlavně kvůli ledu a ten během několika minut roztál. Busch si začínal dělat starosti. Všichni se opíjeli a teplota vzduchu byla k nevydržení. Stačí, aby jednomu člověku povolily nervy, a skončí to rvačkou, při které hosté zdemolují celý bar. A to bylo poslední, co si tuhle červnovou středu přál.

Valhalla byla nóbl restaurace v nóbl čtvrti, obsluhující nóbl klientelu. Podávala se tu klasická, ale elegantně servírovaná americká kuchyně. Po jedenácté večer tu posedávali hlavně mladí, ze kterých na všechny strany trčelo ego a kteří doufali, že se jim za pomoci sametových řečí a ještě sametovějších likérů povede ulovit nějakou kořist. Ale zdaleka to nebyli jen lovci – lovkyně jim zdatně sekundovaly a od středy do neděle si tu pilně značkovaly své teritorium. Obvykle bývali návštěvníci tak v poměru šedesát procent ku čtyřiceti ve prospěch ženského pokolení.

Z předešlých podob restaurace přečkal do dneška jen bar z třešňového dřeva. Dříve v těchhle prostorách býval Ox Yoke Inn, gril výhradně pro muže, kam měly ženy zapovězen vstup, motorkářský bar GG’s North, který zavřeli, když místnímu jedenáctičlennému policejnímu sboru došla trpělivost s neustálými nelegálními rychlostními závody, a zakouřená hospoda Par’s, která se chabě snažila tvářit jako steaková restaurace. Barpult, nalakovaný a navoskovaný do oslnivého lesku, by mohl vyprávět dekadentnější historky než kdejaká zpovědnice. Paul na něj byl náležitě pyšný. Momentálně se kolem něj tísnil zástup žíznivců, kteří se všichni snažili upoutat Paulovu pozornost, aby jim nalil další drink.

Od klavíru Steinway, metr osmdesát dlouhého výtvoru německého hudebního mistrovství, vyrobeného někdy kolem roku 1928 v newyorském Queensu, se linula hudba. Klavírista vyhrával jednu skladbu za druhou, od starých evergreenů přes retro pop ze sedmdesátých let až po současné šlágry, takže se mu dařilo zavděčit se všem hostům. V baru bylo skoro sedmatřicet stupňů a dusno jako v sauně, takže z hostů se lil pot, v podpaží měli tmavé fleky, vlasy jim zmatněly a kroutily se. Jejich rudé upocené tváře příkře kontrastovaly s hudebníkem, kterému se dařilo zůstat suchý jako kus papíru, přestože ani na chvilku nevyšel z tempa. Na oblečení ani po těle neměl ani stopu potu s výjimkou drobné kapičky na pravém spánku, hned pod kšticí rozcuchaných hnědých vlasů. Hlas Michaela St. Pierra byl chvíli jemný jako whisky, chvíli skřípal jako štěrk, jak si ta která skladba žádala. Chodil sem hrát každou středu a ženy se kolem něj slétaly, posedávaly u baru a pokoušely se upoutat jeho pozornost, získat si ho svůdnými úsměvy. A Michael jim každou středu úsměvy zdvořile oplácel, vyhýbal se zrádnému očnímu kontaktu a zarytě mlčel, jen zpíval písničky a tu a tam utrousil poděkování.

Když teď zpíval Claptonovu písničku „Wonderful Tonight“, do modrých očí se mu vkradl náznak bolesti, a všechny ženy to viděly a přály si, aby zpíval o nich, dumaly, co je asi zač ta žena, na niž při zpěvu myslí.

Dozpíval, vstal od klavíru, napřímil se v celé své stoosmdesáticentimetrové výšce, sebral koženou bundu – svoji oblíbenou, ošoupanou a odřenou z mnohaletého ježdění na motorce – a zamířil do rohu k barpultu.

„Že jsme ale dneska za melancholika,“ utrousil Paul a nalil mu na ledové kostky whisky. Ledovými kostkami rozhodně nešetřil.

„Nemáš tu dneska nějak horko?“ zažertoval Michael, aby změnil téma. Otřel prstem orosenou skleničku a pak si jím přejel čelo.

„Mám led ještě tak na čtvrt hodiny, pak se to tady vylidní.“ Paul se vrátil k obsluhování zákazníků, ale přitom dál tlachal s Michaelem. „Chceš se zašít nahoru a dokoukat zápas Yankees, anebo konečně kapituluješ a odvedeš si s sebou domů jednu z těch krasavic?“ Paul kývl hlavou k hloučku žen u baru, které dalece přesahovaly průměr.

Jedna z nich jeho slova zaslechla, otočila se k Michaelovi a koketně se na něj usmála. Její krátké blond vlasy vypadaly navzdory tomu vražednému vedru překvapivě dobře. Zachytila Michaelův pohled a přešla k němu, čímž připravila několik mužů, kteří po ní pokukovali, o naději, že u ní ten večer uspějí oni.

„Hraješ moc hezky,“ pochválila Michaela.

„Díky,“ odvětil Michael a vrhl po Paulovi pohled, kterým mu naznačoval tak ti teda pěkně děkuju.

„Nevypadáš na klavíristu,“ pokračovala žena. A taky že nevypadal – se širokými rameny a drsnýma rukama vypadal spíš na sportovce nebo dřevorubce.

„Jak by měl vypadat klavírista?“ opáčil s úsměvem.

„Já nevím, prostě jinak.“ Změřila si ho. „Ne jako ty.“

Michael ji obdařil dalším úsměvem a napil se. „Je mi líto.“

„Co?“ naklonila hlavu ke straně.

Michael zvedl levou ruku a zakýval prsteníčkem, na kterém se mu blýskal prsten.

„To nic.“ Předvedla mu snubní prsten se čtyřkarátovým diamantem. „Já jsem na tom stejně.“

Michael se neubránil smíchu. „Stejně díky.“

Chvilku se mu dívala zpříma do očí a pak s úsměvem odkráčela.

Paul, který celé rozmluvě přihlížel, odložil utěrku a došel k Michaelovi. „Proč to děláš?“

„Co?“

„Proč to nosíš?“ Paul ukázal na snubní prsten a soucitně se usmál. „Nemyslíš, že už bys ho měl sundat? Už jsi uctil její památku jaksepatří, Michaeli. Mary by si přála, abys byl šťastný, aby sis někoho našel a založil rodinu.“

„O tomhle se dneska večer bavit nechci.“

Paul se k němu naklonil. „Já vím, že ne. Nechceš se o tom bavit nikdy, když to já nebo Jeannie nadhodíme.“

„Heleď, vy dva máte úžasnou rodinu. Ale rodinný život není pro každého.“

„Rodina je na celém světě to nejdůležitější, Michaeli. Právě kvůli ní děláme to, co děláme. To jsou tvoje vlastní slova, ne moje.“

Michael na kamaráda jen mlčky civěl.

„Nemůžeš zůstat napořád sám, Michaeli.“

„Mám přece tebe,“ opáčil Michael a pousmál se.

„Jo,“ Busch mu položil ruku na rameno, „ale na líbání mě moc neužije.“

„Jen se nedělej, Broskvičko.“

„Michaeli, co by tomu řekla Mary, kdyby viděla, žes zůstal sám?“

Michael se usmál, dopil drink a sáhl po bundě. „Popovídáme si ráno.“ A vyšel zadními dveřmi ven.

4

Přehradní nádrž Kensico se neodvratně řítila vstříc čelnímu sklu jejího vozu, ale ona se přesto nerozkřičela, nevydala ani hlásek. Co se odehrávalo v její mysli, to byla ovšem jiná. Myšlenky se jí rozbíhaly všemi směry jako rozlitá rtuť. Křečovitě svírala volant bílého buicku, jako by to mohlo nějak zázračně zmírnit její pád, i když věděla, že je to k ničemu. Odhadovala výšku mostu tak na dvacet metrů a proletěla zábradlím teprve před půl vteřinou. Viděla kus zeleného zábradlí, který náraz vyrval z mostu, sledovala, jak se před vozem řítí do vody. Přetáčel se ve vzduchu jako vržený nůž.

Během třívteřinového pádu ani nebude mít čas, aby se pomodlila…, stačí jí to leda tak na lítost a upřímné výčitky svědomí, že se schovávala za lavinou a za nekrology. Litovala toho podvodu, ačkoli pro ni představoval jediný způsob, jak zmizet. Anebo si to aspoň myslela – jenže nakonec ji stejně našli.

Když vjela na most, ze tmy za ní se zčistajasna vylouply dvě dodávky Ford F-10 a se zhasnutými světly se k ní hnaly. Proletěly kolem ní každý z jedné strany, stosedmdesátkou se řítily po mostě. A pak oba řidiči šlápli na brzdy, až se jim od kol vyvalil kouř a noc se zbarvila doruda brzdovými světly. Oba vozy naráz zastavily, natočily se čumáky k sobě a zablokovaly jí sjezd z mostu. Vyskočili z nich dva muži a namířili na ni puškami, jako by byla hledaný zločinec. Až do poslední vteřiny vyčkávala, doufala, že je to nějaký omyl, že muži nastoupí zpátky do aut a vrátí se k počestnému životu na správné straně zákona. Ale neudělali to. Lapili ji do pasti, řítila se vstříc smrti. Rozhodla se zkusit uniknout. V poslední chvíli prudce strhla volant doprava, jenže vůz nezareagoval, jak si představovala – pravá pneumatika explodovala a ona ztratila nad vozidlem veškerou kontrolu. Dostala smyk, a i když oběma nohama sešlápla brzdu, nebylo to k ničemu. Narazila do zábradlí, proletěla jím a řítila se s buickem dolů do vody, jako když se dravec střemhlav vrhne po kořisti. Ani si nestačila prohlédnout tváře těch mužů nebo si zapamatovat jejich poznávací značky; typ vozu poznala jen díky tomu, že stejného forda vlastnil její kamarád.

Asi před šesti kilometry si povšimla jiného vozu – stříbrného Chevroletu Suburban. Pověsil se jí na paty, když sjela z dálnice, a držel se kousek za ní. Zastavila u benzinové pumpy a chevrolet zmizel, a tak dospěla k názoru, že to byla jenom náhoda. Ze je zbytečně paranoidní. Ale když za pět minut najela zpátky na silnici a vzápětí ho měla už zase v patách, podezíravost v ní zesílila. A právě kvůli tomuhle rozptýlení, které odvedlo její pozornost, vypadla ze soustředění a nevšimla si včas těch dvou fordů. Nečekala, že pronásledovatelů bude víc, a uvědomila si svou chybu příliš pozdě. Kdyby jí to došlo dřív, možná by stačila zareagovat a nějak by pronásledovatelům unikla. Teď věděla, že zemře, aniž by se jí dostalo spousty kýžených odpovědí, a litovala, že za sebou nechává tolik otázek.

Ještě dvanáct metrů, než narazí na vodní hladinu; v téhle situaci jí neposkytoval útěchu ani dokonalý účes a make-up.

Viděla Michaela na pohřbu. Byl to surreálný zážitek, poslouchat pohřební řeč o sobě samotné. Držela se vpovzdálí, tvář skrytou za širokou krempou klobouku a slunečními brýlemi, jaké nosívala Jackie Kennedyová. Viděla žal v Michaelových očích, viděla, jakou bolest mu způsobila – člověku, který i bez toho držel smutek. Zinscenovanou smrtí ranila všechny své blízké až na svého komplice. Pěšky odešla z hor a tři měsíce tajně putovala sem a tam po Evropě v naději, že se jí povede navždy zmizet, že na ni pronásledovatelé nakonec zapomenou. Ale když se teď ohlédla nazpět, uvědomila si, že tím jen oddálila nevyhnutelné.

Když už padajícímu vozu chybělo do nárazu na hladinu jen šest metrů, vzpomněla si na svou kabelku. Sáhla za sebe, hmátla po ní a přitiskla si ji k sobě, jako by jí to mohlo bůhvíjak zachránit život.

Čumák bílého vozu kolmo zajel do vody a vzhůru vylétly gejzíry vody. V autě se okamžitě nafoukly airbagy a obklopily Genevievu kokonem balónů, zaštítily její tělo před prudkým nárazem. I bezpečnostní pás se napjal a zmírnil sílu úderu. Měla pocit, jako by se na ni ze všech stran nahrnulo kamení, a vůbec netušila, kde je nahoře a kde dole.

Čelní reflektory prořízly čirou vodu a pak zhasly. Auto se chvíli houpalo a od okolních kopců se odrážela ozvěna nárazu, až konečně utichla a rozhostilo se ticho.

Auto se ustálilo, tiše plulo vodou, spodní část ponořenou pod hladinu. Prasklinami v oknech začal unikat vzduch, nejdřív pomalu, pak rychleji a nakonec bylo syčení slyšet přes celou přehradní nádrž, znělo jako dětský křik. A pak přehrada vsála buick do sebe, jako by po něm hmátla neviditelným pařátem. Během následující půlminuty bylo po všem, veškeré stopy po buicku zmizely a vodní hladina byla zase klidná a hladká jako zrcadlo.

5

Motorka Harley-Davidson Softail se hnala setmělou liduprázdnou silničkou, řev motoru rval noční poklid na kusy. Baldachýn větví nad vozovkou clonil hvězdnaté nebe, ale pronikalo jím měsíční světlo a odráželo se od nablýskaných chromových součástí motorky. Michaelovi vlály vlasy ve větru; helmu měl připevněnou vzadu na motorce. Řítil se chvílemi až stopadesátkou, svištění větru ho osvobozovalo, tady ho nikdo neotravoval, nikdo ho nelitoval. Prudce zahnul na svoji štěrkovou příjezdovku a během dvaceti vteřin zdolal púlkilometrový úsek k domu.

Dům stál na samotě; Michael tu byl dočista odříznutý od světa. Bylo to přízemní stavem s vysokým stropem, cosi na pomezí mezi tradičním rančem a moderním rodinným domem, co vzešlo z architektonického návrhu v šedesátých letech. Exteriér ze dřeva a kamenů přirozeně splýval s okolím. Od chvíle, kdy si Michael dům před půlrokem koupil, na něm skoro nic nezměnil, jen nechal vzadu přistavět garáž pro tři vozy. Bezpečnostní firma, kterou založil, se konečně zaběhla; zaměstnával v ní tři lidi a zajišťovala mu stálý příjem. V celé oblasti se neustále stavěly luxusní domy a sídla firem, které mu poskytovaly stálý přísun zakázek na montáž a údržbu bezpečnostních zařízení, a nedávno přidal do své pracovní náplně ještě lukrativnější konzultantskou činnost.

Od domu vyběhli dva bernští salašničtí psi a štěkali na mohutnou motorku, dokud nevypnul motor. Jestřábovi bylo pět, Vráně jen něco málo přes rok. Michaelovi trvalo dlouho, než se rozhoupal a koupil si druhého psa. Vrána nebyla tak velká jako Jestřáb a rozštěkala se, kdykoli se někde něco šustlo, ale dělala Michaelovi milou společnost. Když odemkl dveře, oba psi za ním vběhli do domu. Odhodil bundu na kulečníkový stůl v obýváku a zamířil do kuchyně. Otevřel si pivo a vytáhl z kapsy Maryin dopis. Dvakrát si ho přečetl a převaloval si v hlavě slova, kterými k němu promlouvala ze záhrobí.

Býval s Mary šťastný, tak šťastný, až měl strach, že se každou chvíli probudí a zjistí, že to byl jen sen. Mary mu naplňovala život tak, jak to dokáže jen opravdová láska. Byla středobodem jeho žití a z celého srdce ho milovala přes všechny jeho chyby a nedostatky. Věřila v něj, dodávala mu optimismus.

Když zemřela, tohle všechno v něm zemřelo spolu s ní – víra, láska, optimismus a naděje.

Ale když si teď pročítal její dopis, zase to v něm dávno pohřbené pocity oživovalo. Díky Mary viděl věci v jasnějším světle – a neztratila tu schopnost dokonce ani po smrti. Znovu si přečetl poslední řádky její prosby:

Znám tě, Michaeli, vím, že máš sklon stavět sebe a své zájmy až na poslední místo, a proto tě prosím, abys našel své pravé rodiče nikoli kvůli sobě, ale kvůli mně. Je to moje poslední přání, a když mi ho splníš, konečně budu mít v duši klid, protože budu vědět, že na světě nejsi sám. Rodina má tu moc zaplňovat prázdnotu v srdci, křísit naději, kterou jsme považovali za nenávratně ztracenou.

Vtom ho vytrhlo z myšlenek drnčení telefonu. Přešel přes kuchyni a zvedl sluchátko.

„To je Michael St. Pierre?“ zeptala se formálním tónem žena na druhém konci linky. „U telefonu.“

„Tady policejní oddělení v Byram Hills. Chce s vámi mluvit kapitán Delia.“

V telefonu cvaklo, jak ho žena přepojovala. Srdce se mu zrychleně rozbušilo a dění kolem něj jako by se naopak zpomalilo. Policisté mu nikdy nevolali, jen aby si s ním společensky poklábosili. „Michaeli, potřebuji se s vámi sejít.“

Pět minut předtím Paul Busch utíral bar, sbíral prázdné láhve a uklízel umyté sklenice. V pokladně měl větší tržbu než kdykoli jindy. O takovémhle baru snil, kam až jeho paměť sahala. Jeannie ho od chvíle, kdy bar koupil, všemožně podporovala, protože věděla, že díky tomu se vzdal nebezpečné práce a odešel předčasně do výslužby. Bar mu vynášel mnohem víc, než kolik bral u policie, a to, že mohl jíst a pít zadarmo, taky nebylo k zahození. Ale stejně se mu stýskalo po pronásledování pachatelů, vzrušení z lovu a pravidelných dávkách adrenalinu.

Zrovna vybíral z pokladny tržbu, když vtom se mu rozezvonil telefon. „Krucinál, vždyť je po půlnoci.“ Zvedl sluchátko, i když by radši vyrval šňůru ze zásuvky. „Co je?“

„Paule, tady Bob Delia. Promiň, že tě otravuju tak pozdě v noci.“

Busch se na moment odmlčel, aby ovládl vztek. „To nic, kapitáne.“

„Na mostě přes přehradní nádrž Kensico došlo k havárii – osobní auto prorazilo zábradlí a spadlo dolů.“

„Jak je to dlouho?“

„Až moc. Nemáme žádné očité svědky, ale odhadujeme to přinejmenším na hodinu.“ Kapitán udělal odmlku, jako by chtěl věnovat tichou vzpomínku člověku či lidem, kteří přišli o život tak drastickým způsobem. „Proč ti volám – bratři Bennettové odjeli na týden do Maine a nemám nikoho jiného, kdo by se zvládl potopit do takové hloubky.“ Nechal nevyřčenou otázku viset ve vzduchu. „A jestli budeme čekat do rána, Paule, sjedou se tam novináři, budou se nám motat pod nohama a nebudou si brát servítky. Nechtěl bych, aby se ti chudáci, co tam umřeli, dočkali toho, že v ranním zpravodajství budou ukazovat, jak taháme z vody jejich těla.“

Busch se znal s kapitánem Deliou dvacet let. Nikdy si nebyli nijak zvlášť blízcí, ale uznávali jeden druhého už od doby, kdy si coby pochúzkáři vzájemně kryli záda.

„Kdybych se mohl obrátit na někoho jiného…“

Když Busch pracoval u policie, byl na oddělení hlavním potápěčem, a kdykoli bylo potřeba vyrazit někam ve člunu, chopil se toho. Měl takové úkoly mnohem radši než běžnou policejní a probační práci, jenže příležitostí bylo poskrovnu. Spočítal by je za celou svou kariéru na prstech jedné ruky. „Za pět minut jsem tam. Ale udělej pro mě jednu laskavost.“

„Jakou?“

„Zavolej Michaelovi a řekni mu, ať si vezme vlastní vybavení a přijede taky.“

Na druhém konci linky se na okamžik rozhostilo tíživé ticho. Busch čekal, že Delia vybuchne, jako vždycky při zmínce o Michaelovi. Busch na Michaela původně dohlížel, když byl Michael v podmínce, ale časem se z nich stali nejlepší přátelé. Když měl Michael potíže v Evropě, Busch mu neváhal přiletět na pomoc, ačkoli se takové počínání příčilo všem jeho zásadám. Jenže Michael byl jeho nejlepší kamarád. Když se Busch celý potlučený vrátil do Států, Delia se usilovně pokoušel najít důvod, aby Michaela poslal do vězení a Busche spolu s ním. Ale Busch se za kamaráda postavil a odpřisáhl jeho nevinu. Delia to s ohledem na Buschovu dlouholetou práci u policie nechal být, ale vůči Michaelovi pořád choval hlubokou podezíravost.

„Kapitáne, víš přece, že sám se potápět nemůžu,“ upozornil Busch.

„Vím,“ s povzdechem kapituloval Delia.

Michael s Paulem se brodili vodou v přehradní nádrži, kterou osvětlovaly silné reflektory umístěné na mostě dvacet metrů nad nimi. Policie most z obou stran uzavřela a všude stály policejní vozy a sanitky. Nikdo neviděl auto sjet do vody, ale stopy po pneumatikách na asfaltu a proražené zábradlí mluvily za všechno.

Michael přes ten most přejížděl snad tisíckrát, líbila se mu vyhlídka na širou přehradní nádrž obklopenou hustými lesy. V těžkých dnech mu to obvykle vnášelo do duše klid, ale dneska… Při pohledu na osvětlenou hladinu mu bylo jasné, že tady už nikdy poklid neucítí. Neubránil se představám, jak se auto řítí dolů a pasažéři vyděšeně volají o pomoc, která nepřichází.

Paul i Michael měli kompletní potápěčskou výstroj: tlakovou láhev, masku, ploutve, vyvažovači vestu. Každý měl u sebe nůž, kompas, potápěčskou tašku a silné světlo, kterým se dá svítit pod vodou.

„Ani se nepamatuju, kdy jsem tu naposled plaval. Musí to být nejmíň dvacet let.“ Michael vzhlédl k oslnivému světlu reflektorů a ponořil se do vody. Na mostě se shlukl houf lidí a napjatě přihlíželi.

„Doufal, že my dva už nikdy nebudeme spolupracovat.“ Paul zamával kapitánu Deliovi, který postával na břehu spolu se svými zástupci a záchranářem a neskrýval vztek. „Muselo to pro něj být čiré utrpení, požádat tě o pomoc.“ Paul si upravil regulátor. „Co ti řekl?“

„Že mi volá jen proto, že potřebuje pomoc od tebe – a ty sis mě vyžádal. A že z toho nemám vyvozovat, že mě o cokoli žádá on.“

„A dál?“

„Zeptal jsem se ho, co se stane, když řeknu ne.“

Paul se usmál. „A co on na to?“

„Řekl mi, ať se jdu vycpat, a praštil telefonem.“ Michael se usmál od ucha k uchu, plivl do masky a otřel slinou plexisklo. „Očividně potřeboval upustit páru.“

Snažili se žertovat, aby se připravili na to, co mají před sebou; pomáhalo jim to zklidnit se a duševně se nachystat na pohled do očí smrti, který je nejspíš co nevidět čeká.

Doplavali na místo, kde se auto pravděpodobně potopilo, potřetí si zkontrolovali výstroj, kývnutím si dali znamení a zahájili sestup. Jakmile se Michael ponořil pod hladinu, rozsvítil světlo, nechal oči, aby mu přivykly, a pak zamířil studenou vodou dolů. Přehradní nádrž Kensico byla vybudována zaplavením městečka Kensico v roce 1915 a sloužila jako hlavní zdroj vody pro město New York. Na dně byly stále patrné pozůstatky někdejší krajiny. Holé, přízračné větve stromů se jako pařáty sápaly po neopatrných plavcích. Ulice a budovy obalené nánosem naplavenin tiše čekaly, jestli se do nich vrátí původní obyvatelé. Bylo to město duchů uprostřed tiché temnoty. Když Michael s Paulem dorazili ke dnu, začali ho systematicky pročesávat. Michael míjel cihlovou budovu někdejší policejní stanice; mříže na oknech byly obalené řasami a hladce skrz ně proplouvaly ryby.

Pokračoval dál a vtom se před ním vynořil vrak auta. Michael vytáhl nůž, poklepáním na tlakovou láhev dal signál Paulovi, a doplaval k vozu. Byl to buick, trůnil v pětačtyřicetistupňovém úhlu na skále vyčnívající ze dna. Dvířka na straně řidiče zela dokořán a kolem se jako nějaká přízračná monstra vznášely airbagy. Michael se na okamžik zarazil a pokřižoval se; modlil se, aby mezi těmi ubožáky uvnitř, kteří tu našli smrt, aspoň nebylo žádné dítě. Posvítil si otevřenými dveřmi do auta a napětí z něj opadlo. Několikrát se rozhlédl kolem, prohledal zadní sedadlo, svítil si na podlahu, na polapené bublinky, které se vznášely u stropu, a nakonec z vozu zase vyplul ven; byl rád, že tam nikoho nenašel. Doplaval ke straně spolujezdce a pokusil se otevřít dveře. Ani se nehnuly, byly zapříčené kamením. Obeplul vůz zpátky a všiml si, že zpod sedadla cosi vykukuje. Sáhl dovnitř a vytáhl hnědou koženou kabelku. Posvítil si na ni, rozepnul ji a s překvapením zjistil, že je skoro prázdná. Nebylo v ní nic z toho, co takový předmět obvykle činí nepostradatelným. Nikde žádný hřeben, šminky, doklady, kreditní karty, peníze v hotovosti, dokonce ani pilníček na nehty. Nebylo tam vůbec nic až na osamělou navštívenku. Ještě se naštěstí nerozmočila.

Michael se vznášel nade dnem přehrady a zničehonic si pronikavě uvědomoval ticho rušené jen jeho vlastním těžkým oddechováním do regulátoru. Jméno Stephen Kelley mu nic neříkalo, ale prohlížel si vizitku dál. Když si na ni pořádně posvítil, po zádech mu přejel mráz a úplně mu ochromil myšlení. Z plic mu unikl veškerý vzduch, jako by mu zničehonic došla zásoba v láhvi. Zachvátila ho panika, musel se ze všech sil ovládat, aby udržel pravidelný dech a ubránil se hyperventilaci. I ve třicetimetrové hloubce jasně rozeznal ve světle baterky adresu na vizitce. Byla to bostonská adresa – adresa, kterou si před necelými šesti hodinami vštípil do paměti. Adresa, kterou předtím viděl napsanou Maryiným úhledným rukopisem. Franklin Street 22, Boston.

6

Ilja Raechen seděl v rohu motelového pokoje a dumal nad komplikacemi, které nastaly. Nimral se ve vepřovém na sladkokyselo z rychlého občerstvení a přebíral si v hlavě události posledních osmi hodin. Iři měsíce hledal Genevievu Ziverovou po celém světě, než konečně narazil na správnou stopu. Vodítka, která získal, ukazovala na Westchester County ve státě New York a na Boston v Massachusetts. Ty dvě lokace spolu nějak souvisely, ale pojítko se mu objevit nepodařilo. Když Genevievu konečně vypátral, váhal, jak na ni – jestli ji má unést během cesty, anebo si prostě počkat, až Genevieva dorazí, kam má namířeno, a teprve pak ji spoutat a odvléct.

Ten úkol ho tížil jako závaží. Chtěl se vrátit domů; slíbil synovi, že se nezdrží déle než den. Za celé roky nikdy neporušil slib, který mu dal. A tím spíš ho nesmí zklamat teď. Jeho jediný syn Sergej byl upoután na lůžko a jeho stav se každým dnem zhoršoval. Bylo mu pouhých šest let.

Když Raechenovi zavolali bývalí nadřízení, vzpouzel se, ale nebylo mu to nic platné. Apelovali na jeho hrdost, na smysl pro povinnost, na jeho čest. Ale to, co ho nakonec zviklalo, co ho přimělo zapomenout, že je ve výslužbě, a znovu se vrátit do akce, to byl apel na jeho srdce. Slíbili mu, že jestli uspěje, najdou způsob, jak jeho syna zachránit před smrtí.

Raechen měřil stopětaosmdesát čísel, a přestože mu bylo dvaapadesát, svaly měl silné a pevné stejně, jako když se v šestadvaceti stal kapitánem Rudé armády. Černé vlasy už mu na spáncích prokvetly stříbrem, ale šedé oči měl pronikavé jako zamlada. Po matčině straně rodiny podědil drsné slovanské vzezření, ostře řezané rysy, které naháněly strach. Na rozdíl od sester mu ten vzhled posloužil v životě víc než dobře.

Raechen se stal legendou v těch nejhorších kruzích. Mnozí považovali historky o jeho tajné činnosti pro Sovětský svaz za přehnané, protože z toho, co pro své nadřízené údajně prováděl, naskakovala husí kůže. Byl nájemný vrah a specialista na získávání informací; měl talent na jazyky a nejednou si získal uznání za úspěšnou infiltraci do cizích vlád. Už celé roky se šuškalo, že je po smrti – prý byl zavražděn, protože změnil názory –, ale takové spekulace byly daleko od pravdy. Ve skutečnosti se ten člověk bez svědomí oženil a po narození syna se v něm probudilo srdce. Ale v poslední době zřejmě zase zkamenělo, protože se vrátil do akce.

Raechen odložil jídlo a zvedl složku s informacemi o Genevievě Ziverové. Dostal jednoduchý rozkaz: najít ji a přivést. Ačkoli oplýval dovednostmi potřebnými i pro činy dalece přesahující pouhý únos, ze všeho nejradši by je nechal spát. Už sedm let nikoho nezabil a tváře obětí ho pomalu přestávaly strašit ve zlých snech. Měl v úmyslu přivést Genevievu ve vší tichosti, bez jakýchkoli incidentů, a živou.

Sledoval ji z Bostonu celou cestu přes Connecticut až do Westchesteru. Když se kolem něj prohnaly ty dva fordy se zhasnutými světly a ječícími klaksony, žaludek se mu sevřel neblahou předtuchou. Bezmocně přihlížel, jak se ženou přes most, smykem zastavují na druhé straně a vyskakují z nich ozbrojení muži.

Události se před ním odvíjely, aniž mohl zasáhnout. Genevieva se pokusila s buickem otočit, ale ztratila nad vozem kontrolu a proletěla zábradlím. Raechen dupl na brzdu a díval se, jak její auto letí vzduchem a víří gejzíry vody při dopadu do přehrady. Hlavou mu táhlo, že spolu s tím vozem mizí i naděje pro jeho syna.

Podíval se po fordech, ale zahlédl už jen, jak se ztrácejí v temnotě.

Zajel na uježděnou cestu stranou od hlavní silnice, sprintem proběhl skrz les a vrhl se do vody; navzdory veškerému zdravému rozumu doufal, že je ta žena třeba ještě pořád naživu. Zabíral pažemi, jak nejrychleji to šlo, a plaval k potápějícímu se autu, ze kterého už čouhal nad hladinu jen kufr. Obeplul ho a hledal, kudy se dostat dovnitř. Voda kolem něj vířila, unikající vzduchové bubliny ji čeřily v tmavou pěnu a z motoru sálalo horko. Sáhl pod sebe a sevřel kličku dveří na straně řidiče, ale vzápětí se auto celé potopilo a vtáhlo ho pod hladinu.

Klesal do temnoty spolu s vozem, který v pádu nabíral rychlost jako rozjíždějící se parní lokomotiva. Nepouštěl kličku a nechal se tunovým vrakem vláčet níž a níž. V plicích ho pálilo, až se mu před očima dělaly mžitky, až se dostal na pokraj ztráty vědomí, až se bál, že mu z narůstajícího tlaku prasknou ušní bubínky. Ale přiměl se ignorovat své utrpení, říkal si, že ta žena trpí ještě mnohem víc, jak se řítí ke dnu polapená v kovové rakvi.

Zapřel se chodidly o potápějící se vůz, oběma rukama zabral za kličku a navzdory tlaku se mu povedlo dvířka otevřít. Sáhl mezi airbagy, nahmatal Genevievinu bezvládnou postavu, uvolnil jí bezpečnostní pás a vytáhl ji z auta, které se dál řítilo do temnoty.

Teď Raechen seděl v motelu, dojídal činu a civěl na nehybnou Genevievu na posteli. Byla v bezvědomí, ale živá. Zlámala si dvě žebra a měla pohmožděné čelo. Až se probere, bude mít pocit, jako by ji pošlapalo stádo slonů, ale bude žít. Vytáhl z kapsy hnědou lahvičku s halotanem a nalil ho trošičku na ručník. Lahvičku si zastrčil zpátky do kapsy a ručník s anestetikem jemně přitiskl Genevievě na obličej, aby si pojistil, že se hned tak neprobere. Pozoroval ji, jak tam poklidně leží. Studoval její fotografie tak důkladně, že mu teď připadala blízká skoro jako někdo z rodiny. Obestírala ji taková nevinnost, že se na okamžik zastyděl, jak s ní nakládá, ale hned ten pocit setřásl, vrátil se v myšlenkách k synovu utrpení, které ospravedlňovalo jakoukoli špinavost a naplňovalo ho odhodláním, jaké ještě nikdy nezakusil.

Usuzoval, že ti ozbrojenci, kvůli nimž Genevieva havarovala, po ní jdou taky. Pokud se znovu objeví, nezbude mu než oprášit své staré dovednosti. Nedovolí nikomu, aby mu zkřížil plány. Po tom, čím si prošel, si nenechá Genevievu Ziverovou proklouznout mezi prsty.

Nezklame své nadřízené, nezklame svou vlast a hlavně nezklame svého syna. Pořád ještě mu zbývá naděje.

7

Alec Michael St. Pierre stál ve své dílně. Původně to byla garáž, ale nechal ji přebudovat na dílnu, kde se dalo pracovat se dřevem, kovy a plasty. Zatímco spousta mužů se ve volném čase hrouží pod kapotu auta anebo se zas a znovu rozmachují golfovou holí v honbě za dokonalým skóre, Michaelovu otci přinášelo potěšení něco tvořit. Bavilo ho tvarovat a formovat, vyřezávat a brousit; přetvářel dřevo v nábytek, kov v umění a plasty v cokoli, co ho zrovna napadlo. Michael ho často pozoroval, jak se soustředí, jak se nechává zcela strhnout, až se zdá, jako by se někam odporoučel – tedy přinejmenším duševně. Když se pohroužil do tvorby, nedal se ničím rušit. Michael žasl, jak obratně si dovede počínat svými krátkými špalíkovitými prsty.

Ti dva byli tak odlišní, že víc už to snad ani nešlo – Michael měl štíhlou svalnatou postavu, jeho otec byl drobný a podsaditý. Michael nosil coby výrostek dlouhé vlnité vlasy, kdežto otec neměl vůbec žádné, kam až paměť sahala. Otec byl intelektuál, zatímco Michaela to táhlo spíš k fyzické aktivitě, ačkoli inteligenci rozhodně nepostrádal. Ale jak už to často bývá, protiklady se přitahují. Michael každou sobotu dopoledne trpělivě sedával v otcově dílně, než se spolu vypravili na nějaké sportovní utkání. Sedávali spolu a tlachali o všem a o ničem. Otec se Michaela nenápadně snažil postrkovat k tomu, aby si taky oblíbil práci s nářadím a kutilství. Byl přesvědčený, že i Michael je tvůrčí typ, že kdyby na sobě jen trochu zapracoval, dovedl by vytvořit, cokoli si zamane. Ale Michael měl jako teenager pochopitelně úplně jiné zájmy. Ani to nebral jako rebelantství, ale zkrátka a dobře měl plnou hlavu sportu. Ačkoli otci naslouchal a tvářil se, že ho jeho výklady zajímají, ve skutečnosti ho kutilství nijak zvlášť nebavilo. Ale ani za nic by to nepřiznal, protože věděl, že by tím otce ranil.

Otec si na sport nikdy nepotrpěl, i když z jeho řeči by to člověk nepoznal. Alec si o každém sportu, který Michaela zajímal, načetl tolik, že působil dojmem skalního fanouška.

„Podrž mi to,“ poprosil Michaela a podal mu ozubené kolečko.

Michael součástku podržel, naklonil se k otci a nakukoval do spletitých útrob téměř dvoumetrových stojacích hodin, které už byly skoro hotové. Otec je celé sestrojil od nuly – dřevěnou skříň, kyvadlo, hodinový přístroj, dokonce i ciferník.

„Tak co, už ses nachystal na dnešní zápas?“ zeptal se Michaela, aniž vzhlédl od práce.

„Doufám, že jo. Stepinac je ale hodně dobrej tým.“

Aléc chvilku mlčel, zřejmě se plně soustředil na práci. Ale když uběhla dobrá minuta, promluvil, jako by neuteklo víc než pár vteřin. „Jo, ale tak prvotřídního zadáka, jako jsi ty, nemají ani náhodou.“ Vzhlédl a podíval se Michaelovi do očí. „Uvědomuješ si vůbec, jaké máš štěstí, že nemáš geny po mně a po matce?“ Poklepal si na pupek.

„Hráls zamlada něco?“

Alec se usmál. „Já byl rád, když si mě někdo vybral do týmu jako posledního v pořadí.“ Natáhl k Michaelovi ruku: „Dej mi to kolečko.“

Michael mu ho podal.

„Hm, co kdybys ho nasadil sám?“ Alec ukázal na droboučkou kovovou tyčku. Michael se podíval do hodinové skříňky a opatrně kolečko na tyčku navlékl. Otec nasadil na tyčku tenkou jako špendlík neuvěřitelně titěrnou čepičku a pak skříň zavřel. Popadl krátkýma rukama skoro dvoumetrovou skříň a naznačil Michaelovi, ať mu pomůže. Michael vzal skříň z druhé strany.

„Napočítám do tří.“ Otec se na něj podíval. „Raz, dva…, tři.“

Společně zvedli hodiny z ponku a postavili je vzpřímeně na zem. Alec otevřel skleněný kryt před ciferníkem. „Kolik je hodin?“ zeptal se s prstem položeným na minutové ručičce.

Michael se podíval na hodiny na zdi. „Osm padesát devět.“

„Perfektní načasování.“ Otec nastavil správný čas a otevřel skleněná dvířka před kyvadlem. „Byl bys od té dobroty…“

Michael sáhl dovnitř, opatrně zvedl kyvadlo ke straně a nechal ho rozhoupat.

Tik… tak… tik… tak… Propracovaný mechanismus mluvil univerzálním jazykem všech hodin. Michael pozoroval, jak se nesčetná kolečka otáčejí, jak se ručička posouvá. A pak se s nenadálým klapnutím dalo do pohybu hlavní kolečko a hodiny devětkrát odbily.

Údery hodin odbíjejících čtvrtou ranní vytrhly Michaela ze vzpomínek. Civěl na ty obří hodiny, které stále šly nachlup přesně, jako když byly někdy před dvacítkou let sestrojeny, a přál si, aby mohl vrátit čas. Stýskalo se mu po těch ránech, kdy si povídal s otcem, který dovedl vždycky vidět všechno tak jasně. Michael tenkrát neuměl jeho moudrost a životní zkušenost plně docenit. Jak už to tak bývá, bral otcovu bezvýhradnou lásku jako samozřejmost a vůbec mu nedocházelo, jak moc otce potřebuje. Otec zemřel před několika lety. Přišlo to nečekaně, smrt způsobily komplikace související s cukrovkou; matka zemřela žalem krátce po něm. Michael litoval, že mu nebyl dopřán týden navíc anebo aspoň jeden jediný den, aby se otce vyptal na všechny ty věci, ke kterým se nedostal, protože si vždycky říkal, že na to bude čas zítra. Vždycky hleděl do budoucna a zapomínal žít v přítomnosti.

Hrozně rád by teď měl otce vedle sebe. Ale věděl, že ta ztráta je nevratná, stejně jako když před rokem zemřela Mary.

Měl plnou hlavu Maryiny prosby, tím spíš poté, co spatřil vizitku se stejnou adresou, jakou mu napsala. S adresou Stephena Kelleyho, právníka, o němž si myslela, že by mu mohl pomoci.

Otec po Michaelovi odjakživa chtěl, ať vyhledá své biologické rodiče. Vysvětloval mu, že je důležité vědět, odkud pochází, z jakého je těsta. Poměrně záhy Michaelovi objasnil, že má dvoje rodiče – ty, jejichž láska ho přivedla na svět, a ty, kteří se o něj v tom světě s láskou starají. Ale dokud byli St. Pierrovi naživu, Michael své biologické rodiče hledat nechtěl. Připadalo mu, že by to vůči St. Pierrovým bylo jako zrada, jako by se k nim chtěl otočit zády a vyměnit rodinu, která si ho vybrala, za rodinu, která ho odvrhla.

Stál v obýváku, u nohou mu pospávali psi a díval se na Maryin dopis a na vizitku, na ty dva předměty, které ležely jeden vedle druhého na stolku. Boston byl pro Michaela skoro neprobádaná končina – pro fanouška týmu Yankees to bylo dokonce nepřátelské teritorium –, takže si pod číslem 22 na Franklin Street neuměl nic představit. Navštívil to novoanglické město jen párkrát, mnohem radši měl Cape Cod, který pro něj měl zvláštní význam, protože tam s Mary jezdívali na víkendy.

Michael civěl na vizitku a v hlavě mu zmateně vířily myšlenky jedna přes druhou. Určitě není jen náhoda, že se adresa na ní shoduje s tou, kterou mu napsala Mary.

Sáhl po sklenici, obrátil do sebe zbytek whisky Jack Daniel’s a hned si z láhve dolil další. Znovu a znovu si v duchu probíral události posledních čtyř hodin, byl si skálopevně jistý, že přehlédl nějaké důležité vodítko. A vtom mu něco došlo.

Tolik se soustředil na vizitku, že úplně zapomněl na zmáčenou kabelku. Zvedl ji a taky ji položil na stolek. Byla to jednoduchá kabelka z hnědé kůže, s mosaznou sponkou a proplétaným popruhem přes rameno. Přepečlivě si prohlédl všechny prázdné kapsičky a ohmatal všechny švy a uvědomil si, že vizitka působí tak důležitě právě proto, že kromě ní uvnitř nebylo vůbec nic jiného. Nikde žádné osobní předměty, žádná kosmetika a další věci, které ženy obvykle v kabelkách nosí. Kabelka byla úplně prázdná až na tu vizitku, která se nestačila rozmočit.

A pak přeběhl Michaelovi mráz po zádech a sevřel mu mysl do kleští. Poodstoupil a znovu si kabelku prohlédl. Ne že by ho tak zaujala, ale znenadání si něco uvědomil.

Tuhle kabelku už předtím viděl – ani v nejmenším o tom nepochyboval.

8

Teprve když Ilja Raechen vjel na most Delaware Bridge, dovolil si vydechnout. Jel v Chevroletu Suburban s kouřovými skly už čtyři hodiny, aniž by si třeba jen pustil rádio. Hnal se po dálnici New Jersey Turnpike a byl vděčný za elektronické mýtné, díky kterému nemusí zastavovat a platit nějakému úředníkovi; čím míň lidí ho uvidí, tím líp. Vézt v kufru auta spoutanou oběť s roubíkem v ústech je otřepané klišé, jenže neměl na vybranou. Dodávky a náklaďáky přitahují ve světě po jedenáctém září zbytečnou pozornost, a kdyby ho policie přiměla zastavit, nemohl by se ohánět ruským diplomatickým pasem. A obtížně se vysvětluje, proč člověk veze v kufru svázanou ženskou.

Celý život říkal synovi: „Neboj se, táta tě ochrání, nedovolí, aby se ti něco stalo.“ Takové sliby dávají dětem všichni rodiče a děti jim věří. A Raechen tomu slibu nedostál; musel bezmocně přihlížet, jak jeho syna zabíjí zákeřná nemoc. Ale časy se mění, právě teď klíčí nová naděje pro jeho syna i pro něj samotného. Už žádné nesplněné sliby – zachrání syna stůj co stůj.

Odjel z motelu v půl šesté ráno. Ještě vládlo přítmí a na parkovišti bylo liduprázdno; takhle časně ráno moc lidí nikam nejezdí. Nabil si oba glocky a zastrčil si je vzadu za opasek. Nevystřelil z nich už sedm let, od chvíle, kdy odešel do výslužby a založil rodinu. Když nastupoval do auta, jen se modlil, aby dnes nemusel ten střelecký půst ukončit.

Jakmile přejel přes hranici do státu Delaware, sáhl po mobilu a zavolal do letadla. Už na něj čekalo na malém letišťátku na marylandském venkově, připravené s plnou nádrží a vyřízeným diplomatickým odbavením, které mu zajistí hladký odlet ze země. Osobně doručí Genevievu, kam je potřeba, ale ne aby dostál své cti nebo předvedl svou loajalitu – udělá to jen a pouze, aby dostal zaplaceno a zajistil synovi léčbu, kterou tak naléhavě potřebuje. Spoléhal na své někdejší zaměstnavatele, ale co bylo ještě důležitější, jeho syn spoléhal na něj.

9

Podkroví nad barem Valhalla bylo jako hřiště pro dospělé kluky. Busch si ho zařídil přesně podle svých představ, které choval už od šestnácti. Místnost byla dlouhá a úzká, šikmý strop kopírující linii střechy se uprostřed tyčil do výšky šesti metrů a podepíraly ho silné trámy z tmavého dřeva. Vzadu stál kulečníkový stůl, karetní stolek a automat na pinball, vepředu obrovská plochá televizní obrazovka a před ní pohodlný gauč a dvě křesla. Malý bar v rohu neměl nouzi o neustálý přísun piva a tvrdého alkoholu z Buschova podniku v přízemí. Tohle bylo Buschovo útočiště, kam měli přístup jen jeho kamarádi. Jeannie mu tu neřest povolila pod podmínkou, že to nijak neohrozí provoz baru a restaurace.

Busch sklonil hlavu v nízkém vchodu, vešel za Michaelem dovnitř a zabouchl dveře. Nalil oběma drink a konečně spustil.

„Ještě pořád se nenašlo tělo. Ten, kdo havaroval, se odtamtud dostal živý. To auto je z půjčovny v Bostonu. Někdo si ho vypůjčil pod falešným jménem. Znáš v Bostonu někoho?“

Michael mlčel a myslel na bostonskou adresu, kterou mu napsala Mary, na adresu, která stála i na navštívence v jeho kapse.

„Myslím, že to auto řídila Genevieva Ziverová.“

„Cože?“ Busch vytřeštil oči a pak se rozchechtal. „Zaletěla si sem z nebe, aby se projela v bouráku a užila si kapku vzrušení?“

Michael na to nic neřekl, jen se na na kamaráda díval a snažil se mu pohledem naznačit, že nežertuje.

„Je po smrti, Michaeli,“ pronesl Busch smrtelně vážným, tónem.

„Já vím. Ale stejně si myslím, že to auto řídila ona,“ řekl Michael, přešel k velkému kruhovému oknu a zahleděl se z něj na město Byram Hills.

„Co má tohle znamenat, Michaeli?“ naštětil se Busch. „Prohlásíš, že ta ženská vstala z mrtvých, a pak tu jen tak zůstaneš stát a neřekneš už ani slovo? Musels k tomu závěru nějak dospět. Proboha, jsem přece tvůj kamarád, tak co kdybys mi pověděl, o co tady kráčí?“

„No tak dobře,“ kapituloval Michael, vrátil se k minibaru a opřel se o něj.

Busch přecházel kolem s kulečníkovým tágem v ruce a snažil se ovládnout bublající vztek.

„Než Genevieva před čtyřmi měsíci zmizela, krátce předtím, než zemřela, přijela za mnou.“

Busch se zastavil a obrátil se k Michaelovi s tázavým pohledem.

„O něco mě poprosila,“ pokračoval Michael.

„Michaeli…“ Busch byl čím dál naštvanější. „Když lidi svoje kamarády o něco prosí, většinou po nich chtějí, aby je svezli domů nebo jim půjčili pár babek. Ale u tebe jde určitě o něco úplně jiného. Cos sakra udělal?“

Když mu Michael líčil své zimní dobrodržství ve Švýcarsku, Busch měl co dělat, aby na svého nejlepšího kamaráda nevyletěl. Busch se důsledně držel svých morálních zásad a žil podle nich. Zákon je zákon a rozhodně není bezvýznamný. Ale když teď poslouchal, co přesně Michael udělal, když se dozvěděl, že plnil mrtvé kamarádce poslední přání, těžko mu to mohl mít za zlé. Michael sám neměl ze svého činu sebemenší prospěch. Jenom riskoval život i svobodu. Busch mlčel, nechal ho, ať mu odvypráví všechno až do konce. Odložil tágo a ztěžka se opřel o zeď.

„A to ještě není všechno,“ dodal Michael se zjevnou neochotou.

Busch se nadechl a zadržel vzduch v plicích. Posadil se na barovou stoličku. S Michaelovým dobrodružstvím v Evropě se už jakžtakž smířil, ale vůbec se mu nezamlouvalo, že má přijít ještě něco.

„V tom autě byla kabelka. Tatáž kabelka, kterou u sebe Genevieva měla, když za mnou před čtyřmi měsíci přijela.“

Busch zavřel oči. „Paráda.“

„V té kabelce byla jenom jedna jediná věc.“ Michael položil na kulečníkový stůl navštívenku.

„Tys ukradl důkazy?“ Busch zavřel oči. „To snad nemyslíš vážně.“

„Důkazy? V tom autě jela Genevieva, vím to naprosto jistě. A není nejmenších pochyb o tom, že tu vizitku měla pro mě.“

„O čem to sakra mluvíš, Michaeli? Tajíš přede mnou ještě něco?“

„Nech toho. Jsi přece ve výslužbě.“

„S tím nezačínej.“ Busch už nedovedl sám sobě nic nalhávat; stýskalo se mu po detektivní práci, stýskalo se mu po řešení případů. To jeho žena Jeannie ho přesvědčila, aby odešel do výslužby předčasně. I když jí to nikdy neřekl, od samého počátku měl pochybnosti, jestli udělal dobře, a teď v něm ožily nanovo a zaplavila ho lítost. Chybělo mu pronásledování pachatelů, řešení zločinů, napravování bezpráví. Chybělo mu vykonávání spravedlnosti. Teď kolem sebe vídal jenom lidi, jak se utápějí v pivu a ve whisky a nadávají, jak nudný nebo otřesný je jejich každodenní život. Doufal, že bar pro něj bude odměna, že si v něm život ve výslužbě jaksepatří užije, ale nestalo se. Nudilo ho to. Stýskalo se mu po staré práci. Bylo to z jeho strany takové to typické idealizování starých zlatých časů. Odešel od policie, aby si splnil sen, stal se majitelem baru a zbavil se stresu. Jenže teď mu chyběl adrenalin a pocit, že něco napravuje, že jeho práce má smysl.

„Jestli v tom autě jela Genevieva, kam se poděla?“ zeptal se, když konečně otevřel oči.

„To netuším, ale myslím si, že není mrtvá.“

„Nerad to říkám, ale jestli v tom autě byla, tak už teď nejspíš po smrti je a jenom jsme ji ještě nenašli. Anebo někde leží zraněná. Anebo v tom autě vůbec nebyla a všechno je to jenom výplod tvojí přebujelé představivosti.“

Michael vytáhl z kapsy Maryin dopis a položil ho vedle vizitky. Dvě identické adresy, jedna vedle druhé.

Busch k němu došel a zvedl dopis. Beze slova si ho přečetl, pak ho odložil a zamyslel se.

„Netvrd mi, že je to jenom náhoda,“ prolomil ticho Michael. Na moment se odmlčel, snažil se sebrat a racionálně uvažovat. „Protože to rozhodně náhoda není.“

Busch se znovu podíval na vizitku. „Kdo je ten Stephen Kelley?“

„Krom toho, že je advokát?“ Michael pokrčil rameny. „Nemám tušení. Pracuje zadarmo pro církev a pro sirotčinec, ze kterého pocházím. Pokoušel jsem se s ním spojit, ale nezvedá telefon.“

Busch dál civěl na vizitku, porovnával ji s Maryiným dopisem.

„Paule, někde chodí po světě můj pravý otec. Tohle všechno s ním nějak souvisí, i když zatím netuším jak. Mary na mě naléhala, ať ho vyhledám, Genevieva jakbysmet. A u téhle adresy je potřeba začít.“

Busch se k němu konečně obrátil. „O co ti vlastně jde, Michaeli? Proč to děláš? Chceš opravdu najít svého otce, anebo to děláš kvůli Mary, abys jí splnil poslední přání a ulevil si od pocitu viny?“

„Já nevím,“ řekl Michael. „Ale…“

„Michaeli,“ oslovil ho Busch mírně, „Mary je mrtvá. Tu už k životu nepřivedeš, ať uděláš cokoli. Ale jestli chceš najít své pravé rodiče…“

Michael došel ke stolu, sebral Maryin dopis a otočil se k příteli. „Co bys řekl výletu do Bostonu?“

10

Rozednívalo se. Už takhle časně zrána bylo čtyřiadvacet stupňů a na sklech Buschova vozu, jímž vyrazili od policejní stanice v Byram Hills, se srážela všudypřítomná vlhkost. Dno jezera pročesali další potápěči a všichni dospěli ke stejnému závěru: ať už řidič buicku nehodu přežil nebo ne, rozhodně není ve vodě poblíž vraku ani nikde na břehu přehradní nádrže. Na břehu se našly stopy, ale to ještě nic neznamenalo, mohly patřit komukoli – třeba rybářům nebo mládeži, která si sem vyrazila na výlet. Buick vystopovali do půjčovny aut na Loganově letišti v Bostonu, ale řidiče se jim zatím identifikovat nepodařilo. To všechno Michaela jen utvrzovalo v podezření.

Seděl v autě a držel si u ucha mobilní telefon; vatikánský spojovatel mu před třemi minutami řekl, ať nezavěšuje a počká. Popíjeli s Buschem každý už druhou kolu, Buschův oblíbený zdroj kofeinu a cukru.

V mobilu třikrát píplo a pak se ozvalo: „Michaeli?“ Na výslovnosti byl patrný italský přízvuk.

„Ahoj, Simone.“ Michael nedokázal skrýt vzrušení v hlase; bylo mu, jako by se chystal oznámit novinky o narození dítěte anebo o tom, že se někdo zázračně zotavil z nějaké hrozné nemoci. Ale vzhledem k okolnostem se mu do hlasu zároveň mísila úzkost. „Je naživu,“ vyhrkl.

„Cože?“ podivil se Simon; nechápal, o čem Michael mluví.

„Je naživu, Simone.“

„Kdo je naživu?“

„Genevieva.“

„Ona je živá?“ Na druhém konci linky se rozhostilo ticho a Michael přímo cítil, jak ze Simona čiší zmatek. „To nedává smysl.“

„Vím, že se tomu těžko věří.“

„Viděl jsi ji? Kde je?“

„Došlo k takové automobilové nehodě…“ Michael Simonovi v rychlosti vylíčil, co se stalo. Už když to vyprávěl, začalo v něm hlodat, jestli svým slovům vůbec věří, zapochyboval, jestli se náhodou nestal obětí své přebujelé fantazie a jestli jeho teorie není typickým příkladem toho, kdy je přání otcem myšlenky. Pověděl Simonovi o kabelce, o vizitce, o adrese, která se shoduje s tou, již mu napsala Mary, a o tom, že policie dosud nenašla tělo oběti.

„Ale neviděls ji?“ zeptal se Simon významně.

„Ne,“ neochotně připustil Michael.

„Zkoušels ji najít?“

„V noci jsme se tam potopili, to jsem ještě netušil, koho hledáme. Potom přehradu pročesala policie a taky nikoho nenašli. Nějak se jí povedlo vyváznout, Simone, netuším jak, ale zvládla to.“

Zatímco se ticho na druhém konci linky protahovalo, Michaelovi něco došlo – Simon za celou dobu nezpochybnil Genevievino nenadálé vzříšení, nepodivil se nad tím, že se zčistajasna objevila, jako by vůbec neumřela.

„Už musím jít,“ prohlásil Simon úsečně.

„Poraď mi, co mám dělat.“

„Nic. Dej od toho ruce pryč, Michaeli.“ Simon mluvil smrtelně vážným tónem, znělo to spíš jako příkaz než jako prosba.

„Přece mě znáš, Simone, víš, že nemůžu. Myslel jsem, že je mrtvá. Vždyť jsi sám mluvil na jejím pohřbu. Co se to tu proboha děje?“

„Drž se od toho stranou,“ poprosil ho Simon. „Já ji najdu.“

„Ale ona byla tady, jela za mnou.“

„I kdyby tam byla, už je dávno pryč.“

„Jak to víš?“

Zase se rozhostilo ticho, rušené jen praskotem ve sluchátku.

„Možná ji někdo unesl,“ řekl Michael. „Možná před někým utíkala. Vždyť ani nevíš, kde ji hledat.“

„Vím, odkud začít,“ prohlásil Simon. „Podívej, Michaeli, vím, že je tvoje přítelkyně, ale moje taky. A věř mi, že ji neochráníš.“

Ze sluchátka jako by se linulo zlověstné ticho a rozlézalo se po autě.

„Říkáš, že ji neochráním?“ zopakoval Michael a zbystřil. „Před čím bych ji měl chránit?“ Vnímal, jak mu v uších hučí krev, a měl pocit, jako by se mu mozek obrátil vzhůru nohama.

„Prosím…“ Simon se odmlčel. „Nešťourej do toho. Jestli je naživu, tak ji najdu.“

Michael znal Simona osmnáct měsíců a za tu dobu se spřátelili. Ale pořád to byl Simon. Člověk schopný zanícené, nemilosrdné oddanosti Bohu i svým přátelům. Člověk, který více lidských životů vzal, než zachránil. Člověk, který nikdy nepoužíval slovo „prosím“.

Michael zvažoval, že skutečně rezignuje na hledání Genevievy a nechá to na něm. „Myslel jsem si, že je mrtvá, Simone,“ řekl.

„To si mysleli všichni,“ opáčil Simon tiše a zavěsil.

11

Veslice hladce svištěla po řece Charles River, jako by se sněhobílým trupem vůbec nedotýkala hladiny, jako by voda i teď na sklonku jara byla zamrzlá a lodka se vznášela nad ní. Dva veslaři se pohybovali v dokonale sladěném rytmu, až působili jako mechanické hračky. Michael je pozoroval, jak mizí za ohybem řeky. Mířili s Buschem po Longfellowově mostu do srdce Bostonu. Z policejní stanice vyjeli v pět ráno a tříhodinovou cestu zvládli ani ne za dvě a půl hodiny; když Busch seděl za volantem corvetty, neviděl důvod, proč mrhat časem. Shodli se, že až se vrátí, budou navzdory Simonově důrazné prosbě pokračovat v pátrání po Genevievě.

Na policejní stanici se zastavili pod záminkou, že se Busch chce poptat, jak se vyvíjí vyšetřování autonehody, ale ve skutečnosti měli ještě jeden důvod. I když už Busch odešel do výslužby, pořád byl na stanici nesmírně oblíbený. Nováčci i ostřílení veteráni si k němu pořád chodili pro rady v pracovních i osobních záležitostech, tak jak na to byli zvyklí dvacet let. Popravdě řečeno, měl větší respekt než kapitán Delia. A tak když poprosil Joea Grassa o pomoc, seržantovi nedělalo nejmenší potíž přivřít oko. Ani se Busche nezeptal, na co potřebuje informace o vlastníkovi čísla 22 na bostonské Franklin Street, prostě jen naťukal adresu do počítače a zanořil se hluboko do policejních databází. Zpráva, kterou Buschovi vytiskl, byla stručná, ale zajímavá.

Stephen Kelley byl osmapadesátiletý advokát s úspěšnou vlastní praxí. Původně pracoval jako okresní státní zástupce, ale teď se vyhýbal trestním kauzám a věnoval se firemním záležitostem – Michaelovi připadalo, že v tom prostředí taky není o zločiny nouze. Pocházel z chudých poměrů, jeho minulost byla nejasná a nechybělo v ní několik prohřešků z mládí. Ale po dvacítce se vynořil coby úspěšný mladý muž a povedlo se mu nashromáždit majetek v hodnotě přes pětasedmdesát miliónů dolarů.

Své dobročinné aktivity směřoval do dvou oblastí: do politiky – štědře přispíval politikům v jižním Bostonu, odkud pocházel – a k dětem, zejména na podporu adopcí a pěstounské péče.

Busch vjel do čtvrti Beacon Hill obývané bostonskou smetánkou, lidmi, kteří jsou hybnou silou dění v novoanglické metropoli. Zdejší domy působily elegantně a nadčasově, některé z nich tu stály už stovky let.

„Jeannie se naštve, až zjistí, že si hraješ na detektiva. Bude si myslet, že jedno povede k druhému, a že než se naděje, budeš zpátky u policie.“

„Myslel jsem, že jenom hledáme tvoje rodiče.“

„Taky že jo. Ale neříkej, že ti to nepřipadá jako případ, který je potřeba rozlousknout. A ty máš přece být ve výslužbě.“

„Ale no tak, vždyť mě znáš. Zvyk je železná košile. Víš, co tím myslím?“

Michael to věděl. Busch je policajt. Vždycky jím byl a vždycky jím bude. Vyměnil sice policejní odznak za barpult, ale to ještě neznamená, že by ho to nějak změnilo. Michael tomu rozuměl líp než kdokoli jiní; samotnému mu taky dělalo potíže zůstat „ve výslužbě“. Montovat bezpečnostní systémy v sobě zdaleka nemělo takové kouzlo jako překonávat je. „Stejně bude naštvaná.“

„Nebude. Řekla mi, ať ti pomůžu. Když se dozvěděla o Maryině dopisu a prosbě, abys zkusil najít své rodiče, souhlasila, ať jedu s tebou,“ řekl Busch. „Myslíš, že ten chlap tvoje rodiče zná?“

„Právě to hodlám zjistit.“

Busch zahnul do dlážděné ulice a projel kolem čísla 22. Byl to velký, čerstvě omítnutý rodinný dům, mramorové římsy byly stejně bělostné, jako v den, kdy je někdo vytesal. Umně sestříhané keře lemující pět schodů vedoucích k mahagonovým vstupním dveřím byly dokonale symetrické, jako by je někdo přepečlivě stříhal nůžtičkami na nehty. Po stranách vchodu visely plynové lampy upomínající, že tenhle dům tu stával už před zavedením elektřiny. Byla to dobrá adresa v dobré čtvrti, trofej zámožných a privilegovaných, kteří své bohatství a postavení buď získali tvrdou prací, anebo zdědili. Jak se Michael dočetl v policejní zprávě, Stephen patřil do první kategorie.

„Chceš, abych šel s tebou?“ zeptal se Busch, když zahnul za roh a zastavil u kraje ulice.

„Nevykládej si to špatně, ale mohl bys ho zastrašit.“

„Cože?“ Busche to upřímně zaskočilo.

„Hele, kdyby mi na dveře zabušil skoro dvoumetrový pořízek, nevím, jak by se mi chtělo odpovídat mu na otázky.“

„Já nepůsobím výhrůžně,“ ohradil se Busch.

Michael se usmál a přejel svého kamaráda pohledem. Busch seděl za volantem, sedadlo měl odsunuté dozadu, kam až to šlo, jeho ruce na volantu připomínaly medvědí tlapy. „No jasně, přímo z tebe sálá, co jsi za dobráka od kosti, to jenom ten první dojem lidi zastraší. Jenže já netuším, jestli mi tenhle chlapík dá druhou šanci.“

„Vypadni z mýho auta,“ zavrčel Busch. Sklopil si sedadlo a zavřel oči.

Michael na něj zůstal chvíli zírat a pak vystoupil. Ale než stačil zabouchnout dvířka, Busch zabručel: „A dej mi vědět, kdybys potřeboval někoho zastrašit.“

Michael se usmál, obešel roh a kráčel ulicí z obou stran lemovanou honosnými sídly. Busch byl jeho kamarád, jeho nejlepší kamarád, a Michael nepochyboval, že kdyby se cokoli seběhlo, přispěchal by mu na pomoc, jako to udělal už tolikrát. Ale říkal si, že přece nehrozí, že by nezvládl osmapadesátiletého advokáta.

Vyšel po pěti schodech a zastavil se před ohromnými dveřmi z leštěného mahagonu. Mosazné klepadlo mělo tvar lví hlavy; od zlatavé hřívy se odráželo ranní slunce. Michael tam chvíli zůstal stát. Vytáhl vizitku a policejní zprávu o Stephenu Kelleym, znovu se na ně zadíval a zvažoval kudy do toho. Konečně se vzmužil a zaklepal klepadlem. Dunění se nepochybně rozlehlo celým ohromným domem.

Čekal dobře půl minuty a užuž se chystal zaklepat znovu, když vtom se dveře otevřely. Michael zůstal zírat. Ne kvůli tomu, že se dveře rozlétly tak nečekaně, ale kvůli tomu, kdo v nich stál.

Ta žena měřila tak metr pětašedesát a měla dlouhé, úhledně upravené tmavé vlasy; jak by vypadaly v noci, to si radši nepředstavoval. Určitě jí nebylo víc než třicet, na sobě měla kostýmek s uzoučkými bílými proužky, zřejmě šitý na míru, protože jí padl jako ulitý. Měla atletickou postavu a i přes přísné formální oblečení z ní vyzařovala smyslnost. Ale nic z toho nebylo důvodem, proč se Michaelovi zadrhla slova v hrdle – tím byly její oči. Měla je tmavohnědé a ohromné a na okamžik mu daly nahlédnout až do její duše. Dívaly se přímo na něj.

„Co pro vás mohu udělat?“ zeptala se.

„Dobrý den,“ pozdravil Michael, když se vzpamatoval. „Hledám Stephena Kelleyho.“

„Máte s ním domluvenou schůzku?“ Promluvila tak odtažitě a nesmlouvavě, že Michael rázem přehodnotil názor na její přitažlivost.

„Ne. Jmenuju se Michael…“

Vtom se za ní vynořil muž. Měřil tak metr osmdesát, vlasy barvy pepř a sůl – té soli v nich bylo víc než pepře – měl úhledně sčesané dozadu. Na sobě měl tmavošedý oblek s dokonale nažehlenými puky. Ochranitelsky položil ženě levou ruku na rameno. „Kdo jste?“ Mluvil hlubokým, autoritativním hlasem.

„Jmenuju se Michael St. Pierre,“ odpověděl Michael; hulvátské přivítání toho vyfiknutého páru ho poněkud zaskočilo.

Muž si ho chvilku mlčky prohlížel.

„A…?“ pobídla ho žena.

„A…“ Michaelem teď cloumal vztek a byl tomu rád, protože ho to vyburcovalo z konsternace. Nesnášel, když s ním někdo zacházel jako s druhořadou osobou. Zatímco si převaloval v hlavě ženinu otázku a dumal, jestli se vůbec měl do tohohle bláznivého podniku pouštět, vrátila se mu ozvěnou Buschova slova: Proč to děláš? „Dostal jsem vaši adresu od své ženy.“

Kelley sjel očima k navštívence v Michaelově ruce. „Mohu se podívat?“

Michael mu navštívenku podal. Kelley si ji donesl k očím, převracel ji sem a tam, jako by z ní mohl vyčíst odpověď na nějakou nevyřčenou otázku. Pak se podíval na Michaela, zavrtěl hlavou a vizitku mu vrátil. „Tohle je moje osobní navštívenka. Rozdávám je jen velmi zřídka. Od koho jste ji dostal?“

„Našla se v kabelce. Adresa na ní se shoduje s touhle…,“ Michael ukázal na vstupní dveře, „… a ta se zas shoduje s tou, kterou jsem dostal od své ženy. Nemyslím, že by to byla jen náhoda. A právě proto jsem tady.“

Kelley se podíval na ženu. „Susan?“

Zavrtěla hlavou a zabodla do Michaela oči. „Jste od policie?“

Michael zavrtěl hlavou.

„V poslední době jsem vaši vizitku nikomu nedávala,“ řekla Susan.

„No, co se dá dělat. Omluvte nás, máme s paní Newmanovou zpoždění,“ prohlásil Kelley. Položil ruku na kliku a chystal se učinit za Michaelovou návštěvou ráznou tečku.

Michael se díval z jednoho na druhého. Překvapila ho jejich odměřenost a připomněla mu, proč nemá rád právníky. I když mezi těmi dvěma zel třicetiletý věkový rozdíl, dokonale se k sobě hodili, jako by byli stvořeni jeden pro druhého.

„Bylo mi řečeno, že byste mi mohl pomoci najít mé rodiče. Ale teď vidím, že to byl omyl,“ pronesl Michael kousavě, otočil se na patě a zamířil dolů ze schodů.

Susan zmizela v domě a nechala Kelleyho stát ve dveřích. Ten se díval za Michaelem, jak odchází, a pak zavolal: „Michaeli! Počkejte.“

Kelley zavedl Michaela do knihovny. Místnost působila hřejivě a mužsky. Stěny obložené tmavým mahagonem, police přetékající knihami, impozantní psací stůl na pozadí okna od podlahy až ke stropu, olemovaného kaštanově hnědými závěsy. Nad ohromným krbem, který teď mimo topnou sezónu krášlily dekorace z větví a květin, visel obraz majestátních lvů na afrických pláních.

„Omlouvám se,“ řekl Kelley a vybídl Michaela, af si sedne do obrovského koženého ušáku.

Michael se posadil. Měřil si toho muže pohledem a ještě pořád v něm doutnal vztek kvůli tomu, jak neurvale s ním vyběhli.

Kelley si sundal sako a přehodil ho přes opěradlo houpacího křesla z teakového dřeva. Byl vyšší, než se Michaelovi na první pohled zdálo. Měl určitě víc než stoosmdesát centimetrů a působil nesmírně fit; svaly mu napínaly naškrobenou košili. Šle mu ladily se světlemodrou kravatou, prošedivělé vlasy měl úhledně ostříhané. Všechno na něm bylo dokonale vytříbené a profesionální: účes, chování, výběr slov. Jak tam tak stál a shlížel na Michaela, působil nesmírně autoritativním dojmem. Michael už v životě narazil na pořádně drsné lidské typy, ať už během pobytu ve vězení, v policejních výslechových místnostech anebo na ulicích, kde se před lety, když se ještě věnoval své profesi, pohyboval ve společnosti různých pochybných existencí. Ale s takhle silnou osobností se snad ještě nesetkal; poprvé v životě měl před někým skutečný respekt. Ale rychle se otřepal.

„Mohu vám nabídnout něco k pití? Kávu, anebo rovnou snídani?“ zeptal se Kelley.

„Ne, děkuji.“

Kelley se posadil na pohovku, přehodil si nohu přes nohu a paži si položil na opěradlo. „Zastihl jste mě ve špatnou chvíli.“

„Vítáte takhle návštěvy vždycky?“

Ve vzduchu viselo napětí, oba pracně hledali slova. „Jak kdy.“ Kelley zabloudil pohledem za Michaela a rozostřil pohled, jako by se ztrácel v myšlenkách

„Není vám nic?“ zeptal se Michael. Pozoroval mužovu tvář. Hněv už se z ní vytratil a vystřídal ho smutek.

„Je mi líto, že Mary zemřela,“ řekl konečně Kelley a zase zaostřil pohled.

Michaelovi vyrazilo dech, že Kelley ví o smrti jeho ženy; nedostávalo se mu slov, nevěděl, jak zareagovat.

Kelley zničehonic vstal a zamířil ke dveřím.

„Vy jste…,“ vyhrkl zmateně Michael, „vy jste ji znal?“

Kelley se zastavil a ohlédl se. Chvíli na Michaela hleděl se smutným úsměvem a pak se pomalu vrátil zpátky a zase se posadil. „Netuším, jak mě našla, ale byla vynalézavá. Ano, byla tady. Když jsme se potkali, nebylo jí dobře a říkala, že vy jste zrovna na služební cestě. Snažila se najít vaše rodiče.“

„Kdy to bylo?“

„Asi před rokem. Mluvila o vás s opravdovou láskou.“

Michael odvrátil pohled.

„Mrzí mě, že zemřela. Znám to až příliš dobře, tu prázdnotu, ten nekonečný žal,“ řekl Kelley s hlubokým procítěním.

Michael přikývl. „Díky. Přišla za vámi, protože si myslela, že byste jí mohl pomoci – tedy, že byste mohl pomoci mně.“

„Já vím. Čekal jsem vás už tehdy před rokem. Přišlo mi, že se nesluší mluvit o vašich rodičích ve vaší nepřítomnosti.“

„Vy moje rodiče znáte?“ Michael nedokázal skrýt údiv.

„Vaše matka…“ Kelley se odmlčel. „Zemřela při vašem narození, Michaeli, na poporodní komplikace.“

Michael nevěděl, jak zareagovat. Bylo to pro něj jako dozvědět se o smrti úplně cizího člověka, s nímž se nikdy nesetkal, a přitom ta žena byla první člověk, který se na něj kdy podíval, který ho kdy držel. Ani netušil, jak vypadala.

„A váš otec…“ Stephen se znovu odmlčel. „Byl sotva odrostlý teenager, co se neuměl postarat ani sám o sebe.“

„Aha.“ Michael sklopil oči.

„Proč ho teď po všech těch letech vlastně hledáte?“

„Protože si to přála moje žena. Myslela si, že po její smrti budu potřebovat nějaké zázemí, že budu potřebovat najít rodinu.“

„Vy si to nepřejete?“ zeptal se Kelley.

Michael k němu vzhédl a prohlížel si ho. „Je můj otec naživu?“

Kelley se zhluboka nadechl a vyhnul se odpovědi. „Čím se živíte?“

„Mám vlastní firmu, prodávám zabezpečovací zařízení,“ odvětil Michael. Pomalu mu docházela trpělivost.

Kelley přikývl. „To je dobře. Ačkoli řídit vlastní firmu není hračka. Nikdy nevíte, komu můžete důvěřovat…, tedy kromě sebe samotného. Určitě za sebou máte nějaké zkušenosti s policejní prací.“

Michael si Kelleyho měřil, připadalo mu, že se v jeho slovech tají provokace. „Dalo by se to tak říct.“

„Baví vás ta práce?“

„Občas,“ odsekl Michael, který byl čím dál podrážděnější.

„No ovšem, vím, jak to myslíte,“ řekl Kelley. „Občas…, zatímco jindy musíme dělat věci, které nám žádné potěšení nepřinášejí. Když chceme udělat správnou věc, někdy dokonce musíme napřed provést i nějaké odporné věci. Přistoupit na mravní kompromis, jestli mi rozumíte.“

Ti dva na sebe hleděli a oba věděli, jak se věci mají. A oba by tomu přiznání nejradši unikli. Michael uhnul očima jako první. Rozhlížel se po místnosti, prohlížel si fotografie zachycující Kelleyho život. Myšlenky mu uháněly jako o závod; mravní kompromisy znal až příliš dobře, musel se s nimi vypořádávat až příliš často. A usuzoval, že Kelley taky. „Můžu se na něco zeptat?“

Kelley přitakal.

„Proč jsi mě odložil?“

Teď když Michael naplno vyslovil pravdu o jejich vztahu, místnost jako by se nepříjemně scvrkla, čas se zpomalil a oba pronikavě vnímali tlukot vlastního srdce.

„Tahle otázka mě pronásleduje… celý život. Napůl jsem doufal, že se objevíš už před rokem… Napůl jsem doufal, že se neobjevíš nikdy.“

„Jak jsi věděl, že tě najdu?“

„Tvoje žena byla odhodlaná dotáhnout to pátrání do konce.“

„Věděla to?“

„Že jsem tvůj otec? Ne, jak už jsem ti říkal, nechtěl jsem jí to tehdy prozradit. Bylo to emocionálně vypjaté období, nepotřeboval jsi, aby ti někdo vnesl do života další zmatek.“ Kelley se odmlčel. „Jsem ale rád, že jsem se s ní potkal.“

Michael se na něj teď díval novýma očima. Prohlíželi si jeden druhého, nebyli ve své kůži z toho nenadálého setkání, nedostávalo se jim slov.

„Vypadáš jako Kelley,“ pronesl Stephen bez náznaku emocí.

Michael netušil, jak si to přebrat. Prohlížel si toho muže – jeho modré oči, tvář s nápadnými rysy, atletickou postavu. Stephenovo vzezření ho nijak nepřekvapilo, ačkoli vlastně nikdy nepřemýšlel o tom, jak by jeho skutečný otec mohl vypadat. Ale ať si Kelley říká cokoli, on sám je St. Pierre, vždycky jím byl a vždycky bude.

„Máš děti?“ zeptal se.

„Jednoho syna,“ Stephen zaletěl pohledem k policím za Michaelem. „Tedy kromě tebe.“

Michael sledoval jeho pohled ke shluku fotografií, na nichž byl očividně syn, o kterém mluvil – syn, který s otcem vyrůstal. Měl stejné modré oči jako Kelley, stejné modré oči jako Michael. A Michaelovi došlo…, že má bratra.

„To je dobře,“ přitakal.

„Něco ti musím dát.“ Kelley vstal; z jeho hlasu i pohybů čišelo rozrušení, jako by se chystal rozdávat vánoční dárky. Kvapně vyšel z místnosti a zavřel za sebou dveře.

Michaelovi vířily v hlavě myšlenky. Tak tohle je jeho otec, muž, který ho odložil, muž, který se setkal s Mary. Tušila, jak se věci mají? Michaela by to nepřekvapilo; její intuice byla neomylná.

Když sem Michael jel, nedělal si žádné velké naděje, nečekal, že najde otce tak brzy. Dorazil sem nepřipravený, nesepsal si žádný seznam otázek, nehlodala v něm bůhvíjaká zvědavost, co jsou jeho rodiče zač. Ale teď, když se s otcem setkal, mlelo se mu v hlavě páté přes deváté, přemýšlel o otci, o bratrovi, o matce, kterou nikdy nepoznal. Když se tak rozhlížel po luxusu kolem sebe, neubránil se přemítání, jestli mu Kelley řekl pravdu o tom, proč se ho zřekl, anebo jestli je za tím něco víc. A jestli o něm Kelley věděl, proč se s ním za celé ty roky nepokusil spojit?

Michael se rozhlížel kolem; knihovna na něj teď působila jinak, než když do ní vešel. Dýchala z ní sice ůtulnost, ale vypadala, že se moc nepoužívá. Vypínač stolní lampy byl zanesený prachem, nikde se nepovalovaly žádné noviny ani časopisy, odpadkový koš zel prázdnotou. Na policích stály knížky nejrůznějších žánrů – životopisy, romány, cestopisy, všechny staršího data.

Všude možně po policích a stolech byly rozmístěny fotografie mnohem mladšího Kelleyho: jak se objímá s nějakou ženou – nebyla to Susan –, jak dobíhá do cíle bostonského maratónu. Nechyběly ani fotografie Kelleyho syna v různých životních etapách: na kole, s přítelkyní na školním plese, vedle hrdého otce při vysokoškolské promoci. Ale jedna věc se nedala přehlédnout: s výjimkou nejstarších snímků nebyla nikde jeho matka, nápadně chyběla při synových nejdůležitějších životních okamžicích.

A Michaelovi došlo, na co se Kelley díval a co ho sklíčilo, když spolu začali mluvit – byly to výjevy z jeho života.

Zničehonic se ve vstupní hale ozval rachot a vytrhl Michaela z myšlenek. Dveře knihovny se otevřely, ale k Michaelovu překvapení v nich nestál Kelley, nýbrž někdo neznámý; byl elegantně oblečený a působil autoritativním dojmem.

„Pan St. Pierre?“ zeptal se ten vysoký blondýn a vstoupil dovnitř. Nesl kožené desky, které přímo praskaly ve švech. Za ním kráčel hromotluk s býčí šíjí; zavřel dveře a zůstal před nimi stát, jako by chtěl Michaelovi zabránit v odchodu.

„Mohl byste se mi chvilku věnovat?“ Muž sice mluvil mírně a přátelsky, ale Michaela ten přátelský tón, ostře kontrastující s nevlídným přijetím, kterého se mu předtím dostalo u vstupních dveří, přesto znervózňoval. A z italského přízvuku v mužově hlase mu přeběhl mráz po zádech.

Krátce předtím se poklid v čísle 22 na Franklin Street roztříštil napadrť. Po kamenných schodech vystoupali tři muži. Ačkoli jejich tváře byly každá úplně jiná, postavu měli jeden jako druhý – mohutnou a širokou jako obránci v americkém fotbalu, ale přitom pozoruhodně hbitou. Nejvyšší z nich nesl padesátikilové policejní beranidlo, jako by vůbec nic nevážilo; hladce se jím rozmáchl, ani přitom nevyhekl, a vyrazil mahagonové vstupní dveře. Pak se všichni tři rozestoupili a po schodech vykráčel blondýn s osobním strážcem v patách; prošel vyraženými dveřmi do vstupní haly a zastavil se přede dveřmi knihovny.

Z kuchyně vyrazila Susan s bagetou v ruce. „Co tady…?“ Ale než dořekla, prostřední ze tří mužů ji popadl, jako by nevážila víc než děcko. Vší silou se zmítala a kopala kolem sebe jako polapené zvíře, ale nebylo jí to nic platné. Muž ji otočil čelem od sebe, sevřel ji jako ve svěráku, dokonale ji znehybnil a jeden z jeho společníků jí během pár vteřin zalepil pusu a svázal ji. Naklonil se k ní a přiložil jí ústí pistole k oku. Okamžitě se přestala zmítat. Pak ti tři zamířili každý do jiného pokoje; otáčeli hlavami ze strany na stranu a obezřetně se rozhlíželi kolem sebe.

A vtom se náhle objevil na chodbě Kelley, sbíhal po elegantních schodech. Když spatřil svázanou Susan, jak se bez hlesu zmítá na podlaze, instinktivně jí spěchal na pomoc. Ale než se k ní dostal, zase se odkudsi vynořili ti tři a vmžiku byli u něj. Pokusil se jim vytrhnout, ale jeden z nich ho uzemnil prudkou ránou do zátylku. Kelley se svalil na zem a zkroutil se bolestí. Přetáhli mu přes hlavu černý pytel; i když ho to zaskočilo, oháněl se kolem sebe rukama i nohama a zasáhl jednoho z útočníků do obličeje, až mu vytryskla krev. Ale vzápětí ho svázali, takže mu nezbylo než kapitulovat. Během celé rvačky nepadlo ani slovo, neozval se ani jediný výkřik, jako by se všechno odehrávalo v němém filmu. Muži si počínali precizně, neučinili jediný zbytečný pohyb, nedávali najevo sebemenší emoce.

Ačkoli Kelley měřil přes metr osmdesát a vážil skoro metrák, prostřední muž si ho snadno přehodil přes rameno. Kelley se už ani nezmohl na odpor. Vzápětí se všichni tři i s kořistí rozběhli k černému autu, které čekalo venku.

Michael seděl v ušáku, sledoval, jak vysoký muž prochází knihovnou, a srdce mu divoce tlouklo. Muž položil černou koženou složku na křeslo, rozepnul zip a vytáhl zevnitř silné papírové desky.

„Jmenuji se Julian.“ Mohlo mu být něco málo přes třicet a mluvil s italským přízvukem. Na sobě měl tmavomodré sako od Armaniho a pod ním světle žlutou košili. Působil uhlazeně a vyzařoval autoritu. Úhledně ostříhané světlé vlasy mu sahaly k límečku košile. V ledově modrých očích se nezračil ani náznak citu, takže usvědčovaly jeho rádoby upřímný úsměv z falešnosti. V obličeji byl skoro až příliš hezký a Michaelovi připadal matně povědomý, ale ať si lámal hlavu sebevíc, nedovedl přijít na to proč.

Ohlédl se po hromotlukovi střežícím dveře, který pořád mlčky a nehybně stál na svém místě, zatímco jeho italský společník přecházel po místnosti a rozhlížel se kolem, jako by si přišel prohlédnout dům na prodej. „Co si přejete?“ zeptal se Michael a vstal.

„Já se vás chtěl zeptat na totéž,“ odtušil Julian, došel k baru a otevřel ho. „Co si přejete? Skotskou, pivo, džus, vodu?“ Nabízel mu pití, jako by tu byl doma.

„Proč váš přítel blokuje dveře?“ chtěl vědět Michael.

Julian osobního strážce mávnutím ruky poslal pryč.

Michael se za hromotlukem díval, jak odchází, a pak vykročil ke dveřím. „Kde je Kelley? Patří tohle k nějaké jeho hře?“

„Není to žádná hra,“ usmál se muž. „Přinejmenším pro mě ne. Co kdybyste se posadil, abychom si mohli popovídat?“

Michael se zastavil a zadíval se na něj. S osobními strážci cestují jen ti, kdo mají značnou moc anebo přebujelé ego. A tenhle muž vypadal na to, že neponechává nic náhodě; Michael nepochyboval, že strážce stojí hned za dveřmi a nedovolil by mu odejít. Tázavě rozhodil ruce. „Kde je Kelley?“

„Ještě víc mimo váš dosah než kdykoli předtím.“ Julian mu podal složku. Michael ji odložil na stolek, aniž se na ni podíval.

Julian ho přejel pohledem, odložil pití a posadil se do křesla, čímž Michaelovi naznačoval, ať učiní totéž. Michael se neochotně podvolil a dál na něj hleděl. Chvíli si jeden druhého měřili a pak Julian nasadil soustředěný výraz.

Zhluboka se nadechl. „Miluji umění. Už celé roky sbírám nejlepší umělecká díla z celého světa. Spoustu času trávím hledáním děl, která se považují za ztracená. Grandies Mon Chat od Rugia, Hamilión na jezeře od Cviceho. Některá jsem hledal celé roky, využíval jsem obskurních konexí, platil informátorům…“ Julian se významně zadíval na Michaela a pak dokončil: „… najímal si zloděje. Byl jsem ochoten platit, byl jsem ochoten čekat, byl jsem pro svou vášeň ochoten udělat cokoli. Občas se to čekání protáhlo… třeba i na sedm let.“ Julian se v křesle opřel.

Michael seděl a vyčkával, ale Julian mlčel.

„Sedm let?“

„Tak dlouho mi trvalo, než jsem vypátral Odkaz.“

Michael se pokoušel toho muže prokouknout; bylo mu jasné, že s ním rozehrál cosi jako šachovou partii. „Odkaz?“

„Ach, omlouvám se. Možná vám neslouží paměť. Mám na mysli ten obraz, který jste mi ukradl.“

Když Michael vstřebal Julianova slova, jednotlivé kousky mu zapadly do sebe a mysl mu ochromila panika. Ten muž před ním je Julian Zivera, Genevievin syn, člověk, kterého se Genevieva tak hrozně bojí. Člověk, o kterém prohlásila, že je nejnebezpečnější ze všech. V Michaelovi vzklíčil hněv, protože mu bylo jasné, že tohle je teprve začátek.

„Ukradl jste mi obraz, Michaeli. Odjel jste potají do Švýcarska a ukradl obraz, který jsem hledal sedm let.“ Ten muž mluvil navzdory vyhrocené situaci tak klidným tónem, že to působilo až neskutečně.

Michael zalétl očima k zavřeným dveřím.

„Přemýšlíte, jak utéct, co si počít. Ale než vezmete nohy na ramena…,“ usmál se Julian, „… doporučuji vám, abyste se podíval do těch desek.“

Michael se zadíval na desky položené na stolku. Bylo mu jasné, že to, co je v nich, může leda tak věstit nepříjemnosti, ale přesto po nich pomalu sáhl.

„Něco vám dlužím, Michaeli.“ Julianovi se vytratil z tváře falešný úsměv.

Když Michael rozevřel desky, měl pocit, že se jeho svět rozpadl na kusy. Složka byla plná novinových výstřižků o záhadném vloupání do kancelářské budovy ve Švýcarsku a zrnitých nočních záběrů jeho samotného, jak běží po zasněženém ženevském mostě.

„Nebylo těžké dát si dvě a dvě dohromady. Koneckonců…,“ Julian na Michaela káravě namířil prstem, „… byl jste matčin oblíbený zloděj.“

Michael se na Juliana díval a zmítal se mezi strachem a zlostí.

„Vím, že moje matka vás požádala, ať mi ten obraz ukradnete. A taky vím, že máte to, co bylo ukryto uvnitř.“

Michael mlčel; neprozradil mu, že všechno zničil, rozřezal na kusy a ty rozpustil v kyselině, aby se po nich navždy slehla zem.

„Hledal jsem ten obraz celé roky, a když už jsem ho měl skoro na dosah, tak přišlo tohle… Ale teď mám něco ještě lepšího. Mám svého osobního zloděje.“ Julianovi se vrátil do tváře úsměv. „Využijete svých dovedností a něco mi obstaráte. Uzavřeme spolu dohodu, Michaeli.“

Michael nesnášel nadřízené, nesnášel, když mu někdo rozkazoval, nesnášel, když od něj někdo očekával, že bude tancovat, jak si pískne. A nejvíc ze všeho nesnášel vydírání.

„Seženete mi jistou truhličku. A výměnou dostanete něco ode mě. Spousta lidí by to označila za férový obchod. Nejenže tuhle složku s informacemi o vás nepředám Interpolu, ale nabídnu vám něco ještě cennějšího. Něco nenahraditelného – něco, co jste hledal, po čem jste toužil.“

„Tak to tedy ne…“

„Ale ano,“ uťal ho Julian. Promluvil tiše a z hlasu mu čišel hněv. Zrudl ve tváři a šlachy na krku se mu napjaly; ten výšleh emocí příkře kontrastoval s jeho dosavadní chladnokrevností. Zamnul si spánek, jako by tím mohl vztek zaplašit. „Jak jsem říkal, přinesete mi jednu starožitnou truhličku, která nemá na celém světě obdoby. Říká se jí Albero della Vita. Je to úžasné umělecké dílo, které je už celá staletí ukryto, a panuje přesvědčení, že se nachází v místech, kam si hned tak někdo netroufne. Ale pro člověka jako vy by to měla být ohromná výzva.“

„Já žádné výzvy, abych si zvýšil sebevědomí, nepotřebuju,“ prohlásil Michael; snažil se ovládat roztřesený hlas a nenechat hněv vyvřít na povrch. „A vydírat se nenechám. Najděte si někoho jiného. Někoho, kdo si potřebuje něco dokazovat a baží po odměně.“

„Myslím, že ten úkol by nikdo jiný nezvládl, a taky myslím, že by nikdo jiný nestál o odměnu, kterou nabízím.“ Julian udělal odmlku. „Ta odměna má cenu jen pro vás.“

„Jakou vzácnost máte, že si myslíte, že o ni budu tolik stát?“

„Vyměním s vámi tu krabičku za Stephena Kelleyho. Za vašeho otce.“

Michael teď jasně viděl, že ten člověk před ním je navzdory veškeré uhlazenosti, kultivované mluvě, úsměvům a šarmantnímu vystupování naprosto bezcitný a všehoschopný. Na rozdíl od dobrosrdečné Genevievy byl sobecký a zlý do morku kostí – snažil se Michaela citově vydírat, jen aby sám získal, po čem prahne.

„Dneska jsem toho člověka viděl poprvé v životě. A ať už je to můj otec anebo ne, neustoupím někomu, kdo zkouší hrát na moje city, aby z toho měl vlastní prospěch.“

„Ovšemže ne.“ Julian zase nasadil úsměv a potřásl hlavou.

Michael tam seděl a nervy mu jen hrály. Měl sto chutí vrhnout se po tom chlapovi, který unesl jeho otce, a uškrtit ho. Po tom chlapovi, který honí vlastní matku jako štvanou zvěř a který zničil celý její život.

„Jak jste mohl Genevievě udělat to, co jste jí udělal – vlastní matce?“ zeptal se Michael s hlubokým opovržením.

„Jestli si myslíte, že jsem jí ublížil, tak jste na omylu. Měl jsem matku rád, pořád ji mám rád.“ Julian se zahleděl do prázdna a pohroužil se do přemítání. „Myslel jsem, že ji znám. Vždyť mě vychovala, milovala mě. Ale tolik toho tajila, Michaeli. Vůbec jsem netušil, že…“

„Co?“

„Víte, jaké to je, když je pro vás člen rodiny v podstatě cizí člověk a když před vámi skrývá svá největší tajemství? Víte, jaké to je, když vám rodič zmizí ze života a zanechá vám kupu nezodpovězených otázek? Co je vlastně zač, co jste zač vy, odkud ve skutečnosti pocházíte…“ Julian se odmlčel, pohroužený v myšlenkách. Konečně se podíval Michaelovi do očí a usmál se. „Teď máme něco společného.“

„Co je na té truhličce tak zvláštního?“ zeptal se Michael neochotně.

„Co je na ní tak zvláštního?“ zopakoval Julian s nádechem opovržení a nechal větu vyznít doztracena. Opřel se v křesle a zadíval se na Michaela. Po chvíli se předklonil a důrazně pronesl: „Co je tak zvláštního na Moně Lise, na Posledním soudu, na Sixtinské kapli, na Michelangelovu Davidovi? Všechno jsou to jedinečná díla, která neopakovatelně a dokonale ztvárňují krásu tak, jak ji viděl ten který umělec, ale přitom nedávají nahlédnout do jeho srdce, do procesu jeho tvorby.“ Julian se na chvilku odmlčel a pak se vrátil k původní otázce. „Co je na té truhličce tak zvláštního, Michaeli? Závisí na ní život vašeho otce. Když mi ji nepřinesete, zemře.“

Vstal, odložil sklenici na krbovou římsu a pak se otočil zpátky k Michaelovi. „Najdete tu truhličku a přinesete mi ji.“

Michael měl pocit, že se kolem něj celý svět svírá a tlačí ho ze všech stran, jak se mu to stávalo, když ho někdo do něčeho nutil. „I kdybych se do toho pustil, potřeboval bych zdroje a informace, abych si mohl všechno naplánovat, zmapovat cestu…“

„Tady máte něco pro začátek. Takovou lekci dějepisu.“ Julian poklepal prstem na kožené desky opřené o křeslo. „Na Rudém náměstí v Moskvě se pak sejdete s mužem jménem Fetisov a ten vám obstará jakékoli další informace, které budete potřebovat.“

„V Moskvě?“ zopakoval šokovaně Michael.

„Zapomeňte na představy, které o tom místě máte z dob studené války. Teď je to kosmopolitní a živé město, skvělé prostředí pro zloděje jako vy. A co se týče nalezení cesty k truhličce, to by pro vás měla být hračka. Prostě jděte podle mapy.“

„Podle jaké mapy?“ zeptal se Michael.

„Podle té, kterou jste ukradl ve Švýcarsku, té, která byla ukryta pod mým obrazem. Neurážejte mou inteligenci a netvrdte mi, že jste ten obraz nerozřízl a nepodíval se na to, co jsem měl jako první člověk po pěti stoletích vidět já.“

Michael nehnul ani brvou a neuhnul pohledem, ačkoli se ho zmocnila panika. Pochopitelně obraz rozřízl a na ukrytou mapu se podíval. A pak ji spolu s obrazem zničil, aby vyhověl Genevievinu přání, že nikdy nemá padnout do rukou jejího syna Juliana.

Julian vytáhl z kapsy mobilní telefon a hodil mu ho. Michael se ho ani nesnažil chytit, nechal mobil, ať mu narazí do hrudi a spadne na podlahu. „Očekávám od vás, že se mi zítra ohlásíte z Rudého náměstí – v deset ráno moskevského času.“

„A pokud odmítnu?“

„No, Michaeli, budete ochoten vzdát se otce, tak jako se on kdysi vzdal vás?“

Michael na Juliana civěl, hleděl mu do očí, které by měly jiskřit životem, ale působily úplně mrtvě. Už se v životě setkal s ryzím zlem a vypadalo podobně. Ten muž, který před ním teď stojí, postrádá jakékoli city, nezajímá ho nic než vlastní cíle. Michaela opanoval strach. Teprve teď naplno pochopil Genevievino varování, pochopil, proč se Genevieva svého syna tolik bojí.

„Můžete si za to sám, Michaeli. Jen si to přiznejte. Kdybyste mě nechal na pokoji, kdybyste nesahal na můj obraz, neseděli bychom teď v tomhle krásném domě, zatímco vašeho otce za použití hrubého násilí odvážejí ze země. Byl jsem svědkem toho, jak se bránil mým mužům. Na člověka, kterému táhne na šedesátku, je v obdivuhodné kondici. Ale přesto pochybuji, že jeho srdce vydrží mučení, kterému ho podrobím, pokud se nepodvolíte mému přání. Nezabiju ho rychle. Nechám ho trpět. A řeknu mu, že za to utrpení vděčí vám, že je to všechno kvůli tomu, že jste mi něco bezohledně ukradl.

Rodiče utvářejí naši osobnost, ať už prostřednictvím lásky či zanedbávání, ať už projevy citu anebo tím, že nás bezohledně odloží. Jsou součástí naší bytosti, jsou součástí materiálu, z něhož jsme utvořeni, i když si to třeba odmítáme přiznat. A jak už si teď jistě uvědomujete, rodiče vždycky musí zaplatit za prohřešky svých dětí.“

„Pronásledoval jste vlastní matku,“ procedil Michael zaťatými zuby.

„A unesl jsem vašeho otce. A zachránit ho můžete, jen když uděláte, co po vás chci. Jestli se obrátíte na policii, bude ho to stát život a vás zatknou nejen za krádež uměleckého díla v Evropě, ale i za jeho vraždu. Pokud se nezachováte podle mých pokynů, zemře. A ne rychle; bude umírat pomalou smrtí a bude přitom trpět. Nepochybuji, že vám moje matka vylíčila, jaká jsem narušená a mravně zkažená osobnost.“ Julian sebral skleničku, došel k baru a dolil si pití. „Odjakživa mě hrozně podceňovala.“

Michaelovi vyprchala krev z tváří, dočista ztratil duševní rovnováhu. Užíral se pocitem viny, že vystavil člověka, kterého vůbec nezná, člověka, kterého vyhledal na Maryinu prosbu, smrtelnému nebezpečí. Nedokázal o Stephenovi přemýšlet jako o otci; byl to pro něj prostě jen člověk, který se k němu obrátil zády. Ale přesto jím už teď cloumaly výčitky svědomí, že má na rukou jeho krev.

„Takže…“ Julian se napřímil a sepjal ruce. Jeho nálada se otočila o sto osmdesát stupňů, najednou byl plný žoviálního optimismu. „Pod Moskvou se rozkládá rozlehlé bludiště jeskyní a chodeb. Mnohé byly vytvořeny lidskýma rukama a pocházejí z dob před staletími. Jsou z velké části zmapované a jsou domovem chudasů, bohémů a dobrodruhů. Ale do jisté oblasti se v posledních pěti stech letech moc lidí neodvážilo. A ti, kdo tam přece jen vkročili, zmizeli beze stopy. A právě do těch míst se vypravíte. Někde v tom podzemním bludišti se skrývá cosi, co tam ukryl car Ivan Vasiljevič, jenž si vysloužil nepříliš laskavou přezdívku Ivan Hrozný. Knihovna, v níž se údajně nacházejí starožitnosti a bohatství, jaké si ani neumíme představit. Tajemství ukryté na tajemném místě…“ Zivera se zhluboka nadechl, jako by se potřeboval zklidnit.

„Kde přesně jsou ty podzemní prostory?“ zeptal se Michael, i když si ani nepřál slyšet odpověď.

„Určitě jste o tom místě už slyšel. Jeho jméno v ruštině znamená ‚citadela‘.“ Julian udělal odmlku a napil se. „Svět ho zná jako Kreml.“

Michael se křečovitě rozesmál. „To si ze mě snad děláte legraci!“

„Ujišťuji vás, Michaeli, že v takovýchhle záležitostech nežertuji.“ Julian na něj upřel bleděmodré oči. „Jestli nebudete zítra ráno stát uprostřed Rudého náměstí, zabiju vašeho otce. Jestli mi neseženete Albero della Vita během sedmi dnů – víc času vám na to nedám –, Stephen Kelley bude po smrti, ještě než se s ním stačíte blíž poznat.“

Paul Busch se ve spánku zavrtěl. Zdálo se mu o baseballu a o Jeannii. Byli na stadiónu Fenway Park a jejich děti Robbie a Chrissie hltali párky v rohlíku. Bostonští Red Sox prohrávali s Yankees nula dvanáct a fanoušci bostonského týmu byli na pokraji hysterie. Všichni diváci na stadiónu byli oblečeni v barvách Red Sox, jen Paul a jeho rodina na sobě měli pruhované dresy Yankees. Bostonští fanoušci si toho najednou všimli a všichni jako jeden muž odtrhli oči od dění na hřišti a obrátili svůj hněv k jejich sedadlům 12A až 12D. Paul se zpotil, cítil, jak mu potůčky potu stékají po zádech a po hrudi. Rozhlížel se po východu, hledal únikovou cestu. Vzali s Jeannie děti za ruce, Paul vyrazil doleva, ale Jeannie zatáhla doprava. Každý z nich si byl jistý, že našel lepší únikovou cestu, ani jeden nechtěl tomu druhému ustoupit. A fanoušci se k nim hrnuli, byli čím dál blíž a jejich rozběsněné skandování znělo jako lví řev.

Bush se na sedadle auta prudce napřímil; byl celý upocený a srdce mu zběsile tlouklo. Usnul na bostonské Cambridge Street v autě s vypnutou klimatizací a zavřenými okny. Do obličeje mu pražilo slunce a ve voze bylo nejmíň čtyřicet stupňů. Když se rozkoukal, podíval se na hodinky. Otevřel dveře corvetty a zhluboka se nadechl ranního vzduchu, který měl skoro o dvacet stupňů míň. Proklínal se, že nestáhl střechu. Vystoupil z auta, zamkl ho a vykročil k Franklin Street. Po Michaelovi nebylo nikde ani vidu ani slechu, vůbec mu nezavolal. Busch si dělal starosti, ale doufal, že zbytečně. Procházel kolem elegantních domů k číslu 22.

Když spatřil, že vstupní dveře zejí dokořán, srdce mu začalo tlouct dvojnásob rychle. Během několika vteřin vtrhl dovnitř a spatřil ženu, která se úporně vyprošťovala z pout. Takový hněv, jaký jí sršel z očí, Busch ještě nikdy u nikoho neviděl.

Zápěstí měla odřená od provazů, ústa zarudlá, jak si z nich strhla lepicí pásku. Podařilo se jí provazů zbavit a trochu se vzpamatovala, dech se jí zklidnil a očividně se jí vrátila rozvaha. Busch k ní napřáhl ruku, chtěl jí pomoct vstát, ale ignorovala ho.

Vzápětí byl její klid zase tentam, prudce vstala a vrhla se ke dveřím knihovny. Stál v nich Michael a tvářil se naprosto šokované, jako by pohlédl do tváře smrti a ještě pořád tomu nemohl uvěřit.

V příští vteřině ho zasáhla do brady ženina pěst a vytrhla ho z omámení. Žena se rozmáchla k další ráně, ale to už se Michael vzpamatoval, a stačil jí ruku zachytit.

„Cos provedl se Stephenem?“ zařvala. A dál se ho snažila tlouct, čím dál úporněji. Michael se ze všech sil pokoušel rány odrážet, aniž by jí ublížil.

Nakonec ji Busch popadl, zvedl ji do vzduchu a odtáhl od něj. I když ji pevně svíral, nepřestávala se zmítat a kopat nohama. „Uklidněte se,“ domlouval jí Busch konejšivě. „To bude dobrý.“

„Unesl Stephena…“

„Nikoho neunesl.“ Busch tázavě vzhlédl k Michaelovi, aby se ujistil, že Michael opravdu neprovedl takovou pitomost.

Michael prošel do obývacího pokoje, posadil se na pohovku s květinovým potahem a snažil se vzchopit. Krb se přes léto nepoužíval, místo polen v něm trůnila váza s obřím pugétem květin. Nad krbovou římsou visela olejomalba horské říčky, nebylo to dílo nějakého věhlasného mistra, ale ani laciná malůvka. Zařízení pokoje bylo jako ze žurnálu: elegantní závěsy, křesla potažená kůží a jemnou koženkou. Michael se rozhlížel kolem, jako by mu místnost mohla něco napovědět, ale ta zarytě mlčela. Byla hrozně neosobní. Nikde žádné fotografie, žádné knížky, vůbec nic, co by vypovídalo o majiteli. Když se Michael vytrhl z přemítání a vrátil se do reality, stáli ve dveřích Busch se Susan; oba zaraženě mlčeli, jako by se báli, co by to s ním mohlo udělat, kdyby něco řekli.

Nakonec Busch vešel dovnitř. „Jsi v pořádku?“

Michael k němu vzhlédl, ale mlčel.

„Co se tu sakra stalo?“

Michael sebou na křesle zničehonic poplašeně škubl. Sáhl si do náprsní kapsy a vytáhl z ní mobil. Díval se na něj, jak mu vibruje v ruce, a pak ho konečně rozevřel. „Ano?“

„Tak co?“ zeptal se Julian; jeho hlas zněl v mluvítku plechově.

„Co má být?“ opáčil Michael.

„Zatímco sedíte v baráku toho chlapa a pokoušíte se strávit, co jsem vám řekl, běží vám čas. Tak já vám to trochu usnadním, dám vám motivaci, abyste co nejrychleji vyrazil na cestu.“

Na druhém konci linky se ozval jiný hlas. „Haló?“ Byl to Stephen Kelley, mluvil tiše a neochotně. „Podívej, já…“

„Jak mám vědět, že jsi opravdu ten, za koho se vydáváš?“ Michaelovi vířily hlavou spousty otázek. Teprve dneska se s tím člověkem potkal a neměl žádný důkaz, že jsou skutečně spřízněni, vyjma Stephenových slov. Nikdy nevíte, komu můžete důvěřovat, řekl Stephen. Tehdy ještě netušil, jak dokonale se ten postřeh bude k nastalé situaci hodit. Michael mu chtěl věřit, ale zároveň doufal, že se tohle všechno odehrává jen v nějakém zlém snu. „Jak mám vědět, že nespolupracuješ se Ziverou, že to nepatří k nějakému vašemu důmyslnému plánu, jak mě vydírat?“

„To je Stephen?“ zeptala se Susan.

Michael jí zdviženou rukou naznačil, ať mlčí a neplete se do toho.

„Co se to krucinál děje?“ Kelley v telefonu úzkostlivě zvýšil hlas.

„Přesně to chci vědět.“ Z Michaelova tónu čišel vztek.

Na druhém konci linky se rozhostilo ticho a pak se ozvalo: „Tak to jsme dva.“

„Dej mi ten telefon!“ vrhla se k Michaelovi Susan.

Busch ji popadl za ramena, odtáhl ji na druhou stranu pokoje a tam ji šeptem nabádal, ať se uklidní.

„Chci od tebe důkaz,“ procedil Michael zaťatými zuby. „Teď hned.“

„Narodil ses patnáctého března…“

„To není žádný důkaz,“ uťal ho Michael.

Susan se vysmekla Buschovi, doběhla k Michaelovi a pokoušela se mu vyškubnout mobil z ruky. „Nech mě, ať si s ním promluvím!“

Michael setřásl z telefonu její ruku a prosebně se podíval po Buschovi. Busch Susan zase vzal za paži. „Nech to na něm.“

„To byla Susan?“ zeptal se Kelley.

„O tu se nestarej. Mluv dál,“ vyštěkl Michael do mluvítka.

„Adoptovali tě St. Pierrovi…“

„Hele, budeš mi muset předložit mnohem lepší důkazy než tohle.“

„Věřil bys Genevievě?“

Michaela ta otázka dokonale zaskočila, vzala mu řeč. Nikdy se Kelleymu o Genevievě nezmínil.

„Dej mi Susan,“ řekl Kelley.

Michael se otočil k Susan a neochotně jí podal telefon. „Chce s tebou mluvit.“

Susan chňapla po mobilu a přivinula si ho k sobě, jako by to bylo dávno ztracené děcko. „Není ti nic, nejsi zraněný?“ Svírala telefon oběma rukama, a když uslyšela Stephenův hlas, vytratila se jí z tváře veškerá drsnost. Rozplakala se, ale pozorně naslouchala, přikyvovala, dívala se na Michaela. „Stephene, co jsou ti lidi zač, co od tebe chtějí?“

Dál poslouchala a těkala očima mezi Michaelem a Buschem. Všichni se snažili být co nejvíc potichu, jako by jakýkoli nepatřičný zvuk mohl muže na druhém konci linky zabít.

„Kde?“ zeptala se Susan. V pokoji zavládlo hrobové ticho a Susan si tiskla telefon k uchu a dobrou půlminutu naslouchala. „Neboj se, zachráníme tě.“ Vrátila mobil Michaelovi a vyběhla z pokoje.

„Tak co?“ zeptal se Michael.

„Susan ti přinese důkaz…,“ spustil Kelley, ale ani nestačil větu doříct.

Na druhém konci linky se ozval Julian. „Tak to by stačilo, už jste měli s tatíkem času dost. Zítra v deset na Rudém náměstí.“ A ukončil hovor.

Michael zaklapl mobil a podíval se na Busche. „Neobtěžoval by ses mi vysvětlit, o co tady kráčí?“ Busch se tvářil naprosto nechápavě.

Než stačil Michael odpovědět, vběhla do pokoje Susan, ve tváři zmatek a strach. Prohlížela si ho, jako by ho viděla poprvé, jako by byl nesmírně důležitá osoba.

„Stephen mi řekl, ať ti dám tohle. Prý si s tím budeš umět poradit.“ Podala mu černou skříňku. Měřila tak šedesát na pětačtyřicet centimetrů, byla zamčená a rozhodně neměla sloužit jako dekorativní předmět. Byla to bezpečnostní skříňka, jejímž účelem bylo vytvořit neprostupnou překážku pro všechny, kdo se nemají dostat k věcem uvnitř. Michael už takové skříňky viděl, podobaly se sejfům, byly z pevné slitiny, s vnitřními panty, které dobře bránily průniku. Byly vzduchotěsné a schopné až tři hodiny odolávat ohni. Důmyslný zámek s komplikovaným kolíčkovým systémem se nedal snadno vypáčit. Pokud člověk zrovna neměl po ruce pájecí lampu, trvalo by mu celé hodiny, než by skříňku otevřel…, ledaže by měl s takovými věcmi zvláštní zkušenost.

„Stephen tvrdil, že si s tím budeš umět poradit,“ zopakovala Susan, pohled upřený na skříňku na Michaelově klíně. „Tvrdil, že je to ten důkaz, co po něm chceš.“

„Jaký důkaz?“ vyzvídal Busch; přecházel kolem a jeho drsný zevnějšek příkře kontrastoval s elegantním zařízením pokoje.

Michael přejel pohledem od skříňky k Susan. „Kde to sebral?“

„Nemám ponětí. A ještě u toho byl tenhle vzkaz.“ Podala Michaelovi obálku.

Michael z ní vytáhl dopis a přečetl si ho.

Vážený pane Kelley,

děkuji vám, že jste si na mě udělal čas. Přeji vám hodně štěstí při rozhovoru s Michaelem; vím, že bude těžké najít si k němu po všech těch letech cestu, tím spíš vzhledem k vaší nedávné ztrátě. Ale nemějte strach, jste si s Michaelem velice podobní. Je to skvělý člověk a budete na něj jen a jen pyšný.

Jak jsme se dohodli, předejte mu prosím tuhle skříňku, jejíž obsah je určen pouze jemu a nikomu jinému. Ujišiuji vás, že se nejedná o nic nezákonného, ale pro jisté lidi má její obsah nesmírnou cenu a velmi se o něj zajímají. Právě proto se ho bojím nechat u sebe. Velmi si vážím vaší pomoci, a pokud někdy budu moci na oplátku udělat něco pro vás, určitě se na mě obraíte.

Doufám, že s Michaelem naleznete společnou řeč a dokážete si vybudovat vztah. Ani jeden z vás nemůže zaplnit prázdnotu, kterou pocituje ten druhý, ale doufám, že najdete společné porozumění, protože neexistuje pevnější pouto, než je pouto mezi otcem a synem.

Srdečně zdravím, Genevieva Ziverová

Michael se obrátil k Susan a zabodl do ní pohled. „Kde to Stephen sebral?“

„Já nevím,“ zopakovala Susan.

„Víš aspoň, kdy to dostal, jestli to bylo někdy v poslední době?“

„Nikdy předtím jsem tu krabici neviděla, nikdy se mi o ní nezmínil. Proč? O co tady kráčí?“

Buschovi neuniklo napětí v Michaelově tváři. Došel k němu, podřepí a podíval se mu z očí do očí. „Michaeli, co se děje? Co je zač ten Kelley?“

Michael se na Busche díval a svářily se v něm emoce. Nakonec odpověděl: „Můj otec.“

Nebyl si jistý, koho tím prohlášením zaskočil víc, jestli Busche, nebo Susan. Oba zmlkli a vstřebávali to. A pak ho oba naráz zahrnuli salvou otázek.

„Cože? Jak by mohl být tvůj otec?“ vyštěkla Susan. „Proč ho unesli, Michaeli?“ zeptal se Busch. „Co jsi sakra zač?“ naléhala Susan. „Nemůžeš být jeho syn.“

„Ještě pořád jsi mi neodpověděl, Michaeli. Proč ho unesli?“

„Požadují výkupné?“ chtěla vědět Susan. „Firma zaplatí cokoli. Pět miliónů, deset miliónů, cokoli, o co si řeknou.“

Michael se otočil k Susan a přitakal. „Požadují velmi specifické výkupné.“

Hrnuly se na něj stále další otázky, ale Michael už neposlouchal; upíral zrak na skříňku na stole. Tak kvůli tomuhle za ním Genevieva jela a vezla s sebou Kelleyho vizitku, kvůli tomuhle si vypůjčila auto v Bostonu. Tohle je nezvratný důkaz, že…, že je naživu.

Bál se odpovědí, které by uvnitř mohl nalézt, bál se otevřít tu skříňku, kterou u sebe vystrašená Genevieva nechtěla mít, ale zároveň si hrozně přála, aby ji získal on. Neodvažoval se ji otevřít před těmi dvěma.

„Poslouchejte, tohle je všechno, co vím,“ řekl Michael a opřel se na květované pohovce. „Stephena Kelleyho unesl muž jménem Julian Zivera.“

Busch se po něm podíval s tázavě povytaženým obočím.

„A chce ho vyměnit za starožitnou truhličku z Ruska.“

„Z Ruska?“ zopakovala nevěřícně Susan.

„Říkal jsi Zivera? Jako Genevieva?“ vyhrkl Busch.

Michael přisvědčil.

Busch potřásl hlavou. „To snad ne. Tohle je ale podělanej svět.“

„Jo,“ přitakal Michael. „Genevieva je Julianova matka.“

„Matka?“ zopakoval Busch, jako by potřeboval přesvědčit sám sebe. „Do čeho jsme se to namočili, Michaeli? A co tahle bedna, co je v ní? A netvrd mi, že sušenky.“

„Jak se máme dostat k nějaké truhličce v Rusku? A co to vůbec má být, něco jako vejce od Fabergého?“ Susan nevydržela stát na místě.

„Ten chlap po mně chce, ať ji ukradnu.“

Když to slyšel Busch, svezl se do křesla, zaklonil hlavu a zavřel oči.

„Ať ji ukradneš?“ zopakovala Susan.

Michael se na ni díval, ale nic neříkal.

„Ať ji ukradneš?“ Susan chaoticky přecházela po pokoji a nedalo se přehlédnout, jak je vynervovaná. „Musíme zavolat FBI.“

„Nikam volat nebudeme,“ prohlásil Michael. „Jestli do toho zatáhneme policajty, tak Kelleyho zabije.“

„A jak teda chceš tu věc ukrást?“ zeptala se Susan pohrdavě.

Michael se podíval po Buschovi, ale ten mlčel a neotvíral oči.

„Jak?“ naléhala Susan.

„Jen jí to pověz,“ vybídl ho Busch, aniž zvedl víčka.

Michael se konečně podíval na Susan. „Mám jisté dovednosti…“

„Ty jsi zločinec?“ vybuchla Susan. „Objeví se tu údajný ztracený syn a chvíli nato Stephena unesou…“ Stěží ovládala hněv.

„Poslyš…“

Susan konečně přestala přecházet kolem a úplně znehybněla. „Všechno je to tvoje vina.“

„Moje vina?“ Michael vstal z pohovky. „Zbláznila ses?“

Vztekle zírali jeden na druhého a sálal z nich vztek.

„Řekl bych, že se všichni potřebujeme uklidnit,“ pronesl Busch ještě pořád se zavřenýma očima. „Jděte od sebe a popřemýšlejte o tom.“

Susan došla ke stolku, na kterém stála kovová skříňka. „Otevři to,“ poručila.

Michael se ohlédl po Buschovi a ten konečně otevřel oči. Beze slov si jeden druhému posteskli, že se budou muset ze všech sil ovládat, aby té ženské jednu nevlepili. Michael se obrátil zpátky k Susan. „Ta skříňka je jen pro mě a nikoho jiného.“

„Pokud se týká Stephena, tak ne.“

„Týká se mě a je jenom na mně, jestli se o její obsah rozhodnu s někým podělit.“ Michael skříňku zvedl a prohlížel si ji. Aniž k Susan vzhlédl, zeptal se: „Co víš o Julianovi Ziverovi?“

Susan se zatvářila zmateně. „Cože? Nic, proč se ptáš? Co to s tímhle má společného?“

„Vzhledem k tomu, že právě on ti unesl manžela, tak všechno.“

Susan do něj zabodla pohled. Pokud měla předtím v očích hněv, tak teď jí sršely čirou nenávistí.

„Jestli máte tady doma počítač, tak ti doporučuju, ať se připojíš k internetu a…“

„Neopovažuj se mi říkat, co mám dělat.“

Busch se konečně zvedl z křesla. „Řekl bych, že si všichni musíme trochu zchladit horkou hlavu, jestli máme vykoumat, jak tvého manžela zachránit. Michael má pravdu, potřebujeme zjistit, s kým máme co do činění. Když mi ukážeš, kde tu najdu počítač, tak si toho Ziveru proklepnu. A co kdybys uvařila kafe?“ Busch té poslední věty zalitoval, ještě než ji dořekl.

„Kafe? KAFE? Sakra, jsem právnická, pracovala jsem v úřadu státního zástupce, krucinál! Nejsem poskok, co vaří kafe!“

Busch rozhodil ruce. „Omlouvám se.“

Susan zamířila ke dveřím, ale pak se zarazila a otočila. Podívala se z jednoho na druhého, zhluboka se nadechla, aby se uklidnila, a upřela pohled na Busche. „Počítač je v knihovně,“ řekla tiše. Přejela očima k Michaelovi. „A Stephen není můj manžel.“

12

Kreml… Michael o něm slyšel i četl, ale stejně jako většina lidí ze Západu si pod tím slovem představil jen mocenské centrum někdejší supervelmoci. Kreml je ve skutečnosti město ve městě, pevnost obehnaná mohutnými zdmi, vybudovanými před více než pěti sty lety. Uvnitř jsou kostely, zbrojnice, muzea a paláce; je to bašta ruské hrdosti, která se v posledním století stala synonymem komunismu, útlaku a tajnůstkaření.

Ale je to ještě mnohem víc. Je to svět úchvatných uměleckých výtvorů, krásy a stylu, jaké nemají na celém světě obdoby. Stojí tu budovy, jejichž architektonická dokonalost je neopakovatelná. Je to místo protikladů: Chrámové náměstí je plné kostelů, přestože v téhle zemi bylo náboženství pětasedmdesát let zakázáno; sídlí tu nová demokratická vláda, která sice káže o svobodě, ale přitom zůstává obestřena rouškou tajemství; je tu soustředěno tolik uměleckých pokladů, že Kreml může směle konkurovat Louvru, Smithsonianu či vatikánským muzeím. Je to symbol země, která hledá novou identitu a snaží se zbavit pověsti tyrana a utlačovatele.

Ale krom toho všeho, krom muzeí, krom historické nádhery a záhad je to také ústřední bod Ruska, mocenské centrum, sídlo prezidenta. Kreml je srdce ruské identity, je to mozek země, a tudíž potřebuje maximální ochranu před všemi, kdo by ho rádi viděli padnout – před nepřáteli zevnitř i zvenčí, nepřáteli, kteří by se chtěli vrátit ke starým pořádkům, nepřáteli, kteří by si přáli zničit novou vládu a všechno, co představuje. A tak se v hlavním městě největší země na světě skrývají za mohutnými zdmi, za puškami vojáků a za bedlivýma očima Federální bezpečnostní služby ta nejpřísnější bezpečnostní opatření na celém kontinentu.

Michael seděl o samotě v obývacím pokoji a před ním stála na stolku kovová skříňka. Prohlížel si zámek. Nikde žádný klíč.

Tížila ho Julianova slova. Slova, která se netýkala Kelleyho ani Juliana samotného; týkala se Genevievy. Tolik toho tajila, řekl o ní Julian. Michael neměl ponětí, jestli to byla jen slova zahořklého syna, anebo jestli se v nich skrývá byť jen špetka pravdy. Přemítal o tom, jak zoufale ho Genevieva prosila, ať ukradne v Ženevě ten obraz, přemítal o její záhadné smrti, ze které se vyklubal podvod – to všechno se jí tak hrozně nepodobalo, vůbec mu to nesedělo k té laskavé prosté ženě, o níž si myslel, že ji zná. A teď před ním stála ta skříňka; Genevieva nějak vypátrala jeho otce, doručila mu ji a nepochybně měla namířeno za Michaelem, jenže pak se zase ztratila. Julian má pravdu. Genevieva opravdu něco tají, opravdu ji obestírá spousta záhad.

Michael vytušil, že Julian ví, že jeho matka je naživu. A že právě před ním chce Simon Genevievu ochránit.

Michael se vypravil do Bostonu hledat své rodiče. A teď je vydírán, nucen splnit nesplnitelný úkol v neznámé zemi, na místě, jehož bezpečnostní opatření jsou srovnatelná s Bílým domem. Kreml je nejen historické a politické sídlo ruské vlády, je to také místo nasáklé tamější proslulou historií. Barvitou historií, z níž by mnozí rádi některé kapitoly vymazali. A právě na takovém místě se skrývá truhlička Albero della Vita, po níž Julian tolik prahne a na níž závisí život Michaelova otce.

Michael si v hlavě zas a znovu přebíral čerstvé události a vznesené požadavky a pokaždé dospěl k závěru, že Stephena Kelleyho stejně nezachrání, že mu na rukou tak jako tak ulpí jeho krev. Přemítal, jestli Kelley vůbec za záchranu stojí. Neexistuje mezi nimi žádné pouto, Kelley se o něj nezajímá. Ani jednou za celá ta léta se ho nepokusil vyhledat, nepokusil se vůči němu udělat jediný vstřícný krok. Úplně svého syna zavrhl – a teď pro něj ten syn představuje jedinou naději. Ale i kdyby se to Michael rozhodl zkusit, i kdyby dospěl k závěru, že Kelley za záchranu stojí, provést krádež na tak přísně střeženém místě bude téměř nemožné. Nejenže nemá mapu, která by mu ukázala cestu k cíli – protože ho Genevieva přiměla, aby ji zničil –, ale navíc ani pořádně neví, co vlastně hledá. I když se toho úkolu ujme, stoprocentně selže. Julian pak zabije Kelleyho a jeho samotného taky nečeká moc radostný osud – buď bude hnít na Sibiři, anebo čelit Julianovu hněvu a pomstychtivosti, jejíž dosah si radši ani nepředstavoval.

Michael už v minulosti musel čelit zdánlivě nepřekonatelným překážkám, a přesto se mu povedlo uspět. Úkol, před nímž stál teď, mu však připadal neřešitelný. Tohle je zkrátka mimo jeho možnosti. Chvíli zvažoval, že shromáždí co nejvíc informací a obrátí se na policii, i když to bude znamenat, že ho zatknou a pošlou zpátky do vězení.

Pak se vzchopil a obrátil pozornost zpátky ke skříňce na stolku; doufal, že v ní třeba nalezne řešení problémů, které ho tíží. Zastrčil si Genevievin vzkaz do kapsy a prohlížel si komplikovaný zámek. Vytáhl z kapsy hnědou náprsní tašku a rozložil si na stolku svoje nádobíčko.

Stůl z ušlechtilého dřeva ladil s policemi na knihy a kazetovým stropem. Busch nikdy v životě neseděl mezi tak luxusními kusy nábytku, nikdy nebyl obklopen takovým přepychem – perskými koberci a vysokými koženými křesly, připomínajícími trůny pro krále téhle bohaté říše. Ale nijak se tím luxusem nekochal, plně se soustředil na obrazovku počítače. Julian Zivera nebyl jen tak někdo, byl přímo instituce. Zabýval se vším možným od finančnictví až po medicínu, ale nejvíc ze všeho se zjevně zajímal o náboženství a všechno, co s ním souvisí. Stál v čele společenstva pojmenovaného Boží pravda, které mísilo křesťanství s vědou a během pouhých pětadvaceti let si získalo víc než půl miliónu stoupenců. Společenstvo založil Francouz jménem Trepaunt a po smrti ho odkázal svému zeti Julianovi.

Julian a Boží pravda sídlili v klášteře na pobřeží Korsiky. Komplex zabírající dvacet pět tisíc akrů zahrnoval výzkumná pracoviště, kanceláře a laboratoře soustředěné kolem hlavní budovy připomínající hrad. Předtím sloužila dvě stě let jako klášter a ještě dřív jako letní sídlo vládnoucího rodu – ten ho v roce 1767 věnoval církvi, aby ho nenechal padnout do rukou francouzské šlechty, která středomořský ostrov koupila od Janovanů.

Boží pravda koupila pozemek od mnichů, kteří se vzhledem k tomu, že jejich řady neustále řídly, přestěhovali na kontinent. Společenstvo areál zrenovovalo, začlenilo do něj moderní vymoženosti, ale zároveň respektovalo minulost – stejným způsobem ostatně přistupovalo i ke své věrouce. Boží pravda provozovala monoteistické náboženství, odštěpila se od katolicismu. Její zakladatelé zastávali myšlenku, že organizované náboženství už se přežilo, že se zuby nehty drží věrouky vytvořené před dávnými staletími a nebere ohledy na současnost a na nejnovější vědecké poznatky. Byli přesvědčeni, že věřící člověk se často může s církví, k níž se hlásí, rozcházet v různých postojích a životní filozofii. Boží pravda věřila v jediného Boha. Řídila se mravním učením bible, ale považovala biblické příběhy za příměr, za mravní podobenství. Neignorovala vědecké poznatky týkající se stvoření světa a člověka, ale raději na ně navazovala – přitom ovšem nepopírala, že stvoření se odehrávalo podle Božího plánu. Zkrátka uznávala, že svět vznikal déle než šest dní, že člověk nebyl stvořen jen z hlíny a že žena nepochází jen z manželova žebra. Nepochybovala ovšem, že lidi soudí Bůh, že se všichni musíme zpovídat Stvořiteli. Existují zázraky, každý má duši a na každého čeká nebe nebo peklo, podle toho, co si zaslouží.

Moc Boží pravdy rostla. Na rozdíl od jiných náboženství se k ní nehlásili lidé ze všech vrstev společnosti, ale především bohatí a mocní, vzdělaní a úspěšní. Do areálu kláštera a do dalších kostelů, které vyrostly všude možně po světě, se hrnuly vůdčí osobnosti průmyslu, šlechtici, celebrity. Díky tomu měla Boží pravda lepší finanční zázemí než mnohé státy. Jelikož minimální roční poplatek za členství činil deset tisíc dolarů, do pokladen každoročně putovaly balíky peněz. Členové nedostávali výměnou za své příspěvky jen duchovní vzpruhu a osvícení, ale také mohli profitovat z medicínských objevů ostatních Ziverových společností a z jeho finačnického důvtipu. Boží pravda poskytovala poradenství v oblasti vědy, financí a ekonomiky. Pokud se člověk stal věřícím, stal se zároveň akcionářem s lecjakými výhodami. Věř a sklidíš za to odměnu ještě dnes, ne teprve až budeš ležet pod zemí. Byla to ukázka dokonalé synergie, která stírá hranice mezi prací, rodinou, vědou a vírou.

Busche zaujala právě ta výlučnost. Boží pravda nestavěla žádné kostely v zemích Třetího světa, neměla žádné misionáře, kteří by se snažili obracet lidi na víru v zapadlých končinách. Bylo to náboženství pro elitu, pro vyvolené, pro vzdělané, pro bohaté – pro lidi, kterým připadá, že ostatní náboženství dostatečně nevyhovují jejich potřebám. Exkluzivní spolek pro lidi, kteří se chtějí vzepřít tradicím a zavést nové zvyky, lépe vyhovující jejich vlastnímu pohledu na svět. Spolek šitý na míru lidem, kteří se považují za střed vesmíru, kteří si za každou cenu vždy prosadí svou. Takovým, kteří ze svých neúspěchů a selhání zásadně viní učitele, trenéry a nadřízené, protože jsou skálopevně přesvědčeni, že oni se nikdy nemýlí a že nikdo nemá právo jim přikazovat, co mají a nemají dělat. I náboženství pro ně bylo otázkou vlastní volby. Pokud se rozhodnou, že chtějí pohlížet na Boha jinak, tak bude taky po jejich. A Julian Zivera tu byl od toho, aby jim to zařídil.

Stát se členem Boží pravdy, jedním z vyvolených, jedním z osvícených, se stalo módní záležitostí. A jakmile se přidaly celebrity, bylo to, jako když se protrhne hráz; vždyť kdo jiný ví o náboženství – a pochopitelně taky o politice a o životě – víc než celebrity, které kdekdo kopíruje?

Busch si dál pročítal materiály, hledal odpovědi, ale žádné nenalézal. Pokud šlo o Juliana Ziveru, všude narážel jen na vypulírované propagační texty. Všechny jeho skutečné úmysly, chyby a přešlapy umně zahladila nebo překroutila PR agentura. V očích světa byl Zivera přímo dokonalý, snad i uměl kráčet po vodě. Ale Busch věděl, že skutečnost je jiná; vždyť Michael toho člověka na vlastní oči viděl v jeho pravé podobě. V tomhle muži vězí mnohem víc, než se dá najít na internetu, než se dá shrnout ve výroční zprávě, než se dá hlásat v církevním pamfletu. Žádný z těch zdrojů mu neposkytl odpověď na nejdůležitější otázku, která v něm hlodala: Proč člověk, který oplývá pohádkovým bohatstvím, dalekosáhlou mocí i náboženským vlivem, unesl bostonského právníka a chce ho vyměnit za nějakou truhličku?

Susan stála v ohromné šatně, v místnosti větší než leckterá běžná ložnice. Všude visely společenské obleky, košile i míň formální oblečení, na policích byly vyrovnány polobotky, tenisky a sportovní vybavení. Všechno to oblečení bylo mužské. Na regálu uprostřed stály dvě fotografie – na jedné byl pohledný muž mezi pětadvaceti a třiceti, na druhé žena kolem pětačtyřiceti. Dvířka sejfu – ukrytá za vysokým zrcadlem – pořád ještě zela dokořán, jak odtamtud vytáhla kovovou skříňku. Silou vůle se snažila nedívat na ty fotografie ani do útrob tajné skrýše; měla pocit, že strká nos do Stephenových soukromých záležitostí, do jeho hájemství, kam má mít přístup jen on sám. Prozradil jí kód k sejfu, aby mohla dát Michaelovi tu kovovou skříňku. Jen jí řekl, ať mu ji okamžitě donese, nic víc.

Když teď osaměla, odhodila drsnou slupku, svezla se na zem a opřela se o prádelník. Z očí jí vyhrkly slzy – slzy vzteku, slzy strachu, slzy nad ztrátami, které ji v životě stíhaly jedna za druhou. Před rokem se jí zhroutil svět, a když teď měla pocit, že konečně zase nabírá duševní rovnováhu, přišla další rána. Oba se Stephenem čelili ztrátě, na kterou ani jeden z nich nebyl připraven a se kterou se ještě pořád obtížně vyrovnávali. Ta tragédie je sblížila. Měli jen jeden druhého. Ale když teď Stephena unesli, neměla Susan nikoho. Jediný člověk, který jí poskytoval oporu, byl pryč a nevěděla, na koho se obrátit. Stephen jí odjakživa pomáhal, sehnal jí práci, aby mohla odejít z úřadu státního zástupce, zaučoval ji ve své právní kanceláři. Vděčila mu za všechno.

Nepřipustila by, aby u ní někdo viděl bolest a slzy, aby ji viděl projevovat slabost. Ale když byla o samotě, nechala vytrysknout ze srdce všechen žal. Celé tělo se jí otřásalo neovladatelnými vzlyky, po tvářích se jí řinuly potoky slz. Všechno to ze sebe nechala vyvěrat a po pěti minutách to přešlo, stejně náhle jako to na ni padlo. Pročistila si hlavu a za pomoci postupů z jógy se pokusila najít vnitřní mír; ne že by se jí to povedlo, ale aspoň trochu se zklidnila. Vstala a přistoupila k sejfu. Uvnitř ještě pořád svítilo světlo; byla to malá ukrytá místnůstka, která by poskytla bezpečné útočiště, kdyby se něco stalo. Dnes ale jako útočiště nepůsobila ani náhodou.

Susan vešla dovnitř. Místnůstka měřila asi dva a půl krát tři metry; jednu stěnu zaplňovaly monitory, kam se přenášel záznam z bezpečnostních kamer v ostatních částech domu. Viděla muže jménem Michael St. Pierre, jak sedí v obývacím pokoji a zápolí se zámkem na černé skříňce. Ten druhý, jménem Paul Busch, seděl v knihovně a zaujatě hleděl na obrazovku počítače. V ostatních pokojích vládl klid. Odvrátila se od monitorů a zadívala se na protější zeď. Stála u ní skříňka se zbraněmi. Nebyla zamčená; vždyť celá tahle místnůstka sloužila jako sejf. Susan zvažovala, že si jednu pistoli vezme, ale pak si to rozmyslela. Sice ty dva muže neznala, ale nepřipadali jí nebezpeční.

Zabloudila pohledem k další stěně a sevřelo se jí hrdlo, stejně jako když do sejfu před pár minutami vešla. Celou stěnu pokrývaly fotografie. Prohlížela si je jednu po druhé; bylo jich víc než čtyřicet, většinou měly pokroucené rohy a už stačily vyblednout. Byly úhledně připíchnuté připínáčky a pečlivě utříděné, a i když na nich nebyl Stephen, vypovídaly mnohem víc o něm než o lidech, které zachycovaly. Poskytovaly tak hluboký vhled do Stephenovy duše, jaký se Susan nikdy předtím nenaskytl.

Zásuvka, ze které vyndala kovovou skříňku, zůstala otevřená. Chtěla ji zavřít, ale do oka jí padly tlusté červené desky přetékající papíry. Byl na nich prostý nadpis: Michael St. Pierre. Sáhla do šuplíku a vytáhla je. Zaváhala, jestli je má otevřít, ale hned nejistotu zaplašila – v takovouhle chvíli není třeba brát ohledy na soukromí.

Když se začetla do materiálů uvnitř, srdce se jí rozbušilo jako o závod; tohle nečekala. Byly tu články, které se vracely desítky let nazpět, k dobám, kdy Michael chodil do školy. Novinové výstřižky o jeho úspěších ve fotbale, kopie školních vysvědčení. Fotografie – některé ze školních ročenek, jiné podloudně pořízené zdálky. Ale to, co ji šokovalo, z čeho jí přeběhl mráz po zádech, to byly materiály z poslední doby.

Rychle desky zaklapla. Když je vracela do šuplíku, neuniklo jí, že jsou tam dvoje další, taky nejspíš o Michaelovi St. Pierrovi. Zabouchla šuplík a vypnula monitory. Ještě než zhasla, zarazila se. Vrátila se ke skříňce se zbraněmi a zadívala se na sbírku pušek a pistolí. Stephen se jí o nich nikdy nezmínil, nikdy jí ani slůvkem nenaznačil, že umí zacházet se střelnými zbraněmi. Přemítala, jestli je to skutečně jenom sbírka, kterou se chodil pyšně kochat, anebo jestli si je pořídil na sebeobranu. Na obranu před zavrženým synem, který by ho jednoho dne mohl vyhledat.

13

Luxusní boeing se řítil po bostonském Loganově letišti, odlepil se od ranveje a vznesl se do vzduchu. Bylo pozdní dopoledne. Soukromé letadlo stoupalo výš a výš k průzračné modrému nebi a mířilo nad Atlantik. Stephen Kelley seděl v oddělené místnůstce vzadu.

Když ho násilím odvlekli z domova, hodili ho svázaného a s pytlem na hlavě na podlahu auta. Někdo mu přes kápi přitiskl k uchu mobil; mužský hlas s italským přízvukem mu tiše oznámil, že se mu nic nestane, pokud Michaela St. Pierra přesvědčí, že je skutečně jeho otec.

Pak ho odvezli do soukromého hangáru na Loganově letišti, odvlekli po schůdcích do letadla a strčili do místnůstky, kde teď seděl. Nechali ho svázaného s černým pytlem přes hlavu a vytahali mu z kapes mobil, kreditní karty, řidičský průkaz i peníze.

Když mu kápi konečně sundali, spatřil kolem sebe tři hromotluky, kteří mu pohledem naznačovali, ať zůstane sedět a nedělá hlouposti. Na osmapadesátníka byl Kelley ještě pořád silný a měl skvělou fyzičku. Od mládí pravidelně běhal, boxoval a posiloval, ale bylo mu jasné, že i kdyby teď byl o dvacet let mladší a ve vrcholné kondici, stejně by si s těmihle vytrénovanými rváči neporadil. Byli pomalu širší než delší a pohybovali se tak obratně a úsporně, že to mohlo znamenat jen jediné: jsou to špičkově vycvičení zabijáci. Rozvázali ho a jejich vůdce, muž s krátkými černými vlasy prořídlými na spáncích, začal mlčky přecházet po luxusně vybavené místnůstce. Ukázal mu soukromou koupelnu, bohatě zásobený minibar s křišťálovými sklenicemi od Tifřanyho, které byly upevněny v kožených držácích, aby se při vzletu nerozbily, spíž plnou nejrůznějšího jídla, novin a časopisů.

„Kam letíme?“ zeptal se Kelley.

Muži si prohlíželi předměty, které mu zabavili, smotávali provazy, jimiž byl spoután, a otázku ignorovali.

„Kdo jste?“ zeptal se tiše.

Ti tři se odporoučeli, aniž ho vzali na vědomí. Klapnutí zámku se hlasitě rozlehlo místností, ve které ho nechali samotného, a společnost mu dělalo jen burácení motorů. „Co se to tu sakra děje?!“

14

Julian utíkal po zasněženém hřišti, devítiletý kluk se držel dva kroky za ním, dobíral si ho, posmíval se mu, že je malý a že si hraje na vševěda. Začalo to jako pouhá hra, ale teď už to nebyla ani trochu zábava; nevinná honička se vymkla kontrole. Osmiletý Julian mrskal nohama, jak rychle to jen šlo, ale docházel mu dech, plíce ho bolely. Marco ho konečně dohonil a srazil ho na promrzlou zem. Ostatní děti k nim doběhly a obestoupily blonďatého klučinu a jeho tmavovlasého pronásledovatele. Julianovi zněl v uších křik: „Rvi se, rvi se, rvi se!“ Ale jen tam ležel a lapal po dechu, mysl ochromenou strachy.

Rozhlédl se po rozesmátých tvářích kolem; nikdo ho nelitoval, nikdo mu nešel pomoct. Marco na něj skočil, začal mu cpát za košili sníh a přitom ho fackoval. Julian se pokoušel bránit, ale byl vůči němu úplně bezmocný. V duchu slyšel poučky z nedělní školy: „Nečiň druhým, co nechceš, aby činili oni tobě… Nastav druhou tvář…“

A pak mu oči padly na Arabellu. Byla to jeho nejnovější sestra, přišla sem teprve přede dvěma dny. Stála tam, dívala se mu do očí a chovala malé bílé kotě. Bylo jí deset, byla starší a větší než ostatní, ale přesto tam jen mlčky stála a přihlížela, jak ho Marco bije.

A pak se to najednou stalo. Marco to neudělal úmyslně, prostě jen nedomýšlel důsledky svého počínání, a koneckonců nebil Juliana až tak silně. Julianovi se vloudil do tváře zmatek; nechápal, proč se zničehonic nemůže nadechnout. Měl pocit, jako by se ocitl pod vodou, lapal po dechu, pokoušel se nabrat do plic aspoň trošku vzduchu, ale marně. Zrudl v obličeji a všichny děti to viděly. Ztichly a pozorovaly, jak se drží za krk, jako by se pokoušel zbavit nějakého neviditelného škrtidla. A pak se rozkřičely, zpanikařily a Marco z něj seskočil a upaloval pryč.

Julianovi došlo proč. Dívají se, jak jim před očima někdo umírá – a ten někdo je on. Děti se rozprchly, ale Arabella tam zůstala stát a dál ho mlčky pozorovala a hladila kotě v náručí; jen tam tak stála a vůbec nijak se mu nepokusila pomoct. A Julian myslel jenom na to, že nechce umřít.

Před očima se mu zatmívalo, svět se vytrácel, plíce mu žhnuly, jako by mu je spaloval oheň, a on se dál zoufale snažil popadnout dech. A myslel jen a jen na to, že nechce umřít, prostě nechce umřít.

Julian ležel v posteli, zachumlaný pod měkkou, vyhřátou peřinou. Nedařilo se mu usnout, myšlenky se mu v hlavě mlely jedna přes druhou, měl strach. Venku skučel zimní vítr, fičel tak silně, že plameny v kamenném krbu divoce poskakovaly. Civěl na obraz na zdi. Připadalo mu, že anděl upírá pohled přímo na něj. Po plátně se rozprostírala jeho ohromná bílá křídla, jak se vznášel ze zlatého stromu nahoru k mrakům na nebi, v ruce zlatou truhličku, která zářila jako slunce.

Julian nevěděl, co se stalo, ale nebyl mrtvý. Když se na zasněženém hřišti probral, skláněli se nad ním matka a zdravotník s injekcemi a stetoskopy a tváře jim zářily radostí a úlevou. Astmatický záchvat už pominul. Rychle ho odvezli do nemocnice, kde ho doktoři prohlédli a konstatovali, že bude v pořádku. Dali mu inhalátor a nechali ho s matkou odjet domů.

Genevieva vešla do pokoje a zavřela za sebou dveře. Vřele se na něj usmála a posadila se na kraj postele. „Tak jak se má můj velkej kluk?“

„Ujde to.“

„Jenom to ujde?“ Pořádně ho zachumlala do peřiny a zastrkala okraje pod něj.

Julian přikývl.

Genevieva si zastrčila černé vlasy za uši a lehla si na postel vedle něj. „Děti umějí být zlé. A právě to, jak v takovou chvíli zareagujeme, vypovídá o tom, jací jsme. Jsem na tebe moc pyšná, žes mu to neoplatil, Juliane. Marco je hrozně rozrušený. Nemyslel to tak zle, nechtěl ti tak strašně moc ublížit.“

Julian ji poslouchal a nic neříkal.

„Příští měsíc se mu bude pořádně stýskat po sladkostech a po televizi.“ Genevieva se usmála a Julian jí úsměv pomalu oplatil.

Hned mu bylo o něco líp, když se dozvěděl, že si Marco schytal trest, jakého by se on sám nechtěl dočkat ani za nic.

„Neviděls někde koťátko té nové holčičky, Arabelly?“ zeptala se Genevieva.

Julian se jí podíval do očí. „Ne.“

„Někam se zaběhlo. Ráno mi pomůžeš a zkusíme ho najít. To kotě je to jediné, co Arabella na světě má.“

„Je zlá, mami. Vůbec mi nepomohla.“

„Jenom je vystrašená, broučku. Je jí deset a je na světě úplně sama. Musíme se jí snažit dát lásku.“

„Mami…“ Julian promluvil tiše, váhavě. „Proč mi pořád přibývají další bratři a sestry?“

Genevieva se mu zadívala hluboko do očí. „Juliane, na světě je spousta dětí, které nemají takové štěstí jako ty. Některé vůbec nemají rodiče.“

Julian se na ni díval.

„Je důležité milovat a být milován. Vím, že je pro tebe těžké v jednom kuse kolem sebe vídat nové tváře. Ale nezapomínej, že ty jsi mi ze všech nejbližší.“ Pohladila ho nosem po uchu. „Kdo jiný má svůj vlastní pokoj?“

Julian se usmál. „Nikdo.“

„S kým trávím nejvíc času?“

„Se mnou.“

„Kdo je moje jediné opravdové děcko?“

Julian se zahanbeně usmál.

„Jsem ráda, že jsme si to vyjasnili.“ Pohladila ho a škádlivě mu pocuchala světlé vlasy. „Víš co, zítra si uděláme speciální den. Jenom my dva. Můžeš si nadiktovat, co budeš chtít dělat.“

Ale Julian už ji neposlouchal. Zíral na obraz na zdi.

„Mami?“

„Ano, broučku?“

„Co je v té krabičce?“

Genevieva se zadívala na obraz anděla. Po tváři jí tančily odlesky plamenů a zdálo se, jako by se ztratila ve vzpomínkách. Konečně se obrátila k Julianovi a něžně se na něj usmála. Naklonila se k němu, dala mu pusu na čelo a zašeptala: „Naděje.“

Došla ke dveřím a ještě se k Julianovi otočila: „Hezky se vyspi. Mám tě hrozně moc ráda.“ Vyšla z pokoje a zavřela za sebou.

Když dveře zaklaply, Julian napočítal do dvaceti a pak odhodil peřinu a vylezl z postele. Klekl si na zem, sáhl pod postel a vytáhl lepenkovou krabici. Nadzvedl víko a zadíval se na malé bílé kotě, které v ní stočené do klubíčka tvrdě spalo. Myslel na to, jak mu ta nová holka nepomohla, jak na něj byla zlá, jak jsou na něj skoro všichni zlí. Posmívali se mu, že je mrňous, že je divný, chovali se k němu, jako by ve vlastním domě neměl co pohledávat. To oni tu byli cizí, ale on se kvůli nim cítil jako vetřelec pod vlastní střechou. Rozčilovalo ho to, rozčilovalo ho to tolik, že se přestal ovládat, roztřásl se a po tvářích se mu kutálely slzy. Nemohl by to říct matce, protože by to nepochopila – ale nenáviděl ty ostatní děti víc než cokoli jiného.

Díval se na spící kotě; hladil ho po hlavičce, mnul v prstech jeho hebký bílý kožíšek. Pak krabici s úsměvem zaklapl a po špičkách přeběhl přes pokoj ke krbu. Odtáhl mřížku a bez zaváhání vhodil krabici do ohně. Pozoroval, jak lepenka černá, jak se víčko nadzvedává, jak zpod něj vykoukla bílá tlapka a hned zase zajela dovnitř. Krabice se na hořících polenech rozvibrovala, začala poskakovat a kývat se ze strany na stranu a do pokoje dýchl puch spáleného masa. Kotě kvílelo tak srdceryvně, jak to Julian ještě v životě neslyšel. Myslel na Arabellu, na to, jak moc by si přál, aby ty zvuky vydávala ona, aby byla uvězněná v té lepenkové rakvi. Konečně krabice zčernala a chytila plamenem; odlesky ohně se odrážely v Julianových modrých očích.

Když kvílení ustalo a krabice už byla k nerozeznání od ohořelých polen, Julian se vrátil do postele a zalezl pod peřinu. Zadíval se na obraz anděla ozářený roztančenými plameny a usmál se. Vyprchal z něj vztek i nenávist. Mysl se mu konečně zklidnila a brzo usnul.

Julian se prudce posadil; sny, ve kterých se vrátil do dětství, se vytratily, ale srdce mu pořád zběsile tlouklo. Zadíval se na oceán a čekal, až se mu rozjasní myšlenky. Ze zadní části letadla k němu dolehly rány, jak Stephen Kelley bušil na dveře.

Julian se usmál.

15

Michael se na pohovce opřel; měl pocit, jako by mu strop elegantního obýváku padal na hlavu. Vy gumoval z mysli události z posledních hodin a plně se soustředil na skříňku před sebou. Zápolil se zámkem už patnáct minut; v terénu, kde se mohli každou chvíli nachomýtnout svědkové a kde bezpečnostní systémy monitorovaly všechno od změn teploty až po lidský dech, by si takový luxus dovolit nemohl. Rýpal se v zámku důmyslnými nástroji, které u sebe vždycky nosil, a pomocí jejich drobných kovových prstů masíroval složité vnitřní orgány skříňky. Počínal si s černými paklíči obratně a trpělivě. Konečně uvolnil poslední z dvanácti pružinek, opatrně nadzvedl víko skříňky a nahlédl dovnitř.

Už si předtím prošel složku v tlustých kožených deskách, kterou mu nechal Zivera. Byly tam stohy dokumentů o Kremlu, o jeho historii, architektuře a tajemstvích. Historická fakta, dohady, legendy. Vhled do krásného a zajímavého světa, který byl Západem povětšinou opomíjen.

Michael si papíry pročítal a snažil se vtisknout si fakta do paměti.

Když se hroutila Byzantská říše, její poslední císař Konstantin XI. věnoval velkou císařskou knihovnu a další umělecká díla jako svatební dar své neteři Sofii Palaiologovně, která se vdávala za moskevského velkoknížete Ivana III. Bylo to štědré gesto, svatební dar nedozírné ceny, a zároveň i nesmírně chytrý krok – poslal tak jeden z největších pokladu lidstva co nejdál od centra civilizovaného světa. Rusko tehdy představovalo nejvzdálenější výspu evropské civilizace, a bylo tudíž ideálním místem, kam ukrýt sbírku vědění a bohatství, na kterou si brousily zuby nejrůznější říše i náboženství.

Když Sofie dorazila do Moskvy, zjistila, že ve městě jsou na denním pořádku zrady, loupeže a požáry, a tak aby svůj ohromný poklad ochránila, pustila se do architektonického plánu, jaký neměl v dějinách obdoby. Pozvala si uznávaného italského architekta Aristotela Fioravantiho a ten jako první uvedl do Ruska italské a byzantské architektonické vlivy. Chrám Nanebevzetí Panny Marie postavený podle jeho návrhu stojí za hradbami Kremlu dodnes a je jednou z nejúžasnějších ruských památek. Ale jeho největší dílo, takové, které dalece přesahuje jeho pověst, vidělo jen pár vyvolených. Pod Kremlem totiž Fioravanti pro mladou ruskou kněžnu a její knihovnu vystavěl rozlehlý několikapatrový svět. Skládal se z tunelů, klenutých prostor a elegantních komnat vytesaných do bílého kamene. Bylo to Sofiino soukromé útočiště, kde mohla bezpečně uskladnit své poklady a skrýt je před očima světa. Do toho bludiště, spleti chodeb, krypt a řek, se vstupovalo tajnými vchody, o nichž věděli jen vybraní příslušníci vládnoucího rodu. Když Fioravanti se stavbou svého životního díla skončil, chtěl se vrátit domů do Itálie, ale byl uvržen do vězení, aby nemohl nikomu vyzradit podrobné informace o podzemních prostorách.

Stavba tunelů, průchodů a podzemních místností pokračovala za vlády Sofiina vnuka, prvního ruského cara. Ten si také povolal špičkové architekty, ale jeho úmysly byly zcela odlišné. Ivan IV., který se do historie zapsal jako Ivan Hrozný, soustředil svůj zájem na mučírny, vězeňské kobky a tajné tunely vedoucí do Kremlu a z Kremlu. Považoval své přístavby za mnohem praktičtější, a dokonce nechal vystavět i nové, bytelnější prostory, aby lépe ukryl rodinné dědictví.

Když se Ivanův život chýlil ke konci, nechal všechny, kdo věděli o existenci podzemního labyrintu, zabít. Chtěl, aby Liberia a všechno, co se v ní nachází, byly navždy vymazány z paměti, navždy zmizely v propadlišti dějin.

Jak tak Michael přemítal o tom ruském podzemním světě, o světě, který patří leda tak do pověstí, zmocnila se ho neblahá předtucha – nejen proto, že tu knihovnu včetně záhadné truhličky zjevně nemá nikdy nikdo najít, ale hlavně proto, že vůbec netušil, jak se do těch míst dostat.

Konečně zas obrátil pozornost k černé skříňce, kterou před chviličkou otevřel. Sáhl dovnitř a vytáhl složené plátno. Rozložil ho – měřilo metr a půl na metr – a spatřil obraz až strašidelně podobný tomu, který ukradl v Ženevě. Byl stejně velký a namalovaný na nápadně silném plátně. Prohlédl si ho; bylo to opravdové umělecké dílo, zobrazovalo anděla s poklidným výrazem ve tváři vznášejícího se ze zlatého stromu vzhůru k oblakům, ohromná křídla měl rozepjatá a v ruce držel zlatou skříňku, která jako by zářila vnitřním světlem.

Michael s pocitem déjà vu vytáhl nůž a zajel čepelí ze strany do plátna; nabroušené ocelové ostří snadno vklouzlo dovnitř. Michael jím objel plátno po celém obvodu a oddělil obraz od mapy. Obraz odložil stranou a prohlížel si mapu. Byla propracovaná do nejmenších detailů a byla to přesná kopie té, kterou zničil v Ženevě. Vypadalo to, že zobrazuje snad deset úrovní terénu, všechny byly precizně vyvedeny v trojrozměrné perspektivě a nechyběly popisky jak v azbuce, tak v latince. Mapa zachycovala i budovy na povrchu; většina z nich dosud stála. Úplně na spodním okraji se vyjímal obrázek zlaté truhličky obklopený ruskými nápisy. Detailně propracované víko truhličky bylo samo o sobě uměleckým dílem. Michael si zdobenou schránku prohlížel a vtiskával si ji do paměti. Byla překrásná, symbol elegance, symbol života. Takhle si ji rozhodně nepředstavoval. Takovouhle věc by si nepředstavoval nikdo.

Při spodním kraji mapy, vedle podzemní řeky, byly zobrazeny tři krypty – ohromné místnosti s děsivým zpodobněním smrti nade dveřmi každé z nich. Michael ani nepotřeboval umět číst popisky. Bylo mu jasné, co se to tam zobrazuje a kam bude muset jít, aby našel truhličku, kterou bude moci vyměnit za otce. Truhličku, na níž do slova a do písmene závisí Stephenův život.

„Co budeš dělat?“ zeptal se Busch a zamával Michaelovi před nosem Genevieviným vzkazem.

Michael ještě pořád seděl na gauči, kde si pročítal materiály o Kremlu a prohlížel mapu, kterou mu nechala Genevieva. Už se probral všemi dokumenty – překvapilo ho, jak jsou obsáhlé a podrobné – a snažil se strávit úkol, který ho čeká.

„Slyšels mě?“ naléhal Busch.

„Četl jsi ten vzkaz? Co si o tom myslíš?“ zeptal se Michael.

„Já nevím, připadá mi to jako hodně podivná shoda náhod,“ řekl Busch a neskrýval skepsi. „A je to šílenost… Neber to jako urážku, ale Kreml? To nezvládneš.“

„Já nevím. Rozhodně nesmíme tuhle mapu ukázat Susan.“

Busch ji spolu s obrazem poskládal a uložil zpátky do skříňky. „Je to tvůj otec, Michaeli. Co uděláš?“

„Můj otec je po smrti,“ řekl Michael. „A moje matka zrovna tak. Možná mi v žilách koluje kelleyovská krev, ale tenhle člověk mě nevychoval. Když se mě zřekl, vzdal se zároveň i práva označovat mě za svého syna.“

„Teď mluvíš pěkně bezcitně. Vždyť jsi ho sám vyhledal. Mám pocit, že z tebe mluví špatné svědomí – někdo se tu snaží vystavět si kolem srdce hradby, aby se vyvlékl z odpovědnosti.“ Aby Busch zjemnil tu drsnou poznámku, naklonil se k Michaelovi a dodal: „Myslel jsem, žes ho chtěl najít.“

„Já si to taky myslel, ale…“ Michael nahmatal v kapse Maryin dopis. „Možná jsem ho hledal ze špatného důvodu. A připadá mi, že nechtěl, abych ho našel.“

„Stephen je skvělý člověk.“

Michael se otočil a spatřil do pokoje vcházet Susan.

„Tohle si nezaslouží,“ prohlásila. „Kdybys ho znal…“

„Neznám ho a nejsem si jistý, jestli on chtěl poznat mě. Zdá se, že věděl, kde mě najít, a přesto za mnou nikdy nepřišel.“ Michael zavrtěl hlavou. „Mám dojem, že mu nijak nekřivdím, když řeknu, že ho momentálně zajímám jenom proto, že ho můžu zachránit.“

Susan se na Michaela zadívala a pak k němu došla; celou dobu přitom jen stěží ovládala vztek. „Pojď, něco ti ukážu.“

Michael se podíval na Busche, pak se vrátil pohledem k Susan. Zvedl se, vyšel z knihovny a následoval ji chodbou a pak nahoru po širokém schodišti. Procházeli kolem úchvatných fotografií hor a řek, přírody i rušných měst. Obrazová galerie se táhla podél celého schodiště a pokračovala i na chodbě v patře.

„Je to skvělý člověk, Michaeli.“

„Já o tom nepochybuju, ale víc než třicet let je kapku dlouhá doba na to, aby někdo ignoroval vlastního potomka. Kam to jdeme?“

Susan ho zavedla skrz Stephenovu elegantní ložnici zařízenou nábytkem z tmavého dřeva do prostorné šatny. „Když tě nedovedu přesvědčit já…,“ odtáhla vysoké zrcadlo, za nímž se skrývaly dveře sejfu, „… třeba tě přesvědčí on sám.“

Vešla do sejfu, povytáhla dva šuplíky a pak se otočila na patě, vyšla ven a nechala Michaela stát ve dveřích a civět do tmavé místnůstky. Rozsvítil si a vešel dovnitř. Nevšímal si zbraní a bezpečnostních opatření, ignoroval láhve vína a krabice kubánských doutníků. Sám několik takovýchhle sejfů klientům montoval. Byly to plně vybavené bunkry pro případ mimořádných událostí, ale majitelům nakonec většinou posloužily jen jako úložiště oblečení, nepotřebných serepetiček a tu a tam nějakého kontrabandu.

Michael zůstal zírat na zeď, kde byly přepečlivě rozvěšené fotografie; dočista zapomněl na okolní svět. Na všech fotografiích do jedné byl tentýž člověk. On sám. Ty snímky byly jako obrazová kronika jeho dětství a dospívání. Michael na ně civěl několik minut a teprve pak přesunul pozornost k povysunutým šuplíkům. Byly dva, velké a hluboké. Nahlédl do nich a znovu nestačil žasnout, protože stejně jako na stěně se před ním i tady prostíral jeho vlastní život. Články ze středoškolských novin, obrázky z fotbalových zápasů, ve kterých hrál, fotografie jeho týmu, třídní fotografie, školní ročenky. Kompletní historie jeho mládí.

Bylo tu několik článků o jeho velkolepém vítězství ve fotbalovém zápase proti Stepinacu, o gólu v poslední vteřině, kterým svému hokejovému týmu zajistil výhru v krajském přeboru, byl tu program klavírního recitálu, kterého se zúčastnil, když mu bylo osm. A další fotky, spousty fotek, byl na nich s kamarády, při oslavách narozenin, se St. Pierrovými; ukazovaly šťastnou, rozesmátou rodinu.

Michaelovi to zpočátku připadalo jako vpád do jeho soukromí, připadal si jako předmět nějaké podloudné operace a okamžitě si kolem sebe v duchu vystavěl ochranný štít. Pokoušel se zklidnit nervy; vytáhl ze zásuvky stoh papírů a fotek a sedl si s ním na podlahu. Začal si výstřižky číst, pročetl si je všechny a díval se na každou fotografii, jako by ji viděl poprvé. A uvědomil si, že sleduje svůj život z pohledu člověka, kterému na něm záleželo, ale nikdy se neodvážil přijít blíž. Z pohledu otce, který se zpovzdálí kochal svým synem, ale pro synovo vlastní blaho se držel stranou. A Michael pociťoval bolest, bylo mu líto toho muže, který musel pozorovat své dítě, svou vlastní krev, jen zdálky a nemohl spolu s ním sdílet jeho úspěchy a radosti. Tahle sbírka nevypovídala o posedlosti či voyeurství, sálala z ní pýcha a obdiv, hrdost na dítě, kterého se otec zřekl ze správných pohnutek. A Michael pochopil, že Stephen ho sice dal k adopci, ale ze svého srdce ho nevytěsnil nikdy.

Probíral se papíry, fotkami, upomínkovými předměty. Stephen měl lepší kroniku jeho života než on sám.

Konečně všechno posbíral a úhledně poskládal zpátky do šuplíků. Naposledy se rozhlédl po místnůstce. Byla pečlivě upravená, stejně jako Stephenův zevnějšek. Střelné zbraně spočívaly na držácích, pod každou byly poskládané krabičky s náboji. Krabice s doutníky byly popsané a seřazené podle data, vedle telefonu visel seznam nejdůležitějších čísel. Stephen působil dojmem svědomitého puntičkáře, a tak Michaela udivovalo jedno – ať se rozhlížel, jak chtěl, po jisté fotografii nebylo nikde ani stopy. A přitom to byla ta, kterou by viděl ze všech nejradši.

Nikde nebyl jediný obrázek jeho matky.

„Panebože,“ ozvalo se ode dveří.

Michael se ohlédl a spatřil Busche, jak zírá na fotografie na stěně, na ten památník Michaelovi.

Pak se Busch mlčky podíval po něm; zjevně se mu nedostávalo slov. Podobné výstavky snímků už předtím viděl – v domech zločinců, kteří se posedle upjali ke svým obětem. Ale tohle bylo něco docela jiného. Busch nepochyboval, že je to zeď výčitek svědomí, lítosti nad tím, co mohlo být, ale nebylo. Okno do Stephenovy duše.

„Mám dojem, že se tě nikdy nezřekl,“ poznamenal tiše.

Michael se na něj jen díval; teď se nedostávalo slov jemu. Zhasl a vyšel ze sejfu zpátky do Kelleyho šatny.

„Jedeme do Ruska, co?“ zeptal se Busch nevesele.

Michael s Buschem vyšli ze šatny, prošli ložnicí a zamířili po schodech dolů.

„Nechci být v jednom kuse za pesimistu, Michaeli, a neber si to prosím tě jako urážku, ale tohle je nad tvoje síly. Vždyť je to Kreml, prokristapána. Ne nějaké muzeum. Je to centrum celého Ruska. Takový Bílý dům, Kapitol a Smithsonian Institute v jednom, zabarikádovaný za hradbami pevnosti. K tomuhle by bylo zapotřebí hromady peněz, vlivu a štěstí – a mám dojem, že ani jednoho se ti nedostává.“

„U tebe má člověk vždycky jistotu, že mu zvedneš náladu,“ šlehl po něm Michael pohledem.

„No jo, no. A chtě nechtě se musím zeptat – jak víš, že Stephena neodpraví stejně?“

Michael vešel do knihovny. Nevěděl co na to říct, jen si uvědomoval, že drží osud Stephena Kelleyho, otcův osud, ve svých rukou. „Dokud budou věřit, že na jejich žádost hodlám přistoupit, a dokud nebudou mít tu truhličku, nechají ho naživu.“

„A co až ji získají?“

Michael se zamyslel. „Zatím nevím, ale až ta chvíle nastane, tak něco vymyslím.“

„Pojedu s tebou.“ Susan stála ve dveřích a těkala pohledem mezi Michaelem a Buschem.

Michael uhnul očima, zavrtěl hlavou a obrátil se zpátky k Buschovi. „Musím zjistit, jak se tam dostat…“

„Mám dojem, žes mě neslyšel,“ skočila mu do řeči Susan.

„Ale slyšel,“ řekl Michael, aniž se podíval jejím směrem. A dál mluvil k Buschovi: „Zbývá mi necelých šestnáct hodin…“

Susan vešla do pokoje a zastavila se přímo před Michaelem. „Buď pojedu s tebou, anebo zavolám na policii.“

„Policajta máš tady,“ ukázal Michael na Busche.

„Ušetři mě těch lží,“ odsekla Susan.

„Tak ty si myslíš, že lžu?“ zeptal se Michael s úsměvem. „A co bys policii řekla?“

„Že pět minut poté, co tenhle dům navštívil bývalý trestanec, se Stephen stal obětí únosu.“ Zabodla do Michaela obviňující Pohled. „A nechám je, ať si vyvodí vlastní závěry.“

„Myslel jsem, že jsi inteligentní ženská.“ Michael se jí podíval zpříma do očí. „Tím bys mu podepsala rozsudek smrti.“

„Proč si myslíš, že ten úkol zvládneš?“ Znělo to spíš jako obvinění než jako otázka.

„Tak třeba proto, že si to myslí ti lidé, co unesli Kelleyho. Nechtěli by to po mně, kdyby nevěřili, že na to mám.“

„Že na to máš?“ Susan mu vrazila před obličej výstřižek z novin. Byl to článek z doby před několika lety, kdy ho v New Yorku zatkli. „Jsi zloděj, obyčejný kriminálník.“ Přestala se ovládat a obořila se na něj: „Všechno je to tvoje vina. Se Stephenem to nemá nic společného, všechno je to jen kvůli tobě. A v horších rukou se jeho život ocitnout nemohl.“

„Měla by ses uklidnit.“ Michael těkal pohledem mezi ní a novinovým výstřižkem. „Nevíš spoustu věcí…“

„Vím toho dost,“ vyštěkla Susan a stěží držela na uzdě hněv. „Nezáleží ti na ničem kromě sebe samotného, nemáš v sobě zbla morálky. Naprosto chápu, proč se k tobě Stephen nehlásil.“

Michael zúžil oči. „Co ty mi máš co vykládat o morálce? Ženská, která spí se šéfem…“

Susan mu vlepila facku. Pořádnou. Michael ani nehnul brvou. Zaskočilo ho to a vzápětí ho opanoval vztek. Místnost ztichla. Susan se znovu napřáhla k políčku, ale tentokrát Michael stačil zareagovat a ruku jí zadržel. Chvilku počkal a pak skrz zaťaté zuby procedil: „Tak hele, mrzí mě, co se tvému milenci stalo…“

„Není to můj milenec.“ Susan se Michaelovi prudce vyškubla a odkráčela na druhý konec místnosti. Zhluboka se nadechla, opřela se o stůl a zadívala se na fotografii na polici – na snímek mladého muže ve společenském obleku pózujícího vedle Stephena Kelleyho.

„Víš, jaké to je někoho ztratit?“ zeptala se, aniž od obrázku odtrhla oči.

„To si ze mě děláš legraci?“ zeptal se Michael, ve kterém to rozjitřilo vlastní rány.

„Víš, jaké to je, když zničehonic přijdeš o někoho, koho miluješ?“

Michael se na ni jen díval, nechtělo se mu vracet ke smrti manželky.

„Stalo se to před devíti měsíci. Peter byl takový ten člověk, kterému se daří, na co sáhne. Skvělý, a přitom skromný. Střední gkolu dokončil v šestnácti, Harvard v devatenácti. Ve dvaadvaceti završil studium práv na Yale. Ale to všechno bledne ve srovnání s tím, jaké měl srdce. Nikdy nemyslel sám na sebe, vždycky se nejdřív staral o ostatní. Matka mu zemřela, když mu bylo čtrnáct, ale místo aby se utápěl v sebelítosti, podnítila ho bolest z té tragické ztráty k osobnímu růstu a ještě víc se sblížil s otcem. Nebyl arogantní, slovo pýcha mu bylo cizí, vždycky říkal my namísto já a nikdy si nechtěl připsat zásluhy; buď se o chválu podělil, nebo se jí vyhnul.“

Susan se vloudil do tváře posmutnělý úsměv.

„Otec ho vedl k tomu, aby po něm jednou převzal právní kancelář. A Peter šel v jeho šlépějích, dva roky pracoval v úřadu státního zástupce a během dalších pěti let si vyzkoušel práci v každém oddělení otcovy firmy a brzy se v jejím chodu vyznal líp než ti, kdo ho zaučovali. A navzdory tomu odmítal funkce, které mu otec vnucoval, a přenechával zásluhy ostatním, kteří jich měli mnohem menší díl. Tak naprosto nesobecký člověk se vidí málokdy.“

Susan se na okamžik odmlčela a bloudila pohledem po Peterových fotografiích vystavených porůznu na policích. „Každý duben se s otcem postavil na start maratónu na Main Street v Hopkintonu uprostřed dvacetitisícového davu. O čtyři hodiny později a dvaačtyřicet kilometrů dál společně proběhli v Bostonu přes cílovou čáru – bok po boku, jako správný otec a syn.“ Susan se konečně podívala po Michaelovi a smutně se usmála. „A přitom Peter otci nikdy nepřiznal, že běhání z duše nesnáší.“

Michael s Buschem se mlčky dívali, jak jí v obličeji víří kolotoč emocí.

„Jednoho dne odcházel Peter z práce až pozdě večer, protože pomáhal nováčkovi s přípravou spisu.“ Susan se odmlčela, sklopila hlavu a do očí jí vyhrkly slzy. „Srazilo ho auto. Tak tvrdě, že otec stěží identifikoval tělo. Ten den Stephenovi umřel jediný syn a zároveň v něm zahynula i hrdost a touha žít. A teď se tu najednou objevíš ty – Peterův pravý opak, ztělesnění všeho, čím Peter nebyl – a stojíš na prahu domu, ve kterém Peter vyrostl.“

Michael mlčel; její slova ze mu zařízla hluboko do srdce.

„Ten chudák se už devět měsíců trápí ztrátou syna; tobě by něco takového nejspíš podlomilo kolena. Teprve poslední dobou se jakžtakž dal dohromady.“

„A co jsi zač ty? Věrná zaměstnankyně, která se ze všech sil snaží zaplnit díru v šéfově životě?“ zeptal se Michael.

„Ne. Starám se o něj jako o vlastního otce. Stephen je můj tchán. Peter Kelley byl můj manžel.“ Po tvářích jí tiše stékaly slzy. „A teď Stephena nejspíš zabijou, i když uděláš, co po tobě chtějí.“

„Tak tak,“ přitakal Michael. Pozoroval, jak se Susan vkrádá do nešťastného obličeje naprostý šok. Sice mu lezla na nervy, ale bylo mu jí líto, soucítil s ní kvůli ztrátě, kterou utrpěla, a bolesti, která ji trýzní. Taková rána se nikdy opravdu nezahojí a pořád v ní bude nečekaně jitřit emoce. Podíval se na Busche, který klopil hlavu, a pak se vrátil pohledem k Susan. „Ale já to nedopustím.“

Busch nevěřil vlastním očím, jak se Michaelovo chovám rázem změnilo.

Posadil se na pohovku a vylíčil Susan, o co přesně kráčí. Objasnil jí, jaké výkupné únosce za Stephena žádá – že je to starožitná skříňka, po které ten člověk přímo posedle pátrá. Pověděl jí o Genevievě a Julianovi, o těžkostech, kterým bude čelit v Kremlu. Vylíčil jí všechno. Včetně toho, jak mizivá je naděje na úspěch.

„Pojedu s tebou,“ trvala na svém Susan.

„Nemáš tušení, co tě tam může čekat.“

„A ty snad ano?“ opáčila Susan už zase odměřeně.

„Přece jen toho vím víc než ty,“ opáčil Michael.

„Nemůžu tady jen tak nečinně sedět, zatímco se ho budeš snažit zachránit.“

„Proč myslíš, že bys mi mohla být užitečná?“ zeptal se Michael.

„Máš mapu a načetl sis materiály o tom místě, ale chybí ti něco, čeho se dostává mně.“

„A co by to mělo být?“

Susan jen naklonila hlavu ke straně a usmála se.

16

Boeing zpomaloval po ranveji, až se zastavil u černých terénních vozů. Soukromé letiště na Korsice se nacházelo uprostřed komplexu patřícího Boží pravdě. Bylo to jedno z mála soukromých evropských letišť; povolení k jela o provozu bylo vykoupeno štědrým darem francouzské vládě.

Korsika je středomořský klenot s bohatou historií. Právě na tomhle hornatém ostrůvku západně od Itálie se narodil Napoleon Bonaparte. Kvůli jeho strategické poloze se na něm vystřídal nespočet vládců – patřil Kartágu, Římanům, Vandalům a v roce 522 se stal součástí Byzantské říše. Později ho ovládali Arabové, Langobardi, Maurové – na korsické vlajce je dodnes hlava Maura –, až se nakonec dočkal stability pod vládou Janovanů, kteří ho získali roku 1284 a teprve v roce 1768 ho v důsledku finančního úpadku prodali Francii. Ostrov ležel stranou moderního vývoje a oplýval přírodní krásou, střídaly se tu pláže a divoké lesy; bylo to perfektní místo, kde mohla Boží pravda operovat mimo hledáček zájmu zvědavých médií. Její komplex o rozloze pětadvacet tisíc akrů se táhl od útesů na pobřeží až k úpatí dvoutisícové hory Monte Cinto a obklopovaly ho lesy, které by se hodily spíš někam do severní Evropy než ke středomořským plážím.

Julian vystoupil z letadla a vzhlédl ke hvězdám, které pro něj odjakživa symbolizovaly něco neznámého, záhady, které volají po rozluštění. Se dvěma osobními strážci v patách sestoupil po schůdcích a pak nasedl do přistaveného vozu. Strážci zůstali stát venku a přihlíželi, jak z letadla vystupuje Stephen Kelley; přes hlavu měl přetažený černý pytel, ale nebyl spoutaný, protože by stejně neměl kam utéct. Pomohli mu sejít dolů a nastoupit do druhého auta a pak se oba vozy daly do pohybu.

Objely letadlo a zamířily k bráně. Byla patnáct metrů široká a zlacená křídla vrat zela dokořán na uvítanou svému pánovi. Pětikilometrová cesta skrz komplex byla z udusané, tlumeně rezavé hlíny a lemovaly ji kameny. Vinula se starým lesem, kam vtrhlo dílo lidských rukou. Julian vyhlížel oknem z kouřového skla na myriády budov. Jeho týmu provádějícímu lékařský výzkum se hned tak nějaký nevyrovnal; přitahoval ty nejlepší mozky ze všech koutů světa nejen díky štědrým platům, ale taky díky špičkovému vybavení a možnosti zabývat se i těmi nejkontroverznějšími výzkumy. Julian byl pyšný na tvůrčí atmosféru ve své organizaci. Tvůrčí medicína, tvůrčí finančnictví, tvůrčí náboženství. Nevěřil konzervativismu a stojatým vodám tradic. Lidstvo přespříliš dlouho kráčelo po vyšlapaných pěšinách. Juliana bavilo prozkoumávat nové cesty, protože právě tam mohla kynout nebeská mana, tak jako když Kolumbus při hledání nové cesty do Indie nečekaně objevil Nový svět.

Julianův dům trůnil nad ostatními budovami jako panovník shlížející na své poddané. Nesloužil Julianovi jen jako domov. Vyřizoval tam obchodní záležitosti, přijímal oficiální návštěvy, kázal svým věrným. Byl to středobod jeho říše a středobod jeho srdce. Kamenný palác se zdvíhal do výšky čtyř pater. Byl vystavěn v roce 1690 a sloužil jako letní sídlo janovským vládcům. Ti ho roku 1767, krátce předtím, než Korsiku koupila Francie, věnovali církvi, aby podkopali francouzskou autoritu a zároveň si vykoupili cestu do nebe.

Když Boží pravda palác přetvořený v klášter koupila, citlivě zmodernizovala vnitřní zařízení. V rozlehlé stavbě nechyběly taneční sály, ohromné jídelny, podzemní chodby, kina, strážní věže a kuchyň velká jako restaurace. Palác shlížel na Středozemní moře, trůnil šedesát metrů nad vlnami tříštícími se o útesy a zadní zeď plynule přecházela ve skalní stěnu. Od moře to vypadalo, jako by Bůh šestého dne stvoření vytesal úžasný hrad sám pro sebe.

Julianův vůz zastavil v průjezdu. Julian vystoupil a prošel šest metrů vysokými dveřmi ze silného dřeva zpevněného kovovými pásy, které vypadaly stejně nově, jako když byly před třemi stovkami let ukovány. Zamířil přes mramorovou vstupní halu přímo do knihovny, která byla zastrčená v jihozápadním rohu jeho pevnosti. Bylo to jeho hájemství, místo, kde ho napadaly nejlepší myšlenky, kde se cítil útulně, obklopen obložením ze zlatého mahagonu a pěti tisíci svazky knih. Ze vstupní haly k němu zazníval ruch, jak tři strážci vedli Stephena Kelleyho po širokém schodišti do čtvrtého patra, ale Julian mu nevěnoval pozornost. Nalil si whisky Johnnie Walker Blue Label a užíval si její lahodnou, konejšivou chuť.

Byl pryč dva dny. Obvykle se tajných operací své organizace osobně neúčastnil, jen vydával rozkazy, ale tohle byla odlišná situace: na téhle záležitosti měl enormní osobní zájem.

Obrazy Věčnost a Odkaz byly namalovány před pěti sty lety. Juliana uchvátily příběhy, které mu o nich matka vyprávěla. V dětství zaujatě hltal její vyprávění o obraze v jeho pokoji; vyprávění o andělích a ráji, o životě a smrti, o nebi a pekle, o pravdě ukryté v lidských duších. A o dávno ztraceném sesterském obrazu, který jedné noci během druhé světové války zmizel z domu francouzského sběratele. Ty obrazy stvořilo srdce, jehož se dotkl Bůh. Namalovalo je na plátna, jež tajila dáblovo tajemství.

Když o něco povyrostl, matka Věčnost prodala, aby získala peníze potřebné na provoz sirotčince a mohla se dál starat o děti. Julian její rozhodnutí nezpochybňoval. Celým svým srdcem jí věřil; obraz byl pryč, no co, to se stává. Ani by ho nenapadlo pochybovat o jejích činech; nikdy mu nelhala, nikdy ho nepodvedla. Byla koneckonců jeho matka.

Jenže když člověk vyroste, zjistí, že některé pravdy jsou ve skutečnosti smyšlenky, zatímco v některých smyšlenkách se naopak tají pravda. Julian zjistil jistou pravdu před dvěma lety, když se při běžné lékařské prohlídce vynořily pochybnosti ohledně jeho původu. Po propátrání záznamů – a vyplacení tučného finančního obnosu – se mu potvrdilo, že jsou oprávněné: Genevieva ho neporodila. Byl jen jedním z opuštěných dětí, kterých se ujala. Lhala mu, když mu tvrdila, že je její jediné opravdové děcko, že ho má radši než ostatní. Všechny ty večery, kdy ho ukládala k spánku, všechny ty chvíle, které spolu trávili sami bez ostatních sirotků, celé to pevné pouto mezi matkou a synem, všechno to byla přetvářka a lži.

Julian nechápal, proč to dělala. Ale jestli mu lhala v tomhle, jestli mu zatajila, kdo jsou jeho praví rodiče a odkud doopravdy pochází, klidně mu mohla lhát i v lecčems dalším. Rázem začal pochybovat o všem, co mu kdy navykládala. Přemýšlel o Věčnosti, o tom, jak se ten obraz nenadále vytratil z jeho světa, přestal viset na stěně ložnice. Když teď věděl, jaké přetvářky je matka schopna, z nějakého důvodu nabyl jistotu, že ten obraz ve skutečnosti neprodala.

Svářily se v něm protichůdné pocity, zmítal jím vztek. A dospěl k závěru, že když se z některých věcí, které považoval za pravdu, vyklubaly smyšlenky, tak by se z některých smyšlenek mohla naopak vyklubat pravda.

Za využití svých štědrých zdrojů se pustil do pátrání. Bral to smrtelně vážně; usilovně se pokoušel najít oba Govierovy obrazy. Utratil desítky miliónů na obsesívní pátrání, jehož důvod znal jen on sám.

Teď došel k obrovskému psacímu stolu, otevřel prostřední šuplík a vytáhl z něj složku. Listoval dokumenty týkajícími se matky: bankovními výpisy, telefonními výpisy, fotografiemi. Dva roky Genevievu nepřetržitě sledoval, až do chvíle, kdy zmizela.

I když spolu nemluvili, věděl o ní všechno – čím se zabývá, s kým se přátelí, kolik peněz má v bance, dokonce znal i jména dětí, o které se momentálně starala. Takže když nadešel čas zmáčknout ji, aby mu řekla, kam schovala obraz, který si pamatoval z dětství, přesně věděl, kde a jak mačkat. Když mu odmítla vyjít vstříc, když odmítla spolupracovat a bavit se se synem, se kterým se nebavila už celé roky, rozmetal její svět na kusy rychleji, než by se kdokoli nadál. Ale matku to stejně nezlomilo, stejně se nepodvolila. Uprchla do hor a tam našla smrt – jenže jak se ukázalo, byla to jen další smyšlenka.

A zatímco převracel její svět vzhůru nohama, protože byl přesvědčený, že Genevieva pořád ještě vlastní Věčnost, anebo přinejmenším ví, kde se nachází, vynořil se znenadání druhý obraz, Odkaz. Našel ho na černém trhu a zaměřil svou pozornost na něj.

Julian, pohroužený v myšlenkách, vzhlédl k obrovskému portrétu zavěšenému nad krbem velkým jako garáž. Matka z něj shlížela na svět těma svýma starostlivýma očima, které přinášely Julianovi v dětství pocit bezpečí. Připadalo mu ale, že během posledních dvou let se ty oči změnily – byly hlubší, temnější, skrývala se v nich tajemství, skrývala se v nich zrada. Dřív bývaly jako okno, ze kterého vyzařovala matčina starostlivá duše, teď byly potemnělé, jako by na ně padl stín, aby skryl před světem její pravé já. Všechno to spolu nějak záhadně souviselo – ty obrazy, zlatá truhlička a Genevieva. Julian netušil jak, ale choval určitá podezření; měl pocit, že před ním Genevieva neskrývá jen pravdu ohledně jeho původu a vzácná umělecká díla, ale i mnohem větší tajemství, než si kdokoli umí představit.

Prý zemřela v těch italských horách. Jenže to byla jen další smyšlená historka. Jeho muži ji viděli. Viděli její vyděšené oči, když stáli před svými vozy, zbraně namířené na buick, ve kterém se k nim po mostě řítila. Dívali se, jak prorazila zábradlí a zřítila se do vody.

Julian zvedl skleničku v přípitku – mlčky připíjel matčině kráse, inteligenci a tajnůstkářské povaze. Opět mu unikla, někdo ji unesl dřív, než ji stačili unést jeho muži, ale to jen oddálí jejich shledání. Navzdory všem těm jejím lžím a přetvářce ji Julian miloval, jako každý syn miluje svou matku. Chtěl ji mít zpátky u sebe, potřeboval ji. A únosci netušili, že vstoupili do krajně nebezpečných vod.

Požadavky na výkupné ho rozesmály; přemýšlel o nich během letu ze Spojených států. Rozhodně neměl v úmyslu do pěti dnů zaplatit – nehodlal zaplatit nikdy. A ani nemohl; sice vlastnil miliardový majetek, ale to, co po něm chtěli, neměl. Ale na tom nezáleží, nic to nezmění. I když vyhrožovali, že matku připraví o život, nepochyboval, že se s ní nakonec setká. Únosci se pokoušejí brnkat na strunu synovské lásky, jenže on v tomhle umí chodit lépe než kdokoli jiný, vždyť už celé roky manipuluje lidmi, ohýbá jejich vůli, hraje na jejich city, nechává je prozřít. Je koneckonců kazatel, služebník Boží.

A s Bohem na své straně matku vysvobodí a pak pozabíjí ty, kdo se mu opovážili zkřížit plány, najde jejich rodiny, jejich děti, jejich přátele… a pozabíjí je všechny.

17

Stephen Kelley vyšel na balkón a zadíval se na moře, jehož nekonečná rozloha jen podtrhovala jeho vlastní bezvýznamnost. Rozhlížel se kolem, ale nedokázal poznat, kde se to ocitl; při pohledu na strmé útesy a průzračnou vodu si ovšem byl jistý, že není v Americe.

Už před posledními událostmi měl pocit, že se mu život vymkl z rukou. Říkal si, že nic nemůže být horší než to, co se stalo, když mu před devíti měsíci zemřel Peter, na kterého byl ze všeho na světě nejpyšnější.

A teď tu sedí jako výkupné, jako návnada, a jeho osud je v rukou syna, kterého se hned po narození zřekl. Syna, ze kterého vyrostl zločinec.

Skutečnost, že se zřekl svého prvorozeného dítěte, Kelleyho tížila jako závaží. Neudělal to ze strachu či sobeckosti. Ve skutečnosti to od něj byl naprosto nesobecký čin. Stephen i jeho dětská láska Jane oba pocházeli z problémových rodin a pokoušeli se tu kletbu zlomit. Snažili se ve škole, jak to šlo, a těšili se, že jamile si našetří dost peněz, půjdou na vysokou. Janino nečekané těhotenství je pochopitelně zaskočilo. Oba byli katolíci a potrat pro ně nepřipadal v úvahu. Nahonem se vzali – na svatbu nepřijel nikdo z jejich rodinných příslušníků – a nastěhovali se do malého bytu na West Broadway. Stephen přes den pracoval v docích, nakládal a vykládal zboží, a po večerech dělal v tělocvičně sparingpartnera budoucím uchazečům o Zlatou rukavici. Jane až do porodu pracovala na dvě směny jako servírka. Oba šetřili každý cent a na podzim Stephen nastoupil na Boston College, aby pokračoval v sebevzdělávání. Rozhodli se, že dostuduje jako první, a jakmile odpromuje, přijde řada na Jane. A přitom oba nějak skloubí pracovní povinnosti s péčí o dítě. Milovali jeden druhého, a i když jim bylo jasné, že nadcházející roky budou náročné, oba se na děcko těšili. Však oni už to nějak zvládnou, i s dítětem.

Patnáctého března časně ráno přišly na Jane porodní bolesti a všechno šlo, jak mělo. Jenže odpoledne přišel zvrat. Stephen byl s Jane na porodním sále, pozoroval sestřičky, jak ji nabádají, ať dýchá a tlačí. Zahlédl temeno dětské hlavičky. Nikdy předtím nezažil takovou směs emocí, jako když viděl svou ženu, jak v agónii a bolestech přivádí na svět jejich dítě.

Po dalším zatlačení vyklouzl na svět chlapec. Stephenovi i Jane stékaly slzy po tvářích, když ho pozorovali, jak se matce přisál k prsu. Stephen cítil ke své ženě a synovi tak hlubokou lásku jako ještě nikdy v životě. V tu chvíli mu nic nemohlo zkazit radost. Líbal svoji ženu, odhrnoval jí kaštanové vlasy z očí. Jeho život dostal v ten den nový smysl, nový význam. Postará se o svou rodinu, jak nejlépe dovede, stane se tím nejmíň sobeckým člověkem na celém světě.

Sestra jim chlapce odebrala, položila ho do malého kočárku a odvezla z místnosti.

Stephen se sklonil ke své ženě. „Miluju tě.“

„Já tebe taky,“ řekla a obdařila ho nejrozzářenějším úsměvem, jaký u ní kdy Stephen viděl.

„Dalas mi syna.“

„Bylo mi potěšením.“ Dál se usmívala jako sluníčko.

Stephen se na ni díval, a i když byla celá upocená a neupravená, připadala mu krásnější než kdykoli předtím. Naklonil se k ní a objal ji.

„Slib mi, že nás nikdy nepřestaneš mít rád.“

Stephen se jí zadíval do očí. „To slovo se mi líbí. Nás.“ Chvíli se na ni jen tak díval, obtiskoval si do paměti její tvář zářící štěstím. „Slibuju.“

„Pane Kelley…“ Sestra byla zpátky s náručí čistých ručníků. „Promiňte, že vás ruším, ale rádi bychom vaši ženu umyli.“

Stephen přitakal.

„Co kdyby ses šel podívat, co provádějí s naším synem? Ujisti se, že mu nikdo neubližuje. Teď máš zodpovědnost i za někoho dalšího, nejen za mě.“ Jane mu zamávala a dívala se, jak vychází ze dveří na chodbu.

Po pár minutách hledání syna našel. Zrovna ho prohlíželi, jak se to běžně dělá, koupali ho a dávali do pořádku, aby vypadal důstojněji než těsně po porodu. Stephen se kochal jeho drobnými prstíky, s údivem si prohlížel růžové nehtíky, tak droboučké a přitom tak dokonalé. Snil o tom, jak ho bude učit jezdit na kole, jak s ním bude hrát baseball, jak ho bude brát na zápasy Red Sox. Jak spolu prostě budou dělat všechno to, co spolu otcové a synové dělávají. Skoro hodinu tam jen tak stál a pozoroval, jak se děcko zabalené v zavinovačce vrtí ve spánku.

Konečně zamířil do Janina pokoje. Nebyla tam. Nepřikládal tomu žádný význam a vrátil se na porodní sál. Nakoukl skrz prosklené lítačky a spatřil ji, jak tam ještě pořád leží na lůžku. Vešel dovnitř. Ani se nepohnula. Došel k ní a zadíval se jí do tváře; pozoroval ji ve spánku jako tolikrát před tím. A vtom jako by se čas zastavil. Něco bylo v nepořádku. Sáhl jí na tvář; byla na pohmat podivně chladná.

„Jane?“ zašeptal.

Nic.

„Jane?“ zopakoval hlasitěji a šťouchl do ní.

Pořád žádná odezva.

„Jane?!“ zařval a zatřásl s ní.

Lítačky se rozlétly a dovnitř se nahrnuli lékaři a sestry.

Ale už bylo pozdě.

Její srdce, tolik překypující radostí a láskou, se zastavilo.

Po dvou hodinách, během kterých poslouchal doktory, jak melou něco o srdeční zástavě, a vyjadřují mu soustrast, odvrávoral zpátky na chodbu a zamířil ke kojeneckému oddělení.

Díval se na nevinného tvorečka, který pokojně spal zachumlaný pod modrou bavlněnou peřinkou, a v hlavě mu vířily myšlenky. Co synovi řeknu o jeho matce? Jak může být osud tak krutý a připravit novorozeně o mateřskou lásku, ještě než ji vůbec mohlo zakusit?

Horší utrpení než to, které Stephenovi způsobila ztráta ženy, mu přinášelo už jen rozhodování ohledně synova osudu. Věděl, že bez Jane rodičovství nezvládne. Bez ženy nedovede synovi poskytnout potřebnou výchovu. Nemá žádné příbuzné, kterým by mohl důvěřovat, ať už ve své rodině, nebo v Janině. Nemá na koho se obrátit, nikdo mu nepodá pomocnou ruku. Jsou se synem na světě úplně sami.

V sirotčinci svaté Kateřiny jeho rozhodnutí chápali. Slíbili mu, že chlapci co nejrychleji najdou dobrý domov. A dostáli slovu.

Stephen zpovzdálí sledoval, jak Michael vyrůstá, ale nikdy o sobě St. Pierrovým neřekl; to oni teď byli Michaelovi rodiče. Prověřil si je a potěšilo ho, že lepší rodinu by pro svého syna hledal jen stěží. Občas si do Byram Hills zajel, nenápadně sedával v publiku při sportovních zápasech a díval se, jak Michael St. Pierre vyhrává ve fotbale a v hokeji. Zjistil si, že na katolické škole, kam chodí, dostává dobré známky. Byl na něj pyšný, ale ani za nic by St. Pierrovým do posvátného rodinného hájemství nevtrhl. Věděl, že se rozhodl správně.

Po smrti Michaelových rodičů zvažoval, že se synovi konečně ozve, ale rozmyslel si to. Michael své rodiče miloval a v jeho světě určitě není místo pro dalšího otce; bude lepší, když některé skutečnosti nikdy nevyplují na povrch.

A pak se dočetl o Michaelově zatčení v newyorském Central Parku. Přistihli ho, jak krade drahocenný kříž z ambasády. Odsoudili ho a poslali do vězení. Ve Stephenovi vřel hněv – a do něj se mísil stud nad tím, že se opovažuje soudit syna, kterého se zřekl. Nechápal Michaelovo počínání, vůbec mu nešlo dohromady s tím, co v synovi viděl a co od něj očekával. Stalo by se to, kdyby ho nezavrhl? Neubránil se pomyšlení, že kdyby ke krádeži došlo v Bostonu, klidně by proti Michaelovi mohl coby žalobce stanout Peter. Ve Stephenovi se svářil zmatek a protichůdné pocity; přestal sledovat Michaelův život, na tři roky syna vymazal ze své mysli, zakázal si byť jen pomyslet na to, že by se s ním spojil.

Jenže pak se mu ozvala Mary – hledala manželova otce, Michaelova otce. Dostala na Stephena kontakt v sirotčinci svaté Kateřiny s tím, že je jejich nejštědřejší mecenáš a advokát s dobrými konexemi, a tak se na něj obrátila s prosbou o pomoc; zjevně neměla potuchy o jeho skutečné totožnosti. Stephen na ní viděl, že je vážně nemocná, že je jen otázkou času, kdy zemře. Věděl, jaké to je ztratit milovanou bytost, ztratit smysl života, ztratit naději. Až příliš dobře znal ten pocit, jako když člověku rvou srdce z těla; vždyť ztratil obě své ženy i syna.

Za celé ty roky neměl s Michaelem nic společného, jen ho odtažitě sledoval zpovzdálí, ale teď je spojil smutek, ten nejkrutější společný jmenovatel.

Stephen stál na balkóně a teplý vítr od moře mu nepřinášel sebemenší útěchu. Neunikla mu ironie celé té situace – tohle je jeho trest za to, že se zřekl rodičovských povinností, je to jeho osud, jeho karma, úděl, který si sám přivodil. Jeho život teď leží v rukou Michaela St. Pierra, syna, kterého zavrhl.

18

Michael otevřel dvířka corvetty.

„Nezlob se, že s tebou nejedu,“ řekl Busch a podal mu ze sedadla řidiče ruku.

Michael mu rukou potřásl a usmál se. „Nemáš proč se omlouvat. Jeannie by mě zabila, kdybych tě zatáhl do průšvihu.“

„Víš jistě, že se do toho chceš pustit?“ zeptal se Busch s vážným výrazem. „Je to tvůj táta, já vím. Ale tohle je neproveditelné – dokonce i pro tebe, Michaeli.“

„Ty by ses na to na mém místě vykašlal?“ Michael vytáhl z auta batoh a hodil si ho na rameno.

„Nejspíš ne,“ připustil Busch po krátké odmlce. „Dávej na sebe pozor. Už se vidím, jak naskakuju do letadla a zase se ženu zachránit ti krk.“

Michael se usmál a vystoupil z auta.

„A dávej si bacha na Susan.“

„Jak to myslíš?“

„Však ty víš, jak to myslím. Dělá jí potíže držet vztek na uzdě. Kdybych s ní měl trčet v Rusku, měl bych z toho nervy v háji.“ Busch se odmlčel a pak se usmál. „Ale je docela kočka, to se jí musí nechat.“

Michael s úsměvem potřásl hlavou, přibouchl dvířka a díval se za Buschem, jak odjíždí. Pak se otočil a zamířil po chodníku k ohromnému hangáru.

Kelley a Kelley. Tabulka z nablýskané mosazi se blyštěla v poledním slunci, velká písmena, kterými byl vyveden nápis, by se hodila spíš na vývěsní štít irské hospody. Michael na ně zíral a došlo mu, že je to název otcovy právní kanceláře; otec ho rozšířil, aby zahrnoval i Peterovo jméno. A Michael si v tu chvíli poprvé naplno uvědomil, že Peter byl jeho bratr – sice nevlastní, ale pořád bratr. On sám vyrůstal u St. Pierrových jako jedináček a vždycky si tak trochu přál mít aspoň jednoho sourozence. Tak teď ho má…, tedy vlastně měl.

Otevřel dveře a vstoupil do hangáru. Uvnitř stál Bombardier Global Express XRS, tryskové letadlo schopné letu na velké vzálenosti, kterým Kelley a jeho společníci létali tam, kam je poslal klient nebo kde jim kynuly peníze. Do letounu se pohodlně vešlo devatenáct pasažérů, měl tříčlennou posádku a uměl létat rychlostí 950 kilometrů v hodině. Bylo to takové luxusní vozítko za bratru osmatřicet miliónů dolarů. Členové posádky a mechanici momentálně pobíhali kolem, čistili letadlo, doplňovali palivo, kontrolovali přístroje a nakládali dovnitř věci.

Michael procházel hangárem připomínajícím obří jeskyni. Nesl jen batoh – uvnitř měl Julianovu složku, mapu od Genevievy a jinak nic.

Susan postávala u schůdků do letadla ve společnosti dvou mužů v oblecích; vypadali na právníky. Když ho spatřila, zatvářila se udiveně. „To je všechno, co si sebou bereš?“

Michael si poklepal na hlavu: „Nepotřebuju nic než tohle. Až tam dorazíme, omrknu si situaci, vymyslím plán a pak si obstarám, co dalšího budu potřebovat.“

Susan si ho chvíli ustaraně měřila a pak se obrátila zpátky ke svým společníkům. Pokračovali v hovoru polohlasem, takže Michael neslyšel, o čem je řeč. Využil toho, že si ho Susan nevšímá, a poprvé za celou dobu si ji pořádně prohlédl. Busch měl pravdu, byla hezká; její krásu nemohla pokazit ani útočná povaha. Tvář jí rámovaly tmavé vlasy a dávaly vyniknout hnědým očím. Michael se na okamžik nechal pohledem na ni unést, ale rychle se vzpamatoval. I když muži, s nimiž se bavila, byli dvakrát starší než ona, nedalo se přehlédnout, že to ona drží otěže hovoru pevně v rukou, že to ona je tu za šéfa – tedy za šéfovou. Mluvila se sebejistotou, která se vymykala jejímu věku, působila dojmem, že přesně ví, co chce, a půjde si za tím. Michaela to znervóznilo. Ta její přehnaná sebejistota a pocit, že spolkla všechnu moudrost světa, by mu mohly křížit plány. A pokud věci nepůjdou podle jeho plánů, mohlo by to skončit umíráním. Tady ve Státech možná Susan šéfuje, ale jakmile se dostanou do Ruska, přidělí jí roli pomocníka, takového Robinsonova Pátka: Susan ho bude na slovo poslouchat, bude mu obstarávat, co bude potřeba, a nebude se mu plést pod nohy. Michaelovi bylo jasné, že se jí to nebude zamlouvat, ale zároveň už se trochu těšil, až uvidí její reakci.

Susan domluvila a zamířila po schůdcích do letadla. Když za ní Michael vstoupil dovnitř, nestačil se divit drahému a luxusnímu zařízení. Celá kabina byla zařízená kvalitním nábytkem, nechyběl velký dubový stůl, pohovka čalouněná jemnou kůží a dřevěné žaluzie na okénkách. Michael se usadil v ohromném koženém křesle, které by se hodilo spíš někam do obýváku než na palubu letadla.

K malému stolku naproti Susan si přisedl drobný plešatý chlapík na sklonku středního věku. Rozepnul sponky na kaštanově hnědém koženém kufříku a předvedl Susan balíčky stodolarovek uvnitř.

„Ještě milión navíc, pro všechny případy. To by vám mělo stačit,“ řekl. „Víte jistě, že nechcete informovat FBI?“

„Bojím se, že bychom tím Stephenovi podepsali rozsudek smrti.“

Michael se na ni podíval; bylo zvláštní slyšet vlastní argument z úst někdejšího protivníka, ze kterého se mezitím stal jeho spojenec.

„Nechci se vás nijak dotknout, Susan, ale nemáte na tohle potřebné zkušenosti. Měla byste si s sebou vzít ještě někoho, aby vám pomáhal,“ pokračoval plešoun. „Nikdy jste v Rusku nebyla. Chodí to tam úplně jinak než tady.“

„Martine, když se mnou letíte vy, žádnou jinou pomoc nepotřebuju.“

Martin se obrátil k Michaelovi. Působil strhané a v obličeji neměl žádné vrásky od smíchu – vypadal, jako by se za celý život neusmál. „Jestli se paní Newmanové nebo panu Kelleymu něco stane, tak už se po téhle zemi volně neprojdete.“

Michael netušil, jestli mu ten muž vyhrožuje zatčením nebo vraždou, ale výraz v jeho očích ho nenechával na pochybách, že výhrůžku myslí smrtelně vážně.

„Díky, Martine.“ Susan mu naznačila, že může jít, a Martin se odebral do kokpitu.

„Martin pracuje se Stephenem už třicet let, je mu tak oddaný, že to až hraničí s psychózou,“ usmála se Susan. Byl to první úsměv, který u ní Michael viděl.

Tryskové motory se rozeřvaly a letoun se rozjel vpřed. Ohromná vrata hangáru se rozevřela a před letadlem se prostírala volná ranvej. Michaela znenadání opanoval strach. Bude na tenhle úkol sám. Susan mu poskytne finanční zdroje, ale jinak se na její pomoc spoléhat nemůže. Sice rád pracoval sám, ale když před sebou měl tak obrovský úkol, a navíc byl v sázce otcův život, tak by něčí pomoc uvítal. Jestli selže, bude to mít nedozírné následky. Vyhlédl z okénka a hlavou mu táhlo, jestli se vůbec vrátí zpátky.

Letadlo vyjelo z hangáru, mechanici si uklízeli nářadí, ohromná vrata se začala zavírat. Soukromý hangár stál stranou hlavního ruchu na Loganově letišti. Michael se díval, jak v dálce vzlétají k nebi letadla všech velikostí. Bude trvat několik minut jízdy, než tam dorazí a zařadí se do fronty. Když letoun začal rolovat po letištní ploše, projela bránou u soukromého hangáru žlutá corvetta, vzala to nejkratší cestou do hangáru a vzápětí se už skoro zavřenými vraty vyřítila ven. Hnala se po ranveji za ujíždějícím letadlem.

Konečně ho předjela a prudce zastavila asi dvacet metrů před ním. Z auta vyskočil Busch, přes rameno měl batoh, dlouhé blond vlasy mu povlávaly ve větru. Ve stopařském gestu zakýval na letadlo zdviženým palcem.

19

Šestiletý Sergej Raechen ležel ve své posteli v Alexandrii ve Virginii a ztěžka dýchal. Vera Bronšenková mu otřela zpocené čelo a pořádně ho přikryla. Usmála se na něj a z celého starého vrásčitého obličeje jí sálala vřelost. „Odpočívej, zlatíčko. Táta se už brzo vrátí.“

Sergej zavřel oči a ponořil se do milosrdného spánku.

Veře se vytratil úsměv z tváře. Znovu už to nevydrží. Bylo to jako déjà vu. Před necelými čtyřmi roky se takhle starala o svou dceru Janalise, pozorovala ji, jak slábne a umírá. A teď vnuk. Ruka osudu je nemilosrdná, nenechá chorobu vynechat ani jedinou generaci. U vnuka nemoc propukla před pěti měsíci a uvrhla dřív tak živé děcko do apatického stavu na lůžku, nechala ho trpět v bolestech, zatímco zevnitř pomalu rozežírala jeho tělo. Doktoři nedovedli tu nemoc ani pojmenovat, natož vyléčit. Byli si jisti jen jedním: je to tatáž choroba, která zabila Sergejovu matku.

Vera vyšla z vnukova pokoje na zápraží; byla celá zesláblá úzkostí a nedostatkem spánku. Zadívala se na zahradu, na Sergejovu houpačku a trampolínu, na kterých nedováděl od chvíle, kdy onemocněl. Zeťův luxusní dům stál na elegantním washingtonském předměstí. O takovémhle domově její dcera odjakživa snila a usadili se tu, jakmile zeť přestal pracovat pro ruskou vládu. Ze všech stran je obklopovalo bohatství, americký sen, jaký si v Kyjevě Vera ani neuměla představit. Ale teď jí to připadalo jako prokletí, jako výsměch veškeré její tvrdé práci – vždyť si za ni v Americe sklidila jen to, že musí přihlížet, jak jí členové rodiny jeden po druhém umírají. Proklínala Boha, že si místo dcery a vnuka nevzal radši ji. Byla to krutá ironie osudu – ona sama byla i ve svém pokročilém věku pořád silná, zdravá a plná energie, jenže neměla, s kým život sdílet. A teď osaměla úplně, protože Sergejův otec se vypravil do Ruska na další bláznivou honbu za zázračným lékem. Tvrdil, že ruští lékaři dovedou Sergeje vyléčit, ale napřed ještě jednou, naposledy, potřebují jeho pomoc.

Vera musela přihlížet, jak se zeť užírá zoufalstvím nad synovým zhoršujícím se stavem. Smrt manželky ho zdrtila, nikdy se přes ni nepřenesl, ale aspoň se utěšoval tím, že v Sergejovi žije jeho žena dál. A teď přichází i o tuhle milovanou bytost. Udělal možné i nemožné, aby sehnal lék, mluvil snad se všemi doktory na všech klinikách po celém světě, ale dočkal se od nich jen soucitu a profesionální zvědavosti ohledně neznámé nemoci. Ilja vykoušel i homeopatika, úpravy jídelníčku, dokonce i modlitby, ale všechno marně. A tak když mu zavolali někdejší zaměstnavatelé a slíbili lék, ani na okamžik nezaváhal. Dodali mu naději, která z něj pomalu vyprchávala spolu s tím, jak ze syna vyprchával život. Ve spěchu odjel uprostřed noci a byl pryč už pět dní. Ale ozýval se a sliboval, že se brzo vrátí.

Vera v sobě sice nechávala klíčit naději a doufala v zázrak, ale brzo ji opanoval strach. Netušila, o co Ilju požádali, ale určitě z toho kouká něco šeredného. Věděla, čím se zeť zabýval, když pracoval pro ruskou vládu. Věděla, čeho je schopen. Odváděl pro vládu práci, o které se nahlas nemluví, dělal pro svou vlast činy, které vedou k zatracení duše. Vedla ho tehdy láska k vlasti a hlavně láska k penězům, ale teď měl ještě mnohem silnější motivaci. Vedla ho láska k synovi. Vera věděla, že neselže, ať už se mu postaví do cesty jakékoli překážky. Ilja byl člověk bez duše, vzdal se jí už před léty v souladu s pokyny KGB. Byl to člověk, který neváhal pro svou zemi zabíjet – ani si nepředstavovala, čeho by byl schopen pro svého syna.

Ještě než se vrátila do domu, zadívala se na houpačku; představovala si na ní Sergeje a říkala si, že se třeba ještě všechno obrátí k lepšímu. Modlila se, aby Iljovi zaměstnavatelé dostáli svému slibu. A když za sebou zavírala dveře, hlavou se jí honila ještě jedna modlitba: Bůh ochraňuj ty, kdo budou stát Iljovi v cestě.

20

Letadlo plulo po bezmračném nebi nad Atlantickým oceánem. Bez sebemenších turbulencí hladce vystoupalo do výšky jedenácti kilometrů; kdyby pod sebou Busch neviděl oceán, měl by pocit, že si hoví v křesle doma nad barem. Kochal se zařízením letadla. Majitel na něm očividně nijak nešetřil, takže letoun poskytoval pasažárům maximální komfort. Ploché televizní obrazovky, telefon u každého sedadla, bohatě vybavená kuchyňka a široké spektrum možností zábavy. A nádavkem elegantní konferenční stolek a pohovky, které by se hodily spíš do nějakého pánského klubu na Páté Avenue.

„Jeannie vyletí z kůže,“ poznamenal Michael usazený v mohutném koženém křesle.

„Nevyletí,“ opáčil Busch. Seděl přímo naproti Michaelovi a opěradlo měl napůl sklopené dolů.

„Vyletí a bude to vyčítat mně… jako obvykle.“

„Ale ne, nevyletí…, aspoň ne podruhé. Nejhorší už mám za sebou – už mě rozcupovala na kousky.“

„To mě mrzí.“

„To nic. Jsem rád, že se vyzuřila. Jsem na to zvyklý. Mlčení je horší – to je signál, že je fakt naštvaná. A navíc – co by mi mohla říct? Když jsem jí vysvětlil, jak se věci mají, že ti unesli otce, sotva jsi ho našel…“

Michael se na Busche díval a nevěděl co říct; dělalo mu starost, že Busch řekl Jeannii pravdu. Vždyť tahle záležitost měla zůstat v tajnosti.

„Přesně vím, jak by to dopadlo – přiletěl bys do Moskvy, dostal se do průšvihu a potřeboval bys, abych tě z něj vytáhl. A já bych musel nasednout na nejbližší letadlo, mačkat se na mrňavém sedadle, nikde žádné plazmové televize ani kožené gauče,“ mávl rukou kolem sebe, „a musel bych se hnát, abych ti zachránil krk. A tak jsem si říkal…“ Busch se odmlčel, předklonil se, opřel si lokty o kolena a zadíval se Michaelovi do očí. Veškerá bodrost se z jeho výrazu vytratila a zatvářil se smrtelně vážně. „Buď zachráníme tvého tátu společně, anebo vůbec.“

Michael s úsměvem přikývl.

Uličkou k nim došla Susan.

„Kromě toho,“ pokračoval Busch, „kdo by vám se slečnou Hysterkou dělal rozhodčího?“

„Co tím myslíš?“ zamračila se na něj Susan.

Busch se zvedl, vztyčil se v celé své stodevadesáticentimetrové výšce, až se světlými vlasy skoro dotýkal stropu, a usmál se na ni. „Nic.“

Došel do zadní části letadla, kde byla kuchyňka. Nestačil se divit, jak je prvotřídně zásobená jídlem i pitím. Bylo tu všechno možné od steaků a těstovin až po koláče a sladkosti a k tomu nápoje pro všechny chutě. Otevřel bar, nalil si vábně vyhlížející skotskou, jejíž jméno slyšel poprvé v životě, a vzal si ze stříbrného podnosu čtyři sendviče. Když se obrátil a chtěl se vrátit zpátky na svoje místo, ocitl se tváří v tvář Susan.

„Dobrou chuť,“ popřála mu při pohledu na ruce plné jídla.

„Díky,“ usmál se na ni.

„Podívej, tohle je devítihodinový let, doufala jsem, že spolu budeme vycházet líp,“ prohlásila s rukou v bok.

„Omlouvám se,“ řekl Busch. „Nechtěl jsem se tě tou Hysterkou dotknout.“

Neohrabaně se kolem něj pokusila protáhnout.

„Upřímnou soustrast,“ řekl.

Tázavě k němu vzhlédla.

„S manželovou smrtí,“ vysvětlil, ve tváři upřímný soucit.

Susan si ho měřila; jeho slova ji překvapila a vysála z ní všechen vztek. „Díky,“ řekla a nalila si sklenici červeného vína.

„Měla bys vědět, že ten člověk, co tamhle sedí…,“ Busch kývl hlavou směrem k Michaelovi, „… ten, cos mu vmetla do tváře, že neví, jaké to je někoho ztratit… Ví to moc dobře, protože si to prožil taky.“

Susanin výraz zjihl.

„Už to bude rok. Musel se dívat, jak mu žena chřadne a umírá před očima.“ Busch se Susan podíval do očí, našpulil rty, chvilku počkal a pak zamířil zpátky do přední části letadla a nechal ji, ať si to převaluje v hlavě.

Zastavil se u Michaela. „Nechceš taky něco přinést?“ Michael se při pohledu na Buschovu zásobu sendvičů rozesmál. „Ne, nemám hlad. O čem jste si to tam s Ledovou královnou povídali?“

„Jenom jsme klábosili o počasí.“ Busch se uvelebil v koženém křesle; liboval si, že si konečně může na palubě letadla tak pohodlně posedět. Odložil si skleničku do držáku na područce a pustil se do sendvičů.

„Tipuju, že má ze všeho nejradši, když je zamračeno a prší,“ poznamenal Michael.

Busch zajel pohledem zpátky k Susan. „Kdo ví. Ti, kdo křičí nejhlasitěji, občas bývají ti nejvystrašenější. Schovávají se za barikádou odtažitosti a hněvu.“

„Jsi ty ale najednou za citlivku,“ rýpl si Michael a povytáhl obočí.

„Ne, jenom ze mě mluví zkušenost.“ Busch se na něj zadíval, aby ho nechal svá slova vstřebat. Pak si sklopil opěradlo, kam až to šlo, a usnul, než se ho Michael stačil zeptat, kdo za něj bude zaskakovat v baru.

Susan se posadila do koženého křesla vedle Michaela. „Nechceš něco přinést?“

„Ne, díky,“ řekl Michael, aniž odtrhl oči od kulatého okénka, kterým vyhlížel na nekonečný oceán.

„Přistaneme až za nějakých osm hodin.“

„Kolik hodin je teď?“ zeptal se Michael.

„Nemám ponětí.“

Michael sklouzl očima k hodinkám na jejím zápěstí. Byly značky Patek Philippe; poškrábané sklíčko lemovaly drobné diamanty.

„Ty nefungují,“ řekla, když si všimla, kam se dívá.

„Aha. A proč je tedy nosíš?“

„Protože mi nosí štěstí. Peter mi je dal před svatbou. Od té chvíle jsem neprohrála ani jeden soudní spor.“ Susan sklouzla pohledem k hodinkám a Michaelovi neuniklo, že jí zmítají emoce. „Nosí mi štěstí pořád, i když už nejdou.“ Vzhlédla. „Měli bychom přistát v šest ráno.“

„Díky.“

„Poslyš, chci se ti omluvit.“ Susan mluvila tiše, jako by klečela ve zpovědnici. „Mrzí mě, co jsem ti předtím řekla.“

Michael naklonil hlavu ke straně. „Co tím myslíš?“

„Že nemáš ponětí, jaké to je, někoho ztratit. Netušila jsem, jak se věci mají.“

Michael zalétl pohledem ke spícímu Buschovi; teď už mu bylo jasné, o čem se ti dva bavili v kuchyňce.

„Jak dlouho jsi byl ženatý?“

Michael se odvrátil, nechtělo se mu odpovídat. Zřídkakdy mluvil o Mary s někým jiným než s Buschovými a s Genevievou. Jenže si uvědomoval, že se příštích osm hodin nemá před Susan kam schovat, a tak se k ní neochotně otočil zpátky. „Skoro sedm let.“

S pochopením v očích přikývla.

„Byla moje nejlepší kamarádka.“ Michael sám nevěděl, proč mluví dál, zvlášť se ženskou, která mu během posledních pár hodin dvakrát vlepila facku. „Zrovna jsme si dali život do pořádku. Dostala rakovinu; snažil jsem se ji zachránit, udělal jsem, co se dalo. Jenže občas ani to nestačí.“

„Sice neznám okolnosti, ale nesmíš si to vyčítat.“

Michael potřásl hlavou. „Já si to nevyčítám. Rakovina ji zabila hrozně rychle, nedalo se s tím nic dělat. V člověku jenom hlodá, proč někdo žije tak dlouho a někdo jiný bezdůvodně umře v nejlepších letech.“

„Jo,“ přitakala Susan tiše a odvrátila se.

„Asi víš, o čem mluvím.“

Susan přisvědčila. „Když umřel Peter, pochopila jsem, že život se nedá brát jako samozřejmost.“

„Je potřeba naplno si vychutnávat každý okamžik,“ řekl Michael spíš sám sobě než Susan. Měl pocit, jako by oba mluvili sami k sobě. Přesto pokračoval: „Když se díváš na někoho, na kom ti záleží, musíš ho opravdu vnímat, nesmíš myšlenkám dovolit, aby se toulaly bůhvíkde. A nesmíš věci odkládat na někdy jindy.“

„Pro nás to ‚někdy jindy‘ nikdy nenastalo.“

Michael vzhlédl a setkal se s jejím pohledem. „Nežijeme věčně.“ Uhnul očima. Sám nevěděl, co cítí, ale každopádně ho to znervózňovalo, a tak ty emoce zasunul, jak hluboko se dalo, a zkusil uniknout hovoru, který v něm jitřil bolest z osamění. Napřímil se v křesle a nasadil věcný tón. „Až dorazíme do Moskvy, musíme si sehnat auto a dostat se do deseti ráno na Rudé náměstí.“

Susan zaskočilo, že tak nečekaně změnil téma. „Zařídila jsem, aby na nás čekal vůz na letišti. Budeme ho mít k dispozici, jak dlouho budeme potřebovat.“

„Odkud ty lidi znáš?“ zeptal se Michael, skoro jako by ji vyslýchal.

„Zařídil to Martin.“ Susan taky nasadila odměřený tón a napřímila ramena.

„Dá se jim věřit?“

„Dá se věřit tobě?“ vrátila mu Susan otázku, jako by se taky pustila do křížového výslechu.

Michael se na ni podíval. „Co kdybys zůstala v hotelu? Budu ti volat, abys byla v obraze, co se děje.“

„Nevláčím se do Moskvy, abych dřepěla někde v apartmá a cpala se tím, co mi donese pokojová služba. Nespustím tě z očí.“

„Co tím naznačuješ?“

„Tohle všechno platím já, tak co tím asi naznačuju?“

To Michaela rozlítilo. „Tak hele, jestli si myslíš, že budu tancovat, jak si pískneš, tak radši řekni pilotovi, ať obrátí letadlo a letí zpátky. Řekl jsem ti, že ocením, jestli máš peníze a kontakty, protože mi to tuhle záležitost aspoň trochu usnadní. Pokud si vzpomínám, slíbilas, že se mi nebudeš plést pod nohy. A teď se mi zdá, žes přehodila výhybku a nasadila kurz ‚kdo platí, ten poroučí‘.“

„Omlouvám se, netuším, jak pracují zloději.“ Susan se na něj zlostně dívala; už zase zamkla srdce na sedm západů a nasadila nepříjemné chování.

Michael měl co dělat, aby nevybuchl. „To snad…“

„Vás dva člověk nemůže nechat o samotě ani pět minut, co?“ Busch se v křesle zavrtěl a otevřel oči.

Susan vstala, oba je zpražila pohledem a odkráčela do zadní části letadla.

Susan byla zvyklá na život v přepychu, pomalu nevěděla, jaké to je, po něčem toužit a nemoci to mít. Pro její rodiče Midge a Malcolma Newmanovy bylo středobodem zájmu budování kariéry a společenský život. Susan brali jen jako takový přívěsek, drobnou nepříjemnost, která jim narušuje hladký životní běh. Ale ačkoli byla jedináček a její rodiče byli v jednom kuse někde pryč, nikdy nebývala sama. V jednom kuse se u ní střídaly evropské chůvy, některé ji starostlivě opečovávaly, jiné ne, ale žádná se u Newmanových moc dlouho neohřála. Susan se pokaždé snažila naučit chůvinu mateřštinu, takže než završila dvanáct let, domluvila se pěti jazyky.

Namísto láskou ji rodiče zahrnovali dárky, mohla si koupit, na co si vzpomněla, a nikdy neměla nouzi o kapesné; Midge a Malcolm se jí tak pokoušeli vynahradit nedostatek citů. Susan neměla ponětí, jaké to je, něco chtít; slůvko „ne“ bylo u Newmanů ještě vzácnější než projevy náklonnosti. Nikdy Susan nic neodmítli, a tak si Susan zvykla, že je vždycky po jejím. Kdykoli narazila na problém, tvrdohlavostí a silou vůle se ho snažila zdolat a nebyla ochotná přistoupit na porážku. Byla rozmazlená, bezohledná, citově chladná a neměla ve zvyku prohrávat.

Studovala na výběrové základní škole, a když ji pak rodiče poslali na přípravku do Connecticutu, posílilo to v ní houževnatost a odtažitost; jedinou útěchu nacházela v dosahování úspěchů a sebevzdělávání.

Univerzitního vzdělání se jí dostalo na Yaleově univerzitě. Vynikala nejen v akademických předmětech, ale i v týmových sportech a v plavání; její rekord na dvě stě metrů volným způsobem osm let nikdo nepřekonal. Dva dny poté, co odpromovala na právech, se v kanceláři státního zástupce v Bostonu ocitla u jednoho stolu s Peterem Kelleym. Když ho poprvé spatřila, měla pocit, jako by celý život měla zavřené oči a teprve teď je otevřela. Byl pohledný a sympatický a představoval dokonalý protipól k její bouřlivé povaze. Zatímco Susan přistupovala k práci nekompromisně, Peter si počínal mnohem decentněji. Ale ať už šlo o cokoli, oba vždycky dosáhli stejného výsledku – úspěchu. Susan měla ve zvyku skrývat se za neprostupnou hradbou sebejistého a nadřazeného vystupování; budovala si ji kolem sebe od dětství. Ale s Peterem žádné hradby nepotřebovala.

Po dvou schůzkách si pro něj přichystala víkendové překvapení. Večeři, kino, snídani. Naplňovalo ji to vzrušením, jaké ještě nezakusila, napjatým očekáváním, jaké v životě nezažila. A to všechno se rozbilo napadrť, když se dozvěděla, že si Peter poprvé po dvou letech vzal dovolenou a chystá se na lyže do utažského Deer Valley. Nabídl jí, že cestu zruší, ale Susan trvala na tom, ať jede.

V pátek večer odjížděla domů zklamaná, ale aspoň byla ráda, že si užije dva dny volna; pořádně se vyspí, pořádně se nají, odpočine si. Ale i tenhle plán se jí zhroutil. Jakmile vyjela za město, zazvonil jí telefon. Cindy Freyové umřela matka, takže nezvládne pondělní soudní přelíčení. Susan se měla poprvé v kariéře postavit sama na místo žalobce – dozvěděla se to v pátek v sedm hodin večer a přelíčení začínalo v pondělí v devět ráno. Měla šedesát hodin, aby se připravila, šedesát hodin, než přijde fiasko – bylo jí jasné, že během tak krátké doby si nedokáže nachystat úspěšnou obžalobu v případu, o kterém skoro nic neví.

Okamžitě obrátila auto a zamířila zpátky do kanceláře. Stoupala po schodech, srdce obtěžkané strachem a nervozitou. Hrozně moc chtěla konečně sama vést žalobu, ale ne za takových okolností. Vždyť vůbec nemá čas na přípravu, nemá čas naplánovat si strategii, nemá na koho se obrátit; čeká ji jen prázdná kancelář. Odemkla si, rozsvítila a vešla dovnitř.

A spatřila Petera. Čekal tam na ni, kufr a vak s lyžemi odložené na podlaze. Když viděl, jak je nervózní, došel k ní, jemně ji vzal za ruku a položil jí do dlaně třešňové lipo. Nechápavě na bonbon civěla.

„Do pusy s ním,“ pobídl ji Peter.

Poslechla ho a popleteně se na něj usmála.

„Až budeš v pondělí u soudu, tak kdykoli ucítíš, že ti povolují nervy, strč si jedno do pusy.“

„Má snad nějakou zázračnou moc?“

„Ne.“ Usmál se. „Ale báječně chutná.“

Rozesmála se a schroupala lipo.

„Každý má nějaký talisman, takovou svoji zaječí pacičku pro štěstí.“ Peter ji zase něžně vzal za zápěstí a obrátil jí ruku hřbetem vzhůru. Zůstala zírat na hodinky, které jí na něj nepozorovaně navlékl. „Ty považuj za takový šťastný talisman tohle.“

Susan si prohlížela elegantní ciferník zdobený diamanty, ručičky odměřující minuty. A najednou měla pocit, že jí v žilách koluje hřejivý pocit, ne štěstí, ne nějaká zvláštní moc, ale znovunabyté sebevědomí. A nedodaly jí ho hodinky, dodal jí ho Peter. Pomohl jí zaplašit nejistotu, přesvědčit sebe samotnou, že ten víkend plný biflování nějak zvládne a pondělní soudní přelíčení jakbysmet.

A tak se nakonec víkendového překvapení přece jen dočkali, i když vůbec nebylo takové, jak si ho Susan představovala; bylo ještě lepší.

Našla v Peterovi člověka, který ji upřímně miloval, který ani nemusel vyjadřovat své city slovy, bohatě stačilo, aby se na ni podíval nebo ji něžně pohladil po tváři. Pro Susan to všechno bylo hrozně nezvyklé. Zakoušela něco, co nezakusila ještě nikdy v životě. Lásku.

Přímo rozkvetla; Peter v ní probouzel to nejlepší, její vřelé, citlivé já, které v sobě celý život potlačovala. S Peterem měla pocit, že jí nic nechybí. Byla šťastná.

Otevřela mu své srdce, otevřela mu svou duši, splynuli v jedno. Ale od jeho smrti si připadala bezprizorná, nevěděla kudy kam, srdce měla roztříštěné na kusy a zakoušela hořkost, která ne a ne pominout. Zmítala se mezi vztekem a sebelítostí a nedovedla ovládat emoce.

Teď, když byla na celém světě úplně sama, nacházela útěchu jen v práci a v pátrání po Stephenovi. Manželova smrt ji zdrtila, ale Stephena jí bylo líto ještě víc. Žádný rodič by neměl zažít, že se jeho dítě odebere do nebe dřív než on sám; bylo to jako ono příslovečné čínské prokletí, přežít své dědice a trýznit se rodičovským žalem. Viděla na Stephenovi, jak ztrácí vůli k životu. Pohřbil svou ženu i syna a propadal se do čím dál hlubší sklíčenosti, až se Susan bála, aby si vlastní rukou nevzal život a neodebral se za nimi. Právě proto mu zůstávala nablízku, a to i ve chvílích, kdy si přál být sám, věnovala se mu, starala se o něj, snažila se ho chránit před ním samotným.

Poté, co nahlédla do jeho sejfu, poté, co viděla fotografie syna, o kterém se Stephen nikdy nikomu nezmínil, dumala, nakolik ho vlastně zná. Ta utajená místnůstka byla jako svatyně zasvěcená životu, který Stephen mohl žít, ale propásl ho. Netušila, jestli si ji vybudoval z úcty, nebo z pocitu provinění. Ale každopádně doufala, že ty fotografie, články a další památky na Michaela, které si tak pečlivě schovával, přesvědčí jeho ztraceného syna, že ačkoli ho dal k adopci, nikdy mu na něm nepřestalo záležet.

21

Nablýskaná chromovaná dvířka se s klapnutím otevřela a z chladicího boxu dýchl do místnosti studený vzduch. Doktor Skovokov zasunul nerezovou zásuvku s mrtvým tělem zpátky dovnitř a zase dvířka zavřel. Otočil se a rozhlédl se po své nedávno zrenovované laboratoři. Vládly v ní jen dvě barvy – bílá a stříbrná barva chrómu. Bylo to naprosto čisté, sterilní prostředí, nikde ani stopy po jakékoli kontaminaci. Jako v každé laboratoři a zdravotnickém zařízení to tu bylo slabě cítit dezinfekcí. Do toho superčistého světa má špína vstup zakázán.

Dvoupatrovou laboratoř zrenovovali přesně podle jeho přání; trvalo to pouhé tři měsíce, ale kvalita tím nijak neutrpěla. Bylo tu nejmodernější lékařské vybavení: superrychlé počítače pro štěpení a analýzu DNA, elektronové mikroskopy a digitální kamery pro vyšetření vnitřních orgánů. V dolním patře byl špičkově vybavený operační sál a k němu přiléhala místnost, odkud mohlo dění přihlížet až třicet lidí. Vybavením mohla laboratoř směle konkurovat špičkovým pracovištím, jako jsou Johns Hopkins, Cern a Mayo Clinic; na vybavení se nešetřilo a nechyběla tu žádná technická vymoženost. Byl to splněný sen každého, kdo se zabývá lékařským výzkumem a odhaluje tajemství lidského těla.

Vladimir Skovokov si prohlížel laboratoř zpod tmavého obočí, které ostře kontrastovalo s kšticí šedivých vlasů. Tvář měl podobanou od zarděnek, které v dětství prodělal, ale bylo mu úplně jedno, jak vypadá; vážil si jen mysli a jejích tvůrčích schopností, zatímco na kráse mu vůbec nezáleželo.

Jeho život opsal kruh. Před čtyřiceti lety stál v tomhle městě, v téhle laboratoři, coby mladý uznávaný doktor pracující pro nejmocnější stát na světě. Dostávalo se mu zvláštních privilegií v zemi, kde byla privilegia vyloučena. Měl luxusní bydlení, štědrý plat, automobil a neustálý přísun všeho, co k životu potřeboval; rozhodně nemusel stát ve frontě na chleba. Měl k dispozici neomezený počet lidí, neomezené finanční zdroje, neomezený přístup k informacím nejen z Ruska, ale i ze světa. KGB pro něj udělala, co si zamanul. Kdykoli došlo v Evropě nebo ve Spojených státech k nějakému lékařskému objevu, stačilo, aby je správně nasměroval, a co nevidět měl k dispozici veškeré materiály a údaje o výzkumu, a když se mu zachtělo, tak i informace z první ruky; nejednou unesli nějakého významného vědce, vyždímali z něj, co se dalo, a pak ho poslali na Sibiř.

Měl přístup ke všem sovětským informacím, přestože sovětská vláda byla proslulá svým tajnústkářstvím. Byl mocným člověkem v mocné říši – a dodávalo mu to opojný pocit.

Jednoho nedělního večera před osmatřiceti lety seděl ve své kanceláři ve Sjezdovém paláci v Kremlu, před sebou štosy složek se supertajnými informacemi. Hromady spisů a historických dokumentů, které se všechny týkaly jedné jediné záležitosti. Ta záležitost Vladimíra fascinovala od jedenácti let. Když teď získal přístup ke všem těm dokumentům, naplno se pohroužil do toho, čím byl posedlý od dětství: do hledání Liberie, úžasné tajemné knihovny Ivana Velikého, o které se tradovalo, že je ukrytá někde hluboko pod Kremlem. Fascinovaně si četl dohady, co by se v knihovně mohlo skrývat, informace o archeologických výzkumech, které byly při jejím hledání provedeny, o frustraci z toho, že se za celé roky nepovedlo zjistit, kde by se mohla nalézat. Obzvlášť ho zaujal jeden dokument – stručný životopis Dimitrije Zitnika, mnicha a nejbližšího důvěrníka cara Ivana Hrozného. Objasňovalo se v něm, proč Ivan Hrozný ukryl dědečkovu knihovnu před očima světa. Ivan hledal spásu duše, chtěl odčinit to nelidské zabíjení, kterého se dopustil. Na smrtelném loži vysvětlil Žitnikovi, o co se snažil, pronesl svá poslední slova, prozradil mu své tajemství… Ještě než vydechl naposledy, pověděl Žitnikovi, kde se bájná Liberia nalézá.

Mladý Vladimir se zabýval genetikou, biochemií a medicínou, ale po nocích se hroužil do historického výzkumu, toulal se kremelským podzemím, spřádal nejdivočejší dohady a pokoušel se nalézt knihovnu se všemi poklady a tajemstvími, které se v ní nacházejí. Byl to jeho’koníček, náplň volného času a způsob, jak si pročistit hlavu od každodenních starostí.

Vladimir Skovokov byl produktem sovětské mašinérie; když mu bylo devět, objevili jeho bystrost a talent a od té doby je hýčkali a rozvíjeli, brousili jeho intelekt, až byl ostřejší než břitva. Za jediný den se mu leckdy povedlo víc objevů, než jiní učiní za celý život. Byl chloubou režimu, jeho převratné lékařské výzkumy, objevy a nové způsoby léčby přinášely Sovětskému svazu věhlas a uznání.

Jeho metody však zůstávaly v přísném utajení. Skovokovovo ego se nedalo udržet na uzdě. Jeho zaujetí hraničilo s posedlostí; nepřipustil, aby mu cokoli stálo v cestě. Asistenty, kteří se neosvědčili, posílal na Sibiř, na týmech, které nedostály jeho nekompromisně vysokým nárokům, testoval výsledky svých výzkumů. Svými výzkumnými metodami si nijak nezadal s Mengelem a Išim. Vystavoval pokusné subjekty nemocem, utrpení a bolesti, jen aby vyzkoušel své preparáty a ověřil si své teorie. Ale vykazoval úspěšné výsledky, takže nad ním všichni byli ochotni přimhouřit oko.

Po zhroucení komunismu mu vyschlo financování a jeho laboratoře skomíraly, až mu nezbylo než je zavřít. Musel se dívat, jak se svět, který znal, svět, který mu ve všem vycházel vstříc, rozpadá a nenávratně mizí. V roce 1993 opustil Moskvu a přestěhoval se do Švýcarska. Působil na několika univerzitách a vystřídal několik učitelských pozic, ale dostihly ho zvěsti o jeho krajně neetickém počínání, takže se zanedlouho stal v lékařském světě vyvrhelem. Stýskalo se mu po svobodě, které si tolik let užíval.

Během hubených let zahořkl; zatímco ostatní bohatli, on jen stárl. Kvůli své pověsti a pochybným výzkumným metodám nemohl rozvíjet svůj talent. Toužil po Rusku, jaké bývalo kdysi, i když věděl, že jsou to jen pošetilé sny. Sny, které se změnily v noční můru. Historie bude hodnotit komunismus jako sociální experiment, který selhal.

Pak ho na jedné biologické přednášce v Anglii oslovil Julian Zivera. Ten mladík toho věděl o jeho výzkumech tolik a mluvil o nich s takovým zápalem, že se to blížilo fanatismu, a Skovokovovu ego to rozhodně lichotilo. Seděli spolu v baru hotelu Ritz až do čtyř do rána, hovořili o náboženství, o vědě a o legendách. Spojovala je nezkrotná touha odhalovat tajemství těla, duše i srdce za použití všech dostupných prostředků. Skovokov pověděl Julianovi o svých teoriích, o svých medicínských úspěších, o svých nerealizovaných cílech. A také mu pověděl o legendami opředené knihovně, která se prý skrývá pod Kremlem, o tajemstvích a pokladech, které údajně tají, o Žitnikově mapě a o tom, že úsilí rozlousknout tuhle záhadu zasvětil celý život. Julian mu povyprávěl o Boží pravdě, o svém vlastním lékařském výzkumu a neomezených zdrojích a o tom, že potřebuje talentované výzkumníky. A tak se mezi nimi v těch časných ranních hodinách vytvořilo pevné pouto založené na společných zájmech a cílech.

Skovokov pracoval pro Boží pravdu dva roky; za těch čtyřiadvacet měsíců si nechal patentovat deset objevů a vyvinul šest nových léků. Ale byl čím dál rozladěnější, protože zjistil, že ze slibovaného partnerství s Julianem nic nebude. Julian Zivera ho jen využíval, jen z jeho objevů dále bohatl. Skovokova to naplňovalo hořkým pocitem zrady.

Už se chtěl sbalit a odjet, jenže vtom si ho Julian jednoho dne nechal zavolat do svého hradu. Usadili se v knihovně shlížející na moře. Byl teplý den, ve zpěněných vlnách se odráželo blankytně modré nebe. Julian nalil Skovokovovi vodku a vzrušeně mu pověděl…

… že našel Zitnikovu mapu.

Byla to neuvěřitelná historie, ale Julian se dušoval, že je pravdivá. Požádal Skovokova, ať s ním spolupracuje, dělá mu poradce a pomůže mu nalézt Liberii a její legendární tajemství.

Jenže žádná mapa nedorazila, prý ji někdo ukradl. Skovokov tomu nevěřil, podezíral Juliana, že si svou nabídku už zase rozmyslel a chce ho ošidit o to, co mu po právu patří.

Měl už Juliana plné zuby. Podělil se s ním o svůj výzkum, o své průlomové objevy, ale teď už neměl nejmenší chuť dělit se s ním i o své sny. Uzavřel výzkum, sbalil si své patenty a léky, a uskutečnil jediný telefonní hovor. Usoudil, že tomu, kdo bude vlastnit mapu, spadne do klína pohádkové bohatství, větší než hrubý národní produkt leckteré země. Jak lépe vrátit Rusku bývalou slávu? Budoucnost by se mohla podobat dávno minulým časům. A mohla by z toho kynout nepředstavitelná finanční odměna. Rozhodl se, že by neměl výsledky své práce prodat nejvyšší nabídce, ale radši své rodné zemi. Vrátí je zemi, která se o něj tak velkoryse starala, a pochopitelně si pro sebe nechá nějaké slušné procento zisků.

Stačil ten jediný telefonát a ruská mašinérie, kterou měl tak rád, se dala do pohybu. Začali renovovat Skovokovovy laboratoře. Federální bezpečnostní služba, nástupce KGB, povolala svého nejlepšího člověka, aby Skovokovovi pomohl mapu získat. Tím člověkem byl Raechen a jeho zapojení skutečně přineslo ovoce – doručil jim to jediné, co by mohlo Juliana přesvědčit, aby jim mapu kremelského podzemí vydal – Julianovu matku Genevievu Ziverovou.

Skovokov se na Genevievu právě teď díval. Byla pod sedativy, ležela připoutaná na lůžku na kolečkách, na kterém ji sem přivezli, a neměla ponětí, že se nachází devět pater v podzemí pod nejstřeženější budovou v celém Rusku. Ve tváři měla pokojný výraz, tělo jí halila bílá pokrývka. Skovokov žasl nad tím, jak mladistvě vypadá – měla černé vlasy a dokonalou pleť –, ale ještě víc ho překvapilo, že se vůbec nepodobá Julianovi. Sáhl po křížku, který jí visel na krku, a mnul ho v prstech; rád by věděl, jestli je opravdu zbožná, anebo křížek nosí jen jako módní doplněk, jestli se přetvařuje podobně jako její syn, který si dnes a denně nasazuje masku hluboce zbožného člověka.

Skovokov si ji prohlížel naprosto bez emocí; nijak se pro něj nelišila od mrtvých těl uložených v mrazácích. Bral ji prostě jen jako věc, která se dá vyměnit za Žitnikovu mapu. Bez nejmenších výčitek svědomí ji zabije, pokud Julian na jeho požadavky nepřistoupí.

„Jak je na tom váš syn?“ zeptal se a rozsvítil v laboratoři.

Raechen se k němu otočil. Bylo s podivem, jaké potíže mu navzdory jeho pověsti nemilosrdného zabijáka dělalo promluvit o synovu stavu. „Je slabý. Nevím, jak dlouho ještě vydrží.“

Prošli společně chodbou, nastoupili do výtahu a mlčky vyjeli o devět pater výš. Výtah zastavil a dveře se otevřely; dva hlídači pokývli hlavou a nechali je projít. Vešli do opulentní mramorové haly; strop se klenul v šestimetrové výšce a dřevěné lavice kolem stěn tu beze změny stály už sto padesát let. Protější zdi vévodil reliéf dvouhlavého orla pokrytý zelenou měděnkou.

Ohromné vstupní dveře se otevřely a dovnitř se vhrnulo ranní slunce. Skovokov s Raechenem vyšli ven z Arzenálu, a když se rozhlédli po Kremlu, oběma jim v srdci vzklíčila naděje. Raechenovi, že zachrání svého syna; Skovokovovi naděje v budoucnost.

„Bůh s vámi, pánové,“ popřál Julian oběma Australanům a potřásl si s nimi rukou. „Podrobnosti ohledně našich léčiv a ohledně různých investic, které by vás mohly zajímat, naleznete v důvěrném balíčku, který jsme vám nechali na zadním sedadle limuzíny. Využijte všech výhod, které vám Boží pravda nabízí. Jak říkáme: ‚Oddanost Bohu by měla přinášet výhody i předtím, než se odebereme do nebe.‘“

Julian s úsměvem pozoroval ty dva chlapíky ve středním věku, jak nasedají do limuzíny a odjíždějí. Pak zamířil zpátky k domu a vykročil po zadním schodišti. Schody byly vytesány přímo do skalnatého podloží a příjemně chladily.

Tři patra pod bývalým klášterem se nacházel vinný sklípek, rozlehlý a dobře zásobený; bylo tu víc než deset tisíc lahví a na vlastní oči tohle místo spatřili jen Julianovi nejlepší přátelé a nejhorší nepřátelé. Podzemní prostory byly vybudovány před staletími, mniši tu kdysi v rámci své služby Bohu vyráběli víno. Ohromné kádě a lisy tu stály dodnes a svědčily o historii sklípku.

Na konci svého života zasvěceného oddanosti Bohu a pití putovali mniši o patro níž, kde byli v kryptě uloženi k věčnému spánku. Krypta byla dost velká na to, aby se do ní vešlo tisíc mrtvých a každý přitom měl vlastní mramorovou či kamennou hrobku. Jak klášter upadal, mnichů ubývalo, a tak krypta zůstala poloprázdná. Ale zatímco s výrobou vína se už dávno přestalo, krypta se od chvíle, kdy Julian Zivera stanul v čele Boží pravdy, začala zase používat.

Ve většině hrobek spočívali zbožní lidé z dávno minulých časů – mniši, kněží, jeptišky ale v některých leželi zesnulí, kteří se tu ocitli mnohem později: Julianovi nepřátelé. Poslal je sem za nejrůznější prohřešky, počínaje neúspěšnými pokusy o atentát a konče neuspokojivým milováním.

Osobně teď otevřel další prázdnou hrobku – měla číslo 799 odklopil mramorové víko, postavil ho stranou a nechal hrobku čekat na obyvatele, který se v ní už brzo ocitne. Pak si vybral víno Montrachet ročník 78 z Domaine de la Romanée-conti. To bílé víno, které koupil v dražbě ve Spojených státech, bude pro amerického právníka to pravé. Připijí si jím na život i na smrt. Protože jakmile Michael St. Pierre splní svůj úkol, po všech zúčastněných se slehne zem, Julian už to zařídil.

A Stephen Kelley zemře jako první.

22

Michael stál uprostřed Rudého náměstí, ohromený jeho rozlohou i historií. Nesčetněkrát viděl to místo v televizi, díval se, jak sovětská armáda o prvomájových přehlídkách staví na odiv svou moc a sílu před zraky vládních činitelů sledujících dění z tribuny. Do paměti se mu navždy vryly obrázky obrovských balistických střel na nosičích. Pamatoval si, jak v dětství sledoval nekonečné řady tanků a desetitisíce vojáků pochodujících přísným parádním krokem, aby celému světu předvedli svou neporazitelnost. Hrozba, že se studená válka zvrhne v jadernou, visela nad celým světem až do rozpadu Sovětského svazu v roce 1991.

Nesčetněkrát viděl chrám Vasilije Blaženého, který je pro Rusko stejným symbolem jako Eiffelova věž pro Francii, Big Ben pro Anglii nebo Socha svobody pro Spojené státy. Je to chrám jako z pohádky – kopule, oblouky, věže a vížky hýřící záplavou barev; modrou, žlutou, zelenou, červenou. Stavbu z rudých cihel tvoří devět kaplí korunovaných devíti cibulovitými kopulemi; každou zdobí jiný motiv a dohromady tvoří uskupení, jaké není k vidění nikde jinde na světě. Ale jak to často bývá, zvenku je stavba mnohem působivější než zevnitř – malý přecpaný interiér se vnějšku co do originality rozhodně nevyrovná a bývá věřícím otevřen jen zřídka. Michaela zaujalo, že všechny kopule korunuje tentýž symbol. Navzdory tomu, že v téhle zemi bylo náboženství přes sedmdesát let zakázáno, se na všech věžích i v době komunismu vyjímaly kříže a při vojenských přehlídkách vrhaly svůj stín na pochodující Rudou armádu.

Po Michaelově levici stál GUM, obrovský obchodní dům, v němž sídlily prodejny stejných značek jako kdekoli v Americe ~ Reebok, Pierre Cardin, Clinique, Levi’s, Tiffany’s –, zatímco po Michaelově pravici se zdvíhalo Leninovo mauzoleum. Už před ním nestála čestná stráž, která po celá desetiletí střežila tělo obávaného vůdce a strůjce ruské revoluce a sovětského komunismu. Budova z rudé žuly měla tvar stupňovité pyramidy a na vrcholku spočíval mramorový blok podepíraný třiceti šesti sloupy. Hned za mauzoleem se nacházela nekropole, kde v hrobech zdobených bustami odpočívali nejen Stalin, Brežněv a Andropov, ale také ikony ruského vědeckého a kulturního života jako třeba kosmonaut Jurij Gagarin či spisovatel Maxim Gorkij.

Ale Michaelův pohled přitahovala hlavně mohutná hradební zeď za památníkem. Tyčila se do výšky osmnácti metrů a byla skoro šest metrů silná. Táhla se v délce dvou a půl kilometru, věnčilo ji zubaté cimbuří a střežilo devatenáct mohutných věží, které většinou vybudovali italští architekti na konci patnáctého století. Každou z nich završovala charakteristická zelená špička a na samém vrcholku se vyjímala buď rubínově rudá hvězda, anebo zlatá vlajka. Byla to skutečná pevnost, která v nesčetných bitvách úspěšně odolávala desetitisícům útočníků, neproniknutelná první obranná linie, která chránila politiku a tajemství ruské minulosti, přítomnosti i budoucnosti.

Zpoza hradeb vykukoval vršek Velkého kremelského paláce a vížky Archangelského chrámu. Všechno to patřilo ke světu, který byl povědomý, a přitom naprosto cizí. Kromě středověkých hradeb hlídaly to dokonale opevněné malé město i nejmodernější bezpečnostní systémy. Michael se díval na jedno z nejlépe střežených míst na světě – a čekalo se od něj, že se nejen dostane dovnitř, ale že pronikne až do jeho nejskrytějších hlubin, protože právě tam se nalézá zlatá truhlička, na níž závisí otcův život.

Michael se rozhlédl po obrovském otevřeném prostranství kolem sebe. Rudé náměstí kypělo ruchem a životem a vůbec neodpovídalo jeho představám. Oproti modrému letnímu nebi jasně vynikaly všechny barvy. Tohle bylo stejně kosmopolitní město jako kterékoli v západní Evropě. Michael si utvořil falešné představy na základě černobílých snímků, které vídal v dětství, a zpráv o útlaku a neuvědomil si, že z Ruska se od těch dob stal ráj kapitalismu. Náměstí připomínalo obrovský obchodní dům pod širým nebem – všude stánky se zmrzlinou Nestlé, pouliční prodavači nabízející balónky, turisté prohlížející si suvenýry.

Kolem se hemžily tisíce lidí, turistů i místních, ale Michael jim nevěnoval pozornost, plně se soustředil na svůj úkol. Snažil se vtisknout si do paměti všechno kolem, vysledovat, kde se pohybuje nejvíc lidí, zapamatovat si všechny budovy. Jako turista si tu moc volna neužije, a tak musí toho času co nejefektivněji využít.

Podíval se na hodinky. 9:59. Sáhl do kapsy bundy a vytáhl mobil. S vypětím sil ovládl vztek a stiskl tlačítko rychlé volby.

„Jsem rád, že jste to zvládl.“ Zivera zvedl telefon po prvním zazvonění. „Asi ne tak rád jako váš otec, ale… Hodně štěstí.“

A linka oněměla.

„Trčíte tu pořádně nápadně,“ ozval se vedle Michaela hlas se silným ruským přízvukem.

Michael se ohlédl a spatřil rozložitého chlapíka s mírným pupkem, který mu visel přes opasek. Vypadal jako buldok, při stopětasedmdesáti centimetrech vážil nejmíň metrák a byl stejně široký v pase jako v ramenou. Vlasy měl až moc černé; takové ebenové kudrny mu nemohly narůst od přírody. Na nose mu seděly silné brýle s obroučkami z rohoviny, pravé oko měl mléčně bílé a slepé. Všechno na něm působilo odule – nos, rty, tváře, dokonce i krk; takový obličej by mohla milovat snad jen matka. Výhrůžný zjev ale mírnil úsměvem od ucha k uchu. „Nikolaj Fetisov,“ představil se a podal Michaelovi masitou ruku.

Michael mu jí potřásl. „Víte jistě, že hledáte zrovna mě?“

Nikolaj vytáhl fotografii, nataženou rukou si ji podržel vedle Michaelovy tváře a zdravým okem těkal sem a tam mezi obrázkem a Michaelem. „Ve skutečnosti jste ošklivější.“ Usmál se a vykročil přes náměstí; při chůzi mírně kulhal.

Michael byl hodně nesvůj z toho, že takhle důvěřuje úplně cizímu člověku v cizí zemi. Rozhlížel se kolem, propátrával tváře lidí a dumal, kolik společníků asi Fetisovovi kryje záda. Nenechal se oklamat přátelským chováním a širokým úsměvem; ani nepotřeboval vidět Fetisovův životopis, aby mu bylo jasné, že ten člověk je krajně nebezpečný.

„Kam jdeme?“ zeptal se.

„Máme s někým schůzku.“

„S kým?“

„Klídek,“ pronesl Fetisov anglicky se silným přízvukem. „Nedělejte si starosti. Jsem tu od toho, abych vám pomáhal.“

Michael si o tom dovolil pochybovat. „Zivera si vás určitě najal z nějakého důvodu. Z jakého?“

„Copak, žádné společenské tlachání po americku?“

Michael zavrtěl hlavou.

Fetisov se zastavil uprostřed náměstí a otočil se k němu. Tvářil se smrtelně vážně. „Protože mám konexe.“

„Jaké konexe?“

Nikolaj se rozhlédl po lidech hemžících se všude kolem, po policistech na obchůzce, a nakonec se zastavil pohledem u mohutných hradeb Kremlu. „Všemožné.“

Busch seděl se Susan na komfortním zadním sedadle limuzíny a díval se okénkem, jak venku teče řeka Moskva. Stáli v Iljinské ulici. Přistáli na soukromém letišti za městem; Busch by rád věděl, kolik bylo potřeba zaplatit ruským úředníkům, protože ani nemuseli vystoupit z letadla, jen dostali do pasů náležitá razítka. Všechno vyřizoval Martin, který teď seděl naproti Buschovi. Vyšlo by nastejno, kdyby byl němý; za celý let a za celou cestu limuzínou nepromluvil ani slovo. Busch odhadoval, že je mu tak pětapadesát. Zbývající řídké vlasy měl úhledně učesané a ještě mu ani nezačaly šedivět, ale unavené oči vypovídaly o jeho věku mnohem víc. Soustředil se na účetní knihu, tvářil se hluboce zamyšleně a prsty mu zběsile tancovaly po kalkulačce. Busch se s ním pokusil zapříst hovor, ale ten člověk nejenže nereagoval, ale dokonce ani nevzhlédl, jen dál mačkal tlačítka.

„Proč mu to tak dlouho trvá?“ prohodila Susan netrpělivě.

Busch si protáhl paže a vypjal hruď; po dlouhém letu byl celý rozlámaný. „Co kdyby ses vrátila do hotelu a nechala ho být?“

„Neopovažuj se mi říkat, co mám a nemám dělat,“ vyjela na něj Susan. „Zaletěl sis sem na moje útraty.“ Sáhla po kličce.

„Hele, děvenko, už nejsme v Americe, a víš, co se říká…“

Nechápavě se po něm podívala a rozhodila ruce. „Co?“

„Kdo chce s vlky žiti…, neměl by vystrkovat nos z bezpečí limuzíny.“

„To si ze mě snad děláš srandu.“ Rozrazila dvířka a vystoupila ven.

Busch na ni jen zůstal zírat. Když za sebou práskla dveřmi, její společník se ani neobtěžoval zvednout oči; dál nerušeně pracoval, jako by se nechumelilo.

„To je pořád taková?“ zeptal se ho Busch, i když ani nečekal, že se dočká odpovědi. Vystoupil z auta a pozoroval Susan, jak se žene k Rudému náměstí. „A proč jsme ji s sebou vůbec brali?“ zeptal se sám sebe a pustil se za ní.

Na náměstí zhoustly davy lidí; odhadoval, že jich kolem jsou aspoň dva tisíce, někteří se pohybovali v hloučcích, jiní osamoceně. Busch si vůbec nevšímal úžasných historických staveb, jen se snažil neztratit z očí Susan; srdce mu zběsile tlouklo, jak se hnal za tou naivní ženskou, která se nedovedla smířit s tím, že projednou nešéfuje. Ztrácela se mu mezi lidmi, a tak zrychlil a klusem se rozběhl k chrámu Vasilije Blaženého.

Asi o sto metrů dál spatřil Michaela, jak míří z náměstí pryč v doprovodu podsaditého Rusa. Susan je zřejmě taky zahlédla, protože k nim zamířila; Busch s úlevou zvolnil krok.

Vtom se z davu znenadání vynořila paže, popadla Susan a vtáhla ji mezi lidi.

Busch se sprintem rozběhl k místu, kde ji spatřil naposled. Rozhlížel se na všechny strany. Kolem se hemžili lidé a vůbec si ho nevšímali. Busch sklopil pohled a do oka mu padly Susaniny diamantové hodinky. Zvedl je; žasl, že je nikdo nesebral během těch pár vteřin, kdy se jen tak povalovaly uprostřed Rudého náměstí. Horečně se rozhlížel, mhouřil oči, doufal, že Susan zahlédne, než ji nenávratně odvlečou pryč.

Ale jako by se po ní slehla zem.

Vousatý muž stál stranou a sledoval, jak otevřenou branou Kremlu proudí dovnitř a ven zástupy turistů. Vnímal, jak ho do zad tlačí malý glock zastrčený za opaskem, a uklidňovalo ho to. Nepotřeboval třímat pistoli v ruce, aby si dodal pocit bezpečí. Uměl tasit rychleji než kdokoli jiný; skvěle by se uplatnil jako pistolník na Divokém západě.

Udivovalo ho, kolik lidí se hrne přes most do srdce ruské metropole. V posledních patnácti letech se z Kremlu stal vyhledávaný turistický cíl, zatímco pětasedmdesát let předtím se mu všichni vyhýbali jako moru, protože se báli, že kdyby za ty mohutné zdi vstoupili, už by se nikdy nemuseli dostat ven.

Muž byl vysoký, dlouhé tmavé vlasy mu visely přes límeček bílé polokošile. Dorazil předchozího dne a díky falešným průkazům totožnosti hladce prošel hraniční kontrolou. Přijel s prázdnýma rukama, ale okamžitě se vydal na nákupy. Vybral si šest automatů Heckler & Koch, šest pistolí Glock a dostatek mimice, že by mohl rozpoutat malou válku. K tomu nádavkem šest kouřových pum, které se daly odpálit na dálku, šest zápalných bomb pro neočekávané události a devět kilo semtexu. Kufr mercedesu měl tak plný, že ho sotva dovřel.

Bylo mu líto, že zabil toho postaršího ruského mafiána, u kterého si člověk mohl vybírat zbraně jako v dobře zásobeném supermarketu, ale ten chlap si to zavinil sám. Po zaplacení sumy, na které se dohodli, se pokusil o vydírání – začal vyhrožovat, že jestli nedostane ještě jednou tolik, zavolá na policii. Vousáč odmítl a Rus sáhl po zbrani, ale zemřel, ještě než se prstem dotkl spouště.

Teď vousáč sledoval přičáplého kulhajícího Rusa, jak prochází branou s Američanem. Věděl, kam ti dva jdou a co mají v úmyslu. Až nadejde správný čas, bude nachystaný a nebude se ohlížet na to, k jakým opatřením bude muset přikročit a kolik lidí přitom zemře. Musí udělat dvě věci a nic ho nezastaví…

Susan seděla na zadním sedadle mercedesu; kouřová skla v oknech byla tak tmavá, že přes ně nebylo vidět ven. Naproti ní seděl útočník, který ji s namířenou zbraní přinutil nastoupit dovnitř. Za celou dobu nepromluvil ani slovo, přestože na něj rozzuřeně křičela. Věděla, že by se měla bát, že by měla být bez sebe hrůzou, ale zcela ji opanoval vztek, myslela jen na to, že by toho muže před sebou nejradši zmlátila. Bylo mu sotva dvacet, tváře měl zjizvené po akné. Z mladých očí mu čišel naprostý chlad; lidskému životu ani vlastní smrtelnosti nepřikládal žádnou váhu. Susan by zajímalo, jestli někdy uvažuje v delším časovém horizontu, než je zítřek. Patří k ruské mafú, usoudila; měl ulízané blond vlasy, na sobě sportovní kabát od Armaniho a okázale nápadné zlaté šperky. Nešlo jí do hlavy, proč se všichni snaží vypadat jako parodie klasických brooklynských mafiánů z diskotékové éry.

„Budou mě hledat,“ řekla.

Mladík na ni jen mlčky civěl s kamenným výrazem.

„A americká ambasáda…“

Uťalo ji pronikavé zazvonění. Mladík vytáhl z kapsy mobil. „Hm?“ řekl a bylo to jediné slovo, na které se zmohl; dál už jen přikyvoval a něco souhlasně mručel. Po půlminutě mobil zaklapl.

Zaklepal na přepážku mezi předními a zadními sedadly a rusky utrousil něco k řidiči.

Susan na něj upírala pohled. „Kam mě vezete?“

Mladík na ni dál mlčky hleděl.

„Trvám na tom, abyste mi řekl, kam jedeme.“

Mladík se usmál. „Někdo se s vámi chce setkat,“ pronesl překvapivě dobrou angličtinou.

„Kdo?“ vyhrkla Susan, kterou dokonale zaskočilo, že jí konečně odpověděl.

„Někdo v Kremlu.“

A v tu chvíli Susan zaplavil strach, který si až dosud držela od těla.

23

Nikolaj Fetisov provedl Michaela skrz malou, ale zdobnou věž Kutafja na západní straně Kremlu a přes most, pod kterým kdysi tekla řeka Něglinnaja a tvořila vodní příkop, než její tok odklonili do koryta procházejícího pod Alexandrovským sadem. Pokračovali skrz vysokou Trojickou věž, nejvyšší bod kremelských hradeb. Se stavbou osmdesátimetrové věže završené dlouhou protáhlou špicí se započalo roku 1495 a její nádhera jen předesílá krásu úchvatného světa, který se rozkládá za ní. Je to hlavní vchod pro veřejnost a z bezpečnostního hlediska skvělé úzké hrdlo.

„Kam jdeme?“ chtěl vědět Michael.

„Někdo se s vámi chce setkat,“ odvětil Fetisov a posunul si brýle. „A říkal jsem si, že cestou vás nechám porozhlédnout se kolem a okusit ruskou pohostinnost.“

Všude kolem se hemžily turistické skupiny; Michael jich napočítal nejmíň deset, jejich průvodci brebentili různými jazyky. Zatímco všichni platili vstupné, Fetisov jen mávl průkazem, který si Michael nestačil prohlédnout, a bez řečí je pustili dovnitř. Fetisov připíchl Michaelovi na bundu odznak a od té chvíle jako by se před nimi rozestupovalo moře. Hlídači jen pokyvovali hlavou a otvírali jim dveře, odtažití lidé se na ně usmívali.

„Za kým to jdeme?“ vyzvídal Michael.

„Jak určitě víte, v Kremlu sídlí vláda, která spravuje zemi rozkládající se přes jedenáct časových pásem. Zpoza těchhle zdí se utvářel sovětský svět.“

„Neodpověděl jste mi na otázku,“ nenechal se odbýt Michael.

„Copak vy nestojíte o průvodcovskou přednášku?“

„Chci vědět, kam jdeme,“ procedil Michael skrz zaťaté zuby a zastavil se.

Fetisov přistoupil těsně k němu, nepříjemně mu narušil osobní prostor. Michael cítil jeho zatuchle páchnoucí dech. Fetisov natočil hlavu, takže se zdravým okem díval přímo na něj, a zašeptal: „Nezvyšujte na mě hlas, nedělejte mi tu scény. Myslel jsem si, že když jste zloděj, umíte si počínat diskrétně. Ale asi jsem se pletl. Potřebujete vědět, jak se věci mají a čemu budete čelit, a já se vám to chystám ukázat. Prohlížel jste si kremelské hradby zvenčí a já vám teď dávám možnost nakouknout dovnitř.“

Michael na Rusa civěl a nakonec o krok ustoupil. „Jak vy víte, co potřebuju vidět?“

Fetisov se na chvíli odmlčel, aby svým slovům dodal ůdernost. „Co se týče Kremlu a Ruska, vím všechno.“

„Když víte všechno, tak proč si tu truhličku nenajdete sám?“ Michael zase vykročil.

Fetisov se za ním chvilku díval a pak se zeširoka usmál. „No, jednu dvě věci možná nevím.“

Zamířil k nenápadným postranním dveřím. Střežil je vysoký blondák s podobaným obličejem, nejspíš ještě teenager. Chvíli se spolu bavili úsečnou ruštinou a oba přitom několikrát zalétli pohledem k Michaelovi.

Nakonec mladík otevřel dveře a pokynul Michaelovi, ať jde dovnitř.

Michael váhavě vešel a spatřil Susan, jak sedí na malém gauči ve vstupní hale. Oba se zatvářili nechápavě a ohlédli se po Rusech.

„Nevěděli jsme, jestli je tu ta ženská s vámi, nebo vás sleduje,“ řekl Fetisov.

„Jestli mě sleduje? Měl jsem za to, že jste vševěd, že víte o všem, co se tu šustne.“ Naštvaný Michael se obrátil k Susan. „Jsi v pořádku?“

Susan přikývla a vydechla úlevou. „Tahle země mi ale zatím moc k srdci nepřirostla.“ Podívala se na mladého Rusa a pak se vrátila pohledem k Michaelovi. „Anebo aspoň místní lidi.“

„Omlouvám se, jestli jsme vás vylekali,“ řekl Fetisov. „Tady Lexie mi prostě jenom kryl záda, je to prima kluk.“

„O tom by se dalo diskutovat,“ prohlásila Susan.

Fetisov se rozchechtal. „Jeho máma to tvrdí taky.“

Michael se odvrátil od Fetisova zpátky k Susan. „Mělas zůstat v autě.“ Snažil se ji kárat pohledem, ale Susan se jeho očím vyhýbala. „Kde je Busch?“

Konečně k němu vzhlédla. „Byla jsem nervózní, nevydržím dřepět na zadku a nic nedělat. Nechala jsem ho v autě…“

„Pokud vás to zajímá,“ ozval se Fetisov, „tak váš kamarád blondák lítá po Rudém náměstí. Docela zběsile. Ale nedělejte si hlavu. Někoho za ním pošlu, aby mu vyřídil, že vám nic není a užíváte si zadarmo prvotřídní turistickou prohlídku. Ať se klidně vrátí do hotelu, dá si něco k pití a kouká se na I Love Lucy v ruštině.“

Michael se Susan netušili, jestli si z nich utahuje.

„Ale konec mrhání časem.“ Fetisov otevřel dveře a pokynul Susan. „Doufám, že se k té naší prohlídce připojíte.“

Susan pomalu vstala z gauče a vyšla za Michaelem ven na nádvoří.

Před nimi se vypínala majestátní budova obklopená osmi stovkami kanónů. Vstup hlídali výhrůžné vyhlížející vojáci v nažehlených modrých uniformách, kteří si k hrudi zarputile tiskli pušky. Fetisov se jim obloukem vyhnul.

Michael nemohl od impozantní stavby s neméně impozantní stráží odtrhnout oči. „Co je to za budovu?“

„To je Arzenál, berou to tam kapku moc vážně. Necháme si ho až nakonec,“ řekl Fetisov a zavedl je k jiné, moderní budově. Stavba ze skleněných tabulí oddělených trojhrannými sloupy z bělostného mramoru příkře kontrastovala s ostatní kremelskou zástavbou. „Sjezdový palác byl vystavěn zkraje šedesátých let jako chlouba komunistického režimu. Právě tady poprvé zazněly bombastické projevy Nikity Chruščova a představitelé Nejvyššího sovětu se tu hrdě bili v prsa. Dneska je to prima místo, kam si zajít na balet nebo na rockový koncert a vzít s sebou šest tisíc nejlepších kamarádů. Z některých oken je pěkný výhled.“ Michael se Susan spatřili několikerý eskalátory klesající pod zem. „Půlka budovy je pod úrovní terénu. My Rusové se rádi pohybujeme v podzemí, jestli mi rozumíte.“ Fetisov zdravým okem spiklenecky mrkl.

„Kolik má Kreml vchodů?“ zeptal se Michael.

Fetisov se usmál. „Nepočítané. Veřejné jsou jenom dva…“

„Potřebuju, abyste mi všechny zmapoval.“

„Máte to mít,“ řekl Fetisov obratem a vykročil dál.

Michael ho pozoroval, jak kulhá přes volné prostranství, a dumal, co je ten člověk doopravdy zač, jestli jim skutečně obstará všechno, co bude potřeba, a jestli je tu skutečně od toho, aby jim pomáhal.

„Kreml původně vyprojektoval italský architekt a stavitel Aristotelés Fioravanti, povolali ho sem z Itálie na žádost ruského velkoknížete Ivana Třetího a jeho ženy Sofie Palaiologovny. Vybrali si ho na základě jeho rozsáhlých zkušeností se stavbou hradů v Miláně, pevností v Uhrách a podzemních chodeb v Římě. Kremelské hradby byly vybudovány na příkaz Ivana Velikého a nahradily zdi z bílého kamene, které město chránily více než dvě stě let. Nové hradby z rudých cihel vystavěli italští mistři Anton a Mark Fryazinovi a Pietro Antonio Solario. Jsou dva a půl kilometru dlouhé, až osmnáct metrů vysoké, šest metrů silné a je do nich zasazeno devatenáct věží. Po celé jejich délce se nahoře táhne ochoz široký od dvou do pěti metrů, který sloužil jako bojiště. Vršek hradeb korunuje cimbuří s tisícem čtyřiceti pěti rozdvojenými zuby. Vysoké věže jsou navzájem propojené a nejenže slouží jako dokonalý obranný systém, ale jsou schopny útoky i aktivně odrážet. Tři věže v rozích jsou kulaté, aby se z nich dalo střílet do všech úhlů. A v místech, kde se do Kremlu sbíhaly strategicky důležité cesty, byly zbudovány dvojnásob silné věže, kterými mohly projíždět kočáry. Žádné jiné mocenské centrum v moderním světě nesídlí uvnitř opevněného města, s výjimkou Vatikánu, ale ten je proti tomu našemu jako krabička od sirek proti ocelovému bunkru. Překonat tyhle hradby se nikdo neodváží.“ Fetisov se podíval na Michaela. „Nikdy jsem neslyšel o žádném pitomci, který by to zkusil, a pokud se někdy někdo takový vyskytl, tak prostě zmizel na temných místech uvnitř a už o něm nikdo nikdy neslyšel.“ Dál na Michaela upřeně hleděl a pak se usmál od ucha k uchu. „Horor, co?“ Uchechtl se a šel dál.

„V dobách Sovětského svazu býval Kreml temným, hrůzostrašným centrem mrtvého a zapomenutého města. Teď se mu zas vrátila bývalá velkolepost a sláva, i když se budovy vůbec nezměnily. Je k nevíře, jak naše pocity a politika ovlivňují naše nahlížení na to, co vidíme kolem sebe.“

Michael požádal Susan, ať se zastaví a pózuje mu pro fotky, a přitom si dával záležet, aby na snímcích zachytil hradby, brány, stráže a vůbec veškerý ruch uvnitř kremelských zdí.

Deset minut se mlčky procházeli kolem dekorativních budov, které je v duchu přenášely zpátky do středověku. Zatímco Susan prohlídka Kremlu fascinovala, v Michaelovi narůstaly starosti. Kolem procházelo nesčetně vojáků, další hlídkovali na hradbách, všichni byli neustále ve střehu. Sledovali každého.

Fetisov se zastavil a doširoka rozhodil ruce. Před nimi se tyčila skutečně majestátní budova, palác v pravém smyslu toho slova. Zdobená stavba s vyumělkovanými oblouky, římsami a jemně propracovanou výzdobou. Stovky oken zasazených v bílozlatých zdech. „Tohle je pravá ruská architektura. Velký kremelský palác. Trvalo jedenáct let, než ho pro rodinu cara Nikolaje Prvního postavili. Průčelím shlíží na řeku Moskvu. Je přes sto dvacet metrů dlouhý a šestačtyřicet metrů vysoký. Uvnitř je téměř sedm set místností v nejrůznějších stylech od baroka až po klasicismus a starou dobrou ruskou renesanci. Před zavedením elektřiny bylo každou noc potřeba dvacet tisíc svíček a pět tisíc petrolejových lamp, aby palác osvětlily. V současnosti,“ znechuceně se odvrátil, „se palác používá jen k ceremoniálním účelům. V komnatách se konají oficiální schůzky a recepce, kde se leze do zadku Západákúm.“

Fetisov se belhal dál, Michael se Susan se drželi o krok za ním a skupinku uzavíral Lexie. Fetisov se zastavil před masivními dveřmi vedoucími do ohromné budovy. Beze slova je otevřel a pokynul ostatním, ať vejdou dovnitř.

Mlčky procházeli dlouhou širokou chodbou kolem vyzdobených místností plných vzácností a skvostů z ruské historie. Carské trůny a koruny, šaty a honosné kočáry – pohromadě na jednom místě tu byla úžasná sbírka artefaktů z pestré ruské minulosti, tvořící skutečný poklad.

„Tohle je naše nejvýznamnější muzeum, vyrovná se Louvru, vatikánským muzeím či vašemu Smithsonianu, a přitom se vsadím, že ani nevíte, jak se jmenuje.“

Michael se Susan jen mlčky zavrtěli hlavou.

„To nic, většina lidí na Západě o Zbrojnici nikdy neslyšela. Je tu ohromná sbírka umění z dob carského Ruska, přes padesát vajec od Fabergého, plesové šaty Kateřiny Veliké…“

„Plesové šaty?“ Michaelovi už zase docházela trpělivost. „K čemu mi je vědět o plesových šatech?“

„Klídek, potrvá to jenom chviličku. Místo, kam vás vedu, se vám bude líbit.“ Fetisov se tvářil jako otec, který se nemůže dočkat, až děcku předvede vánoční dárek. Svižným krokem je vedl nekonečnými chodbami Zbrojnice. „Vydechněte si, chvíli si hrajte na turisty, garantuju vám, že budete nadšeni.“

Dorazili ke dveřím; hlídači, kteří je střežili, se rozestoupili, jakmile se Fetisov legitimoval. „Diamantový fond. Když budete chtít něco ukrást, půjdete právě sem.“ Před nimi se rozprostírala úchvatná sbírka drahokamů: rubíny, safíry, diamanty. Stovky a stovky. Některé byly zasazeny v korunách, náhrdelnících a náramcích, jiné ležely volně a všechny stavěly na odiv svou důležitost.

„Tohle je Rusko. Máte ho přímo před sebou. Myslím, že tahle část naší historie vás bude zajímat nejvíc.“ Fetisov se zastavil před prostornou vitrínou. „Ruské korunovační klenoty a žezlo Kateřiny Veliké. Člověka vašeho ražení to namlsá, nemám pravdu?“

Michael se Susan zůstali stát před vitrínou a prohlíželi si obří diamant zasazený v žezle Kateřiny Veliké. Větší diamant ani jeden z nich nikdy v životě neviděl. Byl velký jako půlka vajíčka. Třpytil se v jednoduchém zlatém žezle a lemoval ho kruh menších diamantů. Ten, kdo třímal tohle žezlo, měl v rukou skutečnou moc.

„V roce 1773 koupil tenhle stodevadesátikarátový diamant hrabě Orlov v Amsterdamu za 1 400 000 florinú. Původně se ten kámen nacházel v Indii, ukradl ho voják, který tam v padesátých letech osmnáctého století sloužil. Konvertoval k hinduismu, jen aby získal přístup do samého nejposvátnějšího nitra svatyně na ostrově Srirangem, a tam diamant vydloubl z oka hinduistické modly. Hrabě Orlov ten převzácný drahokam daroval Kateřině Veliké v naději, že si získá její lásku a Kateřina se za něj provdá. Carevna nechala diamant zasadit do žezla, které vidíte před sebou, poděkovala mu za dar a vypakovala ho. Byla to drsná ženská. Ale tohle je parádní tretka, co?“

Fetisov, Michael a Susan vyšli ze dveří Zbrojnice, které jim Lexie podržel otevřené, a zase se vynořili do horkého slunce. Fetisov je nasměroval doprostřed rozlehlého prostranství ze všech stran obklopeného kostely. Hloučky turistů ztichle a uctivě vzhlížely k posvátným stavbám všude kolem. Každá z těch staveb byla jiná, ale jedno měly společné – všechny byly úchvatné a vyzařovaly spiritualitu. Michael si prohlížel nesčetné kopule; tolik křížů pohromadě neviděl ani ve Vatikánu. Bylo zvláštní vidět kolem sebe tolik chrámů v zemi, kde bylo náboženství pětasedmdesát let zakázáno. A Michael se neubránil myšlence na Simona, kněze, který byl ztělesněním rozporuplnosti a jehož činy příkře kontrastovaly s mírumilovnou filozofií reprezentovanou kolárkem, který nosil. Na muže, který vládl stejně dobře modlitbami i zbraněmi, muže, ve kterém se svářily protiklady stejně jako v tomhle místě prosyceném křesťanstvím i komunismem.

„Tady na Chrámovém náměstí se odehrávaly korunovace, konaly se tu hostiny a nesčetná divadelní představení. A jak asi víte, za komunismu bylo náboženství na pětasedmdesát let postaveno mimo zákon.“ Fetisov se zastavil. Michael, Susan a Lexie učinili totéž. Fetisov už nic dalšího nedodal, a tak se jen mlčky rozhlíželi. Byla tu plejáda nádherných středověkých kostelů, každý byl svébytný, ale všechny byly postaveny k uctívání téhož Boha.

Michael vzhlížel k chrámu Nanebevzetí Panny Marie s pěti zlatými kopulemi, které spočívaly na bělostných věžích korunujících cihlovou stavbu s obloukovou střechou.

„Tohle byl od patnáctého století nejkrásnější a nejdůležitější kremelský chrám,“ řekl Fetisov. „Od šestnáctého století až do bolševické revoluce v roce 1917 tu byli korunováni ruští carové. Italský architekt Fioravanti, který chrám navrhl, stejně jako spoustu dalších kremelských staveb na zemi i pod zemí, se za své výtvory dočkal odměny v podobě uvržení do žaláře, kde zůstal až do smrti. Kolují pověsti, že v zimě roku 1941, když nacisté dorazili k poničené Moskvě zmítané válkou, nařídil Stalin nechat v chrámu Nanebevzetí sloužit mši za záchranu země.“ Fetisov se pootočil k Susan. „Je zábavné, jak se lidé obracejí k Bohu zády jen do chvíle, než ho potřebují. V roce 1990 se dveře chrámu konečně zase otevřely veřejnosti; uvnitř je teď muzeum na počest jeho historie. Ve všech těchhle kostelích se nacházejí umělecká díla nevyčíslitelné hodnoty, která patří k nejúchvatnějším na celém světě. Ale to si necháme na jindy.“

„Jsou to úžasné, překrásné stavby,“ řekl Michael, který byl čím dál netrpělivější, „ale tohle mi nijak nepomůže naplánovat si akci. Potřebuju vědět, kde se nacházejí vchody do podzemí.“

„Nechte mě domluvit.“ Fetisov se otočil k malému bílému kostelu nalevo, zčásti přikrčenému za chrámem Nanebevzetí. „Kostel Uložení roucha Panny Marie. Je pojmenován podle byzantského svátku oslavujícího přenesení roucha Panny Marie do Konstantinopole.“

Michael a Susan si vyměnili pohled.

„Poslyšte,“ ozval se Michael, „tohle je všechno fajn, ale…“

„Dávejte pozor. Poslouchejte mě, co říkám, dívejte se, kudy jdeme,“ pronesl Fetisov káravě. „Nikdy nevíte, kdy se tu budete potřebovat vyznat. Mířím tam, kam potřebujete, tak se mnou mějte trpělivost.“

Michael dával pozor; bedlivě si prohlížel všechno kolem sebe, každičké dveře, každičkou bránu, každičkou zeď. Dobře věděl, že znát terén, přesně vědět, kde se co nachází, patří k nejdůležitějším součástem jeho profese. Ale lezlo mu na nervy, že nemá věci pod kontrolou, že musí za někým chodit jako pejsek.

„Chrám Zvěstování Panny Marie je jediný zdejší kostel, který celý vyprojektovali a postavili Rusové. Sloužil jako soukromý kostel ruských knížat a carů; právě tady členové vládnoucího rodu uzavírali manželství a nechávali křtít své potomky, právě sem chodili ke zpovědi. Ale carové vládli železnou pěstí a pochybuju, že by kdokoli z nich byl upřímně kajícný a litoval svých hříchů.“

Michael se Susan vzhlédli k devíti nablýskaným zlatým kopulím lesknoucím se proti blankytně modrému nebi; devět křížů na vrcholcích vrhalo stíny na hloučky turistů hemžících se kolem. S bělostnými zdmi kontrastovalo hnědé mřížoví v oknech.

„Tenhle chrám je slepencem kostelů a kaplí vybudovaných od čtrnáctého do šestnáctého století a je to druhý nejstarší chrám v Kremlu. Kopule, střechu a apsidy pokrývá zlato ukradené ve starobylém městě Novgorod, když ho Ivan Hrozný vyplenil. O kolika významných amerických stavbách můžete říct, že byly postaveny z válečné kořisti?“ Fetisov spiklenecky mrkl slepým okem, což působilo naprosto nepřirozeně. „Kostel byl dokončen v roce 1564, ale pak se ještě dočkal podstatných úprav, aby Ivan mohl sledovat bohoslužby, i když byl vyloučen z církve. Roku 1572 se totiž počtvrté oženil, ačkoli ruské pravoslaví povoluje sňatky pouze tři. Když zkrátka člověk šlápne vedle i napotřetí…,“ zažertoval Fetisov, ale nikdo se nezasmál.

„A tak mu zakázali chodit na mši. Ale církevní otcové nechtěli vznětlivého cara příliš popudit, a tak mu dovolili přihlížet bohoslužbám z uzavřené galerie, na niž vstupoval zvláštním krytým vchodem, který si vysloužil přezdívku Grozněnský – Hrozný vchod. Když Ivan v tom vchodu jednou v roce 1584 stál, zahlédl, jak se po nebi mihla kometa ve tvaru kříže, a vyložil si to jako znamení, že brzy zemře. Tři dny nato…,“ Fetisov udělal dramatickou pauzu, „… byl po smrti.“

Susan se naklonila k Michaelovi. „Není tohle strašná ztráta času?“

„To zjistíme až podle toho, jestli uspějeme, nebo selžeme.“

„A co to má s těma vlasama?“ zašeptala Susan s pohledem upřeným na Fetisovovu havraní kštici. „To je má mizerně obarvený, anebo nosí mizernou paruku?“

„Podle mě…“

„Mojí ženě se ta barva líbí, vlastnoručně mi barví vlasy dvakrát do měsíce,“ řekl Fetisov, aniž se po nich ohlédl. „Jestli se vám taky líbí, slečno, tak jí řeknu, ať si vezme do parády i vás.“

Susan se zahanbeně usmála. „Omlouvám se, to ode mě byla neomalenost.“

„To byla.“ Fetisov se ohlédl a zadíval se na ni zdravým okem, jako by ji viděl poprvé. Mléčně bílá panenka hleděla stranou, do prázdna, a působila znepokojivým dojmem. Pak se usmál. „Ale to nic. Mně se to taky moc nelíbí.“

„Tohle všechno je fajn,“ vložil se do hovoru Michael, který už nedokázal držet podrážděnost na uzdě. „Ale já se hlavně potřebuju podívat na místo, kde se sbíhá sedm řek.“

Fetisov se zastavil, posunul si brýle s rohovinovými obroučkami a zadíval se na Michaela. „Kam že?“

„Na křižovatku kanálů někde pod Moskvou.“

Fetisov na něj civěl a ve tváři se mu střídaly různé emoce. „Vy se sem chcete dostat skrz podzemí?“

Michael přitakal.

„Takže kopáč? Já měl za to, že půjde o jinačí akci.“

Michael na Fetisovovi poprvé postřehl, že ho opouští neochvějné sebevědomí.

„O podzemních prostorách se proslýchá ledacos. Ale podle mě jsou to jen povídačky. Proběhla tam spousta průzkumů, oficiálních i neoficiálních, ale nic se nenašlo. Nikde ani stopy po zlatu nebo klenotech. A nenašla se ani žádná mučírna nebo knihovna. Všechno už to nejspíš dávno skončilo pod závalem.“

Vzápětí se Fetisovovi vrátil elán. „Ale já vás tam stejně nějak dostanu. Vymyslím, jak vás dopravit na to místo, které neexistuje.“

Zase vykročil vpřed. „Ale než na to dojde… Tohle by vás mohlo zajímat: archanděl Michael byl považován za svatého patrona ruských válečníků, kteří bojovali proti cizím vetřelcům. Ale to je pro vás kapku zbytečná informace, co?“

Michael rýpnutí ignoroval, a aby skryl netrpělivost, zadíval se na kostel před sebou. Chrám stál osamoceně na volném prostranství, čtyři menší kopule obklopovaly obrovskou zlatou a společně se tyčily nad střechou s několika štíty, v nichž se klenuly vroubkované oblouky. Bílou fasádu krášlily květinové ornamenty a bohatá umělecká výzdoba.

„S výstavbou Archangelského chrámu se započalo roku 1505, na místě staršího kostela z roku 1333. Od roku 1340 až do roku 1712, kdy car Petr přestěhoval hlavní město do Petrohradu, tu bývala pohřbívána moskevská knížata a carové. Uvnitř stojí kolem stěn skoro padesát sarkofágů. Hrobky Ivana Čtvrtého – mimochodem, my si o něm nemyslíme, že byl tak hrozný – a jeho synů Ivana a Fjodora jsou skryty stranou, v kapli. Všichni mrtví uložení v Archangelském chrámu leží v kamenných sarkofázích vytesaných v sedmnáctém století. V roce 1903 dostaly sarkofágy bronzový plášť, na němž jsou ozdobným staroslověnským písmem vyvedena jména a životní data.

Podle staré ruské tradice měli být mrtví pohřbíváni před západem slunce, aby se mohli odebrat na nebesa za slunečního svitu. Na hroby se dávaly zhasnuté svíce a dopředu zapálené lampy s ikonami, aby vzpomínka na královské rodiče žila dál. Dneska potomci vezmou roha s dědictvím, které jim spadlo do klína, a rodiče nechají hnít, ani po nich nevzdechnou. Tomu se říká moderní doba.

Zvyk pohřbívat mrtvé v kostele převzali Rusové z Byzance, kde byla taková čest vyhrazena těm, jejichž odkaz žil i po jejich smrti: králům, vysokým hodnostářům a patriarchům. Rodinné hrobky byly zasvěceny archandělu Michaelovi, který podle křesťanské mytologie doprovází zesnulé do říše mrtvých. Právě po něm dostal jméno i tenhle chrám.“

Michael dál cvakal fotky a tvářil se jako turista, ale mysl mu přitom pracovala na plné obrátky, snažil se vstřebat každičký detail toho, co kolem sebe vidí. Prohlížel si zvonici Ivana Velikého, která se tyčila nad Kremlem do výšky jednaosmdesáti metrů. Osmiúhelníková stavba z oslnivě bílého kamene stála jen kousek od zvonice Nanebevzetí Panny Marie a patřila k nejúžasnějším moskevským památkám; byla tak vysoká, že ji bylo vidět skoro z celého města.

„Čtyřpatrovou zvonici Nanebevzetí,“ pgkračoval Fetisov, „postavil italský architekt Malij a největší z jednadvaceti zvonů uvnitř, zvon Vzkříšení, váží skoro čtyřiašedesát tun. Než se dal Napoleon v roce 1812 na ústup z Moskvy, poručil nechat zvonici zbořit. Ale selhal… jako všichni neschopní Francouzi.“

Procházeli kolem velké zahrady se vzrostlými stromy, která působila uvnitř hradeb nepatřičně. Vysokánské stromy a rozkvetlé záhony vydechovaly klid, který obestřel i Fetisova a jeho společníky.

Nakonec došli k další skupině historických budov. „Pokud vás to zajímá, tak tohle je kremelská vojenská akademie pro důstojnickou elitu. Dnes tam sídlí kancelář prezidenta. A tady…“ Došli na další velké náměstí, kde po jejich pravici stála ohromná trojúhelníková budova, zlatožlutá, zdobená bíle, takže se podobala Zbrojnici. Uprostřed se tyčila kopule s vlajkou na vrcholku. „Tady v budově Senátu sídlila sovětská vláda. Je tam spousta vnitřních nádvoří a mohutnými sloupy stavba nezapře řecký vliv. Právě odtud byl ovlivňován běh dějin – ať už k lepšímu, nebo k horšímu.“

Obešli celý Kreml a ocitli se zase na místě, kde prohlídku začali. Kolem ohromné budovy postavené rovnoběžně s hradební zdí byly vystaveny stovky děl.

„Všechny tyhle kanóny jsme sebrali Napoleonovi při invazi v roce 1812, když prchal z našeho studeného městečka, zbabělec jeden francouzská. Arzenál s nárožní věží,“ Fetisov ukázal na nádhernou věž, „byl dokončen v roce 1736 jako sklad zbraní, munice a vojenských zásob.“

Michael se díval na mohutnou stavbu a výhrůžné vojáky střežící vchod; ve vážných nehybných tvářích měli vepsánu ostražitost. Opevněná budova Arzenálu byla skutečně nejpůsobivější ze všech. Fetisov je dovedl k obrovskému vchodu sahajícímu do výše druhého patra.

„Jsem blázen do vojenství, takže tohle je moje nejoblíbenější budova,“ řekl. „Se stavbou se započalo roku 1701 a do současné podoby byl Arzenál přestavěn v roce 1828. Právě tady byl výchozí bod nesčetných bitev a vojenských akcí vedených ruskými vládci. Nejenže tu byly uskladněny zbraně a munice, ale byla tu i kasárna pro vojáky.

Arzenál není součástí prohlídkových tras. Je tam přísný zákaz vstupu, a k čemu přesně budova slouží, zůstává zahaleno tajemstvím. Sídlí tam velení prezidentské gardy, vojenského útvaru, který spadá pod Federální bezpečnostní službu. Tahle pěchota? třeží Kreml a jeho poklady a hlídá prezidenta a vysoké státní činitele. Patří k nejlépe vycvičeným ruským vojenským jednotkám, je to elitní oddíl pro nejlepší z nejlepších. Kremelská garda kdysi spadala pod devátou správu KGB, kterou později přejmenovali na Hlavní správu – Glavnoje upravlenje ochrany, zkráceně GUO. Právě k tomu oddílu patří vojáci, které vidíte na každém kroku, na hradbách, u bran, všude kolem. Při obraně srdce Ruska, tohohle města ve městě, ochotně položí vlastní život.“ Fetisov se obrátil k Michaelovi, našpulil rty a naklonil hlavu ke straně. „Jak jsem řekl, sídlí v Arzenálu – na netušených místech.“

„Jsem ráda, že nemusíme dovnitř,“ usmála se Susan. „Tak co, kdy už půjdeme?“

Michael zůstal stát a upíral zrak na Fetisova; nebyl si jistý, co mu Rus naznačuje. „Co se mi pokoušíte říct?“

„Ráno sem dorazila skupinka lidí.“ Fetisov se teď tvářil smrtelně vážně. „Vedl ji muž jménem Raechen a měl s sebou jistou ženu.“

„No a?“

„Odvlekli ji do nedávno zrekonstruované laboratoře.“

„Do laboratoře?“ podivila se Susan. „Proč do laboratoře?“

„Protože je to bezpečné místo. Mohou ji tam držet, dokud za ni nedostanou výkupné,“ pronesl Fetisov pomalu. „Děje se tu toho mnohem víc, než tušíte.“

„Kdo je ta unesená žena?“ chtěl vědět Michael.

„Únosce ji nechal v péči doktora, velice prominentního doktora jménem Skovokov, který je stále v úzkých vztazích s jistými ruskými vládnoucími činiteli. Pracoval pro Juliana Ziveru a ví o té mapě. Chce tu ženu za mapu vyměnit.“

„Neodpověděl jste mi na otázku.“ Michael probodl Fetisova pohledem.

„Jmenuje se Genevieva,“ řekl Fetisov tiše. „Unesli Julianovu matku Genevievu.“

Michael na něj zůstal šokované zírat.

„Julian pochopitelně nehodlá výkupné zaplatit, ale chce odtud matku dostat,“ pokračoval Fetisov. „A zachránit ji máte vy.“

Michael se s vypětím vůle pokoušel potlačit otázky, které se mu rojily v hlavě, plně se soustředit, ovládat emoce a vytáhnout z Fetisova, co se dá. „Kde je ta laboratoř, kam ji odvlekli?“

„Odvezli ji výtahem dolů.“ Fetisov se odmlčel, jako by se chystal odhalit nějakou zdrcující informaci. „Nachází se deset pater pod místem, kde teď stojíme.“

Michael se radši ani nechtěl ptát, nechtěl slyšet to, co už mu bylo samotnému jasné. „A kde je ten výtah?“

„Tamhle,“ Fetisov ukázal na budovu Arzenálu.

Michael si Arzenál prohlížel, zkoumal tu impozantní stavbu a mohutné, zarputile se tvářící vojáky před vchodem, a hlavou se mu honilo, že tenhle úkol je neproveditelný. Genevieva je naživu, drží ji jako rukojmí v budově s maximální ostrahou, střežené po zuby ozbrojenými vojáky. Michael sice uměl obelstít kdejaké bezpečnostní opatření, ale lidská složka mu dělala starost – u těchhle vojáků se dá spolehnout leda tak na to, že budou rovnou střílet, aniž by se obtěžovali otázkami.

Michael se pokoušel vstřebat Fetisovova slova, ale v hlavě měl jen zmatek. Při pohledu na Arzenál se neubránil myšlenkám na otce. Tady nejde o zlato, drahokamy či umělecká díla. Jde o život, o otcův život. Přijel sem z jediného důvodu – aby ho zachránil. A jakkoli mu to připadalo nemožné, neztrácel naději. Pokud si všechno dobře naplánuje, třeba se mu povede najít ztracenou Liberii a získat truhličku, kterou za otce vymění. Ale teď nádavkem ještě tohle… Udělal by pro Genevievu cokoli, ale bylo mu jasné, že provést v tomhle zakázaném světě dvě akce bude zhola nemožné.

Teď spočívají v jeho rukou životy dvou lidí – dvou lidí, na kterých mu záleží. A i když mu to rvalo srdce, neměl nejmenší tušení, jak by je mohl zachránit oba.

„Vím jenom tolik, že je naživu,“ řekl Fetisov, když kráčeli přes Rudé náměstí kolem chrámu Vasilije Blaženého.

„A to mě má utěšit?“ posteskl si Michael, který se ještě pořád v duchu vypořádával s komplikacemi, které Genevievin únos přinesl.

„Ať už se vám doneslo cokoli, věřte mi, že Julianovi na matce záleží, má ji hrozně rád.“

„A právě proto ji pronásledoval jako štvanou zvěř?“

„Podívejte se na sebe – na to, kam až jste ochoten zajít, abyste zachránil otce, kterého ani neznáte.“

Michael se na Fetisova, na toho Julianova ruského pěšáka, zamračil.

„Rodina je komplikovaná záležitost,“ prohlásil Fetisov. „Vztahy rodičů a dětí jsou plné těžkostí a nedorozumění. Je nabíledni, že vy děti nemáte. Julian svou matku miluje a nechce, aby zemřela.“

„Tak proč za ni nezaplatí výkupné? Má peníze, má moc – co víc by ještě mohl od života chtít? Co je na té truhličce tak zvláštního?“

„Musím vám připomínat, že mapu máte vy, ne Julian? A musím vám připomínat, že zabije vašeho otce, když mu tu truhličku a Genevievu nedoručíte? Zvýšil svoje požadavky: vymění vašeho otce za svou matku. Budte rád, že po vás nechce už nic dalšího, jinak svého otce uvidíte podruhé v životě už leda tak v rakvi.“

24

Z ohromného apartmá zabírajícího celé podlaží hotelu Le Royal Meridien National byl úchvatný výhled na nasvětlené panorama Kremlu ve vší jeho majestátní nádheře. Barvy, ze kterých přecházel zrak, malebné kopule na střechách – připomínalo to výjev z pohádky. Michael se ještě pořád snažil vypudit z mysli temné, děsuplné představy, které si o Rusku během let vytvořil. Rusko, které teď viděl z okna hotelu, se Rusku z jeho představ ani za mák nepodobalo.

Seděl u jídelního stolu, na kterém měl rozložené mapy a dokumenty. Byly tři hodiny ráno; touhle dobou se mu přemýšlelo nejlíp. Spící svět byl pohroužený do ticha, nic ho nevyrušovalo. Časový posun mu navíc hrál do karet; poprvé v životě mu vyhovovala pásmová nemoc.

Hlavou mu táhlo, co tu vůbec pohledává. V životě neslyšel o žádné loupeži v Kremlu; nepochyboval, že k pokusům došlo, ale nikdo zpoza kremelských zdí nevyváži, aby o tom mohl vyprávět. Když přemýšlel o úkolu, který má před sebou, skoro si přál, aby radši plánoval vloupání do Bílého domu – kdyby ho tam chytili, aspoň by se dočkal spravedlivého procesu.

Vytáhl mapu kremelského podzemí a prohlížel si ji. Nákres měřil skoro metr a půl na šířku a metr na výšku a zachycoval celý podzemní svět pod Kremlem. Každá místnost byla označena popiskem, každá cesta byla názorně zakreslena – tahle mapa představovala skutečný klíč k nalezení dávno ztracené kremelské historie, zapomenutých pokladů, záhad a kontroverzí. Nad detailním propracováním zůstával rozum stát; mapa znázorňovala všechny úrovně terénu a byla opatřena popisky, které něčí ruka napsala před pěti stoletími. Řeky a tunely, jeskyně a podzemní místnosti a přes ně tužkou přízračně zakreslené stavby stojící na zemském povrchu. Ten obrázek neodpovídal současnému stavu, chyběly na něm nové stavby, ale Michael se takovými detaily nezaobíral. Když se bude držet záchytných bodů, mělo by mu to stačit, aby podle mapy našel nejen Liberii, ale i moderní laboratoř, v níž vězní Genevievu.

Umístění byzantské Liberie bylo jasně označeno na západním kraji mapy, nedaleko řeky Moskvy. Vypadalo to, že se knihovna nachází nějakých pětatřicet metrů pod zemí a je přístupná spletí tunelů a kanálů; taková stavba musela být před pěti sty lety výkřikem moderních technologií. Ale nákres, na který hleděl, mu nemohl prozradit nic o tom, nakolik podzemní prostory během staletí zchátraly. Netušil, jestli vyznačené cesty ještě pořád existují, anebo se dávno ocitly pod závaly, netušil, jestli mapa před ním už nemá cenu jen a pouze jako starobylé umělecké dílo. Ale ať tak či onak, zítra každopádně zjistí, jestli se dá uspět.

Do místnosti vešla Susan oblečená v dlouhém hedvábném županu, který se kolem ní při chůzi vlnil. Rozpuštěné černé vlasy jí splývaly přes ramena. Smyla si make-up a Michaelovi nešlo do hlavy, proč se líčením vůbec obtěžuje – měla takový ten výjimečně hezký obličej, který nepotřebuje ničím zvýrazňovat ani nic zakrývat, aby působil přitažlivěji.

Michael se silou vůle přinutil obrátit pozornost zpátky k práci.

„Taky nemůžeš spát, co?“ zeptala se Susan a posadila se naproti němu.

„Já toho moc nenaspím.“ Michael nevzhlédl od stolu. „Potřebuješ něco?“ Ne že by pro ni chtěl něco udělat, řekl to spíš, aby ji přiměl k odchodu.

„Jenom jsem ti přišla říct, že mě to mrzí.“

Michael vzhlédl. „Co?“

Našpulila pusu. „Spousta věcí. To, jak jsem se chovala, to, co jsem ti řekla.“ Po krátké odmlce dodala: „A to, že ti umřela žena.“

Michael na ni chvíli civěl. „Díky,“ řekl nakonec a zase se vrátil k práci.

„Jak to děláš?“ zeptala se Susan tiše.

„Co?“ Michael ani nezvedl hlavu.

„Jak se vypořádáváš s životem.“

Michael k ní užasle vzhlédl, tak důvěrnou otázku nečekal. Ale uvědomoval si, že Susan zakusila podobnou ztrátu jako on sám. Na chvilku se zamyslel a pak řekl: „Prostě se snažím vytěsnit bolest a utěšovat se pomyšlením, že je teď na lepším místě.“

„Ty tomu věříš?“

Michael si přejel dlaněmi přes obličej, jako by mu to mohlo pomoct najít odpověď. Pak se na ni podíval a jemně řekl: „Po všem, co jsem viděl, tomu věřím celým srdcem.“

„Jaká byla?“

„Mary pro mě byla všechno na světě. Byla to moje nejlepší kamarádka.“

Susan naklonila hlavu ke straně, jako by tomu dokonale rozuměla. „Nikdo mě neznal líp než Peter. Vůbec mu nevadily moje výkyvy nálad…“

Michael se uchechtl. „To teda musel mít svatou trpělivost.“

Susan se usmála. „Byla jsem pro něj to nejdůležitější. Nikdy jsem se nemusela o nic starat a hlídat si záda, protože jsem věděla, že to pro mě udělá. A když jsme byli spolu, na ničem jiném nezáleželo.“

Michaelův vztah s Mary vypadal podobně. Právě tohle mu chybělo nejvíc – ty nejprostší věci jako chvíle, kdy byli spolu, anebo drobné laskavosti, které dělali jeden pro druhého a odměnou jim byl jen láskyplný pohled v očích. Ta nesobeckost lásky – žádné skryté záměry, žádná žárlivost. Je to tak prosté, a přitom tak vzácné.

Susan upírala na Michaela pohled. „Měl bys Petera rád. Odjakživa si přál bratra.“

Michael nevěděl, co na to říct.

„Máš nějaké jiné sourozence?“

Michael zavrtěl hlavou. „Nemám žádnou rodinu.“

Susan si odhrnula vlasy z obličeje a opřela se. „Máš otce.“

Řekla to, jako kdyby Stephen byl jeho otcem odjakživa. A když se nad tím Michael zamyslel, uvědomil si, že už začíná o Stephenovi takhle uvažovat. „Jo, už to tak asi bude.“

„Je to skvělý člověk, Michaeli. Stojí za záchranu mnohem víc než kdokoli jiný, koho znám.“ Susan vstala a sáhla si do kapsy. Vytáhla z ní fotografii deset krát patnáct centimetrů a podala mu ji. „Dobrou noc.“ A s těmi slovy se otočila a odešla.

Michael se za ní díval, jak se vzdaluje mramorovou chodbou, a teprve po chvíli sklopil oči k fotografii. Byl na ní mladý pár. Muže s černočernými vlasy a vysportovanou postavou okamžitě poznal. Ale ta žena…, vlastně to byla spíš ještě nedospělá holčička. Hleděla na něj ze snímku modrýma očima, které se mu zabodávaly až do duše. Michael se nepotřeboval ptát, kdo to je. Byla hezčí, než si ji představoval. A byl to hrozně zvláštní pocit, takhle se na ni dívat. V době, kdy ten snímek pořídili, byla víc než o polovinu mladší, než teď byl on sám; vypadala skoro jako děcko. Ani si neuměl představit hrůzu, jakou zažívala, když tak mladá přišla do jiného stavu. Věděl, že umřela při porodu; přivedla ho na svět a sama svět opustila, dvě duše se minuly na cestě do nebe. Osud ji připravil o pořádný kus života stejně jako Mary. V Michaelovi se svářily nejrůznější pocity, láska, bolest, výčitky svědomí a nakonec i vděk.

Pochopil, že Susan napadlo vzít tu fotografii ve Stephenově domě, ještě než odjeli z Bostonu. Sice se vztekala, křičela a vyváděla, ale při tom všem ji napadlo udělat pro něj něco tak laskavého. Busch se v ní nemýlil. Ta její útočnost, to byla jen vnější slupka, štít, kterým se obrnila proti bolesti.

Michael vzhlédl, ale Susan už tam nebyla, už šla spát. Ještě jednou se podíval na obrázek svých rodičů a pak si ho zastrčil do kapsy k Maryinu dopisu.

25

Julian stál uprostřed plesového sálu, na sobě měl zbrusu nový smoking od Armaniho a byla do něj zavěšena překrásná brunetka. Sheila byla z Texasu. Měla dlouhé nohy a obličej jí vymodeloval nejlepší chirurg z Beverly Hills, kterého si díky tatínkovu majetku mohla dovolit. Přiletěla sem, aby Julianovi jakožto služebníku Božímu vlastnoručně předala šek.

Měla za sebou přísnou protestantskou výchovu v bohaté americké rodině. Ale názory hlásané na Stanfordově univerzitě ji přiměly pokusit se nějak skloubit náboženství s vědou. Ztratila víru a na deset let se od církve odvrátila. Ale když o něco zestárla a opustil ji třetí manžel, pochopila, že už Boha zase potřebuje. Místo Boha však našla něco ještě lepšího – našla Juliana. Postaral se o všechny její potřeby – duchovní, medicínské i tělesné. A navrch k tomu všemu ještě dobře vypadal, nemluvě o vášni, kterou ji zahrnoval v ložnici.

Teď se dívala, jak odchází přes parket a stoupá po schodech na podestu; tam se zastavil a zůstal stát přede dvěma stovkami hostů, kteří k němu vzhlíželi v dychtivém očekávání jeho slov. Všichni byli úspěšní a bohatí, všichni na sobě měli společenský oděv. Byla to směsice důstojných akademiků, výstředních celebrit a titánů průmyslu; zbloudilé duše hledající nějaký záchytný bod. Ve svém oboru měl každý z nich rozhodující slovo a značný vliv, ale tady Julianovi ochotně hráli druhé housle a doufali, že se od něj dočkají mouder, která jim změní život. I když pocházeli každý z jiného prostředí, chováním a oblečením se jeden druhému podobali jako vejce vejci. Všichni na sobě měli smokingy a večerní šaty. Všichni se snažili vyniknout. Udělat dojem. Udělat dojem na Juliana, na ostatní, na Boha.

Všichni do svého odění nějak zapracovali nachovou barvu, měli nachové šerpy, šle, ponožky, kravaty, klenoty, ozdoby ve vlasech nebo i celé šaty. A nebyl to jen tak nějaký nach, byl to tyrský nach, pojmenovaný podle barviva, které se ve starověku cenilo nad zlato. Právě proto se nach stal barvou králů, právě proto se stal barvou Boží pravdy.

Každé náboženství má své uctívané symboly, kterými věřící hrdě staví na odiv své přesvědčení – kříže, krucifixy, Davidovy hvězdy. A podobné zvyklosti přijala i celá společnost, lidé nosí gumové náramky nebo barevné stužky na klopě, aby dali najevo solidaritu s nějakou záležitostí. A nejinak tomu bylo u Boží pravdy. Měla své symboly a posvátné předměty. Věrní nosili její symbol na náhrdelnících s drahokamy, na zlatých pečetních prstenech. Bylo to takové zpotvoření klasické symboliky – vznikl spojením symbolu pro nekonečno, symbolu vířících atomů a křesťanského kříže a jeho podklad tvořil tyrský nach, barva, která se stala znakem hrdé příslušnosti k Boží pravdě.

Julian si prohlížel natěšené zástupy boháčů a v duchu se usmíval, i když navenek se tvářil pokorně. Sklopil hlavu, položil si prsty na spánky a jemně si je zamnul, jako by tím posiloval soustředění. Místnost ztichla a rozhostilo se napjaté očekávání až do chvíle, kdy zvedl hlavu a přejel pohledem své publikum.

„Na své pouti životem bereme jako danou věc, že přijde zítřek, že nám byl poskytnut dar života.“ Zvedl ke svým ovečkám rozpřažené ruce a zdůrazňoval svá slova výraznými gesty. „Zapomínáme, že naše tělo je smrtelné, že naše srdce jsou křehká a netrvají věčně. Jak často se někdo marně modlí u smrtelného lože umírajících rodičů a musí se pohroužen v hlubokém žalu a smutku bezmocně dívat, jak vydechují naposled?“ Julian se odmlčel a rozhlédl se po sále. „Kdybyste mohli svou matku či otce zachránit, jak daleko byste při jejich záchraně byli ochotni zajít?

Smrt je úděl, který čeká nás všechny. Bible sice slibuje posmrtný život, ale musíme mít na paměti jedno z nejdůležitějších rčení, které v Knize knih stojí: Bůh pomáhá těm, kdo si pomáhají sami. Mluvíme o oběti, o zřeknutí se okamžitých potěšení kvůli příslibu budoucích radostí: děláme to při podnikám, děláme to v životě, někteří to dělají z náboženských důvodů.

Než vás dnes večer opustím, chci, abyste o něčem popřemýšleli. Co kdyby dnešek byl váš poslední den, co kdybyste s naprostou jistotou věděli, že žádný zítřek už nepřijde? Co kdybyste věděli, že vám zbýv’á jen čtyřiadvacet hodin života? Představte si sami sebe v takové situaci, protože právě v takové situaci se navzdory veškerému úsilí jednoho dne všichni ocitneme. Zavřete oči a představte si, že jste dospěli ke konci svých dnů, k jejich završení. Obrátíte se nálile k Bohu v naději, že se dostanete do nebe, budete rozjímat o svém životě, vzpomínat na všechno, co jste prožili, anebo… budete hledat způsob, jak si život ještě aspoň o den prodloužit?“ Rozhlédl se po sále; všechny oči se na něj upíraly a hltaly každé jeho slovo. „Kdybyste měli možnost zachránit se, jak daleko byste byli ochotni zajít? Co byste byli ochotni udělat?

A teď se zamyslete ještě nad něčím… Kdybyste si mohli koupit ještě jeden den, ještě týden, nebo dokonce ještě rok života, kdybyste si mohli koupit deset let…, jakou by to podle vás mělo cenu? Čím byste byli ochotni za život zaplatit?“ Julian se odmlčel a zadíval se na zástupy svých věrných tak, aby to působilo dojmem, že se každému z těch lidí, kteří mu se zatajeným dechem visí na rtech, dívá přímo do očí. Konečně pozvedl sklenici. „Cent‘ anni.“

A všichni unisono íako by si to předem nacvičili, zvedli své sklenice a sborově zaWměli: „Cent‘ anni.“

Julian vzal SheilU v podpaží, společně sestoupili ze schodů a prošli davem, který se před nimi mlčky uctivě rozestupoval. „Já bych zaplatila cokoli, jen kdybych tím mohla své matce o rok prodloužit život,“ zaleptala mu Sheila do ucha. „A co tvoje matka, ještě žije?“

Julian se k ní otočil a zadíval se jí hluboko do očí. „Já nevím.“

Genevievě se se zachvěním rozevřela víčka. Vůbec nepůsobila zpanikařené. Nezačala se vzpírat proti řemenům, kterými byla připoutána na lůžko, ani se nepokusila vstát. Zhluboka pravidelně oddychovala a rozhlížela se kolem. V lékařském zařízení všude vládla bílá barva, Která i v tlumeném světle působila nevlídně. Na Genevieviny smysly zaútočil pach dezinfekce. Pokoušela se udělat si obrázek, kde se to ocitla.

Od únosu se probrala jen dvakrát – poprvé když ji nakládali do letadla, a pak když ji přivezli sem, ať už je to kdekoli. Pokaždé procitla jen na chviličku, a než se pořádně rozkoukala, jakýsi mohutný chlap ji nějakou drogou zase uspal. Úplně ztratila ponětí o čase. Pokoušela se setřást mlhu, která jí halila myšlení. Netušila, kde je, ani co jsou zač její únosci, ale bylo nabíledni, o co jim jde – o totéž jako Julianovi, chtějí získat Albero della Vita. Genevieva by byla nejradši, kdyby ta zlatá truhlička už dávno zmizela ze světa.

Užírala ji Julianova zrada. Připravil ji úplně o všechno, zanechal jí jen naprostou prázdnotu, jakou nezakusila od manželovy smrti. Manžel jí zemřel už dávno a ona od té doby bloumala životem a už nehledala lásku, protože v sobě pořád chovala bolest z té ztráty, ačkoli od ní uplynula tak dlouhá doba. Jen přes radost z mateřství znovu našla samu sebe, zase ji začalo hřát u srdce. Ale ten hřejivý pocit kalila hořkost, kdykoli šlo o Juliana. Odmalička s ním byly problémy, byl citově křehké děcko s nepotlačitelnými sklony ke krutosti.

Do místnosti vešel únosce, a když zjistil, že se probrala, beze slova zamířil ke skříňce s léky, vytáhl sáček s infúzí a přistoupil k Genevievinu lůžku. Ustaraně se na ni podíval, tvář staženou bolestí. Pak nasadil sáček do stojanu, ještě jednou se na ni krátce podíval a odešel. Jakmile začala Genevievě proudit do žíly nová látka, ucítila, jak jí mozek zase obestírá mlha a vtahuje ji zpátky do říše spánku. Myslela na Michaela, rychle se za něj pomodlila, ať najde svého otce, ať se mu dostane do ruky obraz a mapa, které mu zanechala, ale o kterých mu nestihla říct. Únosci se jí zmocnili dřív, než mu mohla vysvětlit skutečný význam mapy ukryté pod obrazem.

Když jí ztěžkla víčka a mysl jí opět obestřel uměle navozený spánek, po tváři jí stekla osamělá slza. Neuronila ji kvůli sobě, kvůli tomu, že se ocitla v zajetí, ale kvůli tomu, jakému nebezpečí vystavila Michaela. Michael nemá tušení, čeho se týká mapa pod obrazem Věčnost, jaké tajemství skrývá Albero della Vita. Truhlička, kterou se Ivan Hrozný, jeden z nejkrutějších panovníků v historii, rozhodl navěky ukrýt. Truhlička, jejíž obsah připadal příliš strašlivý i těm nejstrašlivějším lidem.

26

Pod Moskvou se rozkládá legendární podzemní svět. Je to město pod městem. Bludiště chodeb a tunelů, protileteckých krytů a katakomb, starodávných průchodů a divokých řek, které jde až dvanáct pater hluboko. Kousek pod zemským povrchem se nacházejí tajná obydlí; v devadesátimetrové hloubce jsůu pohřebiště, o nichž se šušká, že jsou hloub než samotné peklo. A jako je tomu všude na světě, obyvatelé podzemních prostor se poněkud liší od těch, kteří žijí na povrchu: Romové – někteří je dosud označují za cikány –, squatteři, prostitutky, gangsteři, političtí uprchlíci, bezdomovci. Bývalí trestanci mají zakázáno žít v Moskvě, takže pokud chtějí po propuštění z věznice ve městě setrvat, jsou nuceni stáhnout se doslova pod zem.

Osm set padesát let staré město vystavěné na naplaveninách se osvědčilo jako skvělé místo pro ty, kdo radši stavějí směrem dolů než směrem nahoru. Počínaje prarodiči Ivana Hrozného, každý panovník zanechal v moskevském podzemí své stopy – klenuté sklepy, kam mohl ukrýt poklady, hroby, kam mohl pohřbít své odpůrce, honosné komnaty sloužící jako úkryty v době státních převratů, kaple, tajné místnosti pro utajené záležitosti, skladiště zbraní. Stalin vystavěl podzemní železnici, aby převážela jeho věrné straníky, zbraně a vojáky do města a z města. Petr Veliký strávil část dětství ve ztracených Carevniných komnatách. Kateřina Veliká si přizvala italské řemeslníky, aby svedli řeku Něglinnaja do ohromných zděných podzemních kanálů.

Michael, Busch a Fetisov stáli pod vysokou cihlovou klenbou u uměle vytvořeného kanálu. Před nimi se rozprostírala ohromná prostora, jejíž klenutý strop se zdvíhal do výšky sedmi a půl metru. Jasné svítilny na hornických helmách, které měli všichni tři, vykreslovaly na zdech z červených cihel roztančenou stínohru. Od ústřední vodní nádrže se do sedmi kanálů rozbíhalo sedm Uměle vytvořených řek.

Do bludiště podzemních chodeb sestoupili kanálem za jednou restaurací v Kitaj Gorodu – moskevské čínské čtvrti, v níž ve skutečnosti nikdy žádní Číňané nežili – asi půldruhého kilometru od Kremlu. Nikolaj Fetisov je vedl sérií tunelů, jejichž vzhled a výška se na každém kroku lišily. Nad hlavou se jim táhly mohutné roury, jimiž proudila pára, elektřina a nejspíš i dráty k tajným odposlouchávacím zařízením, která namontovala KGB. Rus se řídil malou, ručně nakreslenou mapkou s červenými popisky v azbuce, které už byly ošoupané a rozmazané. Obstaral si ji od čističe stok; prodávající za ni dostal zaplaceno něčím, co by ho ani náhodou nenapadlo – svým vlastním životem.

Michael předal Fetisovovi seznam věcí, které potřebuje, a Fetisov dodržel slovo a všechno mu bez reptání sehnal. Všichni tři měli na zádech batoh se speleologickým a potápěčským vybavením a vybavením pro nečekané situace. Fetisov se Michaela ani slůvkem nezeptal, na co to všechno chce, prostě jen dorazil v pět ráno se třemi batohy a jednoduchou mapkou, podle které došli k soutoku sedmi řek. Michael se ho na oplátku ani slůvkem nezeptal, kde všechny ty věci schrastil a co má znamenat ta krvavá kapka v levém rohu mapky.

Šli celé kilometry v mračnech páry, vody tryskající z popraskaných trubek a větru z ventilátorů. Trvalo jim to hodinu, ale Michael úplně ztratil ponětí o čase. Míjeli nesčetné skupinky lidí, kteří se choulili ve stínech a pokoušeli se odhadnout, jestli jsou ti tři vetřelci přátelé nebo nepřátelé. Někteří na sobě měli stěží víc než nános špíny, jiní se pyšnili luxusním oblečením, které vypadalo, jako by si ho koupili před pouhými hodinami. Oči některých vypovídaly o duševní chorobě, ale většina působila příčetně a na mnohých bylo patrné, že mají vysoké vzdělání. Jedno však měli všichni společné – byli ve střehu, připraveni vzít kdykoli nohy na ramena, jako by každou chvíli očekávali příchod bohů či démonů. Zpočátku byla kolem lidí spousta, ale když se Michael s Buschem a Fetisovem propletli bludištěm dál a sestoupili po několikerých schodech a žebřících, ocitli se o samotě.

„Tak jsme tady, tohle je Carská jeskyně, místo, kde se sbíhá sedm kanálů. Jsme jen kousek vně od jihozápadních hradeb Kremlu,“ řekl Nikolaj a odhrnul si havraní vlasy z očí. „Všichni čističi stok o tomhle místě vědí, věděli o něm i Sověti už v padesátých letech, ale k Liberii je nikdy nedovedlo – nedostali se odtud nikam, jen do slepých uliček. Nechtěl byste mi prozradit, kde jste sebral tu vaši mapu?“

Michael soustředěně studoval arch papíru velký metr a půl krát metr. Byla na něm mapa, ale nebyla to mapa, kterou mu zanechala Genevieva. Genevievina mapa pro něj byla cennější než zlato; to detailní zobrazení podzemního světa mělo větší cenu než všechny poklady ve městě. Michael si z ní překreslil to nejdůležitější na ohromný papír, který teď držel rozložený před sebou.

„Ne,“ odpověděl konečně. Nikolaj se o mapě nesmí dozvědět. Michael si prohlížel sedm kanálů vedoucích do sedmi různých tunelů a zejména se soustředil na třetí zprava, na ten nejtemnější ze všech. Těkal pohledem mezi kanálem a mapou. „Tak fajn. Tohle místo je náš startovní bod. A tohleto bude další štace.“ Ukázal na třetí tunel zprava.

„Jak odtamtud tu ženskou dostame, jestli ji drží pod sedativy?“ zeptal se Fetisov.

„To nechte na nás. Jen dělejte, co se po vás chce,“ odbyl ho Michael. Naposledy se rozhlédl po rozlehlé prostoře, podíval se na kompas a pak mlčky převzal po Nikolajovi vedení a vykročil.

„Víte jistě, kam jdete?“ zeptal se Nikolaj.

Michael hmátl do boční kapsy batohu a vytáhl plechovku se sprejem. „Ne, ale doufám, že autor té mapy to věděl.“

Michael sundal ze spreje víčko a nastříkal na zeď oranžový flek.

„To je k čemu?“ zajímal se Nikolaj.

„Abychom našli cestu zpátky,“ odvětil Michael a dál dělal po každých pár metrech značku na zeď.

Šli podél kanálu; cihlové břehy se brzy vytratily a vystřídaly je přirozené skalní výčnělky a blátivá stezka. Strop se místy zvyšoval a místy snižoval, úplně nevyzpytatelně, občas jim nezbylo než lézt po čtyřech nebo se dokonce plazit po břiše. Na všechny strany se v jednom kuse rozbíhaly další a další pěšiny. Michael si ríkal, že kdyby ztratil mapu, už nikdy by se z tohohle labyrintu nevymotali; nikdo by je nehledal, takže by tu navěky bloudili, a až by jim došly baterie a zhaslo světlo, polapeni v temnotě by pomalu zešíleli. A tak dál každou chvíli dělal značky sprejem; i kdyby se mapa ztratila, oni nezabloudí.

Obezřetně schovával mapu před Nikolajem. Rozhodně nehodlal nechat toho chlapa s vlídným chováním a odzbrojujícím úsměvem, aby se do ní podíval a pak ho i s Buschem zlikvidoval a postavil se do čela akce sám.

Klopýtali po nerovném terénu, prolézali tunely a jeskyněmi – zdálo se, že to trvá celé hodiny –, až se před nimi otevřela velká prostora s rozvířenou tůní. Ze stropu visely krápníky. Všichni tři se zastavili na skalním výběžku kousek nad hladinou tůně a dívali se, jak vlnky narážejí do stěn, ohlazených neustálým prouděním vody.

„Slepá ulička,“ konstatoval Nikolaj.

Michael se rozhlédl; ačkoli si to nerad připouštěl, z jeskyně opravdu nevedla žádná jiná cesta, než ta, kterou sem přišli. Stezka, po které se sem víc než půl hodiny plahočili, znenadání končila. Dál nebylo nic než hladká kamenná stěna na protější straně jeskyně. Nikde žádný další průchod.

„Musí existovat způsob, jak se dostat dál,“ prohlásil Busch.

Michael namířil svítilnou na mapu a prohlížel si vlastní tahy tužkou. Překreslil mapu pečlivě, dával si pozor, aby nevynechal žádný důležitý detail. Rozhlížel se kolem po nějakém znamení, po skrytém průchodu, ale nikde nic. Soudě podle mapy je od Liberie dělilo sotva šedesát metrů, ale v tuhle chvíli by vyšlo nastejno, kdyby to bylo tisíc mil.

Vrátil se v myšlenkách ke Stephenovi, ke svému otci, jehož život by nebyl v ohrožení nebýt něj. V srdci mu vyvřel pocit viny a paradoxně mu to pomohlo soustředit se na úkol. Předklonil se a prohlížel si vířící vodu. Přitékala sem podzemní řekou a zdálo se, že odtéká někudy na protější straně jeskyně, na hladině se tam tvořily vlnky a víry, které svědčily o skrytém odtoku. Michael sáhl do batohu, vytáhl z něj svíticí tyčinku, rozlomil ji a hodil do vody. Díval se, jak žluté světlo tančí po hladině a pluje k protější straně jeskyně jako loď unášená větrem. Když dorazilo ke skalní stěně, začalo poskakovat a pak najednou zmizelo. Žlutá záře byla tatam, proud ji vtáhl pod hladinu.

Michael vzhlédl k Buschovi, který to všechno taky sledoval.

„Nepřipadá v úvahu,“ zavrtěl hlavou Busch, jako by mu četl myšlenky.

Michael shodil ze zad batoh, položil ho na kamenné podloží, sáhl dovnitř a vylovil potápěčskou masku, patnáctimetrové lano a další svíticí tyčinku.

„Tak to ne, v žádném případě se tam nepotopíš,“ prohlásil Busch a přistoupil k němu.

„Proč ne? Chceš to radši udělat sám?“ Michael se po něm ani neohlédl a uvázal lano ke skalnímu výběžku. Na druhý konec přivázal svíticí tyčinku. Rozlomil ji a směs chemikálií se rozzářila jasným žlutým světlem. Nasadil si potápěčskou masku a postrojem se připjal k lanu.

Nikolaj, který jejich sporu přihlížel, se zeširoka usmál. „Teda vy jste ale kovboj. Takovou kuráž bych chtěl mít.“

„Tohle není kuráž.“ Busch probodl Michaela pohledem. „Je to naprostá blbost. Nemáš ponětí, jak silný je tam proud, může tě strhnout bůhvíkam, než ti vůbec dojde, co se děje.“

„Klídek, jenom se chci mrknout, jak široká ta chodba je.“ Michael vytáhl vodotěsnou svítilnu a stočil lano.

„Jak je široká?“ vybuchl Busch. „Co když tě to vtáhne…“

Než dořekl, Michael popadl stočené lano a skočil do vody. Levou rukou pevně svíral lano a pravou ho odvíjel; přivázaná svíticí tyčinka plavala na hladině. Proud pozvolna unášel konec lana k protější stěně. Stejně jako první tyčinka i ta uvázaná na laně po chvilce zmizela pod vodou, vsálo ji to pod hladinu. Ale Michael ji tentokrát nehodlal nechat zmizet úplně. Zhluboka se nadechl, sevřel lano ještě pevněji a potopil se.

Pod vodou před sebou viděl poskakovat světélko na konci lana, které se úporně pokoušelo vysmeknout, jako zdivočelý pes na vodítku. Přízračně ozařovalo vzdálenější stěnu jeskyně, ve které čtyři metry pod hladinou zel metr a půl široký otvor. Michael levačkou pevně svíral lano, ale pustil smyčky, které držel v pravé ruce, a nechal svíticí tyčinku odplout po proudu. Díval se, jak pomalu vplouvá do tunelu, jak jí proud smýká sem a tam. Na okamžik jasně ozářila ústí tunelu a pak zmizela uvnitř. Michael rozsvítil svítilnu a v její záři viděl, že se tunel svažuje dolů v úhlu pětačtyřicet stupňů. Žlutá záře tyčinky se brzy vytratila v temnotě.

Michael se vynořil a ručkoval po laně zpátky ke skalnímu výběžku. Když se začal drápat z vody, Busch ho popadl za límec a vlastnoručně ho vytáhl nahoru. „Ty jsi ale kus pitomce.“

Michael tam zůstal ležet promočený skrznaskrz, a když popadl dech, překulil se na záda a vítězoslavně se na kamaráda usmál.

27

Boží pravdu založil v sedmdesátých letech Yves Trepaunt, doktor, který se nehodlal smířit s tím, že církev odmítá vědecké poznatky. Byl to bývalý katolík, který by vedle kariéry v medicíně rád věřil v Boha, ale nestrpěl neochotu církve odchýlit se od přísného kreacionismu.

Yves byl jediným potomkem Jacquese Trepaunta, zákulisního hráče ve vichystické vládě, který sloužil jako francouzská spojka ke zbrojnímu průmyslu. Ten odkázal svému synovi majetek v hodnotě dvou set miliónů dolarů a Yves se vzápětí vzdal slibně rozjeté kariéry v medicíně a investoval do náboženské činnosti. Koupil klášter na Korsice, bývalý palác janovské vládnoucí aristokracie, i s pozemky o rozloze dvacet pět tisíc akrů. Panství opouštěl, jen když se vydal na projíždku po Středozemním moři na své čtyřicetimetrové šalupě pojmenované Boží šepot.

Yves zjistil, že není jediný, komu vadí propast mezi křesťanskou doktrínou a vědeckými poznatky, a tak se neplánovaně dal na dráhu církevního Otce. Za centrum církve mu posloužil někdejší klášter na korsických útesech a postupně si získal deset tisíc přívrženců.

Juliana Ziveru Yvesovo učení zaujalo, a když v jednadvaceti završil vysokoškolské studium, vydal se hledat publikum. Dorazil do sídla Boží pravdy s několika diplomy, fotografickou pamětí, díky níž znal bibli téměř zpaměti, a velkými plány. Během krátké doby se s Yvesem spřátelil a za dva roky už byl jeho důvěrníkem, mluvčím a pravou rukou; využíval svých řečnických schopností, aby šířil Yvesovy výklady bible a Boha.

A stal se pro Yvese i něčím víc.

Yvesově dceři Charlottě bylo devatenáct, když se do Juliana zamilovala. Ze všeho nejdřív ji zaujal jeho výrazný přitažlivý obličej, zlaté vlasy a průzračné modré oči. Působil tak autoritativně a charismaticky, že všem naháněl strach – všem kromě Charlotty. Charlottu neodolatelně přitahoval. A zdaleka nešlo jen o fyzickou přitažlivost, o chtíč. Julianovi to úžasně myslelo a rozuměl křesťanství víc než kdokoli jiný, koho znala; nejenže Písmo a jeho skryté významy dokonale ovládal, ale byl schopen i pronikavých inspirativních výkladů.

Jejich vztah se pomalu vyvíjel, rozkvétal, dětskými krůčky se posouval vpřed. Julian na ni nijak netlačil, nikdy se nechoval agresivně, první pusu si dali až po třech měsících, ale jakmile si ji dali, nebylo pochyb, že jim bylo dáno strávit zbytek života vedle sebe.

Na rozdíl od Yvese cestovali po světě, měsíc dlouhé líbánky strávili v Londýně, Paříži, Hongkongu a Monaku. Ani si moc neužili denního světla, většinu času trávili jeden druhému v náručí, zachumláni v pokrývkách a Charlotta byla pro Juliana tím nejdůležitějším na světě. Ani ve snu by ji nenapadlo, že může existovat taková láska. Kdykoli se probudila, přistihla ho, jak si ji prohlíží, nechával jí v kabelce drobné dárky a na polštáři pugéty květin. Splnil jí, co jí na očích viděl. Když se vrátila z masáže, našla na stolku své oblíbené víno a sýr, když otevřela šatník, spatřila v něm ozdobnou mašlí převázané boty, které předtím viděla ve výloze, ale nekoupila si je, ačkoli se jí hrozně líbily. Večer ji posadil do auta, neřekl jí, kam jedou, a zavezl ji do její nejoblíbenější restaurace, kde na ně čekala soukromá místnost. Když dojedli, odebrali se na soukromou pláž, kde měli pod hvězdnatou oblohou připraveny na písku polštáře a deky. Charlotta našla lásku, našla nejlepšího přítele, našla manžela.

A Yves, ten našel syna. H tři nejenže skýtali svým věrným náboženskou inspiraci, ale zároveň pro ně byli zářným příkladem toho, že láska a peníze stejně jako Bůh a věda mohou harmonicky existovat vedle sebe.

Rady jejich přívrženců se čím dál víc rozšiřovaly. Julian, který vystudoval na Harvardu ekonomiku, uvedl do jejich zbožného světa moderní byznys, finančnictví a marketing. Během roku stoupl počet jejich přívrženců na čtyřnásobek a nepřetržitě narůstal i v dalších dvou letech.

Ale aby církev mohla prosperovat, potřebovali stálý přísun financí; nemohli prostě jen čekat, co jim kdo dobrovolně přihodí. A tak na rozdíl od ostatních křesťanských církví začali vybírat členské příspěvky. Ačkoli to zní odporně, náboženství je taky svého druhu podnikání, které potřebuje udržovat příjmy a výdaje v rovnováze, aby v moderním světě přežilo. Katolická církev nenahromadila své ohromné bohatství díky nějakému zásahu shůry. Židovské synagogy vybíraly členské poplatky, baptističtí a metodističtí duchovní na své farníky jemně tlačili, ať přispívají, a neváhali v nich vzbudit i pocit viny.

Yves s Julianem na to šli mírně a vkusně a dočkali se úspěchu. Valná většina jejich přívrženců byli vysoce vzdělaní lidé a jako takoví patřili k nejbohatším lidem na světě. Deset tisíc dolarů ročně tudíž nepředstavovalo pro členy – teď už jich bylo sto padesát tisíc – žádnou velkou finanční zátěž. Stačilo pár let od Julianova příchodu a Yvesova investice v hodnotě dvou set miliónů dolarů zvýšila svou cenu na odhadem tři miliardy.

Na Julianovo naléhání se Yves vrátil k medicíně a založil na svém pozemku výzkumné laboratoře. Dospěli s Julianem k názoru, že každý z nich musí využít svých silných stránek a talentu, kterého se mu dostalo od Boha. Julian se postavil do čela církve, zatímco Yves se vrátil ke svému pravému poslání, kterým byla medicína. Znovu v něm ožila touha léčit druhé. Vzal si za cíl objevovat nové léky a způsoby léčby a dát je světu, aby zbavil ostatní nemocí a utrpení; nehodlal využívat neštěstí druhých k tomu, aby díky němu rozmnožil své bohatství. Církevní záležitosti nechal na Julianovi s Charlottou a najal si špičkové doktory a odborníky na biomedicínu – mnozí z nich patřili k jeho církvi. Aby je nalákal, slíbil jim neomezené zdroje, neslýchané platy a prostředí, v němž nebudou pod žádným tlakem akcionářů či bank.

Z Boží pravdy se stal vskutku unikátní moderní náboženský konglomerát, systém víry, v němž se vědecké objevy považují za odhalování Božích tajemství, nikoli za prostředky k popírání Boží existence. Uznával přítomnost Boha v přírodě, ve vědě, v srdci a životě každého člověka. Yves s oblibou říkával, že Boží pravda vždycky staví Boha na první místo.

Jednou v neděli večer se Yves s Charlottou vydali na projíždku na Yvesově šalupě. Byl to rituál, ze kterého se otec s dcerou těšili odjakživa. Sblížil je po smrti Charlottiny matky. Oba byli zdatní námořníci, střídali se při obsluze plachet a u kormidla. Yves předal dceři tolik námořnických dovedností, že byl přesvědčen, že by zvládla řídit čtyřicetimetrovou plachetnici i sama. Když se Julian stal členem rodiny, přizvali ho, ať se jejich nedělních plaveb účastní taky, ale odmítl, trval na tom, ať pokračují v tradici, kterou dodržovali už dvacet let. Julian přece Yvesovi Charlottu ukradl, tak to nejmenší, co teď může udělat, je podělit se s ním o ni aspoň pár hodin týdně.

Yves s Charlottou vyrazili na moře v půl páté, zářijové vody byly poklidné, od jihozápadu foukal mírný větřík. Když vyplouvali, letní slunce se pomalu začínalo schylovat k západu. Otec s dcerou se dívali jeden na druhého, užívali si ty chvíle a neměli ani tušení, jakou budoucnost jim přinese svět, v němž žijí, svět plný radosti, lásky a především Boha. Hleděli vpřed na otevřené moře, plachta nabírala vítr a ten je unášel pryč.

Už se nevrátili.

Příštího dne se loď našla převrácená osm kilometrů od pobřeží, na hladině plavaly potrhané plachty. Započalo vyšetřování, vyrojily se nejrůznější spekulace a marně se pátralo po tělech. Měli na plavbu ideální počasí, oba byli zkušení, nevyslali žádné nouzové signály, na palubě Božího šepotu – když ji narovnali a dovlekli zpátky do přístavu – se nenašly ani stopy po žádných potížích. Světu nezbylo nic než nezodpovězené otázky, co se asi přihodilo těm dvěma zkušeným námořníkům, že znenadání zmizeli uprostřed moře. Vyšetřování nepřineslo žádné výsledky, smrt Yvese a Charlotty byla prohlášena za nešťastnou náhodu.

Julian pronesl před deseti tisící věrnými, kteří se zúčastnili smutečního obřadu na útesech, srdceryvnou pohřební řeč. Byl žalem bez sebe; všichni viděli nekonečné utrpení toho šestadvacetiletého mladíka, když tam tak osaměle stál u oltáře shlížejícího na Středozemní moře.

Genevieva u toho byla taky. Znala bolest ze ztráty chotě a hodlala zůstat s Julianem, jak dlouho ji bude potřebovat, hodlala ho utěšovat, zahrnout ho péčí, jakou mu může dát jen matka. Byla na něj hrozně pyšná, byla pyšná na všechno, co dokázal, na to, že využil své vzdělání při službě Bohu. Ohromně ji těšilo, že našel lásku a stabilitu, že si vybudoval vlastní život. A o to všechno teď krutým řízením osudu přišel, všechno mu to bylo surově vyrváno, jako by mu rvali srdce z těla.

Ale když skončilo kázání a zádušní mše za mrtvé, jejichž těla se nepodařilo najít, Genevieva beze slova odjela. Postřehla v synově chování změnu, bezcitnost, jakou u něj neviděla od chvíle, kdy byl ještě kluk, ztloukli ho při hře a jeho adoptivní sestře Arabelle se pak ztratilo kotě. Věděla, co tehdy Julian provedl…, a teď to věděla taky. Podívala se synovi do očí a pochopila pravdu.

Těla Yvese a Charlotty se nenašla, protože je hledali na špatném místě. Jejich potlučené mrtvoly byly pohřbeny vedle mnichů v kryptě hluboko pod sídlem, které kdysi sloužilo jako klášter.

Když toho nedělního odpoledne slunce klesalo k mořské hladině, přihnal se k šalupě motorový člun a z něj k úžasu Charlotty a Yvese vyšplhal na palubu Julian. Charlotta se k manželovi s úsměvem rozběhla, aby se mu vrhla do náručí; měla radost, jaké překvapení jí zase přichystal.

Ale radost se přetavila v šok a strach, jakmile mu pohlédla do očí a spatřila v nich cosi, co v nich ještě nikdy neviděla. Odtažitost. Bylo to jako dívat se do očí úplně cizímu člověku, žralokovi, člověku bez duše. A obavy se ukázaly jako oprávněné, protože vzápětí se jí zabořila do břicha ostrá čepel a celým tělem jí projela mučivá bolest. A Julian jí přitom hleděl zpříma do očí, mlčky ji pozoroval v naději, že postřehne moment, kdy její duše opustí tělo.

Yves tam jen v šoku stál a nevěřícně sledoval, jak Julian pokládá mrtvolu jeho dcery na palubu. Byl naprosto ochromen děsem a ani se nezmohl na sebeobranu, když k němu Julian přikráčel a taky mu vrazil čepel mezi žebra. Jen Juliana zaslechl, jak mu šeptá: „Vyřiď Bohu, že ho pozdravuju.“

V šestadvaceti letech se Julian stal jediným vůdcem Boží pravdy, církve, podnikání, které mu ročně vynášelo miliardu dolarů, 2 nichž nemusel odvádět daně a měl je k dispozici, aby je investoval do Boha, do vědy, do života. Zdědil všechno, pozemky, palác, farníky, laboratoře, dokonce i loď Boží šepot.

Dorazil na Korsiku s několika diplomy, fotografickou pamětí a plánem, jak během deseti let převzít Trepauntovu církev. Julian vždycky překonával vlastní očekávání – dokázal to během pouhých pěti let.

28

Michael pozoroval zaoblený konec laserového snímače trčící z kovového potrubí. Z potrubí se ozývalo tiché vrčení motorku; nepochyboval, že objevil správné místo. Laserový snímač byl nejmodernější model, vyrobila ho firma z Delaware. Rusové na zabezpečení svých nově zbudovaných prostor nijak nešetřili. Jeskyně se stěnami z kamene a hlíny, v níž stáli, neměla na výšku ani dva metry, byl to nevyužitý prostor vyhloubený při budování stavby, kterou měli před sebou. Hranaté klimatizační potrubí se zadní a spodní stranou opíralo o skálu, ale dvě strany zůstaly odkryté, byly na nich patrné dvojitě svařené spoje a silný kov pokrývala vrstva trojnásobně tvrzené polymerové pryskyřice, aby se zabránilo průniku vlhkosti. Potrubí mizelo v betonové stavbě.

Michael je sem zavedl bludištěm tunelů, nejmíň dvacetkrát se museli vracet, než se mu s pomocí kompasu povedlo najít místo, které si označil na mapě. Posledních třicet metrů museli lézt úzkou chodbičkou po čtyřech a občas odhrabovat hlínu, která jim blokovala cestu. Byli deset pater pod Arzenálem; vzdušnou vzdáleností se nacházeli jen nějakého půl kilometru od vířící tůňky, z níž podle Michaela vedla cesta k Liberii, ale měli pocit, jako by pěšky ušli celou cestu až do Petrohradu.

Michael obcházel potrubí, prohlížel si ho, studoval každý spoj, jako by z něj mohl něco vyčíst.

„Tudy se tam nedostanem,“ prohlásil Fetisov.

„Vzduchotechnika se většinou nýtuje, ale tyhle spoje jsou svařované.“ Michael ukázal na nepravidelné hrbolaté spoje mezi těžkými kusy kovu. „A všechny někdo svařil zvenčí.“ Michael došel podél potrubí až k betonové zdi, ve které mizelo. Otočil se a vrátil se zpátky. „Všechny až na tenhle jeden.“ Zastavil se a podřepí u spoje, který byl na rozdíl od ostatních hladký.

Busch s Fetisovem se na něj jen nechápavě dívali.

Michael se napřímil. „Ten, kdo to potrubí budoval, to dělal tady.“ Michael ukázal na kapky kovu a spálená místa na skalnatém podloží. „Ale pak se potřeboval dostat zpátky dovnitř. A tak si nechal jeden spoj až na konec.“ Michael zase podřepí a přejel prstem po hladkém švu. „Když s veškerou ostatní prací skončil, vlezl dovnitř, do toho těsného potrubí, které má tak tři čtvrtě metru krát tři čtvrtě metru, a svařil poslední spoj odtamtud.“ Michael se podíval na hodinky; bylo půl sedmé ráno. Vytáhl z Buschova batohu malou autogenní svářečku, zapnul ji a začal přejíždět po spoji. Svářečka syčela a prskala, nahřívala spoj, aby se kov stal dostatečně poddajným a dalo se jím manipulovat. Když ho dostatečně rozpálila, Michael ji vypnul a nožem odehnul kus kovu rozžhaveného doruda. Silnou čepelí ho opatrně ohýbal vzhůru a dával si pozor, aby se nepopálil; otvíral si potrubí jako plechovku. Zevnitř vylétla drobná laserová světélka, roztančila se po stěnách a zbarvila jeskyni, ve které všichni tři stáli, neónově červenou září. Busch s Fetisovem se vrhli k zemi, jako by se ocitli pod palbou.

Michael se nad jejich zpanikařenou reakcí neubránil úsměvu. Došel zpátky ke snímači trčícímu z potrubí a prohlížel si ho, zatímco uvnitř potrubí dál poletovala červená světélka a občas zaletěla i do otevřeného prostoru. Když teď zel v potrubí otvor, vrčení motorku bylo hlasitější. Michael nožem odklopil vršek laseru a odkryl několik drátů. Naklonil se k snímači a důkladně si to zařízení vyrobené v jeho domovině prohlížel. Pohled na americký výrobek mu skýtal jakous takous útěchu, ale bylo mu jasné, že pokud si nedá pozor, za patnáct vteřin budou veškeré útěšné myšlenky tytam. Oddělil čtyři dráty a povytáhl je z mechanismu. Zalétl pohledem k Buschovi s Fetisovem a pak přestřihl bílý drát. Vrčení ustalo a červené laserové světlo znehybnělo na skalní stěně, kam zrovna svítilo. Michael přitiskl konce drátu zpátky k sobě, motorek zavrčel a červené světlo se stáhlo zpátky do potrubí, mimo dohled. Michael drát zase rozpojil a vrátil se k otevřenému konci potrubí; nakoukl dovnitř a pak beze slova vlezl dovnitř.

Plazil se kovovým potrubím a po třech metrech narazil na kovovou mříž, která vrhala stín jako mříže v oknech věznice. Doplazil se až k ní a zadíval se skrz. Místnost na druhé straně byla zbrusu nová a celá bílá, počínaje stěnami až po koberec a nábytek. Byl to vestibul, ze kterého vedly dvoje dveře: jednak široké dvoukřídlé lítačky a jednak dveře výtahu. Stál tu psací stůl se židlí a na hladké bílé desce nebylo nic než telefon. Stropní zářivky byly na noc ztlumené a mírné světlo aspoň trochu zjemňovalo antiseptický vzhled místnosti.

Nacházeli se deset pater pod Kremlem, ve světě vybudovaném hluboko v zemi. Zdálo se, že tu takhle brzo ráno nikdo není, ale Michael si přesto počínal, jak nejtišeji to šlo, když uvolňoval šroubky, které držely mříž na místě. Sundal ji a podal dozadu Buschovi.

„Co alarm?“ zeptal se Busch.

„Jsme deset pater pod zemí. A vstup nahoře střeží kordon vojáků.“ Michael se ohlédl po Fetisovovi. „Říkal jste, že tohle místo zrenovovali během posledního půl roku?“

„Jo, tak nějak.“

„A co tu bylo předtím?“

„Víc než deset let tyhle prostory sloužily jenom jako nevyužívaný sklad.“

Michael se podíval na Busche. „Řekl bych, že jsme právě překonali veškerá bezpečnostní opatření, co tady dole mají. Vlády nerozhazují peníze za zabezpečení nevyužívaných skladů.“ Prostrčil nohy do místnosti. „Ale jistotu budeme mít až za chvilku.“

Protáhl se do místnosti. Potrubí ústilo metr a půl nad zemí; seskočil, přistál v podřepu a tiše se přikradl k lítačkám. Otevřel je a spatřil za nimi chodbu, ze které vedly šesterý dveře. Chvíli naslouchal a pak do ní vešel.

Přistoupil k prvním dveřím, zadíval se na cedulku, ale nápis v azbuce nedovedl rozluštit.

„Doktor Skovokov.“

Michael se ohlédl a spatřil za sebou Nikolaje, jak mu nakukuje Přes rameno.

„To je jeho kancelář.“

Michael přikývl a zamířil dál.

„Konferenční místnost a laboratoř,“ ukázal Nikolaj na další dvoje dveře. Zastavil se u předposledních. „Operační sál.“

Michael sáhl po klice a pomalu dveře otevřel. Před ním se rozprostíral obrovský operační sál, uprostřed stál osamělý operační stůl a nad ním visela nastavitelná světla a mikrofony. U jedné boční stěny stěny byly počítačové monitory, podnosy se skalpely, pilkami na kosti a svorkami a tři videokamery. U další stěny stál stůl s mikroskopy, bioanalyzátory a skenery s vysokým rozlišením. V protější zdi zelo obrovské okno a za ním byly rozestaveny židle jako v hledišti kina.

„Vypadá to, že se na tuhle show prodávají lístky,“ prohodil Busch a ukázal na řady židlí za sklem.

„Říkal jste, že zítra v jedenáct mají na programu ukázkový chirurgický zákrok?“ zeptal se Michael.

„Diváky usadí do hlediště už ve tři čtvrtě na jedenáct,“ odpověděl Fetisov. „Prý jich očekávají až dvacet, všichni se přijdou podívat, jak Skovokov předvádí na mrtvole nějakou novou proceduru.“

„To snad není pravda,“ rozohnil se znechuceně Busch. „Člověk by čekal, že se tu chystají pitvat mimozemšťana nebo tak něco. Tohle je prostě sviňárna. Zasraný Rusáci.“

Fetisov se na něj zamračil.

„Vás tím nemyslím,“ pronesl Busch omluvně.

Fetisov se ho snažil ignorovat. „Tělo přivezou v deset padesát. Skovokov krátce pohovoří a v jedenáct se pustí do práce.“

„Víte jistě, že Genevievu drží v devátém podzemním patře?“ zeptal se Busch.

„Hned nad námi,“ přitakal Fetisov a ukázal na strop.

„Je živá?“

„Jo, ale pod sedativy.“

„Takže je hlavně potřeba dobře si všechno načasovat.“ Michael se rozhlédl po místnosti. „Jakmile tu všichni budou, musíme vyřadit z provozu všechny komunikační technologie a výtah.“

Michael přešel z operačního sálu do místnosti, odkud se operacím přihlíželo. Podíval se skrz sklo, prozkoumal všechny rohy, nahlédl za umělé rostliny. Prohlédl si ocelové dveře, několikrát je zkusil otevřít a zavřít.

„Co kdybychom odpojili aspoň pár telefonů hned teď?“ navrhl Busch.

„Přijdou na to a celý program zruší,“ řekl Michael. „Nesmíme v nich vzbudit podezření, že se něco děje.“

„Mrknu se na ten výtah.“ Busch vyšel z místnosti.

„Vážně to s tím vaším kamarádem všechno zvládnete?“ zeptal se Nikolaj, který naopak do pozorovatelny vešel.

„Víte jistě, že je přímo nad námi?“

„Přísahám na život své manželky… a milenky,“ usmál se Fetisov.

„Půjde to jako po másle.“

„Na to jsem se neptal. Máte ukrást truhličku – kterou jste mimochodem ještě ani nenašel – a navíc odtud dostat ženu pod sedativy.“

„Já si moc dobře uvědomuju, co nás čeká,“ odsekl Michael, kterému začínal Fetisov lézt na nervy. „Kolik vám Zivera platí?“

„Řekněme jen, že víc, než si umíte představit.“

„Pokud selžeme, umře mi otec,“ řekl Michael významně. „Co se stane vám?“

Nikolaj na Michaela zíral a bylo znát, že v něm bublá vztek. Na krku mu naskákaly rudé skvrny. Zničehonic bleskurychle mrskl rukou a chňapl Michaela pod krkem. Sevřel mu hrdlo jako ve svěráku. „Nesmíme selhat.“

Michael nereagoval. Viděl, jak tomu muži sálá z tváře hněv, jak se mu slepé oko strašidelně pohybuje sem a tam. Nikolaj sice pracoval pro Ziveru, ale Michael poznal, že pro něj nejspíš pracuje nedobrovolně. Zivera uměl dát člověku tu nejsilnější motivaci, uměl zajistit, aby selhání mělo fatální následky. Nezískal si Nikolaje apelem na jeho chamtivost, vynutil si jeho spolupráci dobře mířeným útokem na jeho srdce.

„Máme tu nějaké potíže?“ Do místnosti strčil hlavu Busch.

Nikolaj Michaela pustil. Ještě několik vteřin se jeden druhému upřeně dívali do očí.

„Ne,“ řekl nakonec Michael a Nikolaj mlčky prošel kolem Busche ven z místnosti. Michael na něj rázem začal pohlížet jinak. Nikolaj je sice smrtelně nebezpečný, ale není pochyb o tom, že má zájem na tom dotáhnout tenhle úkol do úspěšného konce.

Michael zamířil s Buschem k otevřeným dveřím výtahu, nakoukl dovnitř a pak skočil do výtahové šachty.

Oba vzhlédli šachtou vzhůru a spatřili, že dlouhý černý tunel křižují lasery, stovky tenoučkých paprsků; jejich roztančené červené předivo bylo tak husté, že vypadalo jako průsvitná clona. „To jsem čekal. Tady máš to svoje bezpečnostní opatření,“ řekl Michael. „Nikdo se sem nedostane jinak než výtahem. Spínač, kterým se aktivuje a deaktivuje laser, je nejspíš napojen na kabinu. Lasery se vypnou, jen když kabina jede nahoru nebo dolů.“

Michael zaklonil hlavu, vytáhl baterku a posvítil si nahoru na výtahové dveře v devátém patře. Byly úplně obyčejné, snadno by se daly zevnitř šachty otevřít. Byla by to hračka, nebýt červených laserových paprsků všude kolem, nad nimi i pod nimi. Za těmi dveřmi byla Genevieva, byla tak hrozně blizoučko, ale Michael se za ní přesto neodvažoval jít. Doufal, že je v pořádku. Nakonec se otočil k panelu na stěně výtahové šachty a otevřel ho.

„Nemohli bychom se k ní nějak dostat hned teď?“ zeptal se Busch.

„Kéž bych věděl jak,“ povzdechl si Michael, naposled se podíval na rudou záři nahoře a pak obrátil pozornost k vnitřku kontrolního panelu. „Potřebujeme, aby se kabina výtahu dala do pohybu, tím se ten laserový alarm deaktivuje. A i kdybychom se k Genevievě teď dostali a unesli ji, zjistili by, kudy jsme tam pronikli, a zburcovali by bezpečnostní složky po celém Kremlu i Moskvě, takže bychom neměli nejmenší šanci vrátit se pro tu truhličku a odjet ze země.“

„Ty si vážně myslíš, že to zvládneme?“

„My dva?“

„Jo, my dva.“

Michael se zhluboka nadechl. „Jo. I když to zní úplně praštěně, věřím. Nevykládej si to špatně, ale my dva jsme hodně dobrý tým. Policajt a zloděj.“

„Já si radši hrával na kovboje a indiány. Co jste to tam s naším rudým kapitánem měli za roztržku?“ zeptal se Busch a naklonil se Michaelovi přes rameno, aby taky viděl na kontrolní panel.

„Pracujeme s člověkem, kterého vůbec neznáme, a čeká se od nás, že mu budeme věřit,“ řekl Michael a přitom si prohlížel schéma fungování výtahu. Děkoval bohu, že se vyzná v obecně používaných značkách; popisky v azbuce pro něj byly španělská vesnice.

„Na Rusa mi připadá docela v pohodě, jenom se mi nelíbilo, jak tě chytil pod krkem.“

„Mně taky ne.“ Michael si krk bezděky zamnul. Zaklapl panel, rozhlédl se po těsném prostoru šachty a naposledy vzhlédl vzhůru, ke dveřím, které ho dělily od Genevievy. Ke dveřím chráněným účinnou bariérou rudých paprsků.

„Mám dojem, že mu Zivera drží nůž na krku stejně jako tobě.“

„Jo, taky mě to napadlo, ale… bůhvíproč z něj mám pocit, že nás oba bez mrknutí oka odpraví, jakmile budeme mít to, pro co jsme sem přišli.“

„V tom případě ho nesmíme nechat, aby se k tomu byť jen přiblížil,“ prohlásil Busch a obdařil Michaela úsměvem.

Všichni tři se plazili tunelem vedoucím pod tajnou podzemní laboratoří a svítili si na cestu světly na helmách. Busch uchytil mřížku v klimatizačním potrubí jediným šroubkem a přihnul železný plát zpátky na místo. Teď se vraceli podle oranžových značek, které Michael nastříkal sprejem. Zatímco cesta sem jim trvala hodinu, zpátky to zvládli za deset minut. Michael nechal na několika místech plechovky s šedou barvou ve spreji, aby jimi mohli později zakrýt své stopy.

„Tak fajn,“ řekl, když se zase vynořili v jeskyni u soutoku kanálů. Rozhlédl se po podzemních říčkách a tmavých tunelech, kterými odtékaly. „Musíme se sem vrátit zítra v pět ráno.“

„Kterým tunelem se dostaneme ven?“

Michael se otočil a ukázal na třetí zleva. Vytáhl z batohu tři potápěčské masky a tři tlakové láhve. Všichni tři si masku beze slova nasadili a pevně sevřeli regulátor na tlakové láhvi. Michael zavřel batoh, naposledy se rozhlédl po jeskyni a skočil do vody.

Přeplaval dvacet metrů přes vodní plochu a vnořil se do třetího tunelu zleva. Svítilna na jeho helmě osvětlovala tunel dvacet metrů dopředu, pak se stáčel doleva. Michael žasl, že něco, co bylo vystavěno před stovkami let, úspěšně odolává zubu času, zatímco doma v Americe nic nevydrží déle než dvacet let. Zadíval se před sebe, ale neviděl nic než hlavičky dvou krys, které honem plavaly pryč z dosahu světla. Busch s Nikolajem už byli pět metrů za ním. Michael cítil, jak ho táhne říční proud; tah byl sice slabý, ale nedal se přehlédnout. Když zahnul za roh, zjistil, že po dalších dvaceti metrech se strop začíná svažovat, až nakonec splývá s vodou. Tah proudu tu byl silnější. Michael se mu zkusil vzepřít, aby zjistil jeho sílu, ale marně. Dál ho to unášelo k místu, kde se strop stýkal s vodní hladinou. Za ním pluli bok po boku Busch s Nikolajem. Michael netušil, jestli se ti dva spřátelili, nebo jestli je Busch nadmíru obezřetný, jak to má v povaze, a snaží se nespouštět Nikolaje z očí.

Když se zase otočil dopředu, měl pocit, že mu strop padá na hlavu, tak prudce se svažoval k vodní hladině. Michael počkal až do poslední chvíle, pak si strčil regulátor do úst a potopil se. Helma mu dál pevně seděla na hlavě a svítilna prozařovala zakalenou vodu. Teď už nebylo cesty zpět. Proud čím dál víc sílil a Michael si povšiml, že se tunel svažuje v tak ostrém úhlu, že z opačného směru by jím neproplul. Otloukalo ho o stěny; byly kluzké slizem, takže i kdyby chtěl zpomalit, neměl by se čeho chytit. A tak se nechal unášet proudem čím dál rychleji, jen se úporně snažil nenarážet do stěn. Nohama hledal cestu a odrážel se od výstupků, které mu ji zkřížily. Konečně ho to vyhodilo do otevřené tůně, ale moc si jí neužil, protože vzápětí ho zase strhl proud a vtáhl ho do černého tunelu, který ho vyplivl do vod řeky Moskvy.

Michael se ohlédl a spatřil, jak se nad ním v předjitřním světle tyčí na kopci Kreml, přes téměř dvacetimetrové hradby vykukoval Velký kremelský palác. Venkovní svět se zrovna probouzel, kolem pevnosti jezdila auta, jejichž řidiči nejspíš neměli ani tušení o světě, který se pod velkolepou architektonickou památkou skrývá.

Zničehonic se vedle něj vynořili nad hladinu Busch a Fetisov.

Fetisov vypadal otřeseně, kašlal a lapal po dechu. „Copak jste se zcvokli, vy praštění Američané?“

„Myslel jsem, že vy Rusové jste z houževnatějšího těsta,“ opáčil Busch a zamířil ke břehu.

„Ztratil jsem tlakovou láhev,“ přiznal Fetisov defenzivně. Doplaval k Michaelovi. „Fakt víte jistě, že to zvládnete?“

Michael se na něj podíval a přikývl, snažil se ho nakazit svým neochvějným sebevědomím a optimismem a asi to zabralo, protože Fetisov bez dalších slov odplaval.

Michael sledoval, jak před ním oba s Buschem plavou ke břehu. Pak vzhlédl k nebi a zhluboka se nadechl. Poté, co viděl kremelské podzemí, poté, co si obhlédl místa, kam se potřebuje dostat, a v duchu si probral, co bude potřeba udělat, si chtěl vtisknout do paměti tuhle chvíli, modré nebe nad hlavou, čerstvý vzduch, který mu proudí do plic. Protože když teď měl představu o tom, co ho čeká, bylo mu jasné, že tohle by docela dobře mohly být jeho poslední chvíle na svobodě.

29

Stephen Kelley se převlékl do džínsů a bílé polokošile, které našel v šatníku apartmá, kde ho drželi. Nepřekvapilo ho, že mu oblečení padne jako ulité. Vešel do koupelny, pustil vodu a chrstl si ji na obličej. Opřel se o umyvadlo a civěl na svůj odraz v zrcadle. Dosud o tom nepřemýšlel, ale když se teď na sebe díval, nemohl si pomoct, viděl Michaela: měl tytéž modré oči, výraznou bradu, široká ramena. Podobali se jeden druhému víc, než si Stephen myslel. Nebylo pochyb, že jsou otec a syn.

Srdce mu znovu naplnila vina, kterou se užíral celé roky. Ačkoli se zdálo, že Michaelovi nijak neublížil, když ho dal k adopci, nijak to v něm neumenšilo pocit, že svého syna zradil – pocit, kterého se celý život snažil zbavit.

Když pohřbil svou mladou ženu a vzdal se syna, pohroužil se hluboko do práce a sebevzdělávání, tak hluboko, že sotva držel hlavu nad hladinou. Zapřísáhl se, že jestli se mu ještě někdy v životě poštěstí zamilovat se, tak s dětmi počká; nechtěl se znova ocitnout v propasti chudoby, která by těžce doléhala na ty, na nichž mu záleží. Když s vyznamenáním ukončil studium na vysoké škole v Bostonu, zamířil přímo na práva na Yale; dostal stipendium a byl ve svém ročníku druhý nejlepší. Nastoupil do úřadu bostonského okresního státního zástupce s tím, že to pro něj bude jen přestupní stanice na cestě do světa velkého byznysu, ale práce ho bavila a nechtělo se mu s ní přestat. Propracovával se výš a výš, vyřizoval pro město různé trestněprávní záležitosti. Než se nadál, dotáhl to na pozici okresního státního zástupce. Ačkoli se rozhodl zastávat úřad jen na jedno funkční období, zapsal se do bostonské historie jako jeden z nejúspěšnějších prokurátorů, které kdy město mělo; podařilo se mu dosáhnout většího počtu odsouzení než kterémukoli z jeho předchůdců. Jeho tým zatočil s drogovým překupnictvím, hazardem, prostitucí a organizovanými zlodějskými skupinami. Dočkal se uznání za to, že se mu ve městě povedlo snížit kriminalitu a učinit ho bezpečnějším pro všechny obyvatele.

Po čtyřech letech z veřejného sektoru odešel a rázem dostal několik nabídek stát se partnerem v nejprestižnějších právních kancelářích ve městě. Ale Stephen měl jiné plány. Založil si vlastní právní kancelář a ta si záhy získala ještě větší prestiž; zaměstnával ty nejlepší mladé právníky a nijak nešetřil na tom, aby klienty uspokojil, jak nejlíp to šlo. Na dveřích stálo jenom jeho jméno – nepotřeboval žádné partnery. Jeho pověst mu spolehlivě zajišťovala lepší kontrakty a vyšší honoráře, než jakými se mohla chlubit kterákoli z věhlasných kanceláří s několika jmény v názvu. Nikdy ani neuvažoval o tom, že by si přibral partnera. Přinejmenším do chvíle, kdy před několika lety začal pracovat ve firmě jeho syn Peter.

Firma Kelley & Kelley, to bylo partnerství in memoriam. Rozšířil jméno právní kanceláře, aby uctil památku syna, o kterého přišel. Peter byl skvělý mladík, který ho naplňoval pýchou. Nikdy nevyužíval svého slavného jména; dosáhl úspěchu – a uznání – díky dlouhým nocím stráveným tvrdou prací, díky příjemnému vystupování a laskavému chování. Stal se z něj advokát, kterého měli všichni rádi, což je vzácný úkaz.

Peter neměl tušení, že není prvorozený syn, nikdy se nedozvěděl, že má bratra. S Michaelem o sobě navzájem nevěděli a jejich životní dráhy se lišily jako den a noc. Ale přestože se Michael pohyboval na opačné straně zákona, Stephen věděl – prozradil mu to skrytý voyeurismus, který celé roky provozoval, i hlas jeho vlastního srdce –, že nazývat ho zločincem by byl příliš příkrý odsudek. Michael je dobrý člověk, má dobré srdce a byl dobrý manžel. A i když Stephen věděl, že se zachoval správně, když se ho vzdal, den za dnem s sebou vláčel břímě viny.

Dva inteligentní muži, dva synové, dva bratři – Stephen by rád věděl, který z nich by měl navrch, kdyby stanuli proti sobě.

Ale když vyšel na balkón a zadíval se na moře, hlavou mu táhlo, že není pochyb, který z těch dvou měl lepší předpoklady k tomu, aby mu zachránil život.

30

Do klimatizovaného hotelového apartmá se opíralo polední slunce a zalévalo komfortně zařízený obývací pokoj zlatou září. Byla tu směs evropského, ruského a amerického nábytku – mohutné pohodlné pohovky, elegantní křesílka, která by se nejspíš poroučela k zemi, kdyby se do nich posadil Busch, a starožitnosti z celého kontinentu. Na stolcích všude po pokoji stály vázy přetékající čerstvě nařezanými květinami a vzduchem se linula jejich jemná vůně. Okna se začínala zamžívat, jak se venkovní teplota šplhala přes třicet stupňů a na chladném skle se srážela vlhkost.

Z kuchyňky se vynořil Nikolaj a hodil Michaelovi s Buschem každému láhev budweiseru. „Cítíte se tu jako doma, ne?“ pronesl se svým silným ruským přízvukem.

Busch otevřel láhev a zhluboka si přihnul. „Když zavřu oči a zadržím dech, tak snad.“

Nikolaj se obrátil k Michaelovi. „Omlouvám se za to, jak jsem vás chytil pod krkem.“

Michael se mu zadíval do zdravého oka, ale nic neřekl.

„Jde o… o moji neteř. Lexieho sestru.“ Fetisov se odmlčel a odvrátil zrak. „My Rusové se považujeme za skvělé a nadřazené ostatním, ale když vybuchl Černobyl, lhali jsme světu, místo abychom od něj přijali pomoc. Národní hrdost pro nás byla důležitější než naši vlastní lidé. Moje sestra byla v té době těhotná. A Ylena, ta nevinná holčička, teď za naši pýchu platí. Je nemocná, doktoři ani nevědí, co přesně jí je. Zivera mi slíbil, že jí pomůže. Už dřív dokázal zázraky, a když se postarám, abyste uspěli, jeho doktoři prý udělají zázrak pro moji neteř. Když vám pomůžu dotáhnout tenhle úkol do konce.“ Konečně se vrátil pohledem k Michaelovi. „Nesmím ji zklamat.“

Michael se podíval po Buschovi, promluvili si beze slov a pak se otočil zpátky k Rusovi. „Tvrdil jste, že dokážete obratem sehnat cokoli.“ Podal Fetisovovi papír, na který sepsal seznam dvaceti věcí, které do rána nezbytně potřeboval.

Nikolaj si seznam pročítal a pokyvoval hlavou.

„Ty tlakové láhve musejí být plné,“ řekl Michael. „A taky je potřeba vyměnit baterie ve svítilnách na helmách za nové.“

„Fajn, to všechno obstarám, ale proti komu hodláte použít ty pistole?“ vzhlédl Nikolaj.

„Nemám zbraně rád, nechci po nikom střílet. Ale je lepší připravit se na všechno.“

Nikolaj se obrátil k Buschovi. „Umíte s tím zacházet?“

Busch se usmál a přejel pohledem mezi Nikolajem a Michaelem. „Nějak to zmáknu.“

„Ne všichni policajti umějí střílet,“ hájil se Nikolaj.

„Ne všichni Rusové pijou vodku.“ Busch zvedl pivo v přípitku.

Nikolaj si dál prohlížel seznam. „Co je nízkofrekvenční anténa?“

„Používají to horníci. Zařízení, které umožňuje rádiovým vlnám o nízké frekvenci proniknout skrz skálu. Není nezbytně nutné, spíš jen pro všechny případy. Myslíte, že byste ho někde splašil?“

Nikolaj papír složil, strčil si ho do kapsy a podíval se na Michaela. „Chvilku to potrvá, ale seženu vám všechno, co potřebujete.“

„Jak dlouho?“

„Tak dvě, tři hodiny.“ Nikolaj zamířil ke dveřím, ale pak se ještě otočil k Buschovi. „Popravdě řečeno, vodku pijou všichni Rusové,“ prohlásil se smrtelně vážným výrazem, a jakmile Buschovi tu zahalenou urážku vmetl do tváře, zmizel za dveřmi.

„Ten chlap mi leze čím dál víc na nervy,“ podotkl Busch.

„Fakt? Mně přišlo, že sis ho oblíbil. Jste si navzájem podobní,“ zakřenil se Michael.

„Pěkně děkuju.“

Do pokoje vešla Susan a posadila se na gauč. „Kam šel?“

„Na nákup,“ odpověděl Michael a vytáhl další seznam. „Jak dobré konexe má Martin?“

Susan se zatvářila zmateně. „Jaké konexe?“

Michael jí podal seznam. „Pár věcí tomu chlapíkovi svěřit nechci, natolik mu nedůvěřuju.“ Ukázal ke dveřím, za kterými zmizel Nikolaj.

„Jako třeba co?“ zeptala se Susan.

„Jako třeba naše životy.“

Michael civěl na předmět, který před ním ležel na černém plátně. Poslední hodinu a půl na něm pracoval, opravoval ho, seřizoval, ujišťoval se, že spolehlivě funguje. Odjakživa rád pracoval rukama; uměl věci sestavovat i opravovat a tahle dovednost nejenže mu přišla vhod v jeho profesi, ale prospívala i jeho myšlení. Při manuální práci, ať už šlo o jemnou práci anebo o práci s kladivem a pilou, dokázal jeho mozek přeřadit na nižší rychlostní stupeň, zvolnit, odpočinout si. Michael se nechal unést okamžikem, pustil z hlavy náročné úkoly, které ho čekaly. Naposledy si předmět prohlédl, pak ho přikryl černým plátnem a uklidil své nástroje; byl vděčný za to chvilkové rozptýlení, pomohlo mu osvěžit si myšlenky.

Přešel přes obývací pokoj a zadíval se na stohy dokumentů. Už si znovu pročetl všechny papíry, které dostal od Juliana, v naději, že mu ty informace nějak pomohou. Teď se posadil a prohlížel si mapu od Genevievy, hlavně prostory Liberie. Zkoumal jejich polohu ve vztahu k jeskyni s tůní. Podvodní tunel měl pětačtyřicetistupňový sklon a nepřetržitě jím proudila voda. Michael odhadoval, že vchod do Liberie se v něm nachází po nějakých pětatřiceti metrech. Byl vybudován před pěti sty lety a Michael netušil, jestli vůbec přečkal staletí bez úhony, anebo jestli se ženou za chimérou a na konci cesty je čeká leda tak hromada trosek. Jak se tak nad mapou skláněl, padl mu do oka původní vstup vystavěný před pěti stoletími. Byla to osamělá soukromá chodba, která se kroutila necelého půl kilometru a vycházelo se z ní v chrámu Nanebevzetí Panny Marie. Z rozkazu Ivana Hrozného byla později tahle chodba celá zasypána. Michael nepochyboval, že muži, kteří Ivanův rozkaz plnili, nakonec našli někde v té bývalé chodbě hrob.

Michael si vypracoval podrobný plán akce, rozvrhl si postup s přesností na minuty. Nejprve najdou truhličku a pak se vydají pro Genevievu.

Do pokoje vešla Susan a posadila se vedle něj. Přejela pohledem papíry na stole a nejvíc ji pochopitelně zaujala propracovaná prastará mapa. Chvíli si ji prohlížela a pak se obrátila k Michaelovi.

„Co myslíš? Zvládneš to?“

„Vyrazíme s Paulem zítra brzo ráno; napřed pro truhličku a pak pro Genevievu.“

„Měla bych jít s vámi.“

Michael zavrtěl hlavou. „Nepřipadá v úvahu.“

„Umím se potápět.“

„To je fajn. Ale já to umím taky. A Paul jakbysmet. A neber si to osobně, ale řekl bych, že má kapku větší sílu než ty. Bude muset Genevievě pomáhat, možná ji dokonce nést.“ Když to Michael vyslovil, zase si naplno uvědomil, že Genevievu někde vězní proti její vůli, a přeběhl mu mráz po zádech. „Budeme potřebovat, abyste nás s Martinem vyzvedli u řeky Moskvy. Do hodiny bychom měli být ve vzduchu.“

„Proč?“

„Pícháme do vosího hnízda, proto. Bude nás hledat celá zdejší vláda. Čím dřív odtud zmizíme, tím to pro nás bude bezpečnější.“

„Co když se něco pokazí?“

Michael rozhodil ruce. „To si piš, že se něco pokazí. Ať člověk sebevíc plánuje, ať si sebedůkladněji promýšlí postup, vždycky na něj číhá za rohem zpropadený Murphyho zákon. Je to jako šachová partie – je potřeba promyslet si spoustu tahů dopředu a počítat s nečekanými zvraty.“ Michael posbíral dokumenty ze stolu. „Jak to vypadá s tím mým seznamem?“

„Martin obstaral auto, kterým vás vyzvedne, a adrenalinovou injekci. Ale co mám dělat já?“ zeptala se Susan prosebně. „Připadám si úplně k ničemu.“

„Sehnalas nám prostředky, abychom se dostali sem a abychom se dostali odtud. Už jsi odvedla víc než férový díl práce.“ Michael vstal a došel zpátky ke stolku, u kterého předtím pracoval. Nadzvedl černé plátno, sebral předmět, kterému se věnoval, a vrátil se k Susan. Beze slova jí podal její hodinky. Chvíli se na ně dívala a dotíraly na ni vzpomínky, nádherné útěšné vzpomínky na Petera. Když spatřila, jak ručička poskočila na dvanáctku, do očí jí vyhrkly slzy.

„Kdes je…,“ zajíkla se. „Já myslela, že jsou nenávratně ztracené.“

„Paul je našel na Rudém náměstí.“

„Od chvíle, kdy mi je Peter dal, jsem u soudu ani jedenkrát neprohrála,“ prohodila spíš sama k sobě.

Michael se usmál.

„Nefungovaly od chvíle…“ Dívala se, jak se ručička pohybuje po ciferníku. „Od chvíle, kdy umřel.“

„Já to s hodinkami docela umím,“ řekl Michael tiše.

Vzhlédla k němu uslzenýma očima, dojata významem té chvíle a jeho laskavostí, a oplatila mu úsměv. „Děkuju ti.“

31

Genevieva ležela uspaná sedativy na pojízdném lůžku v malé pozorovací místnosti plné monitorů zobrazujících základní životní funkce; všechny ale byly vypnuté. Do levé paže měla zavedenu infúzi.

Skovokov na ni hleděl oknem od svého stolu ve výzkumné laboratoři. Před sebou měl rozevřených několik zápisníků a na monitoru počítače běžely záběry z operace, tým doktorů se skláněl nad pulzujícími orgány v lidské hrudi. Skovokov si sem přivezl výsledky všech výzkumů, které uskutečnil v době, kdy ho zaměstnával Julian Zivera, a už vydal pokyn začít vyrábět léky – patenty ať táhnou k čertu. Procházel si poznámky ohledně lékařské procedury, při které se stimulují ledviny, aby zvýšily tvorbu hormonu EPO, který podporuje tvorbu červených krvinek. Taková léčba by byla ohromně prospěšná pro pacienty s anémií a dalšími poruchami krvetvorby, ale ještě lákavější by byla pro sportovní svět jakožto přirozený doping, který se nedá snadno odhalit.

Skovokov měl zítra na programu prezentaci pro vybranou skupinku ruských doktorů, podnikatelů a vládních činitelů, chystal se jim pustit počítačovou animaci a předvést proceduru na mrtvém lidském těle. Rád by ji předvedl na živém subjektu, ale „dobrovolníky“ měl přislíbené až na příští týden.

„Tak co je nového?“

Skovokov vzhlédl a spatřil ve dveřích Ilju Raechena. „Pojďte dál,“ vybídl ho.

„Jak to vypadá?“ zeptal se Raechen a vešel dovnitř. Ačkoli byl Skovokov jen o deset let starší, byl po fyzické stránce naprostým protipólem svalnatého Raechena vzpřímeného jako svíce. Skovokov ke stáru pohubl, takže byl kost a kůže, páteř se mu shrbila a tvář měl samou vrásku; věnoval se pouze duševním cvičením.

„Julian se zatím neozval.“

„On se tak snadno nevzdá, oťukává si vás, hledá alternativní řešení,“ řekl Raechen.

„Jak to víte?“

„Je podnikatel, tohle bere jako obchodní transakci.“

„Jde o jeho matku. Nakonec kapituluje.“

Raechen na Skovokova hleděl a využil té chvíle. „Co můj syn? Mám ho přivézt do Ruska?“

„Budu se mu plně věnovat, jakmile získáme ten obraz,“ prohlásil Skovokov a v jeho hlase nebylo ani stopy po falši.

Raechen bloumal po laboratoři, pohroužený v myšlenkách, pohled upřený do ztracena. „Každý den, o který se to protahuje…“ Z jeho slov čišela bolest a hněv.

Skovokov se k němu otočil se soucitným pohledem v očích. „Nedokážu se na léčbu vašeho syna plně soustředit, dokud nezískám tu mapu. Řekl jsem pět dní.“

„V tom případě Ziveru přitlačíme ke zdi, pozměníme časový rozvrh, zkrátíme mu čas na vymýšlení alternativ.“

Skovokov naslouchal, zamlouvalo se mu, co Raechen říká.

„A předvedeme mu, jak osudová je tahle záležitost a jak vážně to myslíme.“ Raechen zalétl pohledem k Genevievě. „Vyhrožování utrpením je mocná zbraň. A když trpí ti, na kterých vám záleží, uděláte téměř cokoli, abyste jim pomohl.“ Raechen se podíval na Skovokova. „Máte tu videokameru?“

„Samozřejmě. Proč se ptáte?“

„Když něco předvedete vizuálně, je to mnohem působivější.“

„Kam tím míříte?“

Raechen se otočil k oknu a zadíval se na Genevievu. „Navrhuju zvýšit tlak.“

32

Nikolaj vešel do obýváku v doprovodu dvou přerostlých Rusů. Hodili na zem tři vaky. Michael k nim došel, podíval se na Nikolaje a pak k vakům beze slova podřepí. Rozepnul první a probíral se jeho útrobami: dvě tlakové láhve, potápěčské masky, ploutve a další vybavení. Rozepnul druhý vak a vytáhl dva horolezecké postroje, několik stočených lan, pytel svíticích tyčinek a nízkofrekvenční anténu. Ve třetím vaku našel pistole, vysílačky, dva bílé lékařské pláště a baterky. Prohlédl si vybavení a s úžasem kvitoval, že je všechno zbrusu nové a v prvotřídní kvalitě. Na jednu stranu za to byl vděčný, na druhou stranu pojal vůči Fetisovovi ještě větší podezření. Rus sehnal všechny ty věci obratem, úplně hladce a bez reptání. Obstaral potápěčské vybavení ve městě, kolem kterého není široko daleko žádné moře, horolezeckou výbavu daleko od hor. Pistole značky Heckler & Koch se taky leskly novotou, očividně z nich nikdy nikdo nevystřelil, a semtex se dal sehnat jedině přes armádu. Fetisov se blýskl, předčil Michaelovo očekávání, ale když dokázal obstarat za tak krátkou dobu tohle všechno, čeho dalšího je ještě schopen? Michael se dál prohrabával ve vacích, ale jednu věc ne a ne najít. Vzhlédl k Fetisovovi. „A co časovače?“

Nikolaj se sklonil a zvedl semtex; plastový sáček se zipem, uvnitř něhož spočívaly tři pečlivě zabalené balíčky hnědé hmoty. „Umíte to používat?“

Michael přitakal.

„A co s tím máte v úmyslu?“

„Víte, co radí skautské heslo? Buď připraven. Netušíme, co nás tam dole čeká. Kdo ví, jestli nenarazíme na zával nebo na nepřístupnou místnost.“

„Klidně byste si tím mohl strhnout na hlavu celý Kreml,“ varoval Fetisov.

„Jo, možná. Ale já si dám pozor.“

Nikolaj vytáhl tři drobné elektronické časovače, položil je Michaelovi do rukou spolu s pytlíkem semtexu, ale ještě je nepouštěl. „Vyskytl se problém, ale s tím nám semtex nepomůže.“ Konečně odtáhl ruce.

Michael, Busch i Susan na něj upírali zrak a čekali, co přijde.

Fetisov se obrátil ke dvěma Rusům a pokývnutím jim naznačil, ať si dají odchod. Počkal, až zmizí a zavřou za sebou dveře. „Posunuli ten ukázkový chirurgický zákrok na dřívější dobu.“

„Proč?“ zeptal se Michael a celým tělem mu projel šok.

„Chtějí na Juliana přitlačit.“

„Cože?“ nechápal Michael. „Co má nějaký chirurgický zákrok společného s Julianem?“

Fetisov chvíli mlčel, jako by je chtěl schválně napínat. Konečně se rozhlédl a zhluboka se nadechl. „Jde o nějaký pokus s ledvinami. Zapnou videokameru, aby to Julian mohl sledovat v přímém přenosu.“

„Já to pořád nechápu,“ řekl Michael.

„Budou to předvádět na Genevievě.“

Michaelovi se zatočila hlava. Komplikací každou vteřinou přibývalo. Z Genevievy si chtějí udělat pokusného králíka, flák masa pro lékařské experimenty. Její život náhle visel na vlásku. „Jak jí to můžou udělat? Vždyť jim může na operačním stole umřít.“

„Vědí o nás?“ zeptal se Busch.

„Pochybuju. Jejich šéf ostrahy to prostě jen přehání s opatrností. Zdá se, že to byl jeho nápad, posunout začátek na dřívější dobu a použít jako pacienta Genevievu, aby to Julianem otřáslo. Taky se mu celá ta situace a všechna ta pompa zajídá. Ani mu to nemám za zlé, z lékařského výzkumu by se neměl dělat cirkus, neměl by se odehrávat před publikem. Chtějí dát Julianovi jasně najevo, že Genevievu neváhají zabít, když jim nedá tu vaši mapu, a tohle bude první krok, aby mu předvedli, že to myslí vážně.“

Fetisov přešel přes pokoj a vzal si z baru pivo. Otevřel ho, dlouze si přihnul a teprve pak se otočil zpátky ke třem párům očí, které ho bedlivě sledovaly. „Jmenuje se Ilja Raechen, je to bývalý příslušník KGB.“ Fetisov se zadíval zdravým okem na Michaela. „To on Genevievu unesl, je nebezpečnější, než si umíte představit.“

„Na kdy to tedy posunuli?“ zeptal se Michael a snažil se soustředit roztoulané myšlenky.

„Na sedm ráno.“

„Na sedm? To nestihneme,“ vybuchl Michael. „Naplánoval jsem si pět hodin na získání té truhličky a pět hodin na záchranu Genevievy.“

„Tvrdils, že ty časové odhady jsou hodně nadsazené – nemůžem sebou trochu mrsknout?“ zeptal se Busch.

„Tenhle rozvrh nám ponechává rezervu, kdybychom někde šlápli vedle, kdyby se vyskytly nějaké nepředvídatelné okolnosti. Nemáme ponětí, co nás čeká, až se potopíme k té truhličce. Víš stejně dobře jako já, že ten ponor bude riskantní, a dokonce už předtím, než najdeme tu místnost.“

„Co kdybychom nejdřív zachránili Genevievu?“ navrhl Busch.

„Jakmile ji uneseme, půjde po nás půlka ruské armády, takže nebudeme mít čas získat truhličku a zmizet odtud. A můj otec zemře. A když napřed ukradneme truhličku, nestihneme se včas dostat do operačního sálu a Genevieva…“ Michael měl pocit, že se jeho plán hroutí jako domeček z karet. „Nezvládneme to.“

Fetisov mlčky přešel k oknu.

Busch se posadil na pohovku. „Když se vydáme na cestu hned teď…“

„Ne,“ zavrtěl Michael hlavou. „Osm hodin je málo.“

„Co kdybychom provedli obojí naráz?“ nadhodila Susan. „Kdyby obě akce probíhaly zároveň, tak by bylo času dost.“

„Nepřipadá v úvahu. Nemůžu se tam potopit sám a na záchranu Genevievy taky budou potřeba dva lidé, aby ji odtamtud dostali.“

„Ty mi nerozumíš,“ řekla Susan.

„Nemůžu být na dvou místech najednou.“

„Ani nemusíš. Nikolaj s Paulem zachrání Genevievu…“ Susan se odmlčela. „A my dva se vypravíme pro tu truhličku.“

„Vyloučeno.“ Michael přecházel po pokoji a snažil se utřídit si myšlenky. Vyhlédl z okna, ale měl pocit, že silueta Kremlu se mu vysmívá.

„Když se vydáme na cestu hned, budeme mít času habaděj,“ Pronesla Susan pomalu, pokoušela se ho přimět, aby přistoupil na její logiku.

Michael se na ni podíval, jako by se zbláznila. „Poslala bys mě snad k soudu, abych se tam postavil před soudce a někoho obhajoval?“ Nečekal na odpověď. „Ne, protože na něco takového nemám potřebné znalosti ani zkušenosti.“

„To je něco úplně jiného.“

„Ne, to tedy není,“ odsekl Michael. „Leda snad že u soudu by byla menší pravděpodobnost, že to nepřežiju.“

„Umím se potápět. A plavat umím líp, než kdy budeš umět ty, tak přestaň řečnit a nech mě, ať ti pomůžu.“ Susan se otočila k Fetisovovi. „Co vy na to? Půjdete s Paulem, vidte?“ Fetisov nic neříkal, jen dál zíral z okna. Susan se obrátila zpátky k Michaelovi a upřela na něj prosebný pohled. „Jestli to nezvládneš, Stephen zemře.“

Její slova padla na úrodnou půdu. Věděl, že bez té truhličky a bez Genevievy otce nezachrání; potřebuje je, aby mohl vyjednávat.

„Půjdu do toho.“ Nikolaj se otočil zpátky k ostatním. „Kvůli své neteři.“

Busch vstal, došel k Michaelovi a odtáhl ho stranou. „Hrozně nerad to říkám…, ale Susan má pravdu.“

„Ne, nemá…“

„Jde o tvého otce, Michaeli. Budeš mít jeden jediný pokus. A Genevievu za necelých osm hodin rozkuchají.“ Busch se na kamaráda zadíval a snížil hlas. „Každou vteřinou ztrácíme drahocenný čas… Nevidím žádný jiný způsob, jak to provést.“

Jak tam tak Michael stál, vzdával se naděje, že otce zachrání, a fotografie rodičů ho v kapse tížila jako závaží. A pak mu na mysli vytanula Maryina slova, ta slova, která mu napsala v dopise:

Prosím tě, abys našel své pravé rodiče nikoli kvůli sobě, ale kvůli mně. Je to moje poslední přání, a když mi ho splníš, konečně budu mít v duši klid, protože budu vědět, že na světě nejsi sám. Rodina má tu moc křísit naději, kterou jsme považovali za nenávratně ztracenou…

33

Julian Zivera seděl v čele elegantního stolu v jídelně. Otevřeným francouzským oknem dovnitř vál chladivý větřík od moře, roztaženými závěsy bylo vidět, jak večerní slunce klouže za oceán a zbarvuje oblohu dorúžova. Před Julianem stál podnos s pečenou kachnou a čerstvou zeleninou; v pozvednuté ruce držel křišťálovou sklenku se šampaňským. „Cenťanni. Ať se dožijete sta let,“ připil.

Na opačné straně stolu seděl Stephen Kelley, jediný osamělý host u večeře. Na sobě měl bílou polokošili a modré džíny, které mu poskytl hostitel, a jídla se ještě ani nedotkl. Sklenka stála na stole před ním a ruce měl složené v klíně. Neúčastnil se večeře dobrovolně; když si pro něj přišly tři Ziverovy gorily, aby ho do jídelny „doprovodily“, neměl moc na vybranou. Ale přestože ho únoscova společnost nijak netěšila, třeba mu to aspoň poskytne šanci lépe porozumět Ziverovu uvažování.

„Váš syn mi brzy doručí to, co potřebuji,“ prohlásil Julian věcně, jako by Michael byl jen nějaký poslíček.

Stephen se rozhlédl po stylově zařízené místnosti, po služebnících postávajících v rohu a nachystaných kdykoli uposlechnout pánova příkazu, po obrazech od Rembrandta a Chagalla, po mramorových sochách od starých mistrů. V téhle jediné místností bylo bohatství, o jakém se většině lidí ani nesní. „Máte majetek, jakému se hned tak něco nevyrovná. Co byste ještě mohl potřebovat?“

„Jisté věci se nedají koupit ani za všechno bohatství světa.“

„Jaké třeba?“

Julian se na chvíli odmlčel a kroužil šampaňským ve skleničce. „Člověk se celý život honí za bohatstvím, mocí a slávou, ale když le u konce, když leží na smrtelném loži, ochotně by to všechno Směnil za jediný rok života navíc, vzdal by se čehokoli, jen aby ta cigareta a talíř s večeří nebyly jeho poslední. Protože neexistuje nic drahocennějšího než život. Většina lidí to bohužel pochopí, až když už je příliš pozdě.“ Julianův pohled se na okamžik rozostřil, ale vzápětí pokračoval v promluvě. „Kdybyste mohl nalézt lék na rakovinu, kdybyste mohl někomu darovat padesát let života navíc, udělal byste to? Neříkejte, že byste se nesnažil zachránit své ženy a svého syna před smrtí.“

Stephen na něj zůstal zírat, netušil, jak se Zivera dozvěděl důvěrné informace o jeho životě.

„Hledání věčného života je hlavním cílem lidstva,“ pokračoval Julian. „Všechna náboženství se točí kolem života po životě, všechna slibují člověku, že bude žít věčně. Některá dokonce hlásají, že se má vzdát pozemských požitků, aby věčného života dosáhl. Ale ať už člověk věří v cokoli, během svých dnů na zemi neustále hledá způsob, jak si je protáhnout. Upravujeme si jídelníček, bereme vitamíny, cvičíme, snažíme se udržovat v kondici, dobře vypadat, žít déle. Co kdybychom nakonec přece jen uspěli, co kdybychom objevili způsob, jak si život skutečně prodloužit?“

„Copak se na tuhle otázku dá odpovědět?“ namítl Stephen. Konečně ho přemohl hlad a pustil se do kachny.

Julian sáhl po láhvi vína Montrachet ročník 1978, nalil si ho do sklenice a pak se pohodlně opřel. „Člověk v průběhu dějin vždycky hledal odpovědi na otázky, na které se odpovědět nedá. Porozumění okolnímu světu se posouvá ve skocích, ke kterým dochází přibližně každých sto let. Doba bronzová, renesance, průmyslová revoluce, atomový věk. Všechny ty změny byly předtím, než přišly, naprosto nepředstavitelné.

V určitou dobu prostě nastane čas, kdy se lidstvo má dozvědět nové skutečnosti. V šestnáctém století to bylo zrození moderní vědy, odmítnutí názoru, že země je plochá. Pak jsme odhalili tajemství elektřiny. Bratři Wrightové nám předvedli, že člověk může létat. Einstein dokázal, že čas neplyne pravidelně vpřed, že může zpomalit a zastavit se, že s dostatečně silným teleskopem bychom dokonce mohli nahlížet do minulosti. Nikomu se ani nesnilo, že odhalíme tajemství a sílu atomu. Kdo by věřil, že rozštěpením těch nejmenších částeček bude možné ničit celá města? Věci, které se považovaly za nemožné, jsou dnes na denním pořádku. Na to, co jsme pokládali za magii, si dnes můžeme sáhnout. Před tisíci lety si člověk neuměl představit, že jednou dokáže komunikovat s lidmi na druhém konci světa, létat, cestovat do vesmíru, přistát na Měsíci. Zkoumat vnitřek těla a léčit nemoci. Před tisíci lety lidé věřili, že něco takového dokáže jen Bůh.

To, co považujeme za nemožné dnes, bude za pět set let běžnou součástí života. Děti se budou v mateřských školkách učit věci, nad kterými si dnes lámou hlavou nejlepší mozky v prestižních výzkumných institucích.

Představte si, že se nám podaří odhalit, jak si prodloužit život. Jedno z největších Božích tajemství.“ Julian vstal, zvedl láhev vína, došel ke Stephenovi a nalil mu. „Věřím, že klíč se nachází v té truhličce, kterou hledá váš syn.“

„Takže vy jste poslal mého syna, aby se honil za chimérou, za bájnou fontánou věčného mládí?“

„Za chimérou?“ zopakoval Julian pomalu s očima upřenýma na Stephena.

Stephen mu pohled opětoval, ale mlčel.

„Vezměte si třeba velkou potopu. Taky byste řekl, že je to jen bájný výmysl, mýtus přesvědčivě popsaný v bibli.“ Julian se vrátil na své místo. „V Knize knih se píše o Noemovi a jeho rodině, o arše a čtyřiceti dnech vytrvalých dešťů, které očistily zemi a spláchly z ní všechno lidstvo i zvířata. Ale podobný příběh najdete i v ostatních kulturách ze všech konců světa, od Afriky až po Čínu, od Peru až po Evropu. Ve všech existuje mýtus o bouřích a záplavě, která vyhladila většinu života, o Božím hněvu seslaném na lidstvo. Vědecké důkazy potvrdily, že kolem roku 6000 před Kristem skutečně k něčemu takovému došlo, že velká potopa připravila o život milióny lidí. Některé mýty jsou zkrátka pravdivé. A některé pravdy jsou naopak jen mýty, jen záležitost víry. Já věřím, že v té truhličce, kterou pro mě hledá váš syn, naleznu klíč k životu.“

Stephen na Juliana zíral, jako by se Julian zbláznil. Neudržel a rozesmál se. „Určité odpovědi bychom možná radši nikdy neměli nalézt,“ prohlásil. „Kdybychom znali svůj osud, žili bychom svůj život stejně jako teď? Kdybychom věděli, že v budoucnosti selžeme, nepřestali bychom se snažit? A kdybychom naopak věděli, že nás čeká úspěch, nezpohodlněli bychom a neztratili elán, čímž bychom svůj osud změnili?“ Stephen se dlouze napil vína a pokračoval: „Kdybychom si mohli vzít nějakou zázračnou pilulku, která by nám prodloužila život, nepřestali bychom se těšit z životních radostí, nezačali bychom všechno odsouvat do budoucna v domnění, že máme spoustu času? Odpovědi na záhady života se musíme postupně naučit, ne je nalézt v nějaké pohádkové truhličce.“

Julian se usmál. „Mluví z vás právník. Pro víru u vás není místo, Bůh nemá v soudní síni co pohledávat.“

„Zkraťte to. Unesl jste mě, vydíráte mého syna, poslal jste ho vstříc smrti, jen aby se hnal za nějakým mýtem, a to si říkáte služebník Boží. Kdyby to jen ostatní tušili… I já jsem lepší křesťan než vy, a to jsem už dávno ztratil víru.“

„Časopis Time by s vámi nesouhlasil. Prohlásili, že ve mně vidí budoucnost náboženství, moderního proroka, který propojuje přítomnost s minulostí i budoucností. Mám přívržence po celém světě. Vsadím se, že by se nějací našli i ve vaší právní kanceláři.“

„Časopis Time taky prohlásil mužem roku Hitlera. Dvakrát,“ opáčil Stephen s opovržením v hlase. „To vaše společenstvo není nic než sekta.“

„Možná, ale kde vede hranice mezi náboženstvím a sektou? Co určuje rozdíl? Já vám to povím – počet stoupenců. Když je jich míň než dvacet, jedná se o klub, když míň než tři tisíce, mluvíme o sektě. Ale když máte pět set tisíc členů tak jako my, tak už jde o náboženství. Máme stejný počet stoupenců jako scientologové, jsme jako dvacetina judaismu, a to existujeme pouhých pár desetiletí. Představte si, kam to dotáhneme za pět tisíc let.“

„Náboženství? Vždyť si ze zavedené víry jenom vybíráte, co se vám hodí do krámu, a zavrhujete zbytek.“

„Tak jako třeba katolictví, ten odštěpek křesťanské víry? Tak jako když Jindřich VIII. založil anglikánskou církev, aby se domohl rozvodu, tak jako řecké pravoslaví, ruské pravoslaví, baptisté, metodisté, episkopální církev, presbyteriáni a protestanti? Všechny ty církve se odštěpily na základě odlišných názorů. Ja dělám totéž.“

„Ne,“ prohlásil Stephen. „Vy to děláte pro peníze. Nejde tu o víru, ale o hamižnost. Všechno se to točí kolem vás a kolem všemohoucího dolaru. Nenabízíte lidem žádné nové duchovní osvícení, žádné morální a etické vedení. Nabízíte jim produkty.“ Stephen se uchechtl. „Je to jen konglomerát, který se tváří jako náboženství. Vaši stoupenci jsou natolik pohlceni tím, co se odehrává tady a teď, že o věčném životě nejspíš vůbec nepřemýšlejí.“

Julian na Stephena hleděl a rudl ve tváři. Sáhl po skleničce, pomalu upíjel víno a s vypětím sil se pokoušel zklidnit. Položil si na čelo dva prsty a krouživě si ho mnul, jako by tím mohl rozmělnit hněv. Z rohů místnosti se jakoby na nějaký neviditelný pokyn odlepili sluhové a sklidili ze stolu. Za chvilku byli zpátky, přinesli dva koláče a několik druhů zmrzliny a pak se zase vrátili na svá místa.

Julian se vzpamatoval a začal mluvit, jako by přednášel kázání: „Lidé po celém světě tráví spoustu času tím, že se modlí za spásu, zasvěcují tomu své neděle, aby měli naději na věčný život. Co když je možné nabídnout jim věčný život už tady?“

Stephen se rozesmál a na okamžik uhnul pohledem.

„Anebo třeba ne věčný život, ale život o délce sto padesáti let. Zamyslete se nad tím.“

„Vy se zamyslete nad tím, jaké komplikace by to přineslo. Země by se přelidnila, takže by se na ní už nedalo žít.“

„Neřekl jsem, že by dlouhý život byl dopřán všem,“ zamračil se Julian.

„Chcete říct, že by byl vyhrazen jen boháčům.“ Stephenovi se zkalila nálada.

„Chci říct, že by byl vyhrazen lidem, kteří si ho – díky své celoživotní usilovné práci – mohou dovolit. Nijak by se to nelišilo od současné situace. Nebo si snad myslíte, že v současnosti je situace odlišná? Bohatí si mohou dovolit nejlepší doktory a nejlepší léčbu, kdežto v zemích třetího světa řádí choroby. V Botswaně je průměrná délka života devětatřicet let, zatímco v Americe dvaasedmdesát. Když se narodíte v Sierra Leone, čeká vás podle statistik jen šestadvacet let. Pokud žijete v Africe a dostanete AIDS, do dvou let zemřete. Pokud dostanete AIDS v Americe a máte Peníze, můžete se těšit až na deset let života. To všechno jen díky lepšímu přístupu ke zdravotní péči. A pak mi povídejte, že je současná doba férová. Říká se tomu přežití silnějších.“

„Ne, říká se tomu přežití bohatších a vy z toho hodláte vytěžit, co se dá. Vaše hamižnost nezná mezí.“

„Vy mi tak máte co vyčítat, že hromadím bohatství! Máte majetek v hodnotě přes pětasedmdesát miliónů dolarů a jak pomáháte světu? Vždyť jste se ani neozval vlastnímu synovi, ani jste se mu nepokusil pomoct, když na tom byl bídně, tak se mi neopovažujte kázat o morálce. Váš syn vás ani nezná, a přesto riskuje život, aby vás zachránil. Udělal byste to vy pro něj? Riskoval byste vlastní život kvůli cizímu člověku?“

Stephen tam jen seděl a vstřebával Ziverova slova. Silnější než hněv vůči tomu muži byl jen hněv, který cítil vůči sobě samotnému, protože jakkoli rád by to popřel, Julian měl pravdu. „A vy budete stát v čele toho obřího pokroku v medicíně? Uvězníte Boha v lékovkách a budete ho prodávat za patřičnou cenu?“

Julian na Stephena hleděl a lehkým úsměvem mu odpovídal na otázku.

„A je vám úplně jedno, jaký dopad to bude mít?“

„Žádný významný objev v dějinách se neobešel bez obětí,“ prohlásil Julian. „Stejně jako ve válce položí někteří lidé životy, aby mnoho dalších mohlo žít. Anebo slovy jistého zapomenutého myslitele: Potřeby většiny převažují nad potřebami menšiny.“

„Tím chcete říct, že potřeby bohatých převažují nad potřebami chudých. Můžete se tvářit, jak vznešeně a ušlechtile chcete, ale stejně jste jenom barbar, co nosí Pradu.“

Julian se díval Stephenovi zpříma do očí a neuhýbal pohledem. Pak se otočil ke sluhovi u dveří, kývl hlavou a vzápětí Stephena obstoupili dva hromotluci.

„Doprovodí vás zpátky do pokoje.“ Julian vstal; bylo na něm vidět, jak zatíná zuby, a prsty si už zase tiskl k čelu, aby ovládl vztek. „Buonanotte.“

Když Stephen kráčel do pokoje, v hlavě mu ozvěnou zněla Julianova slova. Potřeby většiny převažují nad potřebami menšiny. Tenhle člověk si kryje záda a neponechává nic náhodě. Stephen z hovoru vysledoval spoustu věcí, ale dospěl jen ke dvěma závěrům: Julian se pohybuje na hranici šílenství… a rozhodně ho nehodlá nechat naživu.

Julian se vrátil do knihovny a posadil se se sklenkou koňaku za stůl. Pomalu popíjel a pokoušel se zklidnit nervy; hlava ho bolela ještě víc než obvykle. Léky mu už vůbec nepomáhaly. S vypětím všech sil se snažil bolest ovládnout, zavřel oči a pokoušel se vypudit z mysli veškerý vztek a zuřivost.

Posléze zašel do vinného sklípku pro láhev portského Garrafeira, kterou si koupil při poslední návštěvě Portugalska. Portské mu vždycky uklidnilo rozjitřené nervy. Otevřel láhev a nalil si víno, kroužil jím v křišťálové koňakové sklence od Tiffanyho, prohlížel si jeho zlatohnědou barvu a pokoušel se vytěsnit z mysli narůstající úzkost. A víno brzy zabralo.

Všechno to začalo rutinní lékařskou prohlídkou – právě ta mu obrátila svět vzhůru nohama. Vždycky se těšil skvělému zdraví, naposledy zakusil zdravotní potíže, když mu bylo osm a málem zemřel na astmatický záchvat. Od té doby neměl s dýcháním žádné problémy, dokonce ho netrápily ani běžné virózy a nachlazení a nikdy nezakusil bolest s výjimkou občasných bolestí hlavy. Na tu komplexní lékařskou prohlídku zahrnující rentgenové vyšetření šel jen tak pro zábavu, chtěl se podívat, jak to vypadá uvnitř jeho těla. Ani ve snu by ho nenapadlo, jaké hrůzy objeví, když ta dvířka otevře. Teď by si přál, aby je mohl zase zabouchnout, aby mohl nějak vrátit čas a předejít tomu náhodnému rozmaru.

Na tomografických snímcích viděl vnitřek své hlavy; viděl tu věc přimykající se na mozku k velkému švu, viděl jak se ze samého nitra rozbíhají úponky připomínající tenké prsty. Neobvyklý nádor, doktor z něj byl zaskočený, nicméně o tom, že je to nádor, ani v nejmenším nepochyboval.

A chirurgický zákrok by byl fatální.

Navzdory veškerému bohatství, navzdory veškeré moci…

Julian umíral.

Všechen jeho lékařský výzkum byl k ničemu; doktoři se zatím ani o krůček nepřiblížili objevu léčby. Nedali mu žádný časový odhad, nedovedli mu říct, jak se jeho stav bude zhoršovat; jisté bylo jen to, že na konci ho čeká smrt. Jedinou naději pro něj představoval obsah truhličky známé jako Albero della Vita.

Když mu doktor Robert Tanner oznámil diagnózu – byli sami dva v knihovně –, Julian se jen usmál. Oba se zvedli a zamířili do sklípku. Julian vybral víno Shiraz a připil doktorovi za všechno jeho úsilí. Tanner mu vyjádřil hlubokou soustrast. Nedalo se odhadnout, jak dlouho už neobvyklý nádor v hlavě má. Možná měsíce, možná roky. Tanner mu doporučil chemoterapii a ozařování, ale vysvětlil mu, že tím jen získá víc času, ale nevyléčí ho to. Filozoficky spolu rozprávěli o životě a o kvalitě života, o překážkách, které se lidem stavějí do cesty, o tom, že nikdo neví, kolik času mu ještě zbývá, nikdo netuší, kdy se probudí do svého posledního dne.

Julian poděkoval doktoru Tannerovi za jeho úsilí i soucitná slova, připil si s ním na život a pak doktora pohřbil v hrobce číslo 789. Bylo to čestné místo, jen ob tři hrobky od jeho vlastní ženy a tchána.

Ještě se necítil nemocný, ale bolesti hlavy ho sužovaly čím dál častěji a ani nepotřeboval doktora, aby mu objasnil, co to znamená.

Teď stál ve sklepě, rozhlížel se po kryptě vybudované před dávnými lety, po temných strašidelných prostorách prosycených smrtí. Připadalo mu jako by se smrt vznášela všude kolem, číhala ve stínech a v tmavých rozích jako vzteklé zvíře připravené zaútočit na příští oběť. Ta temnota jako by pohlcovala i to málo světla, které v kryptě bylo. Julian měl pocit, jako by se po něm sápala, jako by z něj vysávala život, dusila v něm tu nepatrnou naději, kterou v sobě choval.

Jak se tak rozhlížel po hrobkách, po obětech, kterých se zbavil při dosahování svých cílů, bylo mu jasné, jaký osud ho nevyhnutelně čeká. Znal Písmo, věděl, že se na žádnou věčnou odměnu těšit nemůže.

Jeho osudem bude věčná temnota. Znal své hříchy lépe než kdokoli jiný, znal smrt, kterou rozséval, uspokojení, které cítil, když ukončoval něčí život.

Jeho jediná šance, jeho jediná naděje spočívala v té truhličce ukryté kdesi hluboko pod Kremlem.

A ve svém rozjitřeném stavu mysli dospěl k závěru, že jestli se ocitne tváří v tvář smrti, jestli mu ukradnou šanci na přežití, bude cítit jen a jen hněv. Jestli Michael selže, nejenže mu zabije otce, ale postará se, aby zemřeli i všichni jeho přátelé a jejich rodiny; Julianův hněv pocítí každý, koho Michael St. Pierre zná. A Michael bude u toho, bude přímo tady v téhle místnosti sledovat, jak umírají.

34

Michael hodil do rozbouřené tůně lano a sledoval, jak proud vsál oranžový míček uvázaný na konci pod hladinu, takže zmizel z dohledu ve starodávném tunelu vytesaném ve skalní stěně. Michael lano dál povoloval a proud mu ho vyškubával z rukou. Na silném provaze byla po každých pěti metrech označena vzdálenost; Michael bedlivě sledoval, kolik se ho odmotává. Patnáct metrů, dvacet, pětadvacet, třicet; lano svištělo, až se mu rozmazávalo před očima a z tření ho i přes rukavice pálily dlaně. A pak tah náhle ustal; pětasedmdesát metrů. Michael se podíval po Susan a pak se vrátil pohledem k lanu, které se cukalo v proudu. Uvázal ho k mohutnému skalnímu výčnělku a pro jistotu dvakrát zkontroloval uzly.

Jeskyně byla prozářena oranžovým světlem několika svíticích tyčinek, které Michael rozlomil a rozházel kolem. Byla prostornější, než si zprvu myslel, táhla se do délky patnácti metrů. Strop se klenul ve výšce čtyř a půl metru a visely z něj drobné vápencové útvary, miniaturní krápníky, které v oranžové záři vypadaly jako plameny obrácené vzhůru nohama. Michael pečlivě studoval kopii mapy, kterou vlastnoručně překreslil a zavařil do vodotěsného plastu; výrazně si na ní vyznačil nejen jeskyni, ve které se teď nacházeli, ale i přesné rozložení Liberie, kam měli namířeno. Položil na mapu kompas a vzal v úvahu délku vodního tunelu před nimi. Odhadoval, že to, co považuje za zamřížovaný vchod do komnaty, se v tunelu skloněném v pětačtyřicetistupňovém úhlu nachází přibližně po pětatřiceti metrech.

Rozepnul poslední ze tří vaků. Začal z něj vytahovat nářadí, každý předmět pečlivě zkontroloval a ještě překontroloval – malou vrtačku, šroubovák, autogenní svářečku – a teprve pak ho umístil do vodotěsné potápěčské tašky. Dal stranou čtyři malé tlakové láhve, v nichž bylo dost vzduchu na pětiminutovou cestu zpátky do venkovního světa, kterou budou muset podstoupit. Umístil do potápěčské tašky ještě tři balíčky semtexu s časovači a připjal si ji na opasek.

Pak rozbalil a rozložil nízkofrekvenční anténu. Byl to plochý, deset centimetrů široký pás dlouhý tři metry. Utvořil z něj kruh a připojil k němu vysílačku. Obyčejné rádiové signály skrz skálu neprojdou, ale nízké frekvence pronikají pevnými předměty líp; tahle anténa by měla být schopná vysílat signál skrz skálu aspoň na krátké vzdálenosti. A to bude stačit, protože Busch s Nikolajem se budou pohybovat vzdušnou čarou jen několik desítek metrů daleko. Bylo to preventivní opatření, ale nesmírně důležité. Potřebují zůstat v kontaktu pro případ, že by se vyskytly potíže.

Michael si zvedl na záda tlakovou láhev a upevnil si potápěčskou vestu. Připjal si horolezecký postroj a utáhl ho kolem pasu; pocinkávaly na něm nesčetné karabiny a vepředu měl dva úchyty pro slaňovací brzdu, která mu pomůže při sestupu i při cestě ven. Na každém lýtku měl potápěčský nůž a na každém boku vodotěsnou potápěčskou tašku. Na černou helmu si upevnil silné podvodní halogenové světlo, třikrát silnější než svítilny na hornických helmách. Ploutve si nevzal, dospěl k závěru, že by mu byly spíš na obtíž, protože se chystal do tunelu potopit nohama napřed, nechat se dolů unášet proudem a zpátky nahoru pak ručkovat po laně.

Susan si taky navlékla postroj a pevně si ho utáhla.

„Jdu tam sám,“ oznámil jí Michael, ani se neohlédl.

„Tohle už jsme probírali.“ Susan otevřela ventil na tlakové láhvi, zkontrolovala regulátor a dál se připravovala na ponor.

„Vidíš, jak to vypadá?“ Michael se k ní otočil. „Je to jako odtoková roura, do úzkého tunelu se valí tuny vody. Je tam obrovský tlak, jak se všechna ta voda snaží protlačit padesátkrát menším otvorem. Tohle není jen nebezpečné – tady jde o život. Mohlo by tě to zabít.“

„Tebe taky, zvlášť když půjdeš sám. Víš, co velí první potápěčské pravidlo – nikdy se nepotápěj sám. Máme jen jeden pokus, a jestli umřeš,“ Susan si hodila tlakovou láhev na záda a upevnila si popruhy, „tak umře i Stephen.“

Michael se na ni zamračil. „Zvládnu to sám…“

„Možná jsi dobrý horolezec,“ skočila mu do řeči Susan, aby trochu odlehčila tíživý okamžik, „ale já jsem přímo výborná.“

„Pokud to nevíš, tak se chystáme potopit pod vodu, ne zdolávat K2.“

„Nemůžeš vědět, co všechno budeme muset dělat. Potřebuješ mě – možná ti to nedochází, ale prostě mě potřebuješ.“ Susan zvedla ruku a předvedla mu hodinky na zápěstí. „Vzala jsem si svoje hodinky pro štěstí, vidíš?“

Michael si připjal k vestě tři potápěčské tašky a obrátil se k ní. Nesnášel, když měla pravdu. „Tohle je pěkně pitomý nápad,“ prohlásil, otočil ji k sobě zády a překontroloval jí výstroj, tlakovou láhev, regulátor. Vší silou zatáhl za postroj, až se zajíkla, ale nepostěžovala si. Pak si strčil regulátor do pusy, dvakrát se nadechl a zase regulátor vyplivl.

„Sleduj mě, dělej přesně to, co ti řeknu, a jestli – jestli – se do té místnosti dostaneme, tak se taky chovej podle mých pokynů, nebo tě tam nechám. Kapišto?“

Přitakala, plivla do masky a rozmazala sliny. Pak se sklonila, opláchla masku ve vodě a nasadila si ji.

Michael jí narazil na hlavu helmu a rozsvítil reflektor. Připjal Susan postrojem k lanu, popadl její regulátor a strčil jí ho do pusy. „Já půjdu první, ty se drž tak metr a půl za mnou. Vím, že se vyznáš v horolezectví, ale tohle nebude jako šplhat na skálu, bude to jako vláčet na zádech padesát kilo. Tah toho proudu je vážně silný.“ Michael se připjal k lanu před Susan a několikrát přejel brzdou po lanu sem a tam, aby si ověřil, že funguje, jak má. Pak silně zatáhl za napjaté lano a s uspokojením kvitoval, že je uchyceno bezpečně. Oba se Susan se zadívali na vodu, světla jejich reflektorů se odrážela od hladiny a skalních stěn. Pak se podívali jeden na druhého. Chviličku jen tak stáli a potom Michael položil Susan ruku na rameno. „Všechno v pohodě?“

S úsměvem přisvědčila. V očích neměla ani stopy strachu, jen sebejistotu. Michael žasl nad silou její vůle. A i když ji považoval za neochvějnou optimistku, byl rád, že si neuvědomuje, čemu bude čelit, protože kdyby to věděla, měla by stejný strach jako on sám a to teď rozhodně nepotřeboval.

Zahleděl se na vodu, na to, jak se mele v místech, kde se lano ztrácelo z dohledu. Přiměl se soustředit myšlenky na nadcházející úkol, zastrčil si regulátor do úst a skočil do tůně. Stáhl si masku přes obličej a rychle se potopil pod hladinu, aby si na vodu co nejrychleji zvykl a zorientoval se v ní. Silný proud ho strhával, snažil se ho táhnout směrem k tunelu. Ale z cesty tam neměl zdaleka takové obavy jako z cesty zpátky. Budou muset šplhat po laně proti téhle valící se mase vody; možná to bude náročnější než cokoli, co dosud v životě zakusil.

Postroj ho držel na místě, zatímco se kolem něj hrnula voda. Tah proudu byl přímo děsivý, Michael měl pocit, že se ho snaží strhnout do náruče smrti, a nejhorší bylo, že to hodlal dopustit. Susan taky skočila do vody a vmžiku se potopila vedle něj.

Michael jí ukázal vztyčený palec, uvolnil brzdu a nechal ji volně klouzat po laně. Proud ho začal táhnout, Michael se natočil, aby byl nohama napřed, a díval se před sebe. Rozeznal ústí tunelu. Zelo ve tmavé skále jako bezedná černá díra. Světlo reflektoru na helmě při každém Michaelově pohybu tančilo kolem. Ústí tunelu se nacházelo čtyři metry pod hladinou a mělo na šířku metr a půl. Michael viděl, jak v něm krouží droboučké bublinky a zvířené usazeniny. Ohlédl se. Susan byla kousíček za ním a v očích neměla sebemenší stopy paniky, ale Michael si říkal, že se to možná změní, až je tunel vtáhne do sebe.

Dál nechával postroj klouzat po laně a přibližoval se k ústí tunelu; nohy držel u sebe a vypjatými chodidly mířil vpřed. Vůbec nemusel plavat, tah proudu všechno obstaral sám. A než se nadál, vsál ho tunel dovnitř.

Bylo to, jako by se ocitl uprostřed tornáda, všude kolem něj vířila voda. Kdyby neměl lano, kterého se mohl přidržovat, nejspíš by jím voda házela ze strany na stranu, otloukala by ho o stěny tunelu a zatáhla ho až bůhvíkam dolů. Odpočítával na provaze vzdálenost; na průchod k Liberii by měl narazit po pětatřiceti metrech. Pořádně se orientovat bylo skoro nemožné; člověk nemohl sledovat bublinky, aby poznal, kde je nahoře a kde dole, protože zběsile vířily všude kolem.

Michael zaklonil hlavu a spatřil Susan hned za sebou, držela s ním tempo.

Deset metrů. Michael zvolna klouzal po laně a zápolil s proudem.

Pětadvacet metrů. Michael se pomalu rozhlížel, osvětloval reflektorem stěny tunelu, jestli někde zahlédne průchod.

Třicet metrů. Susan se za ním držela ve vzdálenosti metr a půl, přesně jak jí poručil. Michael se každou chvíli ohlížel, dělal si o svou nevítanou společnici starost. I když ji považoval za břemeno, které odvádí jeho pozornost od hlavního úkolu, uznával ji pro její neochvějnou sebejistotu; byla silnější, než čekal.

Pětatřicet metrů. Nikde ani stopy po vchodu do Liberie. Michael zpomalil a Susan se zařídila podle něj. Oba se rozhlíželi kolem, ale ne a ne zahlédnout žádný průchod. Michael sestupoval kousek po kousku níž a níž a otáčel hlavou ze strany na stranu.

A pak to spatřil, přímo před sebou, ve čtyřiceti metrech. Pomaličku se spouštěl, dával si pozor, aby to místo nepřejel, protože mu bylo jasné, jak namáhavé by bylo povytáhnout se zpátky. A hlavně si musí šetřit síly na zpáteční cestu. Když se ke čtvercovému otvoru přiblížil, viděl, že má na šířku necelý metr, byl zapuštěný půl metru hluboko v bočním tunelu. Michael se zastavil a nahmatal skrz proudící vodu mříž. Pevně ji sevřel, přitáhl se do bočního tunelu a sáhl pro nůž. Prohlížel si mříž; nikde žádné šrouby, žádné zámky, které by se daly otevřít. Zapříčil se v tunelu a zatlačil do mříže. Bez odporu se poddala a zhoupla se na silných pantech dozadu.

Michael se ohlédl po lanu a pak se vrátil pohledem k novému tunelu. Vší silou zacloumal mříží, aby zjistil, jak je pevná a co vydrží. Tohle byla nejzrádnější a nejnebezpečnější součást celé operace. Věděl, že nesmí udělat chybu. Pevně se přidržel mříže a připjal se k ní za nové jističi lano. Pak se odpoutal od původního lana a rychle se přitáhl vzhůru.

Uplaval tři metry. Proud tu byl ve srovnání s tím, který právě opustil, zanedbatelný. Plaval dál, cestou odmotával od pasu lano, až konečně prorazil hlavou nad hladinu. Rozhlédl se. Nacházel se v podzemní vodní nádrži. Ostré světlo reflektoru na helmě poskakovalo po vlhkých stěnách. Uměle vybudovaná místnost ze žuly a cihel byla obrovská, ve stěnách byly prázdné úchyty pro pochodně. Na opačné straně zel jediný vchod.

Michael nemarnil čas. Potopil se a plaval zpátky. Susan na něj hleděla z hlavního tunelu, proud jí smýkal sem a tam. Michael jí ukázal vztyčený palec a pokynul jí, ať plave k němu. Natáhla ruku, připjala se jistícím lanem k mříži, pak sáhla za sebe a odepjala se od původního lana. Proud kolem ní byl pořád silný; Michael viděl, jak jí vlasy vykukující zpod helmy divoce víří kolem tváře.

Natáhl k ní ruku, ale Susan ji ignorovala. Sama se přitáhla do bočního tunelu směrem k němu.

A pak zčistajasna kovová příčka, ke které se připjala, praskla. Proud okamžitě vtáhl Susan zpátky do hlavního tunelu. Zašátrala rukama kolem sebe, pokoušela se něčeho zachytit, ale marně. Než si Michael uvědomil, co se děje, byla ta tam. Proud ji vsál do temnoty.

35

Busch stál uprostřed operačního sálu a tep mu pulzoval rychleji než kdykoli předtím, rychleji než během nejvypjatějších momentů policejní práce. V životě si nepřipadal víc mimo zákon než právě teď. Rozhodně nečekal, že se po odchodu od policie ocitne na takovémhle místě – deset pater pod sídlem ruské vlády –, natožpak že sem přijde krást. Myslel na Jeannii, na děti a na slib, který jim dal – že se mu nic nestane a bezpečně se k nim vrátí. Jeannie mu sice vmetla do tváře, ať se nevrací vůbec, ale věděl, že z ní mluvil vztek; nebylo to poprvé, kdy mu verbálně dala kopačky. Odsunul tyhle myšlenky i strach do nejzazšího koutku mysli a rozhlédl se.

Operační sál byl špičkově vybavený – od nejmodernějších počítačů až po seřizovatelná stropní světla. Kvůli kamerám rozestavěným na několika místech to tu vypadalo spíš jako na scéně, kde se má natáčet film, než jako ve skutečném operačním sále. Jako by tu měli pitvat mimozemšťana, a ne operovat nevinnou ženu.

„Nepřišli jsme sem na exkurzi,“ upozornil ho ode dveří Nikolaj. „Musíme sebou hodit.“

Busch se naposledy rozhlédl po místnosti a zastavil se pohledem u protější zdi, kterou skoro celou zabíralo obrovské okno. Zíral na svůj vlastní odraz, do potemnělé místnosti za sklem neviděl. Vtom se rozsvítila světla. Nikolaj vešel do pozorovatelny, kde byly na stupňovitě se zdvíhající podlaze rozestavěny červeně polstrované židle. Něco říkal, Busch viděl, jak se mu pohybují rty, ale neslyšel ani slovo.

Vešel za ním.

„Pomozte mi, budte od té dobroty,“ řekl Nikolaj a podal mu roličku hnědavého tmelu. Podržel konec a Busch s roličkou v rukách vykročil zpátky, takže se tmel roztahoval po místnosti jako provázek. Pak oba podřepli a začali provázek tmelu vmačkávat do mezírky mezi kobercem a podlahovou lištou podél stěny. Michael vytvořil tu poddajnou směs z dusičnanu draselného, cukru a desfluranu a obalil jí hořčíkový drát. Nikolaj vytáhl z kapsy malou krabičku se dvěma hroty. Došel do rohu místnosti a odsunul drobný květináč s umělým kapradím. Zapíchl hroty do tmelu a postavil kapradí zpátky na místo.

Vtom cinkl výtah, až sebou oba škubli. Nikolaj okamžitě hmátl po vypínači, zhasl a oba se přikrčili. Busch tiše zavřel dveře a to už slyšeli, jak někdo otvírá dveře operačního sálu; cvaknutí se ozvěnou odrazilo od zdí. Nikolaj s Buschem se proplížili po třech schůdcích nahoru a ukryli se za poslední řadou židlí.

Do operačního sálu vešel kdosi v bílém lékařském plášti. Šel pomalu, ale sebejistě. Dlouhými neuspěchanými kroky kráčel přes místnost, chvilkami přivíral oči a zdálo se, že naslouchá. Byl hubený jako rákos a Busch ho odhadoval tak na pětašedesát, i když se mohl mýlit. Drsnou tvář měl poznamenanou jizvami po akné. Přísné černé obočí mu dodávalo panovačné vzezření, vypadal, jako by vyzařoval autoritu i vůči liduprázdné místnosti. Přecházel sem a tam, dotýkal se přístrojů, kontroloval chirurgické nástroje. Byl jako herec, který přijde na jeviště celé hodiny před představením, aby zklidnil nervy a setřásl trému. Až na to, že v jeho pohybech nebylo ani stopy po nervozitě; vyzařovala mu z očí naprostá sebejistota. Nebylo pochyb, že právě on povede celou operaci.

Ohlédl se doprava směrem k oknu. Busch s Nikolajem se instiktivně přikrčili ještě víc, i když do ztemnělé místnosti nemohl vidět. Muž naklonil hlavu ke straně a zadíval se na vlastní odraz, tak jako před chvilkou Busch. Prohlížel si sám sebe, upravil si límeček, narovnal kravatu.

„To je Skovokov,“ zašeptal Nikolaj. „Je to arogantní hajzl.“

Skovokov dál hleděl na sklo a sám pro sebe se usmál; Busche z toho zamrazilo až do morku kostí. Tenhle muž byl očividně zaslepen vlastní genialitou, protože na ohavný zevnějšek, který na něj hleděl z odrazu ve skle, rozhodně nemohl být pyšný. Nikolaj šeptem poznamenal: „Doktor, který chce mít při práci publicum, si zaslouží, aby ho zničilo vlastní ego.“

Busch se na něj zadíval; nebyl si jist, co přesně Nikolaj myslí výrazem „zničilo“.

Skovokov se odvrátil od prosklené stěny a vyšel ze sálu. Nikolaj s Buschem si unisono oddechli…

… když vtom se dveře sálu zase otevřely. Busch a Nikolaj se přimáčkli k podlaze na nejhořejším stupínku. Busch přesto viděl na Skovokova, jak vchází zpátky do sálu. Došel k operačnímu stolu a začal ho zkoumat, obhlížel si své jeviště.

Busch tajil dech a jen se v duchu modlil.

Skovokov došel k oknu a znovu se na něj zahleděl, pravou ruku měl v kapse a levou se škrábal na temeni. Busch zahlédl, jak se mu na prstě blýskl snubní prstýnek, a nešlo mu do hlavy, jak někdo může milovat takového člověka.

Vtom se Skovokov otočil na patě a odešel ze sálu stejně nečekaně, jako do něj předtím vešel. Zavřel za sebou.

Busch s Nikolajem počkali tři minuty a teprve pak na štěrbinu otevřeli dveře do chodby. Všude ticho, nikde nikdo. Nikolaj se odvážil vyjít na chodbu a zaslechl vzdálené hučení výtahu.

„Odešel.“

Došli k výtahu a Busch otevřel dveře. Rozsvítil baterku, sklonil se, aby se při své stodevadesáticentimetrové výšce průchodem protáhl, a seskočil do výtahové šachty. Nikolaj skočil za ním. Oba vzhlédli a spatřili kabinu výtahu vzdalující se do temnoty. A pak se náhle tři metry nad jejich hlavami probudily k životu lasery a rozsvěcovaly se výš a výš, jak kabina stoupala. Když kabinu pohltila temnota, šachta byla už zase protkána hustou pavučinou křižujících se červených paprsků.

„Řekl bych, že tohle nebude nejlepší úniková cesta,“ poznamenal Fetisov.

Busch se obrátil k ovládacímu panelu na zdi a otevřel ho.

„Víte jistě, co děláte?“ zeptal se Nikolaj. „Tohle není tak úplně vaše parketa.“

Busch ho ignoroval a prohlížel si vnitřek panelu. „Určitě Genevievu přivezou sem dolů v šest padesát?“

„Jo,“ přisvědčil Fetisov. „Jak víte, který spínač je ten pravý?“ nedal se odbýt.

„Tak heleďte, neptejte se mě, jestli vím, co dělám, a já se nebudu ptát vás, jak jste obstaral všechny ty věci, zejména semtex. A odkud máte všechny informace – na to se radši taky nebudu ptát.“

Nikolaj se na okamžik zamyslel a pak se usmál. „To mi přijde fér.“ O krok poodstoupil. Busch přejížděl prstem po schématu nalepeném na zdi a pokyvoval hlavou. Obrátil pozornost zpátky k panelu, dotkl se velkého červeného spínače a spokojeně se usmál, že našel co hledal. „Tenhle spínač. Stačí ho zmáčknout a kabina se rozjede dolů.“

„Vypadá to, že Michael měl pravdu,“ řekl Fetisov, který jeho počínání přihlížel.

„V čem?“ Busch zavřel panel, ještě jednou se podíval na nekonečnou pavučinu laserů a vylezl z výtahové šachty.

„Ve dvou věcech,“ odpověděl Fetisov a taky vylezl ven. „Zaprvé v tom, že jste sice velkej, ale rozhodně ne blbej.“ Zavřel výtahové dveře.

„Tak teda díky,“ potřásl hlavou Busch.

Mlčky zamířili chodbou ke klimatizačnímu potrubí půl metru pod stropem. Nikolaj se přitáhl nahoru.

Busch k němu přistoupil a zatlačil mu na nohy, aby mu pomohl dovnitř. Pak se sám zachytil okrajů a nasoukal se svou mohutnou postavou do úzkého otvoru. „A co je ta druhá věc?“ Jeho hlas se ozvěnou odrážel od stěn potrubí.

„To vám prý nesmím říct.“

Busch se zamračil a upevnil mříž ventilace zpátky na místo. „Cože? Kecy.“

Nikolaj se rozesmál. „Varoval mě, že přesně takhle to okomentujete.“

36

Michael se zděšeně díval do tunelu, ve kterém zmizela Susan. Proud ji surově strhl do temnoty.

Bez rozmýšlení se odepjal od mříže a přichytil se zpátky k jistícímu lanu. Ani se neobtěžoval se slaňovací brzdou a nechal se unášet proudem; periferním viděním vnímal, jak kolem něj sviští stěny tunelu. Snažil se udržet napjaté tělo a propjaté špičky, kterými mířil přímo před sebe jako jezdec na závodních saních. Bradu tiskl k hrudi, aby si mohl svítit reflektorem na helmě, ale stejně neviděl nic než temnotu. Věděl, že lano se přestalo odmotávat po pětasedmdesáti metrech, což bylo pětatřicet metrů od vchodu do postranního tunelu. Znamínka označující pětimetrové úseky, se zběsile míhala kolem. Nelámal si hlavu žádnými „kdyby“, soustředil se jen na to, aby se včas dostal na konec lana a zachránil Susan.

A pak ji před sebou konečně spatřil, proud ji tiskl ke změti bílých klacků a kamení. Házelo to s ní sem a tam, regulátor jí vypadl z pusy a zmítal se kolem ní jako had s useknutou hlavou. Susan se ho úporně pokoušela nahmatat. Michael zablokoval brzdu na laně a zastavil se kousíček nad ní. Sáhl po svém záložním regulátoru a strčil jí ho do pusy. Zpanikařené se na něj dívala a lokala vzduch. Když se její dech zpomalil, Michael zachytil její vlastní regulátor, který kolem ní pořád poletoval, a podal jí ho. Gestem jí naznačil, ať se uklidní. Začal ji ohmatávat, aby zjistil, jestli není zraněná, a vtom si jich všiml. Susan ležela na tělech dvou mrtvých potápěčů. Spočívali na čemsi, co původně považoval za změť klacků, ale teď viděl, že to žádné klacky nejsou, byly to kosti, stovky kostí, vrstva za vrstvou. Holenní kosti, stehenní kosti, lebky; všechny se pravděpodobně zachytily na mřížce na konci tunelu. Neustálé proudění vody z nich servalo oblečení i maso, dokonale je očistilo a ohladilo. Michael nedokázal odhadnout, kolik mrtvých tu leží, ale bylo nad slunce jasnější, že kdo tady jednou skončí, ten se zpátky nahoru přes obrovský tlak proudu nedostane.

Michael se zase zadíval na potápěče; měli prázdné tlakové láhve a hleděli na něj skelnýma, bezživotnýma očima. Kolem nich tancovalo tenké lanko s roztřepeným koncem, jako by se jim vysmívalo. Michaela zachvátil děs – ne kvůli tomu, kde se se Susan ocitli, ne kvůli všem těm mrtvým kolem, ale proto, že jednoho z potápěčů poznal. Byl to Lexie, Fetisovův synovec. U pasu měl naditou brašnu; při nárazu na hromadu kostí se roztrhla. Trhlina nebyla velká, ale stačila, aby se na blyštivém obsahu odrazilo světlo Michaelovy svítilny. Brašna byla plná zlata. Michael ji Lexiemu odepjal a strčil si ji do potápěčské tašky.

Susan otočila hlavu a celá strnula, protože jí došlo, čeho se dotýká. Popadla Michaela a přitáhla se blíž k němu. Michael se jí podíval do očí a ukázal vzhůru do nakloněného kanálu, kterým se hrnula voda. Susan pomalu přitakala.

Michael ji připjal na lano. Zadíval se nahoru do kanálu; od bezpečí je dělilo pětatřicet metrů. Vší silou se začal přitahovat vzhůru. Po každém přitažení uvolnil brzdu, posunul ji po laně o kus výš a pak se zase povytáhl nahoru; mechanicky a s vypětím všech sil pokračoval dál a dál. Seshora na něj tlačil proud a snažil se mu překazit každý pohyb. Bylo to jako pokoušet se běžet proti orkánu, jako tlačit do kopce plně naložený vůz, jako prodírat se bahnem. Nejenže zápolil se silným proudem, ale ještě ke všemu s sebou táhl Susan a Lexieho těžkou brašnu plnou zlata. Susan se sice snažila přitahovat sama, ale nebylo to moc platné. Byla zesláblá z toho, jak ji předtím proud zrádně strhl a přirazil mezi mrtvá těla a kosti.

Michaelovi s každým přitažením ubývalo sil, svaly ho pálily, zrychleně dýchal. Bublinky, které vydechoval, voda okamžitě stahovala dolů. Ale kousek po kousku pořád postupoval dál, s námahou zdolával jeden označený úsek lana za druhým. Po patnácti metrech měl pocit, že už je u konce sil, ale věděl, že vzdát se nepřipadá v úvahu. Po pětadvaceti metrech se mu trochu ulevilo, protože Susan se konečně začala pořádně přitahovat sama. Po třiceti metrech nad sebou spatřil černé ústí bočního tunelu. To mu vlilo do žil novou naději a dodalo mu sílu zdolat posledních pět metrů.

Přitáhl se do bezpečného útočiště bočního tunelu a zase se připjal k mříži; tentokrát pro jistotu několikrát zkontroloval, že ho opravdu udrží. Pak se otočil a vtáhl Susan do postranního tunelu za sebou. Odepjali se od jistícího lana a zamířili k podzemní nádrži.

Vyplavali nad hladinu a Michael se vyčerpanými pažemi vydrápal na břeh. Otočil se a vydal poslední špetky energie na to, aby z vody pomohl Susan. Oba se natáhli na kamennou podlahu, vyplivli regulátory a lapali po dechu. Leželi tam se zavřenýma očima snad celou věčnost, polámaní a rozbolavělí.

„Díky,“ zašeptala Susan.

Michael mlčel. To, že Susan málem zemřela, byla jen nešťastná náhoda. Ale bude pro ně mít nedozírné následky, což Susan zatím netuší. Vyšplhat se těch pětatřicet metrů jim trvalo patnáct minut, pět minut předtím strávili na dně tunelu a celou dobu přitom dýchali zrychleně. Spotřebovali skoro všechen vzduch v tlakových lahvích.

A až dokončí svůj zdejší úkol – pokud se jim to vůbec povede –, čeká je další náročný výstup, aby se dostali zpátky nahoru, další zápas s proudem. Michael si spočítal, že jim bude trvat zhruba stejně dlouho – patnáct minut. Zkontroloval potápěčský počítač – zbývá jim vzduch sotva na nějaké tři minuty, pokud vůbec.

Rozhodl se, že to Susan zatím neřekne, není důvod předčasně vyvolávat paniku. Teď je potřeba soustředit se na úkol, který leží bezprostředně před nimi, ostatními problémy se bude zabývat později. Vstal a sundal si potápěčskou výstroj. Susan udělala totéž a při vysvlékání se bolestně kroutila; nejspíš se pořádně potloukla a má štěstí, pokud si nic nezlomila. Michael vytáhl pár svíticích tyčinek, rozlámal je a poházel kolem. Podzemní místností se rozlila oranžová záře, jako by zažila svůj první východ slunce.

„Mrzí mě to,“ řekla Susan.

„Co kdybys tu zůstala a odpočinula si?“ nadhodil Michael, vytáhl mapu a zadíval se do ní. Nádrž byla na mapě jasně vyznačena, nacházela se na konci dlouhé chodby vedoucí ke třem místnostem označeným jako Liberia. Pořád nemohl uvěřit tomu, že se dostali až sem. Ačkoli to Susan neřekl, nedával si ani padesátiprocentní naději, že se jim to povede. Teď byl rád, že dovedl optimismem potlačit všechny obavy a pochybnosti. Jen doufal, že mu toho optimismu zbývá dost, aby vymyslel, jak se odsud dostat zpátky na povrch.

Susan si ještě pořád sundávala výstroj. „Omlouvám se, už to nezpackám.“

Michael se na ni podíval. Sice měl vztek, ale udělalo na něj dojem, že si Susan ani v nejmenším nestěžuje na bolest. Musela do té hromady kostí narazit v pořádné rychlosti. Navzdory bolesti se zmohla na to, že pořádný kus vyšplhala po laně proti proudu vlastními silami. Michael si o ní rozhodně zlepšil mínění. „Nestalo se ti nic?“ zeptal se. Přistoupil k ní, protože spatřil, že jí zpod košile teče krev. Když se podíval zblízka, zjistil, že krvavá stopa vede k rameni.

„Budu v pohodě,“ řekla a napřímila se. „Ale ta hromada kostí… Ti mrtví…“

„Já vím.“

„Myslíš, že taky hledali Liberii?“

Michael vytáhl z potápěčské tašky brašnu, kterou sebral Lexiemu a vysypal její obsah na zem. Bylo v ní stěží třicet předmětů, ale měly nepředstavitelnou hodnotu. Šperky, poháry, truhlička, talíře, a to všechno z ryzího zlata. Některé předměty byly posázené drahokamy, jiné zdobené umnými rytinami. Všechny pocházely z dob dávno minulých.

„Myslím, že ji dokonce našli.“

„Jak to…?“

„Byl to Lexie. Pitomec. Přetrhlo se mu lano.“

„Jestli tu byl Lexie, tak…“ Susan zhrozeně vytřeštila oči. „Paul…“

„Jo,“ přitakal Michael; jestli se sem Lexie pokoušel dostat, tak to určitě bylo na Fetisovův příkaz. A v tom případě se Fetisov nepochybně pokusí Busche podrazit. „Nech mě, ať se ti mrknu na to rameno.“

„Co bude s Paulem?“

„My pro něj momentálně nemůžeme nic udělat. Neboj, on se o sebe umí postarat.“ Michael doufal, že se nemýlí. Od počátku o Rusovi pochyboval a teď se mu nejhorší obavy potvrdily. Busch je v nebezpečí a Michael jen doufal, že mu to dojde, než bude příliš pozdě.

Susan si neochotně odhrnula košili a předvedla Michaelovi zakrvácená záda.

„Není to tak zlé,“ utrousil Michael, když si na ni posvítil reflektorem na helmě. Krev se jí řinula z rány na levém rameni; jak se mísila s vodou, vypadalo to jako smrtelná rána, ale Michael věděl, že to tak vážné nebude. „Co kdyby sis sedla?“ Sáhl do potápěčské brašny a vylovil miniaturní lékárničku. Našel v ní jehlu, nit a líh. „Nemůžu ti slíbit, že se mi to povede úhledně.“

„Víš, co se říká o jizvách?“ Susan se posadila na kamenné podloží a přitáhla si kolena k bradě.

Michael podřepí za ní a zblízka si prohlížel ránu. „Ne, co?“

„Ze je lepší, když jsou na povrchu, než když jsou uvnitř.“

„Asi to bude trochu štípat.“ Polil jí rameno lihem a rychle na něj foukl, tak jako to dělala jeho máma, když mu v dětství dezinfikovala odřeniny. Susan ani necekla. Na Michaela to zapůsobilo. Věděl, že ji to musí bolet jako čert; sám se v podobných situacích ocitl víckrát, než mu bylo milé. „Všechno v pohodě?“

„Jo,“ hlesla Susan. Oči měla zavřené a pečlivě ovládala dech.

Michael jí ránu otřel a navlékl do jehly nit. Namočil ji v lihu a položil Susan ruku na rameno hned nad ranou. „Připravená?“

„Jen šij, doktore.“

Opatrně jí provlékl jehlu kůží, protáhl ji nad ranou a pak provlékl skrz kůži na druhé straně. Pevně nit utáhl, aby spojil roztrženou kůži k sobě. Susan dál pečlivě udržovala pravidelný dech, i když Michael nepochyboval, že zakouší pořádná muka. Nemohl si pomoct, musel ji obdivovat. „Cestuješ hodně?“ zeptal se. Sice mu ta otázka přišla hloupá, ale za každou cenu chtěl odvést pozornost od šití. Zase utáhl nit a provlékl jehlu kůží.

„Poslední dobou moc ne. Ale loni jsem byla v Římě.“

„Fakt? Já taky. Pracovně, nebo za zábavou?“ Pevně stáhl kůži k sobě a znovu zajel jehlou do Susanina těla.

„Od obojího trochu. Co ty?“ zeptala se a ani se jí přitom nezachvěl hlas.

„Výlučně pracovní záležitost.“ Nelhal. Strávil týden ve Vatikánu a málem přišel o život při pekelně riskantní loupeži.

„Skoda. Vatikán je úžasný, až to bere dech. Jestli se do Říma ještě někdy vrátíš, měl by ses tam podívat.“

Michael se usmál. „Dám si to na seznam.“

Už jí udělal na zádech deset stehů, byl v polovině. Uvázal uzel, pak navlékl do jehly další nit a začal nanovo.

Susan se rozhlížela po místnosti a světlo reflektoru na její helmě dopadalo na otvory pro pochodně, na drobné ventilační otvory vysekané v žulovém stropě, které měly odvádět kouř, a na prázdné police vytesané ve zdech. V celé místnosti nikde nebylo vůbec nic s výjimkou jejich výstroje a hromádky zlata; odložené předměty vrhaly na žulové stěny výhrůžné stíny. „Jak myslíš, že je tahle místnost stará?“ zeptala se Susan a dál se rozhlížela kolem.

„Nejmíň pět set let. Sofie Palaiologovna ji nechala vystavět, ještě než se narodil Ivan.“

„Ale určitě sem nechodila stejnou cestou jako my.“

„Ne, bývalo tu vchodů víc, ale Ivan je nechal zasypat. Tohle byla princeznina soukromá lázeň či vodní nádrž.“ Michael dokončil poslední steh, udělal na niti uzel a opatrně Susan osušil ránu košilí. „Jsi prvotřídní pacientka.“

Ohlédla se po něm. „Přiznej, že jsem první, kterou jsi kdy měl.“

„Krom toho, že jsem občas vyspravoval sám sebe?“ usmál se Michael. „Jo.“

„Aspoň budu mít o čem vyprávět, až si na nějakou sešlost Americké advokátní asociace vezmu šaty bez ramínek.“

Michael jí pořádně ovázal ránu obvazem. „Tak, a můžeme se vydat vstříc dalším katastrofám.“

Susan se zvedla a dlouze se mu zadívala do očí.

Michael měl pocit, jako by v jejím pohledu úplně utonul, a do tváří se mu nahrnula krev.

„Díky,“ řekla nakonec a pronesla to tak upřímně, že to znělo spíš jako omluva.

Michael s úsměvem přikývl.

Vstal, zvedl potápěčskou tašku, vytáhl z ní středně velkou brašnu a hodil si ji přes rameno. Pak vylovil baterku, rozsvítil ji a sundal si helmu. Vykročil k průchodu na konci místnosti a cestou se mrkl na hodinky. „Už musíme jít.“

Susan si taky sundala helmu a zamířila za ním do dlouhé chodby z tmavě červených cihel. Chodba byla uzoučká, maximálně metr na šířku, a měla nízký strop. Po patnácti metrech se stáčela doleva a začala se mírně svažovat. Michael postřehl, že ze vzduchu se vytrácí vlhkost, po chvíli by se dal označit téměř za suchý. Šli za světlem baterky nejmíň minutu, než konečně dorazili do rozšířené prostory, která se po obou stranách ztrácela v temnotě. Před sebou uviděli dveře z těžkých cedrových prken vyztužených širokými železnými pásy. Uprostřed měly zámek s velkou klíčovou dírkou. Byl starobylý, ale Michael si takové zámky předem nastudoval. Věděl, že se jím uvolňují čtyři mohutné západky, které vedou skrz celé dveře až do žulových stěn. Ve své době byl nepřekonatelný, poradila by si s ním leda tak malá armáda.

Michael vytáhl malou vrtačku a rychle odvrtal železný kryt zámku. Vnitřní mechanismus zámku byl masivní a kupodivu skoro vůbec nezrezivěl. Michael vytáhl z brašny skoro půlmetrové páčidlo a vrazil ho dovnitř. Pokusil se jím pootočit, ale zámek se ani nehnul; opřel se do páčidla vší silou, ale pořád nic. Otočil se k Susan. S úsměvem k němu přistoupila a položila ruce vedle jeho. Oba ze všech sil zabrali a zámek pomalu, pomaloučku zaskřípěl na protest. Páčidlo se dalo do pohybu, celé dveře vrzaly a mechanismus zámku se pohyboval, až konečně povolil. Michael odložil páčidlo na zem a zatáhl za ohromný kruh na dveřích. Dveře se začaly pomalu otvírat. Z místnosti za nimi dýchla zatuchlina. Michael si povšiml, že dveře byly důkladně zapečetěny jakýmsi dehtem, aby byly vzduchotěsné. Když se otevřely dokořán, posvítil za ně baterkou a zatajil dech. Susan, která pohledem sledovala světlo baterky, zavrávorala a vydechla: „Panebože.“

37

Bylo jich celkem třicet, většinou to byli doktoři, muži i ženy, a mezi nimi pár politiků a byznysmenů, kteří proti svým intelektuálnějším protějškům působili slizce a kapitalisticky – zkrátka reprezentativní vzorek světa moderní medicíny. Skupinky těch prominentních návštěvníků vycházely v pravidelných intervalech z výtahu, který je sem přivážel ze zemského povrchu; plazil se šnečím tempem a zdolat deset pater tam a zpátky mu trvalo tři minuty. Otáleli ve vestibulu a pochutnávali si na čerstvých pirožcích, ovoci a černé kávě.

Mezi návštěvníky se vmísil doktor Skovokov se svým týmem. Všichni se pokoušeli zaujmout jeho pozornost, vetřít se do přízně toho člověka, který držel ve svých rukou budoucnost znovuvzkříšeného ruského vedoucího postavení ve světě medicíny. Byl jako rocková hvězda, která se po záhadném patnáctiletém zmizení zase objevila na jevišti. Věhlas starší generace se chystal splynout s generací novou, která prahla po uznání tím spíš, že žila ve světě, který ji odsouval na vedlejší kolej.

Jen jeden doktor osaměle postával stranou a nevšímal si hovoru ostatních. Třímal středně velkou brašnu a zdálo se, že si prohlíží tváře všech kolem. Jeho mohutná vysportovaná postava příkře kontrastovala s ostatními těstovitými doktůrky. A ruce měl drsné a silné, nebyly to jemné ruce chirurga nebo někoho, kdo se zaobírá intelektuálním bádáním či počítáním peněz. Busch ho pozoroval ukrytý za mřížkou v klimatizačním potrubí. Pro Rusy to byl prostě jen jeden z doktorů, ale Busch v sobě nezapřel bývalého policajta a viděl v něm hrozbu. Tenhle člověk sem nepřišel, aby si rozšířil obzory v medicíně, nepřišel sem ani ze zvědavosti.

Vtom Busche vytrhlo z úvah zacinkání zvonku. Návštěvníci dychtivě zamířili do pozorovatelny. Všichni se usmívali na Skovokova a přáli mu hodně štěstí, jako by se chystal vystoupit na jevišti. Nahrnuli se do pozorovatelny za prosklenou stěnou, odkud měli výhled na operační sál, a usadili se na židlích; mluvili tlumeně, aby nerušili umělce, který měl co nevidět zahájit představení. Těžké kovové dveře za nimi hlasitě zaklaply a všichni zmlkli v napjatém očekávám.

Lidé se Skovokovova týmu zůstali ve vestibulu, bavili se vzrušenými hlasy a Skovokov jim na poslední chvíli dával instrukce. A pak se jako na povel otevřely dveře výtahu a dva asistenti z něj vyvezli pojízdné lůžko, na kterém ležela Genevieva Ziverová. Když Busch spatřil její téměř bezživotné tělo, skoro zalapal po dechu. Nikdo z přítomných ji nelitoval, pohlíželi na ni s dychtivostí, jako na věc, kterou je potřeba co nejlépe využít. Busche rozlítilo, že bez oka mrknutí znásilňují její duši, a měl co dělat, aby udržel hněv na uzdě.

Asistenti ji odvezli chodbou k operačnímu sálu. Vestibul, na který měl Busch výhled zpoza mříže, se vylidnil a ztichl. Asistenti se po chvíli vrátili, nastoupili zpátky do výtahu a odjeli.

Busch nehlučně sundal mříž a vtáhl ji do potrubí. Seskočil dolů do místnosti, na okamžik znehybněl a našpicoval uši. Urovnal si bílý plášť a uhladil si ho. Nikdo by mu nenaletěl na to, že je skutečně doktor, ale to mu bylo jedno; potřeboval krytí jen na tu chviličku, než vytasí zbraň. Ohlédl se po Nikolajovi, který vylezl hned za ním, oblečený do stejného bílého pláště po kolena. Pak sáhl zpátky do potrubí a vytáhl odtamtud velký kříž vyrobený ze dvou metrových tyčí svařených k sobě. Beze slova vykročil chodbou, minul dveře operačního sálu a zastavil se u pozorovatelny. Tiše zvedl kříž, který vážil přes dvacet kilo, a opřel ho o dveře otevírající se dovnitř. Pomocí svorek ho rychle přicvakl ke klice a tím je znehybnil. Několikrát otočil kličkou uprostřed kříže, aby tyče pevně zaklesl ve dveřním rámu. Ten improvizovaný mechanismus účinně zablokoval vstup do místnosti a odstranit se dal jedině zvenčí. Z pozorovatelny se teď nikdo nedostane, pokud Busch s Nikolajem past zase neotevřou. Busch si svlékl bílý plášť, zmačkaný do kuličky ho odhodil ke dveřím a ohlédl se zpátky chodbou. Nikolaj zrovna vylézal z výtahové šachty.

„Vypnuto?“

Nikolaj přitakal. „Vypnuto. Bez našeho požehnání se teď z téhle díry nikdo nedostane.“

„Jdeme na věc, než jí něco provedou,“ zavelel Busch.

Vykročili chodbou a vytasili zbraně. Přestože se sem dolů nedalo dostat nijak jinak než výtahem, Busch se neustále ohlížel a hlídal si záda; v koutku mysli mu bůhvíproč blikalo varovné světýlko, že tohle nedopadne dobře. A na takové instinkty dal, během let u policie mu nejednou zachránily kůži.

Došli ke dveřím operačního sálu a postavili se k nim každý z jedné strany. Nikolaj vytáhl dálkové ovládání. „Připraven?“

Busch přitakal. „Jeden z těch doktorů se mi nezdá. Vypadal mezi těmi ostatními vyloženě nepatřičně.“

Nikolaj položil levý palec na spínač. „Člen ostrahy?“

„Nebo něco ještě horšího.“

„Je na sále, nebo v pozorovatelně?“

„Myslím, že v pozorovatelně.“

„Jestli si bude chtít hrát na hrdinu, tak vím, jak ho z toho vyléčit.“ Nikolaj držel dálkové ovládání v levé ruce a v pravé svíral mohutnou pistoli.

A pak bez dalších řečí stiskl tlačítko. Ozvalo se tlumené zaburácení, výkřik, pak další výkřiky a vzápětí v pozorovatelně propukla panika. Dveře se začaly otřásat, ale nebylo to k ničemu, kovové tyče držely pevně, ven se dostat nedalo. To ale zpanikařenému osazenstvu místnosti nijak nebránilo dál na dveře dorážet.

Nikolaj si zkontroloval pistoli a podíval se po Buschovi.

Busch napřáhl pistoli před sebe, sevřel ji oběma rukama, přikývl… a pak vykopl dveře operačního sálu.

38

Michael se Susan se dívali do minulosti, hluboko do historie. Komnata byla jako okno do dávno zašlých časů, kdy vedle sebe žili feudální páni a renesanční umělci, filozofové a myslitelé, jejichž díla ovlivňují svět dodnes.

Místnost byla přes dvacet metrů dlouhá a nějakých šest metrů široká. Strop měla nižší, než Michael čekal, jen něco málo přes dva metry. Stejně jako ostatní podzemní prostory, které dosud viděl, byla ze žuly a červených cihel, ale byla mnohem dekorativnější než kterákoli jiná. Kolem stěn se táhly elegantní police, zlacené a zdobené drahokamy, skutečná umělecká díla. Nebyly na nich jenom knihy, ale i listiny a svitky. Když si je Michael prohlédl zblízka, došlo mu, že se dívá na sepsané lidské dějiny, pečlivě shromážděné a navždy ukryté před zraky světa.

Vytáhl z police jednu knihu; zvědavost v něm převládla nad vědomím, že by si měl počínat opatrně, aby nic nepoškodil. Byla to ručně psaná bible, která si uchovala jasné zářivé barvy. Vrátil ji na polici a přesunul pozornost k listinám. Papyrus byl na pohmat naprosto suchý, a jazyky, jimiž byly označeny – řečtina, aramejština, latina, ruština –, svědčily o tom, kterým národům v průběhu času patřily. Povšiml si latinských listin označených nápisem „Alexandrie“ a ani ho nepřekvapilo, že se právě tady ocitly dokumenty z navždy ztracené největší knihovny v dějinách lidstva. Jestli kořeny byzantské Liberie sahají až k velkému makedonskému dobyvateli, nebylo by divu, kdyby se tu skrývala mnohá tajemství, která byla dosud považována za ztracená. Michael si uvědomil, že tohle není jen legendární byzantská knihovna převezená do Ruska; nacházejí se tu dokumenty i z Alexandrijské knihovny, z Hadriánovy knihovny, a dokonce i z čínské císařské knihovny v Zakázaném městě. Knihy a svitky posbírané v dobách, kdy hromadění vědomostí otevíralo cestu k moci.

Uprostřed místnosti stály pohovky a křesla, byly uprášené, ale jinak se na nich zub času nijak výrazně nepodepsal. Byly masivní, ne jako křehké francouzské starožitnosti, které by se líbily Ludvíku XIV. Pokrývalo je čalounění z červeného sametu zdobeného pruhy zeleného hedvábí, které působilo útulně a přímo vybízelo k posezení. Tu a tam stály velké bytelné stoly z cedrového dřeva, které by se hodily spíš někam na lovecký zámeček než do knihovny, ale koneckonců vypovídaly něco o své době a místě původu. V místnosti vládlo překvapivé sucho – dehet kolem zárubní odvedl dobrou práci – a díky tomu se všechno zachovalo v překvapivě dobrém stavu. Nebýt prachu a zatuchliny, elegantní místnost by působila stejně jako v dobách, kdy ji vybudovali.

„To je neuvěřitelné,“ řekla Susan, ale její pohled přitahovaly spíš zdobené police než knihy na nich. „Umíš si představit, jakou má tohle všechno cenu?“ Procházela kolem a prohlížela si vystavené zlaté a stříbrné předměty: poháry, sošky, obřadní meče.

„Nemáme čas,“ prohlásil Michael a vykročil zpátky ke dveřím.

„Ale…“ Susan se od místnosti nemohla odtrhnout.

„Nezapomínej, proč jsme tady,“ upozornil ji Michael.

Naposledy se rozhlédla kolem a pak za ním neochotně vyšla ven. Zavřel dveře a zase je zamkl.

„Proč se na to zamykání nevykašleš?“

„Ta místnost je hermeticky uzavřená a je potřeba to tak nechat, abychom neublížili věcem uvnitř. Musí zůstat, jak je, dokud ji zase někdo neobjeví.“

Michael popošel temnou chodbou nějakých dvacet metrů a ocitl se u dalších dveří. Oba se Susan si okamžitě všimli, že kryt zámku se válí na zemi.

„Lexie,“ konstatovala Susan vystrašeně.

Michael přisvědčil. „Jo.“ Otevřel dveře a posvítil baterkou dovnitř. Spatřil salónek; byl asi o polovinu menší než knihovna, ale bylo v něm víc elegantního nábytku: židle s vysokými opěradly čalouněné nachovým sametem, zrcadla ve zlacených rámech. Na zdech visely obrovské tapisérie, které místnost zútulňovaly a pohlcovaly ozvěnu. Byli na nich zpodobněni šlechtici odění v huňatých kožiších, sedící na hřbetech kom, a lovci stojící nad kořistí; ty výjevy vypovídaly o dávném světě v těchhle drsných, studených krajích, o světě, kde vedle sebe existovala brutalita a uhlazený svět aristokracie.

Michael dveře rychle zavřel a zamířil chodbou dál, až došel ke třetím, posledním dveřím. Taky měly uražený kryt zámku.

„Já to nechápu,“ řekla Susan. „Jak víš, že ta truhlička není v jedné z těch dvou místností, kde jsme už byli? Jakou místnost hledáš?“

Michael otevřel poslední dveře, posvítil dovnitř baterkou a pak se k Susan obrátil. „Takovouhle.“

Susan nahlédla dovnitř a do tváře se jí vloudil čirý úžas. Předešlé dvě místnosti tajily nevyčíslitenou hodnotu, ale proti téhle byly jako chudé příbuzné.

„Přesně tohle hledáme,“ prohlásil Michael.

39

Simon Bellatori kráčel přes Rudé náměstí, které bylo v tuhle předjitřní hodinu liduprázdné. Vzhlédl k vlajce zavěšené poblíž Nikolské věže. Na rudém podkladu se vyjímal dvouhlavý orel, ruský znak, symbol starý stovky, ne-li dokonce tisíce let, symbol kdysi dávno uchvácený nějakému zapomenutému království. Další důkaz dalekosáhlého vlivu Sofie Palaiologovny a jejího byzantského původu. Ale byl to symbol nejen Byzance, ale i jejího předchůdce, Římské říše, která kdysi dominovala světu.

Simon si prohlížel město a byl rád, že sem zavítal v létě, a ne během některé ze zdejších drsných zim, které se zdají jako Boží trest seslaný na tohle místo za to, že se od Boha na pětasedmdesát let odvrátilo a dalo přednost ateismu.

Když se podíval na Kreml, přenesl se v myšlenkách ke Genevievě a znovu o ni dostal strach. Vědomí, že ji tam uvnitř vězní, mu pěnilo krev; zapřísáhl se, že si to s jejími únosci vyřídí, i kdyby přitom měl porušit všechna přikázání.

Uběhly už více než čtyři měsíce od chvíle, kdy ji viděl naposledy, kdy „zemřela“ jeho rukou. Seděl tehdy v její chatce v italských Dolomitech, na stole před ním stydla káva a pomalu vstřebával její žádost.

„Potřebuju zmizet,“ řekla mu s bolestným úsměvem. „Syn mě nepřestane pronásledovat, dokud se nedozví pravdu a nezmocní se toho, co jsem před ním ukryla.“

Simon na ni jen zíral a pokoušel se strávit skutečnost, že ho požádala, aby ji „zabil“, aby narafičil lavinu, v níž údajně zemře. Nikdy předtím ji neviděl tak nešťastnou a tak unavenou. Ani si neuměl představit, jak jí asi je, když ji syn zradil a připravil ji úplně o všechno: o peníze, o sirotčinec, o důvěru.

Simon znal Genevievu, kam až jeho paměť sahala. Byly si velmi blízké s jeho matkou. Poté, co Simonův otec matku brutálně napadl, vyřezal jí do kůže satanské symboly a celé dny ji v jednom kuse znásilňoval, jí právě Genevieva přispěchala na pomoc a poskytla jí útěchu, zatímco Simon se vydal hledat toho maniaka. A právě Genevieva se o ni starala, když Simona poslali do vězení za otcovraždu. Opečovávala matku, která znovu oblékla starý hábit jeptišky a pomalu se propadala do šílenství. A právě Genevieva poskytla oporu i Simonovi, když ho propustili z vězení.

„Kam odjedeš?“ zeptal se jí nakonec.

„Ještě jsem se nerozhodla, ale neboj se, já se o sebe postarám.“

O tom Simon nepochyboval. Znal Genevievu Ziverovou lépe než kdokoli jiný. Znal její osudy, věděl, co ji těší a co jí dělá starosti, po čem touží a co jí nahání strach. Znal všechna její tajemství, anebo si to aspoň myslel.

On sám střežil tajemství Vatikánu, tajemství, která by měla zůstat skryta před světem, a jiné věci si naopak nechával jen sám pro sebe. Znal historický význam ztracené byzantské Liberie, věděl, jaké texty a poklady se tam skrývají. Věděl, že církev hledá Liberii už pět set let a že Genevieva patří v tomhle ohledu k největším odborníkům. Celé hodiny mu vykládala o náboženství, o životě, o tajemstvích a záhadách.

Simon jejím příběhům naslouchal a odpřisáhl, že nikomu nic neprozradí, pokud ho o to Genevieva sama nepožádá. Byl jejím dlužníkem za to všechno, co udělala pro jeho matku. Nikdy by jí neodmítl žádnou laskavost, ať už malou nebo velkou.

Genevieva se dlouze napila kávy, položila si ruce na stůl a předklonila se k němu. „Než zmizím, musím ti něco prozradit, něco, co jsem tajila déle, než jsem měla. V první řadě jednu věc, která se týká tvojí matky. Něčeho, co se jí stalo, když jsi byl ve vězení, a co ovlivnilo směr, kterým se dál ubíral její život. Povím ti to, i když mě to naplňuje nejhlubší lítostí. Poruším totiž slib, který jsem jí před třemi lety dala.“ Odmlčela se, potřebovala si dodat sílu, jako by měla někomu oznámit, že mu umřela milovaná bytost. „Ta záležitost byla dlouho držena v tajnosti, Simone, ale je načase, aby ses dozvěděl pravdu o své rodině.“

Když teď Simon stál na kraji Rudého náměstí a díval se na Kreml, myslel na Genevievu a na to, co mu tehdy před čtyřmi měsíci řekla. Šokovalo ho to, protože ho to donutilo pohlédnout na vlastní život úplně novýma očima. Neubránil se přemítání, jestli by se jeho žití ubíralo jiným směrem, kdyby znal pravdu. Ta pravda mu naháněla strach, stavěla všechno kolem něj do jiného světla.

Ale přesto bledla ve srovnání s tím, co mu Genevieva řekla potom. Dlouze se rozhovořila o obraze, který mívala pověšený na stěně, o mapě skryté uvnitř a o tom, čeho se týká. Pověděla mu o původu té mapy, o tom, jak se ji snaží chránit, a nakonec i o zlaté truhličce ukryté ve ztracené byzantské Liberii pod Kremlem, k níž mapa ukazuje cestu. Simon za celý svůj život nezakusil takový strach jako v onen den – navzdory všemu, co už zažil, navzdory tomu, jakých lidských zvěrstev byl svědkem a do jak temných hlubin lidské duše nahlédl. Genevieva mu totiž prozradila, jaké tajemství ukrývá truhlička, které se říká Albero della Vita. Tajemství, které se nikdy nesmí dostat k Julianu Ziverovi.

A tak když teď postával v tomhle teplém ruském ránu na moskevském náměstí a přemýšlel o Michaelovi, o tom, co dělá a kolik životů závisí na nalezení truhličky, věděl, že nemá na vybranou.

Musí Michaela zarazit.

40

Pokladnice byla přesně to, o čem její název vypovídal: žádná banka ani sejf přetékající penězi, ale zkrátka a dobře místnost plná pokladů. Michael se Susan jen zírali, ze všeho toho bohatství je přecházel zrak. Zlato a šperky, sošky a umělecké předměty. Starožitnosti z dávno zapomenutých časů. Mramorové busty s přísným výrazem v očích. Poháry a kříže posázené drahými kameny, náhrdelníky z krvavě rudých rubínů a ze safírů modrých jako nebe za soumraku. Zdobené meče s jílci vykládanými drahokamy. Hromady a hromady cenností, válečná kořist, majetek dávných království. Svět neuvěřitelného bohatství, který se ocitl polapený v místnosti z tmavého kamene vytesané v samotném srdci země.

Michael se Susan vešli s baterkami v rukou dovnitř, ale okamžitě se zarazili. Všechno kolem pokrýval jemný prach, který každým krokem vířili. A v tom prachu spatřili něco, co tu působilo naprosto nepatřičně, něco mnohem novějšího než všechno kolem. Šlápoty. Někdo vešel dovnitř a bezcílně bloumal po místnosti jako popletený turista. Šlépěje chaoticky obešly celou místnost a pak se obloukem stočily zpátky k východu. Ten, kdo je za sebou nechal, dělal krátké pravidelné kroky, pohyboval se opatrně. Vypadalo to, že se zastavoval u každého drahocenného předmětu. Počínal si obezřetně, ale nevěděl, co vlastně hledá.

„Myslíš, že Lexie tu truhličku našel?“

„V brašně ji neměl. Pochybuju, že věděl, jak vypadá.“

„A ty to víš?“

Michael se na Susan podíval a místo odpovědi vykročil do místnosti. Světlo jeho baterky se odráželo od hromad zlata všude kolem a zalévalo prostor září zlatou jako slunce.

Michael obcházel místnost a pozorně si všechno prohlížel.

„Paul je v hrozném nebezpečí,“ zašeptala Susan.

Michael se zastavil a ohlédl se po ni. „Já vím, ale my se musíme soustředit na náš úkol.“

„Myslela jsem, že je tvůj kamarád,“ namítla Susan a okamžitě těch slov zalitovala.

Michael stál víc než deset metrů od ní, ale přesto cítila, jak ji zpražil pohledem, než se zase odvrátil. Měl o Busche hrozný strach. Snažil se ho zaplašit, vytěsnit ho z mysli, protože pomyšlení, že jeho nejlepší kamarád se nevědomky ocitl ve smrtelném nebezpečí a on pro něj nemůže hnout ani prstem, ho ochromovalo. Netušil, jestli má Fetisov postranní úmysly, anebo jedná podle Ziverových pokynů. Ale ať tak či onak, odtud kamarádovi nepomůže; potřebuje rychle dokončit to, kvůli čemu sem přišel, a vymyslet, jak se dostat zpátky nahoru.

„Ty věci kolem máji hodnotu v miliardách dolarů,“ poznamenala Susan, aby změnila téma. Vzala do ruky zlaté žezlo zdobené diamanty a zblízka si ho prohlížela. Pak ho zase odložila a zvedla zlatou přílbu zdobenou kolem dokola kožešinou, která už byla zpuchřelá věkem. „Proč Ivan tohle všechno nechal zasypat, proč to nenechal svým dětem?“

„Svého nejmilovanějšího syna Ivana v záchvatu vzteku zabil. Ostatní děti nenáviděl a zřejmě si myslel, že nejsou něčeho takového hodny.“

„Tomu říkám mrhání. Umíš si představit, co by Rusko s tímhle vším mohlo dělat?“

„Podle mě měl Ivan setsakra dobrý důvod, proč to schoval.“

Michael se zastavil u hromady šperků, která byla snad třicet centimetrů vysoká a blýskaly se v ní náhrdelníky, náramky a náušnice. Sebral z vrcholku rubínový náhrdelník. Nebyl to možná největší šperk, jaký kdy viděl, ale neměl k tomu daleko. Michael odhadoval, že může mít cenu přinejmenším pětasedmdesát miliónů dolarů. Myslel na Busche, na to, jak si v jednom kuse kupuje losy, jak si přeje mít víc peněz, aby lépe zabezpečil rodinu a mohl si užívat život plnými doušky. Busch mu byl vždycky oporou, nejednou kvůli němu riskoval krk a Michael mu za to nemohl nabídnout nic než slova díků. Tohle by byla víc než vhodná odměna, tím spíš že už ho zase vystavil nebezpečí. Michael se díval na náhrdelník a moc dobře si uvědomoval, že když naposledy něco neplánovaně ukradl, odpykal si za to tři roky ve vězení. Drž se plánu, kladl si vždycky na srdce. Ale věděl, že ten šperk, co drží v ruce, je lepší než jakýkoli los. Znal překupníka, který ho od něj koupí, takže Busch se vyhne i placení daně.

Hodil náhrdelník do brašny a šel dál.

Konečně spatřil v zadním rohu několik polic, na kterých spočívaly ozdobné truhličky. Zastavil se a prohlížel si je. Susan k němu došla a okamžitě jí padl do oka nezaprášený čtverec, kde jedna truhlička chyběla.

„Panebože,“ hlesla.

Michael se po ní krátce ohlédl a hned se zas vrátil pohledem k jedenácti zbývajícím truhličkám. Všechny byly stejně velké, měly tak dvacet pět krát dvacet centimetrů a patnáct centimetrů na hloubku – asi jako když se na sebe položí dvě tlusté knihy. Všechny byly ze zlata a bohatě zdobené rytinami krajin, každou krášlily jiné výjevy. Michael si je jednu po druhé pečlivě prohlížel. Tohle prastaré, detailně propracované umění nebylo ruské, nebylo řecké ani italské. Bylo to umění starší než historie sama. Pocházelo z časů, kdy ještě nevznikla žádná lidská království, bylo vytvořeno v dobách, kdy existovala jen jedna jediná říše – říše Boží, království nebeské. Po stranách byly všechny truhličky navlas stejné – obtáčely se kolem nich zlaté provazy a sbíhaly se vepředu, kde byla malá klíčová dírka. Na víku byly zpodobněny různé přírodní výjevy – řeky, ptáci, zvířata, stromy.

Susan mu nakukovala přes rameno. „Co když Lexie ukradl správnou truhličku… nebo sebral to, co bylo uvnitř?“

Michael zvedl truhličku s rytinou majestátního lva stojícího na zadních nohou. Tlamu měl lev dokořán a zuby vyceněné, působil výhrůžné a zjevně se chystal k útoku.

„To je ona?“ zeptala se Susan.

Michael truhličku odložil a zvedl tu s nejméně dramatickým výjevem ze všech: zpodobňoval rozkvetlou louku a stromy a v dálce za nimi zapadající slunce. Prohlížel si ji a nemohl uvěřit, že tak malá věc může mít pro někoho tak nedozírný význam. A že na ní navíc závisí život jeho otce. Konečně se otočil k Susan a přikývl.

„Víš to jistě?“

„Vím.“

„Nechceš se pro jistotu podívat dovnitř?“

Michael si prohlédl klíčovou dírku – zámek byl úplně jednoduchý, vždyť taky pocházel z mnohem jednodušších časů. Ve svojí době možná představoval technickou vymoženost, ale dneska by si s ním poradilo pomalu i děcko. Jak se tak na něj díval, rozhodl se, že ho neotevře. Byl si jist, že našel, co hledal – mapa zpodobňovala truhličku do nejmenšího detailu. A krom toho netušil, co by se uvnitř mělo skrývat, takže by si tím její pravost stejně neověřil; věděl jen, jak má vypadat zvenčí. „Neboj, vím, co dělám.“

„No dobře. Když to víš jistě, tak fajn,“ kapitulovala Susan. Otočila se a vykročila zpátky ke dveřím. „Tak půjdeme už?“

Michael se ani nehnul. Zavřel oči.

„Na co čekáš?“

„Přemýšlím,“ řekl tiše a dál postával před policemi se zlatými truhličkami, pohroužen v myšlenkách.

Susan se zastavila a ještě jednou se rozhlédla po ohromujícím bohatství kolem, po všech těch špercích a zlatu, takové hromadě pokladů, že by to byl nejúžasnější nález v dějinách, kdyby ho odhalili světu.

Uběhla skoro minuta, než Michael konečně strčil truhličku do brašny a obrátil se k ní. „Máme problém.“

Susan se vytrhla ze snění nad poklady. „O čem to mluvíš?“

„O vzduchu.“

„Cože?“

„Nezbylo nám ho v tlakových láhvích dost, abychom se odsud dostali. Máme ho stěží na pár minut.“

„Jak to?“

„Skoro všechen jsme spotřebovali, když tě to vtáhlo do toho kanálu.“

Susan si položila ruku na čelo, jako by ji najednou rozbolela hlava. „Potřebujeme se jenom dostat na povrch. To by nám mělo trvat maximálně minutu.“

„Podívej, trvalo nám patnáct minut, než jsme zezdola vyšplhali po laně proti proudu sem. Na povrch je to odsud přibližně stejně daleko.“

„Určitě odtud vede i jiná cesta, nějaký průchod, tunel, tak něco,“ prohlásila Susan optimisticky.

„Ne. Tyhle zdi mají v nejslabších místech tloušťku devět metrů. Všechny ostatní vchody nechal Ivan zasypat. A jeho muži odvedli důkladnou práci.“

Susan se na okamžik zamyslela. „Vzduch. Tady je vzduchu dost, musí sem někudy proudit. Třeba bychom mohli prolézt nějakou větrací šachtou nebo tak.“

Michael vzhlédl. V kamenném stropě zely otvory, které měly na šířku sotva pět centimetrů. „Těmi bychom se neprotáhli, ani kdybychom drželi hodně přísnou dietu.“

„Takže jsme v pasti?“

Michael přisvědčil. „Jsme v pasti.“

41

V pozorovatelně panoval naprostý chaos, doktoři tloukli na dveře a škubali za ně, ale marně. Bylo slyšet volání o pomoc, drmolení v ruštině, kašel a křik. Když hořčíkovým drátem projel proud, spustil chemickou reakci a do vzduchu se vypařila směs dusičnanu draselného, cukru a desfluranu. Pozorovatelna se během chvilky naplnila páchnoucím hnědým kouřem; hrnul se vzhůru, a když narazil na strop, zase se stočil dolů. Zahalil lidi uvnitř; z dusivých mračen trčely jen ruce, které zpanikařené bušily na sklo, a vypadaly, jako by k nim nepatřila žádná těla. A pak se jejich pohyby začaly zpomalovat, po skle se svezly bezvládné postavy a zmizely z dohledu. Dým vykonal své. Ti lidé neměli tušení, že se neloučí se životem, ale jen si chvilku poleží v bezvědomí.

Když se Busch na tu spoušť díval, naplnil ho palčivý pocit viny; doufal, že to, co dělá, není ještě větší prohřešek než zlo, které se pokouší napravit. Otočil se a spatřil uprostřed operačního sálu nehybně stát Skovokova obklopeného sestrami a asistenty. Nahnal je tam Nikolaj; mával pistolí zleva doprava, držel je na mušce a očividně to mělo kýžený účinek. Když Busch slyšel jejich popotahování a tlumené vzlyky, neubránil se pomyšlení na ubrečené děti, které se ztratily v obchodním domě a marně hledají rodiče. Ale jejich ruské prosby o pomoc u něj nepadaly na úrodnou půdu.

A uprostřed toho všeho nehybně ležela Genevieva, na krku kříž, tělo zahalené bílou plachtou, a působila v operačním sále jako jediný ostrůvek klidu. Buschovi to připadalo v kontrastu k vřavě všude kolem naprosto nepatřičné. Byla napojená na monitory, které zobrazovaly její základní životní funkce; křivky byly vyrovnané a pravidelné, asi jako jediná v místnosti měla v tuhle chvíli úplně normální tep.

Výkřiky pozvolna utichly a v pozorovatelně se rozhostilo ticho rušené jen tu a tam nějakým zasténáním. Ve vzduchu přímo hmatatelně visel strach – doktoři, kteří nebyli zvyklí vídat kolem sebe násilí, se náhle a nečekaně ocitli přímo v jeho víru a museli čelit svým nejhorším nočním můrám. Busch se podíval na Skovokova, muže, který to tu měl všechno na povel a teď zničehonic o svou autoritu přišel. Říkal si, jaká je to ironie osudu – ten člověk nechal Genevievu unést a chystal se jí bez výčitek svědomí rozkuchat tělo a teď sám stojí tváří v tvář ledovému pohledu smrti, kterou se tak úporně snažil porazit. Ale Skovokov se během vší té vřavy nedíval na Nikolaje ani na Busche. Upíral oči na obrovské okno pozorovatelny, za nímž se převaloval dým, jako by mu odtamtud mohla kynout spása.

Busch najednou znervózněl. Sám nevěděl proč, ale zničehonic se v něm napjaly všechny nervy, jako by se každou chvíli mělo něco stát. Podíval se na Nikolaje, ale toho zjevně žádné neblahé předtuchy netrápily; naznačoval doktorům a sestrám, ať se přesunou k zadní stěně. Busch si prohlížel Skovokovův výraz, viděl mu na očích, že se něco chystá, že zvrat visí na vlásku. Doktor vypadal, jako by tohle všechno předvídal.

Kouř v pozorovatelně se začal rozplývat, vlnil se sem a tam, takže měl člověk při pohledu na prosklenou stěnu pocit, jako by se díval do akvária. Jinak se v pozorovatelně už nic nehýbalo. Busch nepochyboval, že chemická směs odvedla svou práci a všichni lidé leží v bezvědomí na podlaze.

Dým už připomínal spíš jen mlhu či vlnící se opar. A vtom se ten opar zachvěl, rozvířil ho pohyb. Z mlhy se vynořila přízračná postava a zůstala nehybně stát. Ten muž měřil nejmíň metr osmdesát a široká ramena mu napínala švy bílého pláště. Tvář měl skrytou za strašidelně vyhlížející maskou: místo očí tmavá skla, přes nos a ústa dýchací přístroj. Všichni na něj zírali – doktoři, sestry i Nikolaj, kterému se ve tváři zračil naprostý zmatek. Ale Busche ze všeho nejvíc vyděsil Skovokov, protože úleva, která mu prokmitla ve tváři, věstila katastrofu.

Než se Busch stačil ohlédnout zpátky, přízrak napřáhl ruce, v každé mohutnou pistoli. Rukávy bílého pláště měl vyhrnuté nad potetovaná předloktí. Sotva Busch uskočil stranou, vylétla první kulka.

Ale k jeho úžasu se sklo neroztříštilo. Při nárazu kulky se jen slabě zachvělo a ozvalo se cinknutí, jako když kladivo narazí na ocel. Zůstalo na něm drobné škrábnutí, sotva postřehnutelné. Vzápětí se ozval další výstřel a sklo se tentokrát otřáslo trochu víc. Busch viděl, že se škrábanec rozrostl v prasklinu. Muž měl bezchybnou mušku, trefil se přesně do místa prvního zásahu. A střílel dál, zas a znovu, a v neprůstřelném skle se tvořila čím dál hustší pavučina prasklin.

Vzápětí se k Buschovu naprostému šoku rozlehly místností ohlušující rány a kolem začaly svištět kulky. Ale nepřilétaly z pozorovatelny, střílel je Fetisov, mával pistolí a hlava nehlava pálil do hloučku doktorů. Věhlasný ruský doktor Vladimír Skovokov se otočil na místě, jako by se pokoušel o piruetu, a zhroutil se na zem, oči překypující vzdorem a zmatkem. Fetisov střílel jako smyslů zbavený, ve tváři naprosto prázdný výraz, pohled prostý jakýchkoli emocí; bez ustání pálil do lékařského týmu, a kdykoli bylo potřeba, bez zaváhání vyměnil zásobník. Doktoři jeden po druhém padali na studenou bílou podlahu. Škubali sebou ve smrtelných křečích, potrhané bílé pláště se jim barvily doruda, jejich obličeje byly po Fetisovově zběsilém řádění k nepoznání.

Než by se kdo nadál, situace se změnila ze špatné v naprosto katastrofální. Busch bez hlesu přihlížel, jak Nikolaj masakruje doktory. A Genevieva přitom celou dobu klidně ležela na lůžku.

Maskovaný muž v zakouřené pozorovatelně dál nehybně stál na místě, jen bez ustání mačkal spouště zbraní, výstřely se rozléhaly kolem, sklo praskalo a štípalo se, bylo jen otázkou času, kdy pod náporem povolí. Muž plavnými pohyby vytahoval zásobníky a měnil je za nové, aniž by polevil ve střelbě.

V operačním sále se zhroutil na zem poslední z doktorů. Busch se podíval na Genevievu, uspanou sedativy a nehybně spočívající na pojízdném lůžku. Vytáhl z kapsy injekci a bez zaváhání ji napřaženou rukou zvedl do vzduchu.

„Co to děláš?“ zařval zděšeně Fetisov.

Busch se po něm ohlédl, pak zalétl pohledem k muži bez ustání pálícímu do čím dál popraskanějšího skla. Vzmužil se, jak to jen šlo, vší silou se rozmáchl a vrazil injekci Genevievě do hrudi, takže projela hrudním košem až do srdce. Zároveň stiskl palcem píst a vstříkl jí do srdce dávku adrenalinu.

V tu ránu se jí vytřeštěně rozlétly oči. Sotva Busch vytáhl injekci, zaječela a vyletěla do sedu. Po tváři se jí rozlil naprostý úžas, když spatřila krvavou řež na podlaze a střelce pálícího do skla jen pár metrů opodál. Vůbec nechápala, co se děje, netušila, že jen o vlásek unikla skalpelu bezskrupulózního doktora. „Co se stalo?“

Busch se jí zadíval do očí, aby ji uklidnil. „Na vysvětlování nemám čas, ale musíte mi věřit. Jsem tu s Michaelem.“

„Kde je Michael?“ Genevieva se celá třásla a trhaně oddechovala, jak jí žilami proudil adrenalin.

„V Liberii.“

Genevieva popadla Busche za zápěstí. „Albero della Vita? Sel tam pro tu truhličku?“

„Ano, ale nebojte se.“

„Nesmí ji otevřít. Řekněte mu to. Řekněte mu, že ji za žádnou cenu nesmí otevřít. Musí ji zničit. Musí ji hodit do nejhlubších mořských hlubin.“ Genevieva jím vší silou zatřásla. „Rozumíte?!“

„To probereme později,“ ozval se Fetisov a kývl bradou ke střelci, který dál neúnavně zdolával sklo. Chopil se pojízdného lůžka, donutil Genevievu, aby si zase lehla, a vyrazil z místnosti. „Teď musíme zmizet.“

Než Busch stačil zareagovat, než stačil vyběhnout ze dveří, třeskl chodbou výstřel. Fetisov zavrávoral, vpadl dveřmi zpátky a svezl se Buschovi k nohám. Busch slyšel z chodby halas, vzdalující se dusot běžících nohou. S tasenou pistolí vletěl do dveří.

Vykoukl do chodby a střetl se s Genevieviným prosebným pohledem. A pak jako by se všechno začalo odvíjet zpomaleně a katastrofa propukla naplno. Tři muži v černých kombinézách se zmocnili pojízdného lůžka a uháněli s ním směrem k vestibulu. Busch spustil ruku s pistolí, protože se bál, aby nezasáhl Genevievu, a rozběhl se chodbou. Šokované přihlížel, jak lůžko mizí v otevřených dveřích čekajícího výtahu. Dosprintoval k nim, ale zavřely se mu před nosem a nemilosrdně ho od ní odřízly.

„Do nejhlubších mořských hlubin!“ křičela Genevieva zevnitř kabiny a její hlas se pomalu vzdaloval.

Busch ani na moment nezaváhal a rozběhl se chodbou zpátky k operačnímu sálu. Sklonil se nad Fetisovem, který upíral přimhouřené oči na strop. Tiše sténal a lapal po dechu. V bílém plášti zela díra po kulce, ale nikde nebylo vidět krev. Fetisov se vydrápal na všechny čtyři a s námahou se posadil. Busch mu pomohl a poklepal klouby na jeho neprůstřelnou vestu.

„Ty parchantě, ty máš ale kliku.“ Opřel se o zárubeň a snažil se ovládnout vztek, který v něm znovu vyvřel při pohledu na zkrvavená těla na podlaze operačního sálu. Zamračil se na Nikolaje. „Pročs to sakra udělal? Neměli jsme nikoho zabíjet.“

Střelec v pozorovatelně pořád pálil do neprůstřelného skla, bez ustání a téměř rytmicky.

Buschovi připadalo, že se mu ty ohlušivé rány zarývají do zmateného mozku. S vypětím všech sil se snažil soustředit myšlenky. „Musíme sebou hodit a co nejrychleji se dostat nahoru.“

Fetisov se vyškrábal na nohy. „Kde je Genevieva?“

„Jak se sem dolů dostali?“ zeptal se Busch a vypjal se nad Rusem v celé své výšce. „Měl jsi přece vypnout výtah.“

„Kde je Genevieva?“ zopakoval mátožně Fetisov a nenechal se skoro dvoumetrovým Američanem ani v nejmenším zastrašit.

„Pryč.“

A v tu chvíli se kolem rozlehl třeskot tříštěného skla; muž v pozorovatelně se konečně prostřílel ven.

42

Displej na malém potápěčském počítači ukazoval tři minuty. V rohu blikalo výstražné světýlko. Michael počítač odložil a zadíval se na zčeřenou vodu v nádrži. Působila poklidně, jenže kousek odtud táhne zuřivý proud, který je jistou cestou ke smrti.

„Budeme lapat po dechu jako zpěnění závodní koně.“

„Co kdybychom se snažili dýchat mělce a chvílemi zadržovali dech?“

„Když jsme šplhali od ústí kanálu sem, spotřebovali jsme skoro všechen vzduch. Nahoru je to přibližně stejně daleko a pochybuju, že by se nám lezlo snáz.“ Michael se rozhlédl po místnosti; světlo svíticích tyčinek už začínalo slábnout. „Ať se budeme snažit sebevíc, stejně nám ten vzduch nebude stačit.“

„Nemůžeme si tlakové láhve nějak doplnit tady?“

Michael zavrtěl hlavou. Narůstala v něm frustrace; copak se dostal až takhle daleko, jen aby nakonec selhal? Nemůže přece zklamat otce ani Susan. Ani sám sebe, když na to tak přijde. Pohroužil se do myšlenek, pokoušel se vykoumat, jak by si mohli vzduch doplnit, jenže to prostě nešlo. A i kdyby si vzal obě tlakové láhve a pokusil se vyšplhat nahoru sám, aby obstaral plné a pak se pro Susan vrátil, nedostal by se dál než do půli cesty. Na zápolení s proudem mají prostě vzduchu málo, s tím se nedá nic dělat.

A vtom dostal nápad. Zničehonic se mu v hlavě vylíhlo řešení. Rozběhl se k průchodu. „Pojď za mnou,“ křikl na Susan.

Než Susan vzhlédla, už se řítil tmavou chodbou pryč a světlo jeho baterky vzápětí zmizelo za rohem. Rozběhla se za ním. Našla ho ve starodávném salónku, jak si svítí baterkou na zdi.

„Nechtěl bys mi laskavě říct, co to děláš?“

Michael beze slova přistoupil k nejbližší zdi a prohlížel si ohromnou tapisérii. Měla tak tři krát tři metry a zobrazovala šlechtickou loveckou družinu, muži měli u boku meče a kolem jejich ebenově černých koní pobíhali ruští chrti. Michael popadl tapisérii za spodní okraj a vší silou škubl, aby ji serval ze zdi. Trochu se vzpírala, ale nakonec se vymanila ze starodávných úchytů a sesunula se na zem. Michael ji sroloval, došel k další a udělal s ní totéž. Když ji roloval, zvedl pohled k Susan: „Co kdybys mi pomohla?“

„S čím ti mám pomoct? Co to sakra provádíš?“

„Nepotřebujeme víc vzduchu, máme ho až kam.“ Ukázal na protější zeď. „Popadni tamhletu tapisérii a jdem.“

„Vůbec nechápu, co to děláš,“ posteskla si Susan. Přešla přes místnost a bez váhání strhla tapisérii ze zdi. „Taková škoda.“

Michael to nijak nekomentoval a vyšel se srolovanými tapisériemi v podpaží ze dveří.

Susan popadla třetí a rozběhla se chodbou za ním. Našla ho u nádrže, jak rozrolovává tapisérie na podlaze.

„Tak povíš mi to už konečně?“ uhodila na něj.

Michael, pohroužený v soustředění, sotva vzhlédl. „Vzduch nám nestačí, protože musíme zápolit s proudem. Tak úporně jsme si lámali hlavu, jak si s proudem poradit, že nám uniklo řešení, které máme přímo pod nosem.“

Susan se na něj upřeně zadívala, jako by jí to mohlo pomoci k pochopení, o čem to mluví. „Když myslíš…,“ pokrčila rameny. „Já pořád vůbec netuším, která bije.“

„Potřebujeme hodně vzduchu jenom proto, že je v tunelu silný proud, se kterým se musíme potýkat. Kdyby proudění ustalo…“

Susan si zamyšleně změřila tapisérie. A usmála se. „Chceš ucpat odtok.“

Michael se na ni uznale podíval a oplatil jí úsměv. „Přesně tak.“

Sáhl do potápěčské tašky, vytáhl z ní tři časovače a položil je na zem. Pak sáhl dovnitř ještě jednou a vytáhl sáček, ve kterém si hověly tři zvlášť zabalené kusy semtexu.

„A s tímhle chceš dělat co?“ Při pohledu na trhavinu se Susan do hlasu vloudila nervozita.

„Až kanál ucpeme, voda nebude mít kam odtékat. Buď zaplaví prostor nahoře, kde se máme sejít s Paulem, anebo – ještě hůř – se zvedne hladina tady a zaplaví Liberii.“

„Ale na co máš tu trhavinu?“

„Musíme si to přesně načasovat. Obleč si výstroj,“ pokynul jí Michael a překontroloval si svoji tlakovou láhev. „Hodíme tam dolů časované nálože. Za nimi pak pošleme ty tři tapisérie. Měly by stačit, aby ucpaly odtok, takže proud poleví. A my pak budeme muset uhánět nahoru, jen se na chviličku zastavíme v deseti metrech kvůli dekompresi. Musíme se dostat z vody dřív, než ty nálože vybuchnou, jinak nás to vsaje zpátky dolů a tentokrát už tam nebude žádná mříž a kosti, aby náš pád zarazily.“

Oba si spěšně oblékli výstroj. Tlakové láhve, helmy, potápěčské masky.

Michael vyndal z brašny zlatou truhličku, krátce si ji prohlédl a pak ji i s brašnou schoval do vodotěsné potápěčské tašky. Vytáhl rubínový náhrdelník pro Paula a jen doufal, že už teď nesklízí trest za své prohřešky. Spolu s lékárničkou ho taky strčil do brašny a do potápěčské tašky a pořádně ji zapnul.

Sebral časovače, nastavil je na sedm minut a zamáčkl do kousků semtexu. Každý pak pečlivě zabalil zpátky do igelitu, aby se časovače neuvolnily, až narazí do hromady těl a kostí na konci kanálu. Strčil si trhavinu do tašky u pasu a obrátil se k Susan. „Potřebuju, abys jednu z těch tapisérií vzala. A až doplaveme zpátky k hlavnímu kanálu, budu potřebovat, abys mi podržela všechny tři a postupně mi je podávala.“

Susan přikývla.

Michael se ještě jednou rozhlédl po místnosti; nejspíš to bude na celé roky naposled, co ji spatřilo lidské oko. Připadalo mu, že je strašná škoda, aby něco tak úžasného zůstalo skryto, ale věděl, že některá tajemství je lepší nechat spát. Popadl dvě obrovské tapisérie a skočil do vody. Připjal se k lanu a nechal tapisérie nasáknout vodou. Susan vlezla do vody za ním.

„Nespouštěj mě z očí,“ poručil jí a překontroloval všechny potápěčské tašky, které k sobě měl přivěšené.

Pak připjal Susan k lanu a oba se potopili. Tapisérie byly těžké a v metr a půl širokém tunelu, kterým proplouvali, se s nimi špatně manipulovalo. Když dorazili k hlavnímu tunelu, Michael už cítil tah proudu a ve světle na helmě viděl, jak rozvířené drobné částečky míří dolů do zapomnění. Pořádně se u ústí bočního tunelu zapřel, sáhl do tašky u pasu a vytáhl tři nálože; na časovačích zářily červené číslice připravené začít odpočítávat sedm minut. Podíval se na Susan, aby se ujistil, že je nachystaná. Přikývla a chopila se první tapisérie, aby mu ji podala.

Michael zapnul odpočítávání, hodil první nálož do kanálu a díval se, jak ji proud okamžitě strhává dolů. Spěšně za ní hodil druhou a třetí a ty taky obratem zmizely ve vířící vodě. Pak se otočil k Susan a ta mu podala rozbalenou tapisérii. Dalo mu zabrat, než ji kolem sebe vmanévroval do hlavního kanálu, ale jakmile se jí chopil proud, začala žít vlastním životem a uhánět směrem dolů jako lehoučký kousek hadříku. Susan mu podala další. Michael tapisérii sledoval, jak kolem něj proplouvá jako kouzelný létající koberec a pak rychle mizí v hlavním tunelu, jako by ji strhla neviditelná ruka. Vzal si od Susan třetí tapisérii a pak Susan chytil za ruku a přitáhl ji k ústí bočního tunelu. Poslal poslední tapisérii po proudu a sáhl po jistícím lanu v hlavním tunelu. Silný proud jím okamžitě smýkl dolů; měl co dělat, aby se rozbouřené vodě ubránil. Připjal se k lanu, otočil se a odepjal se od bočního lana. Když k jistícímu lanu připínal Susan, proudění náhle zesláblo, až se úplně zastavilo, a všudypřítomné hučení utichlo, jako by někdo vypnul zvuk. Naplaveniny a usazeniny začaly vířit novými směry, bezcílně se vznášely kolem, jako by bez proudu, který je strhával dolů, najednou nevěděly, co si počít.

Michael vtáhl Susan do hlavního kanálu a naznačil jí, ať se jako první pustí nahoru tunelem nakloněným v úhlu pětačtyřicet stupňů a přitahuje se přitom po laně. Sám se držel hned za ní. Plavalo se mu úplně lehce. Jeho paže už si zvykly na neustálý zápas s proudem, a tak se teď pohybovaly prakticky bez námahy. Než se nadál, ocitli se u značky v deseti metrech. Zarazil Susan a na chvilku se zastavili, aby jim z těl odešel dusík. Zdolat pětatřicet metrů jim předtím trvalo patnáct minut. Teď zvládli třicetimetrový výstup za necelých šedesát vteřin. Michael se díval na hodinky a po dvou minutách dal Susan pokyn, ať pokračuje. Zbývajících deset metrů překonali za míň než dvacet vteřin a konečně se vynořili nad hladinu.

Susan si sundala masku a vyplivla regulátor. „Nikdy by mě nenapadlo, jak ráda tohle místo uvidím.“ Rozhlédla se po temné jeskyni a světlo na její helmě se odráželo od vodní hladiny, která teď byla poklidná.

„Přestaň řečnit a honem ven z vody.“ Michael se díval, jak kolem nich voda stoupá. Neměla kam odtékat, a tak se plazila vzhůru po stěnách a chystala se zalít břeh.

Oba doplavali ke skalnímu výčnělku a přitáhli se vzhůru. Hladina dál stoupala. „Vylez někam výš,“ pobízel Michael Susan. „Nálože vybuchnou za minutu.“ Jakmile výbuch uvolní mříž na dně tunelu, voda zase začne divoce vířit. Michael se povytáhl na skalní výstupek o kus výš, posadil se a opřel se o skalní stěnu. Ztěžka oddechoval. Susan se svezla vedle něj a začala si sundávat výstroj. Zničehonic zachrastilo ve vysílačce, která ležela na zemi vedle hromádky jejich věcí. Michael po ní sáhl.

„Michaeli, kde sakra vězíš?“ ozval se Buschův hlas rušený silným praskotem.

Michael se mrkl na hodinky a pak na vodní hladinu. „Klídek, už jsme zpátky.“

Nespouštěl oči z tůně. Když vteřinová ručička dorazila na dvanáctku, ozvala se série tlumených explozí. Poklidná hladina se znenadání rozvířila a začala zase klesat.

„Jak to vypadá tam u vás?“ zeptal se Michael. „Už jste na cestě?“

„Jestli už jsme na cestě?“ vyštěkl Busch.

Michaelovi se stáhl žaludek. Ani se nepotřeboval Busche ptát, z tónu jeho hlasu mu bylo jasné, že je něco špatně.

„Michaeli, za žádnou cenu neotvírej tu truhličku. Slyšíš? Musíš zmizet…“ Buschův hlas se vytratil a přehlušila ho salva výstřelů.

Busch s Fetisovem se hnali chodbou a do stěn kolem nich se zakusovaly kulky. Mohutný Rus se vykláněl ze dveří operačního sálu, pálil z obou zbraní a zasypával chodbu nepřetržitou sprškou střel. Busch rozrazil dveře výtahové šachty, skočil dolů a přistál o metr dvacet níž na podlaze strojovny. Fetisov se vrhl za ním a dopadl do mělké louže. Ještě pořád si mnul místo na hrudi, kam ho zasáhla kulka, která by ho, nebýt neprůstřelné vesty, dozajista zabila.

„Paráda, teď jsme v pasti,“ zamrmlal se silnějším ruským přízvukem než obvykle.

Busch ho ignoroval, napřáhl ruku ven z výtahové šachty a opětoval palbu. Odpovědí mu byly dvojité salvy z hromotlukových zbraní. Stáhl se dovnitř, vytáhl baterku a posvítil za odjíždějícím výtahem. Vdechoval pach maziva a benzínu a lámal si hlavu co dál.

„No to je skvělý, jedou pryč,“ vykřikl Fetisov při pohledu na vzdalující se kabinu výtahu. „A my tu umřem.“

Do zdí chodby dál narážely kulky a jedna se odrazila i od kovových dveří výtahové šachty. Busch si otevřené dveře chvíli měřil a pak se obrátil k Fetisovovi. „Mám nápad,“ křikl. „Kryj mě.“

Vytáhl se ven ze šachty a vběhl do chodby.

Fetisov se vyklonil ze dveří, vypálil útočníkovi v ústrety salvu střel a donutil ho, aby se stáhl. Busch se řítil chodbou a kolem uší mu svištěly Fetisovovy kulky. Doběhl ke dveřím pozorovatelny a popadl železný kříž, kterým uvnitř uvěznil pětadvacítku ruských doktorů a podnikatelů. Spěšně ho odšrouboval od kliky, sundal ho a v předklonu se rozběhl chodbou zpátky. Kolem něj létaly kulky. Skočil zpátky do šachty, přibouchl za sebou kovové dveře, vrazil kříž do dveřního rámu a uchytil ho ke klice. Kvapně utáhl šrouby a účinně dveře zablokoval.

Fetisov se na něj mračil. „Co to sakra děláš?“

Busch si posvítil na kontrolní panel na zdi a pak zase namířil kuželem baterky na ujíždějící výtah. Ten už byl o několik pater výš a šachtu začínaly křižovat červené laserové paprsky. Busch zaměřil pozornost zpátky na kontrolní panel a stiskl prostřední knoflík opatřený ruským popiskem a červeným symbolem plamene. Výtah, který už byl nějakých dvacet metrů nad nimi, se rázem zastavil a cvaknutí se rozlehlo celou desetipatrovou šachtou. „To, kvůli čemu jsem tady.“

Vzápětí se ozvalo další cvaknutí a výtah začal sjíždět dolů, jak mu velelo tlačítko požárního poplachu. Klesal mnohem rychleji, než předtím jel vzhůru.

Venku na chodbě znovu třeskly výstřely a tentokrát neomylně zasáhly dveře šachty.

„Kolik lidí je v tom výtahu?“ zeptal se Fetisov.

„Dva chlapi, možná tři.“

„Jak víš, že s tím chlapem na chodbě nespolupracujou?“

„Nevím to, jenom doufám.“

Z chodby se dál ozývala palba, kulky bubnovaly o dveře a do toho rachotil výtah, takže z hluku v šachtě zaléhaly uši.

Klesající výtah už měli jen dvě patra nad sebou. Jak sestupoval, postupně pod ním zhasínaly lasery.

„Asi se budeš muset přikrčit,“ křikl Busch na Nikolaje a svezl se do podřepu.

„Do toho výtahu se neprostřílíme, leda tak nás zabijou.“ Nikolaj se přikrčil na zemi vedle Busche; kabina výtahu už byla jen jedno patro nad nimi.

„Kdo říkal, že se chceme dostat do výtahu?“

Kabina se zastavila těsně nad jejich hlavou a stísněný prostor na dně šachty najednou působil klaustrofobicky.

Střelba ustala. Všechno ztichlo a kolem se rozhostil podivný klid.

Pak se ze stojící kabiny ozval hovor. Vzápětí umlkl a bylo slyšet odjišťování tří zbraní.

Busch s Nikolajem si vyměnili pohled, ale ani nehlesli.

Ozval se zvuk otevírajících se dveří kabiny a po něm ohlušivý rachot palby; rozléhal se šachtou a Buschovi z něj zaléhalo v uších. Z kabiny bylo slyšet úsečnou ruštinu.

Busch se natáhl k panelu a stiskl další knoflík.

Dveře kabiny se syčivě zavřely. Chodbou se stále rozléhal třesk výstřelů a ozvěnou se odrážel od výtahových dveří.

Busch se podíval na Nikolaje, zastrčil si pistoli do pouzdra a zahákl se pažemi za nosník na spodní straně kabiny. Nikolaj vytřeštil oči.

Ozvalo se cvaknutí a kabina se zase pomalu dala do pohybu.

Busch se pevně držel nosníku a nechal se pozvolna zvedat ze země.

Nikolaj na něj chvíli jenom zíral a pak se neochotně vymrštil, taky se zachytil nosníku a přitáhl se vedle něj. Mlčky se podívali jeden na druhého a nechali se kabinou unášet vzhůru.

Vystoupali jedno patro, dvě, tři. Busch se podíval dolů. Myšlenky mu v hlavě vířily jedna přes druhou, pokoušel se vykoumat, co si počnou, až výtah dorazí nahoru. Paže ho bolely, jak jimi držel víc než metrákovou váhu svého těla.

V pátém patře se podívali dolů oba, ale dolní konec šachty už pohltila temnota. Nohy se jim pohupovaly ve vzduchu a oba se pokoušeli soustředit a zhluboka dýchat, jako by jim to mohlo dodat sílu.

A pak se zezdola ozvalo tiché klapnutí a vzápětí šachtu prozářily rudé paprsky; lasery se znovu zapnuly, plazily se výš a výš, blížily se k jejich nohám.

Výtah zničehonic s trhnutím zastavil; jen tak tak se na nosníku udrželi. Vystoupali pouze sedm pater, nikoli deset, jak čekali. Busch viděl škvírou pode dveřmi prosvítat světlo; výtah stál ve třetím podzemním patře.

Bezpečnostní lasery se dál plazily vzhůru, už byly jen dvě patra pod nimi, když vtom se náhle zarazily; čekaly, až se výtah zase dá do pohybu.

Dveře kabiny se otevřely a Busch s Nikolajem slyšeli, jak z ní někdo tlačí pojízdné lůžko.

Busch zahlédl na zdi šachty obrys žebříku, měl to k němu přes hlubokou propast pod sebou nějaký metr a půl. Bez rozmýšlení začal pohupovat nohama dopředu dozadu, aby získal setrvačnost, a pak se pustil nosníku. Proletěl šachtou a začal padat dolů, ale stačil se zachytit příčle žebříku. Povytáhl se, aby i nohama našel záchytný bod, a ohlédl se po Nikolajovi. Rus měl v očích nelíčený strach a pomalu ručkoval po nosníku jako děcko na prolézačce.

Vtom do kabiny výtahu někdo vešel a dveře se zase zavřely. Cvaklo to a kabina se dala do pohybu. Nikolaj strnul a začal se od Busche pomalu vzdalovat.

Busch ho očima prosil, ať skočí. Nikolaj trčel na místě, tvář zkřivenou strachy. Pak konečně přivřel oči, zhluboka se nadechl a švihem se vymrštil přes propast směrem k žebříku. Ale nestačilo to, začal padat dolů. Busch levou rukou pevně sevřel příčel, vyklonil se do šachty a napřáhl pravici. Fetisov se jeho paže jen tak tak zachytil a narazil tváří přímo do zdi. Busch měl co dělat, aby se udržel. Počkal, až se Nikolaj zachytí žebříku pod ním.

Oba chvilku zůstali nehybně stát a jen popadali dech; zápolili s pokušením podívat se do šachty a jen doufali, že se výtah nerozjede dolů a nesrazí je ze žebříku.

„Co je za těmi dveřmi?“ zeptal se šeptem Busch a kývl hlavou ke dveřím čtvrtého podzemního podlaží, které měli přímo před sebou.

„Kanceláře. A pár laboratoří.“

„Kolik je tam lidí?“

„Do osmi nikdo.“

„A co ostraha?“

„Ne, ta je až výš, v těchhle patrech není co hlídat.“

Jakmile výtah popojel nahoru, znovu se zapnuly bezpečnostní lasery a začaly šplhat šachtou, pomalu, ale vytrvale a neúprosně.

Busch rychle popolezl po žebříku, odsunul tenkou tyčku, která jistila dveře, a pootevřel je. Po kratičkém zaváhání vystrčil hlavu ven.

Laserové paprsky byly už jen pouhé patro pod Fetisovem.

Busch se rozhlédl dlouhou chodbou táhnoucí se na obě strany a pak se do ní spěšně vysoukal. Mávl na Fetisova, který se pořád křečovitě držel žebříku. Lasery byly už jen pouhopouhé dva metry pod ním, vrhaly mu na obličej červenou záři a neúnavně šplhaly dál. Bylo jen otázkou vteřin, kdy bezpečnostnímu systému skončí období klidu.

Busch popadl Fetisova za pravou paži a vtáhl ho do liduprázdné chodby těsně předtím, než laserový paprsek olízl příčel, na které stál. Přibouchl dveře šachty, aby lasery nepostřehly, že je něco špatně, a odclonil tak jejich tiché vytrvalé cvakání.

„Co je nad námi? Kam ji to vlečou?“ zeptal se Busch a rozhlížel se chodbou na obě strany; doufal, že se Nikolaj nemýlil a opravdu tady touhle dobou ještě nikdo není.

Nikolaj chodbou kvapně vykročil a prohlížel si jedny dveře po druhých. „Parkoviště oficiálních vozů.“ Konečně našel, co hledal, a otevřel dveře vedoucí na požární schodiště. Rozběhli se po něm nahoru a zastavili se u dveří do třetího podzemního patra. „V tomhle patře budou lidi, spousta lidí.“

„Ostraha?“

Nikolaj zavrtěl hlavou. „Ne, vojáci.“ A s těmi slovy dveře otevřel.

Když Michael uslyšel ve vysílačce střelbu, instinktivně začal jednat. Odložil tlakovou láhev, schoval vysílačku, sebral potápěčské tašky a malé tlakové láhve na zpáteční cestu, popadl Susan a během patnácti vteřin už běželi z jeskyně. Světlo na helmě jim ukazovalo cestu bludištěm stezek a tunelů. Chvílemi běželi po dvou, chvílemi lezli po čtyřech a občas se dokonce plazili po břiše, jak se podle nastříkaných značek na zdech vraceli necelý kilometr zpátky do Carské jeskyně.

„Co bude s Paulem?“ zeptala se Susan s děsem v očích.

„Neboj se.“

„Jak to můžeš říct? Střílí se tam,“ opáčila mezi trhanými nádechy.

Michael ji ignoroval. Nehodlal plýtvat dechem na odpověď. Dohodli se s Paulem, že jestli se něco nezdaří, jestli se jeden z nich dostane do potíží, tak druhý musí zmizet, uprchnout do bezpečí. Michael měl nervy napjaté k prasknutí a hlavou mu vířily otázky; netušil, jestli to střílel Busch, anebo jestli někdo střílel po něm. Ale jedním si byl jist: Fetisov toho tají mnohem víc, než kdokoli z nich tuší. Jestli se zatím Busch neocitl ve vážném nebezpečí, tak se v něm dřív nebo později ocitne.

Susan nevěděla a ani nemohla vědět, že by nejlepšího kamaráda nikdy nenechal na holičkách. Jakmile dopraví Susan a truhličku do bezpečí, vrátí se pro Busche. A je jedno, co to bude obnášet, je jedno, jakou cenu za to bude muset zaplatit, zachrání kamaráda, i kdyby přitom měl položit vlastní život.

Plíce měl v jednom ohni; když šli sem, trvala jim cesta půl hodiny, teď ji zdolali během deseti minut. Ohlédl se po Susan. Nepřestával žasnout, jakou má výdrž. Nepanikařila ani si nestěžovala, jen na očích jí bylo znát, jaký má strach, že se bojí o život.

Potápěčské tašky připevněné u pasu narážely Michaelovi při každém kroku do nohou. Ale ještě silnější než myšlenky na bolest a na zoufalou situaci, v níž se ocitli, byla vzpomínka na Buschovo varování. Bylo prosté a naprosto jednoznačné. Neotvírej tu truhličku.

Obrovská jeskyně už byla jen kousíček před nimi. Michael ji ještě neviděl, ale slyšel, jak se od jejích stěn odráží proudění vody. A vzápětí se tam ocitli, světla reflektorů na helmách poskakovala po hladině a vrhala strašidelné odlesky na zdi, takže to vypadalo, jako by po nich tančili duchové. Michael ještě zrychlil a jen se modlil, aby mu na kamenité stezce nepodklouzly nohy. Aniž zpomalil, zajel rukou do brašny, vytáhl malou tlakovou láhev a podal ji Susan, pak vylovil druhou pro sebe.

K vodě už jim zbývalo jen několik metrů. Bez zaváhání, bez zpomalení si oba strčili regulátory do úst, skočili do vody a potopili se pod hladinu.

Obrovské podzemní parkoviště se táhlo, kam až oko dohlédlo. Nacházelo se přímo pod Arzenálem – domovem prezidentské a kremelské gardy. Všude stály černé limuzíny Mercedes, dodávky a terénní vozy. Byly tu i armádní nákladáky, a dokonce několik tanků.

Prostorem prokmitávaly červené záblesky majáčku a přitáhly Buschovu pozornost k místu, kde zrovna nakládali pojízdné lůžko do sanitky.

„Jdeme,“ zašeptal Fetisov.

Busch se ohlédl a spatřil ho nastupovat do tmavozeleného džípu. V podřepu se k němu přesunul. Jakmile otevřel dvířka na straně spolujezdce, Fetisov nastartoval klíčkem, který trčel ze zapalování.

„Zbláznil ses? Jak se odtud dostaneme?“

„Haló?“ Oba sebou poplašeně škubli. Hlas se ozval z Buschovy vysílačky. Busch si ji odepjal z opasku.

„Michaeli? Kde k čertu vězíš?“

„Jsme na Kremelské. Kde jsi ty? Jsi v pořádku?“

Fetisov vyškubl Buschovi vysílačku z ruky. „Poslouchejte mě. Jedte k Nikolské věži. Je na severovýchodním konci Kremlu, u Rudého náměstí. Z brány v ní každou chvíli vyjede sanitka. Nespouštějte ji z očí.“

„Cože? Proč?“

„Někdo nám vyfoukl Genevievu.“

„Nevyznáme se tu,“ namítl Michael s narůstajícím vztekem.

„To je jedno, prostě se jim pověste na paty. Ta věž je naproti Historickému muzeu.“

K džípu se blížili tři vojáci na obchůzce. Busch se podíval na Nikolaje a kývl směrem k nim bradou, aby přitáhl jeho pozornost.

„Za žádnou cenu nenechte tu sanitku ujet,“ pokračoval Nikolaj do vysílačky. „Jestli se vám ve městě ztratí, tak to má Genevieva spočítané.“

V tu chvíli je vojáci spatřili. S napřaženými puškami se rozběhli k džípu, za běhu mířili a něco křičeli. Vzápětí se bůhvíodkud vynořili další vojáci, a než se Busch s Nikolajem nadáli, obestoupila je dvacítka mužů s namířenými puškami a pokřikovala na ně, ať vystoupí z vozu.

43

Michaelem a Susan to házelo na zadním sedadle vozu sem a tam, jak se Martin krkolomnou rychlostí proplétal ulicemi a zběsile se řítil k bráně na vzdáleném konci Kremlu. Poté, co Michael se Susan prosvištěli třetím tunelem zleva, vynořili se v řece Moskvě. Míli plavali po proudu potopeni pod hladinou a dýchali z tlakových láhví a teprve pak se na smluveném místě vydrápali na břeh – ve starém doku zarostlém vysokou trávou a keři. Martin už tam na ně čekal ve voze s otevřenými dveřmi a nastartovaným motorem. Byla to limuzína ZiL, luxusní ruské auto, které už ale v oblibě dávno předstihly range rovery a jaguáry. Bylo velké a hranaté a motor o výkonu 380 koní si zvukem a výkonem nezadal s tryskáčem. Vůz měl sklápěcí střechu, ale Martin ji nechal vytaženou, aby nikdo neviděl, jak si jeho zmáčení pasažéři sundávají potápěčskou výstroj.

Martin se prořítil ulicí Maněžnaja, proplétal se brzkou ranní dopravou a mířil k Rudému náměstí. Šlápl na plyn, projel ulicí se zákazem vjezdu a jen doufal, že ho nezastaví dopravní policie.

Se zasvištěním pneumatik zastavil před Nikolskou věží. Všichni se zatajeným dechem čekali, až se brány Kremlu otevřou; Martin měl nohu připravenou na plynu a ruce na volantu, jako by čekal na pokyn startéra.

„Oba si vystupte,“ zavelel Michael.

„Cože?“ obrátila se k němu Susan a Martin se po něm ohlédl ze sedadla řidiče.

Michael vytáhl z potápěčské tašky brašnu ze zlatou truhličkou a podal ji Susan. „Martine, nasedněte do taxíku, odvezte Susan zpátky do hotelu a nachystejte se k odletu. Budeme odtud potřebovat hodně rychle zmizet.“

Martin mlčky přikývl.

„Co mám dělat s tímhle?“ Susan zvedla brašnu.

„Nespouštěj ji z očí. A taky ji za žádnou cenu neotvírej,“ zopakoval Michael Buschovo varování.

Martin už byl venku a čekal na Susan.

Susan otálela v autě, zírala na Michaela a do tváře se jí vkrádalo pochopení. „Ty se ji nechystáš předat Ziverovi, co?“

Michael ani nemusel odpovídat.

„Jak to můžeš Stephenovi udělat?“ zeptala se nechápavě. „Vždyť je to tvůj otec.“

Michael jí položil ruku na rameno. Susan se pokusila popuzeně odtáhnout, ale Michael ji popadl a přitáhl si ji zpátky. „Nehodlám nechat svého otce umřít. Jenom potřebuju, abys mi věřila.“

Susan se mu zadívala hluboko do očí. Napětí v jejím těle povolilo. Chvíli tam jen mlčky seděli, uneseni silou okamžiku. Susan zvedla ruku a pohladila ho po tváři, jemně a něžně, a pak se usmála. „Já ti věřím…“ Hlas se jí vytratil.

Michael se k ní naklonil a zlehka ji políbil na rty. Nebyl v tom chtíč, jen něha, touha a starostlivost.

Vtom se otevřely dveře a stál v nich Martin; podržel je Susan otevřené, ale spíš než projev laskavosti to myslel jako pobídku, aby už šla.

„Opatruj pro mě tu truhličku,“ řekl jí Michael tiše a nespouštěl z ní zrak. „A nezapomeň, co jsem ti řekl.“

„Nesmím ji otvírat,“ zašeptala Susan. „Já vím.“

Kouzlo okamžiku konečně pominulo a vystoupili z auta. „Martine, vezmete mi výstroj do letadla?“ požádal Michael a podal mu druhou tašku.

„Jistě.“ Martin si hodil těžkou tašku přes rameno.

„Netuším, jestli ji ještě budu potřebovat, ale vždycky je lepší připravit se na všechno.“

„Až najdeš Genevievu, máš už plán, jak zachránit Stephena?“ zeptala se Susan.

„To se ví,“ odvětil Michael.

„A prozradíš mi ho?“

Michael s úsměvem zavrtěl hlavou.

Susan na něj ještě chvíli hleděla s důvěrou v očích a pak přikývla. Naklonila se k němu a zašeptala: „Dávej na sebe pozor.“

„A ty nedělej vylomeniny a poslouchej Martina, když ti něco řekne.“ Michael zalétl pohledem k Martinovi a ten přikývl.

Michael si sedl za volant. Díval se za Susan a Martinem, jak přecházejí přes ulici. Pak pevně sevřel volant, až mu zbělely klouby, a vytočil motor do obrátek.

Na Busche s Fetisovem mířila dvacítka pušek. „Ně dvigafsja,“ zařval velitel vojáků.

„Rusky sice neumím, ale určitě to znamená buď ‚Vystupte z auta‘, nebo ‚Připravte se na smrt‘,“ utrousil Busch.

Čelním sklem viděli sanitku s Genevievou, jak odjíždí pryč; kvil houkačky se rozléhal celou ohromnou garáží.

Fetisov se podíval na Busche a usmál se. Sundal si silné brýle a k Buschově naprostému úžasu si strhl z hlavy nepřirozeně černé vlasy a odhalil přísný vojenský sestřih. Najednou vypadal úplně jinak, hlavu připomínající žulový blok pokrýval ježek šedivých vlasů. Busch skoro čekal, že si ze špatného oka vyndá zakalenou kontaktní čočku, ale to k přestrojení nepatřilo.

Fetisov spustil okénko a chování vojáků se jako mávnutím čarovného proutku změnilo, agresivitu vystřídala uctivá podřízenost. Všech dvacet se okamžitě postavilo do pozoru a jako jeden muž zasalutovalo. Velitel ze sebe začal něco chrlit rychlou úsečnou ruštinou.

A Nikolaj mu k Buschovu překvapení odpověděl, jako by se znali.

„Ty si snad děláš srandu,“ zamumlal Busch.

Nikolaj se po něm ohlédl.

„Plukovník, nebo generál?“

Nikolaj se usmál. „Generál.“ Zavřel okno a šlápl na plyn. Pneumatiky džípu zaskučely a vůz se vyřítil z garáže.

Michael seděl v autě, křečovitě svíral volant a nespouštěl nohu z plynu, protože čekal, že se sanitka objeví každou minutu. Civěl na oblak výfukových plynů, který za sebou zanechal dvacet let starý taxík; Martin nemarnil čas a okamžitě Susan odvezl. Michael byl rád, že je tu Martin s nimi, očividně si uměl poradit v každé situaci a leželo mu na srdci Susanino blaho.

Těžká dřevěná brána se konečně začala otevírat, pomalu, jako by pozvolna vydechovala, a v příštím okamžiku z ní s kvílením pneumatik prudce vystřelila sanitka.

Michael šlápl na plyn a vyrazil za ní. Sanitka se řítila ulicí, červeno-modrý majáček zběsile blikal, sirény kvílely a doprava se před ní rozestupovala, jako by mezi vozy někdo vrážel klín. Občas sanitka vjela na chodník, pak se zase vrátila na vozovku a kličkovala mezi auty. Michael se držel na vzdálenost dvou aut za ní, přesně kopíroval všechny její manévry a při pohledu na tachometr zjistil, že už se řítí stodvacítkou. Zaráželo ho, že sanitku nedoprovázejí žádné další vozy, aby se zbavily pronásledovatelů, jako je on. To ale ještě neznamenalo, že se mu nikdo nepostaví na odpor; radši nevycházel ze střehu, protože čekal, že z okna sanitky může každou chvíli přiletět sprška kulek.

Někdo Nikolaje s Buschem přelstil, i když Michaelovi nebylo jasné, jak dokázal proniknout za silné zdi Kremlu a uprchnout odtamtud s Genevievou. V hlavě se mu mlelo páté přes deváté, jak se snažil přijít na to, kdo další by ji mohl chtít unést. Radši si ani nepředstavoval hrůzu a zmatek, které Genevieva právě teď zakouší; určitě je na pokraji nervového zhroucení z toho, že se stala obětí únosu ve chvíli, kdy měla záchranu na dosah ruky.

Mrkl do zpětného zrcátka, ale ne aby se ujistil, jestli nemá v patách policii či kremelskou ostrahu, jen kontroloval, jestli už se k němu nepřidali Busch s Fetisovem; vrtalo mu hlavou, co je asi zdrželo.

Byl rád, že poslal Susan pryč. I bez toho už ji vystavil příliš velkému nebezpečí. A i když si to připouštěl jen neochotně, začínalo mu na ní záležet. Sice mu lezla na nervy, ale zároveň v sobě měla něco, co ho bralo za srdce. Teď už ji viděl v úplně jiném světle než zpočátku. Zprvu si ji zaškatulkoval jako drsnou nepřístupnou ženskou, ale zjistil, že hluboko v nitru je jemná a zranitelná. Kdykoli na ni pomyslel, poskočilo mu srdce a říkal si, že když bude mít štěstí a přežije všechna martyria, která ho ještě čekají, třeba se s ní zase setká, a za mnohem přívětivějších okolností.

Ale když se teď řítil neznámými moskevskými ulicemi bůhvíkam, byl rád, že tu s ním Susan není. Jen by ho rozptylovala v soustředění a za těchhle okolností si rozhodně nemůže dovolit nechat se vyvádět z míry jejíma tmavýma očima. Taky potřebuje, aby nikdo nezpochybňoval jeho rozhodnutí.

Úporně se držel sanitce v patách. Prudce zahnula doleva a Michael s křečovitě sevřeným volantem za ní. Řidiči sanitky už muselo být touhle dobou jasné, že ho někdo pronásleduje, ale přesto nepodnikl nic, aby Michaela setřásl.

Doprava na silnicích začínala houstnout, jak se blížila ranní špička. Michaelovi to vyhovovalo, protože to jeho prchající kořist aspoň trochu zpomalilo. Busch s Nikolajem se mu už dvě minuty neozvali. Doufal, že je v Kremlu nechytili, protože nepochyboval, že by je v tom případě stihl rychlý a krutý trest a živí by nevyvázli. Zničehonic ho přepadly hrozné výčitky svědomí. Kvůli tomu, že se rozhodl riskovat dvě loupeže naráz, se Nikolaj s Buschem museli pustit do akce, na kterou nestačili. Byla to chyba a oni za ni teď pykají. Michael měl jít do akce sám, osvobodit Genevievu a později se vrátit pro truhličku. Při zpětném pohledu mu jeho rozhodnutí připadalo jako hloupost pramenící z čirého zoufalství.

Vtom ve vysílačce, kterou měl v kapse, zachrastilo, až nadskočil leknutím. „Kde jsi?“ ozval se Busch.

Michael po vysílačce hmátl a druhou rukou se snažil řídit. Zaplavil ho tak ohromující pocit úlevy, že na okamžik zapomněl na sanitku a málem ji ztratil z dohledu. Projížděl kolem vysokánských prosklených budov. Zmáčkl knoflík na vysílačce. „Sakra, já nemám ponětí,“ křikl konečně. „Zrovna jsem minul tři obrovské prosklené věžáky.“

„Jedete po Volchonce?“ ozval se ve vysílačce Nikolajův hlas.

Michael se rozhlédl, ale všechny cedule byly v azbuce, kterou neovládal. „To si ze mě děláte srandu? Nemám tušení.“ Z hlasu mu sršela frustrace.

„Soustředte se na řízení a nechte Susan, ať nás naviguje.“

„Poslal jsem ji zpátky do hotelu.“

Nikolaj se odmlčel a pak řekl: „No dobře, tak poslouchejte. Kterým směrem jedete?“

„Každou půlminutu někam jinam. Krucinál, teď snad na západ.“ Vtom se vpředu vynořila řeka a sanitka zabočila na most ověšený vlajkami. „Po levé straně mám řeku Moskvu a najíždíme na zelený most samá vlajka.“

„Držte se té sanitky jako klíště,“ poručil Nikolaj. „My to vezmeme zkratkou, dostaneme se před vás a odřízneme jí cestu.“

Sanitka most přímo přeletěla a ocitla se na druhém břehu řeky, po které pluly sem a tam lodě. Michael se jí držel v patách. Doprava neustále houstla a do ulic už si poránu vyrazilo zaběhat i několik kondičních běžců. Sanitka se pořád řítila víc než stovkou, ale vtom se jí rozsvítila koncová světla a od prudce brzdících pneumatik se zvedl oblak prachu. Doprava se úplně zastavila, vozy na sobě byly natěsnané jako sardinky. Kolona se plazila vpřed jen centimetr po centimetru. Siréna sanitky kvílela, ale vozy ji neměly kam pustit. Frustrovaní řidiči mávali rukama z okének, proklínali svět i protivné kvílení a blikání sanitky. Zničehonic před Michaela udělalo myšku auto, minulo ho jen o chlup. Michaelovi to bylo fuk, sanitka stejně neměla kam jet. Vzápětí ho ale předjelo další a za ním další. Jako by řidiči zavětřili slabocha a rozhodli se využít jeho slabosti a strachu, aby si neodřel blatník. Před Michaela se pokusil vecpat další vůz, ale Michael tentokrát šlápl na plyn a vzápětí přibrzdil, takže řidič poposkočil a div nenaboural. Michaelovi bylo jedno, jestli do někoho narazí, rozhodně nehodlal sanitku ztratit z dohledu jen kvůli pár netrpělivcům spěchajícím do práce. Hmátl po vysílačce. „Nemusíte spěchat,“ oznámil. „Tady na druhém břehu je strašná zácpa.“

„To je dobře, aspoň získáme čas, abychom vás dohnali a předjeli,“ řekl Nikolaj, hlas pozměněný silným ruským přízvukem a praskotem ve vysílačce. „Jestli udělá nějaký manévr, klidně za ním jedte třeba i po chodníku a sejměte pár stařenek, prostě se ho za každou cenu držte zuby nehty. Nesmíme ho ztratit.“

„Nechcete mi laskavě povědět, co se tam seběhlo?“ opáčil Michael. Věděl, že Fetisov je už jednou zradil, když poslal Lexieho do Liberie, čímž ho nechtěně poslal i na smrt.

„Hlavně mi řekněte, že jste našel tu krabičku, protože do Kremlu už se teď nedostaneme,“ řekl Nikolaj.

„Jo, našli jsme ji.“ Michael se snažil ovládnout vztek a strach; obával se, že Busch nevědomky vkráčel do pasti.

„Kde?“

„Pod Kremlem.“ Michael Fetisovovi nehodlal prozradit, kde přesně se nachází Liberie ani že Lexie je po smrti.

„No ovšem. Díky za vyčerpávající odpověď. Jestli vás seberou policajti, nesmí jim padnout do rukou.“

„Klídek.“ Michael ho nechtěl nasměrovat k Susan. Levou rukou pevně svíral volant. Sanitka teď byla v pomalu se posouvající koloně pět vozů před ním. „Truhlička je v bezpečí. A co kdybyste mi teď konečně prozradil, co se tam dole stalo?“ Kolona se najednou rozjela, nepohybovala se rychle, ale přece jen to byl pokrok, sunula se vpřed rychlostí ani ne deset kilometrů v hodině.

„No, jestli se chcete bavit o houfu…“

Sanitka zničehonic prudce zahnula doleva, až pneumatiky zasvištěly, a pustila se prázdnou ulicí. Michael rychle zastrčil vysílačku do kapsy a zabočil za ní. Fetisovovu nezřetelnou odpověď už neposlouchal.

Nikolaj uháněl v tmavozeleném džípu po mostě. Když z něj sjeli, Busch spatřil jak se po dálnici na protějším břehu řeky ženou vojenské a policejní vozy se zapnutými majáčky. Byly necelý kilometr daleko. Všechno se v něm sevřelo. Neměl nejmenší pochybnosti, koho pronásledují.

„Jak dobré máš konexe?“ podíval se po Nikolajovi.

Nikolaj sledoval směr jeho pohledu. „Čort vozmi!“

Doprava před nimi v podstatě stála; Busch měl sto chutí vyskočit z auta a rozběhnout se po svých. Zmáčkl knoflík na vysílačce. „Michaeli, žene se za tebou celý konvoj aut. Armáda, policie a bůhvíkdo ještě.“

Nikolaj mu vyškubl vysílačku z ruky. „Michaeli, poslouchejte, musíte tu sanitku zastavit. Nedostaneme se k vám včas, a jestli se jim povede najet na dálnici, ujedou vám a už nikdy Genevievu neuvidíme.“

„A jak to mám sakra udělat?“ rozčilil se Michael.

Nikolaj se odmlčel a podíval se na Busche. Konečně si zase zvedl vysílačku ke rtům a prohlásil: „Jakkoli.“

Sto čtyřicet kilometrů v hodině. Sanitka uháněla vpřed jako o závod, pokoušela se uniknout. Michael se za ní držel v závěsu. Jel tak blízko, že rozeznával nejmenší detaily na zrezivělém výfuku. Sanitka cikcak kličkovala kolem aut, která jí neuhnula z cesty, a Michael se jí hnal v patách a opakoval kličky po ní. Jestli ji má dohonit, potřebuje ji nějak přimět, aby zajela do úzkých bočních uliček.

Sešlápl plyn až k podlaze, až motor zavyl v otáčkách. Objel sanitku a ocitl se jí bok po boku. Podíval se dopředu – asi sto metru před nimi byl vjezd do postranní uličky. Michael začal sanitku předjíždět, ale jen pomalu, jen aby se pravým blatníkem dostal kousíček před ni. K boční uličce už jim chybělo jen padesát metrů a rychle se přibližovali. Michael strhl volant doprava, odřel sanitku a přinutil řidiče najet na chodník. Brzdy sanitky zakvičely a řidič udělal přesně to, co Michael chtěl – smykem zahnul o devadesát stupňů doprava a vjel do boční uličky kolmo uhýbající z hlavního tahu.

Postranní uličky byly úzké a stísněné. Sanitka se teď už zjevně pokoušela uniknout, ignorovala dopravní značky, nedávala přednost chodcům. Siréna kvičela a vřískala, varovala každého, ať se jí klidí z cesty. Michael se za ní držel na necelou vzdálenost jednoho auta. I kdyby sanitku nakrásně zastavil, netušil, kolika ostrým chlapům bude muset čelit – a jako zbraň bude moct použít leda tak nůž, který má přivázaný k lýtku, protože pistoli si nevzal. Strašně nerad vstupoval do neznámých vod.

Zase šlápl na plyn a začal sanitku předjíždět. Tentokrát ji nehodlal nasměrovat doprava či doleva. Hodlal ji stůj co stůj zastavit.

Prudce strhl volant doprava a vrazil nárazníkem do levého boku sanitky. Sanitka sebou smýkla doprava, řidič se s vypětím všech sil pokoušel udržet nad vozem kontrolu, ale bylo to marné, sanitka dostala smyk a neřízené se řítila vpřed. A vzápětí řidič zareagoval víc, než bylo nutné, trhl volantem doleva, takže se auto otočilo téměř do protisměru, a než stačil směr zkorigovat, Michael do sanitky znovu narazil. Velké vozidlo se divoce otočilo kolem vlastní osy a narazilo do boční zdi starého domu. Michael dupl na brzdu a se skřípěním pneumatik zastavil vedle sanitky. Po Buschovi s Nikolajem pořád nikde ani stopy. Zkusil se ozvat do vysílačky, ale nikdo nereagoval. Už nemohl déle čekat. Netušil, jestli se Genevieva při nárazu zranila, ale ať tak či onak, musí ji popadnout a zmizet s ní, než dorazí policie. Vyskočil z auta a otevřel zadní dvířka, ta, která byla blíž sanitce.

Pak popadl obě kliky na zadních dveřích sanitky a trhnutím je rozrazil. Řidič ležel zhroucený na volantu a lapal po dechu. Rozklepanou rukou si z čela otřel krev a pak ztratil vědomí. V zadní části sanitky stálo pojízdné lůžko, zajištěné na místě, aby nepopojíždělo. Michael se rozhlédl po lékařských nástrojích, které se při nárazu rozsypaly všude kolem. Na podlaze se válely skalpely a obvazy, dvířka kovové skříňky zela dokořán a zevnitř se hrnuly věci, dýchací přístroj v rohu syčel, ventil měl ohnutý a prasklý.

Vzápětí Michaela zaplavila panika a naprostý zmatek. Pojízdné lůžko bylo prázdné. Genevieva nikde.

Fetisov s Buschem uvízli v nehybné dopravní zácpě. Spatně seřízený motor džípu rozvibrovával celé auto. Kvílení sirén se blížilo a přehlušovalo Buschovy myšlenky. Busch se podíval po Nikolajovi, který se cele soustředil na dění na vozovce. Vrtalo mu hlavou, čím si asi tak někdo koupil generálovu loajalitu a přiměl ho zradit vlast. Generálové – muži na nejvyšších postech – jsou obvykle hluboce oddám lidé, kteří zasvětí celý svůj život službě milované vlasti. A přitom se zdá, že tenhle člověk, který nejspíš strávil většinu života službou matičce Rusi, a to jak za studené války, tak po jejím skončení, zaprodal svou loajalitu nejvyšší nabídce. Když jim teď byla v patách snad celá ruská armáda, nedával najevo nejmenší strach a vlastně ani nejmenší emoce. Nezpanikařil, nebubnoval nervózně prsty do volantu, nepoposedával na sedadle, nekontroloval si zbraň – nebyl na něm patrný žádný projev nervozity tváří v tvář hrozícímu nebezpečí. Léta ve službě ho nejspíš naučila, jak se chladnokrevně vypořádat s jakoukoli situací.

Busch se znovu ohlédl směrem k mostu. Sirény ohlušivě kvílely, ale nepostřehl, že by se vozy blížily, nikde se neochomýtali žádní zvědavci, kteří by si vykrucovali krky, aby zahlédli, co se to děje, žádná auta neuhýbala stranou, aby nechala vojenské a policejní vozy projet. A pak se zvuky začaly dokonce vzdalovat, pomalu, ale přece. Policie a vojáci kolem museli nenápadně projet nějakou vedlejší ulicí.

A zničehonic Buschovi všechno doklaplo. Všechny drobné kousíčky zapadly do sebe. Potvrdila se mu podezření, která choval. A pochopil, proč se Nikolaj vůbec nebojí.

Pomalu na něj namířil zbraní. „Ty nemáš žádnou nemocnou neteř, co?“

Nikolaj se po něm podíval. Ze zdravého oka mu náhle čišel chlad, nebylo v něm ani stopy po dřívějším vtipkování. „Mám, ale je mi úplně fuk, jestli přežije nebo ne.“

„Pro koho ve skutečnosti pracuješ?“ procedil Busch skrz zaťaté zuby.

„Celou dobu pro tytéž lidi.“ Nikolaj se vrátil pohledem k vozovce a namířenou pistoli ignoroval.

Busch ji odjistil. „Zivera vůbec nemá v úmyslu Michaelova otce propustit, co?“

„Tys vážně věřil, že člověk v jeho postavení by si mohl dovolit nechat běhat po světě svědky?“

„Genevieva v té sanitce není, nemám pravdu?“ zeptal se Busch a sevřel zbraň pevněji. „Ta sanitka posloužila jen k tomu, aby nás odlákala od Kremlu.“

„Moji muži před deseti minutami proklouzli ven hlavní branou. Teď už nakládají Genevievu do letadla.“

„K čemu jsi nás teda potřeboval?“

„Žádné strachy, nebyli jste zbyteční. Netušili jsme, kde hledat Liberii, a Michael měl mapu. A potřebné schopnosti, aby se k Liberii dostal. A pokud jde o Genevievu, říkali jsme si, že když ji osvobodíš místo nás, aspoň budeme mít, na koho to všechno svalit. Kovbojové z Ameriky, na tom si novináři vždycky smlsnou. Nikdo nebude podezírat důvěryhodného ruského generála.“ Nikolaj se s džípem rozjel, protože šňůra aut se konečně začala pomalu sunout kupředu. „Tvoje úloha je u konce. Získali jsme, co jsme potřebovali.“

Busche už neděsilo kvílení sirén, ale muž na sedadle vedle něj. Aniž spustil z Nikolaje pohled, hmátl po klíčcích, vypnul motor a zahodil klíčky z okna. „To se pleteš. Nemáš tu truhličku.“

„Ty taky ne. A nejspíš ani Michael.“

Buschovi došlo, že ji Michael asi nechal u Susan. A ta zůstala vydána nepřátelům napospas.

„Myslím, že nebude zvlášť těžké vyrvat ji Susan z rukou – ať už zaživa anebo jinak. Byla to od něj pěkná pitomost, nechat ji u ní.“

„Popraví tě za velezradu,“ zavrčel Busch.

Nikolaj se usmál. „Kdo říká, že jsem se dopustil velezrady? Ze všeho budete obviněni vy s Michaelem. Že jste se vloupali do Kremlu, kradli historické památky, pozabíjeli nejvýznačnější ruské doktory. Viděl jsem to na vlastní oči,“ zakřenil se Nikolaj a spiklenecky mrkl. „K čertu, ze mě bude hrdina. Odejdu do výslužby s bohatstvím a slávou.“

Buschovi se jeho zrada zařízla do srdce jako ostrý nůž. Zivera si koupil ruského generála a ten nejenže je měl mít celou dobu na očích, ale taky se měl stát jejich katem, až úkol dospěje ke konci.

Vřeštění sirén zničehonic ztichlo, jako když utne. Nevzdálily se, prostě zničehonic zmlkly. To nenadálé ticho Busche poplašilo. Zamračil se na Nikolaje, přitiskl mu ústí pistole k hlavě a hrábl po vysílačce. „Michaeli, jsi tam?“ Ale to už mu bylo jasné, že se odpovědi nedočká. Jestli Michaela ještě nezabili, tak to dlouho nepotrvá. A na jatka ho zavedl Nikolaj Fetisov – nechal ho v domnění, že stojí na jeho straně, a bez mrknutí oka ho předhodil vlkům.

Buschovi planuly oči vzteky; nenávistně si Nikolaje měřil. Ten člověk má na svědomí Michaelovu neodvratnou smrt. A projde mu to bez postihu, nezatknou ho, z ničeho ho neobviní.

Busch podlehl hněvu a zmáčkl spoušť. Výstřel v uzavřeném prostoru ohlušivě zaburácel, až to Buschovi zacloumalo bubínky, a autem se rozlezl kouř, který vyšel z hlavně.

Ale Nikolaj tam pořád seděl. Úsměv se mu z tváře pomalu vytratil a vystřídala ho zloba.

„Copak si myslíš, že bych ti do té bouchačky dal ostré náboje?“

Busch se při pohledu do jeho studených očí celý otřásal vzteky. Tuhle pistoli u sebe nosil celý den, používal ji při přestřelkách v podzemí, dodávala mu sebejistotu. A přitom každý zásobník, který do ní zasunul, obsahoval slepé náboje. Má štěstí, že je vůbec ještě naživu.

Fetisov hmátl po své zbrani, ale Busch ho popadl za zápěstí a vykroutil mu ji z ruky. Pistole spadla na podlahu. Busch praštil Fetisova pěstí do obličeje, mlátil ho zas a znovu, měnil mu tvář v krvavou kaši. Pak ho popadl za krk a začal ho škrtit.

„Co si počneš?“ vypravil ze sebe přiškrceně Nikolaj a tvář mu nachověla. „Jsi na útěku, jsi v cizí zemi a neovládáš jazyk.“

I když Busch měl sto chutí toho chlapa zabít, nedovedl to. Přestože Nikolaje na vlastní oči viděl, jak postřílel doktory, přestože Nikolaj zradil jeho i Michaela, nedokázal se přimět k tomu, aby ho zabil.

Bez dalšího rozmýšlení rozkopl dveře džípu a vyběhl do moskevského rána.

Michael se opřel o dvířka. Blížící se houkání sirén přerůstalo v ohlušivý řev. Nemá čas, musí odsud zmizet, vyváznout z téhle situace, ze které se vyklubala past. Naskočil zpátky do auta a dupl na plyn, jenže už bylo pozdě. Uličkou se k němu zepředu řítila kolona vojenských vozů, zatímco vzadu se vynořila policejní auta. Chtěl vzít nohy na ramena, jenže nebylo kam běžet. Pronásledovatelé se zastavili a obklíčili ho. Vojáci zaujali pozice a namířili na něj zbraně. Vpovzdálí se začaly shromaždovat hloučky zvědavců. Michael si představoval, že si šuškají o starých časech, o tom, že dřív takové výjevy bývaly běžné. Jenže tohle se odehrávalo v novém Rusku, kde by se podobné věci dít neměly. Ozbrojenci – bylo jich snad padesát – napjatě čekali, jestli Michael provede nějakou neuváženost, a prsty na spoušti je svrběly. Ale Michael jim nehodlal dopřát to potěšení. Se zvednutýma rukama odstoupil od auta.

Nikdo neřekl ani slovo, nikdo nevydal žádný příkaz. Michaelovi to přišlo podivné. Ti muži na někoho čekají, na někoho, kdo jim velí. Na někoho, kdo tohle všechno zosnoval.

A vtom toho muže spatřil, jak k němu kráčí. Černé vlasy měl prokvetlé stříbrem, na mohutném krku se mu napínaly šlachy. V každé ruce držel jednu obrovitou pistoli, na předloktích mu v ranním slunci zářilo tetování. Šel mlčky a vojáci se před ním uctivě rozestupovali. Přikráčel k Michaelovi a zastavil se těsně před ním. Takovou nenávist, jaká mu sálala z očí, Michael ještě u nikoho neviděl.

„Jmenuju se Raechen,“ pronesl muž jen s nepatrným ruským přízvukem. „Zapamatuj si to. Abys věděl, jak odpovědět Bohu, až se tě zeptá, kdo tě za ním poslal.“ Pak se rozmáchl pravicí, ohromující silou udeřil Michaela ze strany do hlavy a omráčil ho.

44

Stephen Kelley stál v mramorem obloženém sprchovém koutě, nechával si dopadat horkou vodu na záda a přál si, aby dokázala odplavit události posledních dní. Starali se tu o něj jako o význačného hosta ve špičkovém hotelu. Dostával opulentní jídla, čerstvé noviny a měl přístup do bezvadně vybavené soukromé tělocvičny. Nechyběl bazén s příjemně teplou vodou a kulečníkový stůl, který měl sám pro sebe.

První den tonul ve zmatku a užíral se vzteky, zuřil na své únosce a na svízelnou situaci, v níž se ocitl. Většinu času jen civěl z balkónu na nekonečné modré moře a velikou loď, osaměle se pohupující na vlnách asi míli od pobřeží. A vinil ze své mizérie jednoho jediného člověka.

Od chvíle, kdy se dozvěděl, že je Michael zloděj, se užíral hanbou, že se někdo z jeho krve uchýlil k nezákonnému počínání. Jak mohou být jeho dva synové tak naprosto odlišní? V den, kdy zjistil, že Michaela zatkli, se zařekl, že na něj zapomene, že ho odepíše jako omyl, že ho vytěsní ze svého srdce.

Dokonce ani po Peterově smrti nezměnil názor. Přestože Michael byl jeho jediným žijícím potomkem, Stephen nehodlal od svého rozhodnutí ustoupit. Ale hluboko v srdci věděl, že odmítáním Michaela se jen pohodlně vyvléká z pocitu provinilosti, že mu to poskytuje záminku, aby se nemusel podívat do očí synovi, kterého opustil. Právě proto nikdy nesundal fotografie, které měl na zdi sejfu – odstranit je by bylo jako znovu se k Michaelovi otočit zády, znovu se ho zříci, a tentokrát navždy.

Druhý den v zajetí hloubal nad svým vlastním životem, nad svými úspěchy a selháními jak v práci, tak v osobním životě. Celý život o něco usiloval – o úspěch, o peníze, o to, aby se udržel v kondici. Nikdy se nezastavil, aby si vychutnal přítomnou chvíli a těšil se z toho, co má, vždycky hleděl jen do budoucnosti, zabýval se tím, co bude, ne tím, co je. A pak ztratil Petera, který mu od manželčiny smrti jako jediný vnášel radost do života. Otcovský sen se změnil v noční můru. Od té chvíle neměl žádnou budoucnost, na kterou by se těšil, nikoho, s kým by ji sdílel. Přemítal nad ztrátami, které v životě utrpěl, a nad svým osaměním. Jednoho syna mu vzala smrt, druhého sám opustil; neubránil se pomyšlení, že ztráta Petera byla možná trestem za opuštění Michaela, za to, že se k němu otočil zády. A že je mu možná souzeno prožít zbytek života o samotě, s bolavým srdcem. Život pro něj ztratil smysl, Stephen rezignoval a přestalo mu záležet na to, jestli on sám bude žít dál, nebo zemře.

Bylo tomu něco přes rok, kdy ho navštívila Mary St. Pierrová a přišla ho poprosit o pomoc při hledání Michaelova otce. Stephen udržel pokerovou tvář a neprozradil jí pravdu ani nedopustil, aby na něm poznala šok. Ta shoda náhod mu vzala dech, a přestože se ještě nesmířil s Michaelovými zločiny, Maryina návštěva a její nemoc mu obměkčily srdce.

A pak se u něj v kanceláři bez ohlášení objevila Genevieva Ziverová se zamčenou skříňkou. Během hodiny, kterou spolu strávili, si k ní Stephen vybudoval hluboký respekt. Ta žena usilovala o to, aby k sobě otec a syn našli cestu. A ačkoli působila rezervovaně a upjatě, byla nadmíru schopná, když se jí podařilo vypátrat, že právě on je Michaelův otec. Mluvila o Michaelovi nesmírně pochvalně – o tom, jak je nesobecký, jakou bolest zakouší po manželčině smrti. Stephena to svým způsobem pobouřilo, nechtěl, aby mu Michaela polidštila, aby mu dala hlouběji nahlédnout do jeho povahy, aby podryla představy, které si o synovi vytvořil. Přiměla ho, aby Michaela viděl v lepším světle, znovu mu vlila do žil rodičovskou lásku, kterou ze svého srdce před lety vymýtil. Řekla mu, že Michael se u něj asi pro tu skříňku dříve či později zastaví a že ji má do té doby střežit jako oko v hlavě.

Když před třemi dny došel ke dveřím a spatřil na prahu toho muže, syna, kterého znal jen z fotografií, přeběhl mu mráz po zádech, že ho osud konečně dostihl. Měl sto chutí sevřít Michaela v náručí, ale navenek nezareagoval ani trochu otcovsky. Odmítl ho, ignoroval ho, poslal ho pryč. Teprve pak ho přemohly výčitky svědomí, že není schopen postavit se čelem k tomu, čeho se v životě děsí nejvíc – že se bude muset podívat do očí synovi, kterého se zřekl.

A vzápětí jejich krátké setkání, počátek cesty k usmíření, krutě uťal Zivera a zaútočil na Michaelovy city, aby ho využil ke svému prospěchu. Když teď Stephen vězel zavřený tady – bůhvíkam ho to vlastně odvezli –, přemítal, jestli se ještě někdy s Michaelem uvidí, jestli bude mít příležitost dokončit započatý rozhovor a povědět mu, jak moc ho mrzí, co udělal.

Třetí den v zajetí si konečně pročistil mysl, zbavil se předsudků a pustil z hlavy zkostnatělé představy, které si utvořil. Na povrch si prorazilo cestu jeho právnické já. Začal se zaobírat myšlenkami, jestli Michael najde to, co po něm Julian chce, a jestli je naděje, že on sám z téhle patálie vyvázne živý.

Zase se vtělil do role státního zástupce a zkusil se dívat jenom na dostupná fakta. Zatímco v zajetí vykonával běžné každodenní úkony, bedlivě sledoval své okolí. Všímal si, kde jsou východy, kde se pohybuje služebnictvo, kolik hlídačů palác střeží. Zapsal si do paměti, kde jsou telefony, okna, kde stávají vozy. Studoval fakta. Pořádně si prohlédl tělocvičnu, pokoj, koupelnu. Hledal, které věci by se mu mohly hodit. Sluhové s ním mluvili zdvořile, ale neurčitě. Byli dobře vycvičeni, aby mu neprozradili nic, co by mu mohlo přijít vhod.

Sice mu v tomhle ohromném domě poskytovali svobodu, ale přesto na něj doléhala téměř klaustrofobie. Na každém kroku ho sledovali sluhové a služky s nepřirozeným úsměvem, hlídači se psy a bůhvíčím ukrytým v pouzdrech. Byl tu lapený v pasti, vydaný na milost a nemilost hostiteli.

Dnes ráno si dal v posilovně pořádně do těla, dřel se na běžícím pásu do úmoru, zvládal míli za sedm minut. Na osmapadesátníka docela slušný výkon. Odjakživa běhal pro radost a taky aby si udržel fyzičku, uchoval mládí a silné srdce. Běhal na doraz, a přestože už nezávodil, pokaždé dával do běhu všechno, jako by se hnal k cílové pásce. Za celé roky ale o běhu nikdy neuvažoval jako o něčem, čím by si třeba někdy mohl zachránit život. Až do oné chvíle před třemi dny ho to ani ve snu nenapadlo.

Vytěsnil z mysli sebelítost a beznaděj. Cítil sám vůči sobě závazek, jako voják, který se ocitl v zajateckém táboře. Je vázán povinností. Nevěděl, jak to provede, nevěděl kdy, ale přesto dospěl k rozhodnutí – nebude čekat, až ho Michael nebo někdo jiný přijde zachránit.

Když se mu projasnila mysl, zároveň si uvědomil něco dalšího – dělá si takové starosti, jestli se odtud dostane, jestli se dočká záchrany, že úplně zapomíná na Michaela a na nebezpečí, kterým jeho syn nejspíš čelí. Došlo mu, že Michael touhle dobou možná riskuje mnohem víc než on sám, který tu pohodlně vysedává v honosném sídle. Zatčení, zranění, smrt – to všechno riskuje kvůli otci, kterého vůbec nezná, kvůli otci, který se ho zřekl.

A zničehonic Stephenova mysl udělala přemet a napadlo ho, že by ho možná Michael vůbec neměl zachraňovat, ale že by to mělo být právě naopak. Možná by on měl zachránit Michaela, aby se konečně zachoval jako otec, kterým mu dosud nebyl. Má šanci získat ztraceného syna a nesmí si ji nechat proklouznout mezi prsty.

Zařekl se, že odtud stůj co stůj uprchne.

45

Paul Busch se hnal moskevskými ulicemi, byl úplně sám a v patách měl pronásledovatele. Ještě silnější než hněv a pocit zrady, které choval vůči Fetisovovi, byl strach, že už nikdy nespatří svou ženu Jeannii a dvě děti. Řekla mu, ať nikam nejezdí. Neodrazovala ho, nenaléhala na něj, jen mu prostě řekla, ať to nedělá. Měl ji poslechnout.

Častokrát mu opakovala, že jestli bude dál strkat hlavu, kam nemá, jednoho krásného dne o ni přijde. Doufal, že jí předvede, že se pletla. Netěšilo ho, když měla pravdu. Což bylo pořád. A právě to byl jeden z důvodů, proč ji měl tak rád. Hrozně rád se vedle ní každé ráno probouzel. Hrozně se mu líbilo, že je navenek drsnější než kdokoli jiný, ale uvnitř naopak laskavější a něžnější. Za celé ty roky, kdy sloužil u policie, ani jedinkrát nekritizovala jeho oddanost práci, ani jedinkrát nevyslovila nahlas obavy, že mu v boji se zločinem hrozí nebezpečí. Ale co odešel do výslužby, očekávala od něj, že se od nebezpečí bude držet zpátky. A s tím měl potíže. Strašně ho bavilo někoho pronásledovat, líbila se mu ta adrenalinová smršť, pocit, že dělá správnou věc.

A právě to chtěl dělat i tady v Rusku – správnou věc. Julian Zivera, kterého většina lidí považuje za ztělesnění oduševnělosti a lidskosti, Michaela vydírá, vyhrožuje mu, že mu zabije otce, kterého Michael ani nezná. Michael byl Buschův nejlepší přítel a Busch byl odhodlaný pomoct mu otce najít a zachránit. V takovýchhle situacích uměl chodit, naučil se to během let, kdy dělal detektiva. Na lovu se cítil jako doma. Jenže teď se stal lovenou zvěří on sám a ještě ke všemu v cizím městě, kde se mluví cizím jazykem. Tahle role ho nijak netěšila.

Když vyskočil z vojenského džípu a nechal tam Nikolaje lapat po dechu, čekal, že ho každou chvíli trefí do zad kulka, ale nestalo se. Hnal se směrem, odkud se předtím ozývalo kvílení sirén, a objevil vozy pouhé dva bloky od místa, kde s Nikolajem uvízli v dopravní zácpě. Všechny se shlukly kolem sanitky, která vyjela z Kremlu.

Pozoroval vojáky, jak se snaží udržet zvědavce v odstupu, zatímco další drželi uprostřed ulice na mušce kořist. Na Michaela mířilo nejmíň padesát mužů; drželi se dobrých šest metrů od něj, jako by na něco čekali. Nikdo se ani nehnul. A pak se jejich řady rozestoupily a vojáci nechali k Michaelovi projít osamělého muže. Busch ho okamžitě poznal. Už ho předtím viděl zblízka. Sice se navzájem nikdy nepředstavili, ale poznali by jeden druhého za jakýchkoli okolností. Vždyť od sebe stáli necelé tři metry a hleděli si z očí do očí. Muž byl samý sval a černé vlasy prokvetlé stříbrem se mu v mírném vánku ani nezachvěly. Měl vyhrnuté rukávy, v každé ruce třímal jednu mohutnou pistoli a blížil se k Michaelovi. I kdyby nic jiného, potetované paže by ho spolehlivě prozradily. Byl to ten muž přestrojený za doktora. Ten muž s plynovou maskou, který se v podzemí prostřílel skrz neprůstřelné sklo z pozorovatelny plné dýmu. Busch nepochyboval, že Michaela bez oka mrknutí sprovodí ze světa.

A sám tam jen stál a snažil se ztratit v hloučku přihlížejících. Srdce mu zběsile tlouklo, měl o Michaela hrozný strach. Nevydržel by přihlížet jeho popravě, ale přesto od dění před sebou nedokázal odtrhnout oči. Neslyšel, co ten muž Michaelovi říká, a měl co dělat, aby nevykřikl, když ho viděl, jak se rozmachuje k úderu. Myslel si, že Michaela zabije, ale naštěstí ho jen omráčil. Busch polovičaté vydechl úlevou. Naložili Michaela do jednoho z vozů a Busch nepochyboval, kam ho vezou – do Kremlu.

Stál jako přikovaný na místě, dokud se okolostojící nerozešli, a pak pěšky vykročil po chodníku. Je teď sám, musí si nějak poradit sám za sebe a jeho nejlepšímu kamarádovi hrozí, že ho zlikvidují za zdmi sídla ruské vlády. Plány na záchranu Michaelova otce, na nalezení Genevievy a na uložení truhličky do bezpečí se teď všechny jevily jako nepodstatné ve srovnání s neproveditelným úkolem, který před ním vyvstal. Musí se vrátit do Kremlu, aby Michaela zachránil. Netušil, jak to provede, ale něco už vymyslí.

46

Michael se probral v šeré místnosti. Na stropě visela jen jedna slabá žárovka. Ležel na tvrdém polním lůžku; na jeho smysly útočil pach smrti a moči linoucí se z tenoučké matrace. Místnost měla tvar čtverce o stěně skoro deset metrů, zdi byly z kamenných kvádrů a v té protější byly vsazeny úzké dveře s malým zamřížovaným okénkem; usuzoval, že je za nimi chodba, z níž se vchází do dalších podobných nocleháren.

Ze stropu visely zrezivělé železné řetězy zakončené rozevřenými okovy, které dychtivě čekaly na nového zajatce. O zeď se opíral mohutný dřevěný kříž svázaný uprostřed silným provazem, ramena měl zčernalá prastarými skvrnami od krve. Vedle židle ležel masivní dřevěný svěrač hlavy potřísněný věkovitými lidskými tkáněmi.

Michael dobře věděl, kde se to ocitl; tohle místo bylo na Genevievině mapě podzemí jasně vyznačeno, ale neměl důvod, aby ho hledal. Považovalo se za dávno ztracené, ale zjevně nebylo. Michael se rozhlížel po mučících nástrojích kolem a myslel na všechny ty muže a ženy, kteří na nich byli podrobováni těm nejhrůznějším praktikám, a to často jen pro potěšení člověka, který nechal tyhle prostory zbudovat. Mučírna Ivana Hrozného vstoupila do legend, jenže to, na co teď Michael hleděl, nebyly žádné legendy, ale skutečnost.

Hlava ho bolela, jak ho do ní Raechen udeřil, a vířily mu v ní myšlenky na Fetisovovu zradu; vyčítal si, že postřehl varovné signály příliš pozdě, že nebyl vůči Fetisovovi obezřetnější od samého počátku. Když si teď převaloval dosavadní události v hlavě, všechno na Fetisova jasně ukazovalo. Právě Fetisov teď má Genevievu. Poslal Lexieho, aby se potopil do podzemní tůně a vyfoukl jim truhličku před nosem, schválně je nasměroval k té sanitce, naváděl Michaela, kam má jet, a přitom dobře věděl, že ta sanitka slouží jen jako vějička a ve skutečnosti je prázdná. Bůhví, kde teď Genevieva je a jestli je vůbec ještě naživu.

A pak jedna myšlenka přehlušila všechny ostatní: Susan. Když šli po něm, nejspíš půjdou i po ní. To pomyšlení nesnesl. Nepochyboval, že ti, kdo jim vyfoukli Genevievu, mají zálusk i na truhličku. Co se uvnitř tak malé krabičky může skrývat tak unikátního, že kvůli tomu stojí za to zabíjet?

Modlil se, aby se Susan nějakým zázrakem povedlo z Moskvy uprchnout, aby Busch byl ještě pořád na svobodě, aby je odtud Martin odvezl, než se po nich vrhnou nemilosrdné ruské jednotky. Ale v hloubi duše věděl, že je to jen zbožné přání. Všechny ty obavy a čekání na to, co neodvratně přijde, ho ubíjely. Susan hrozí strašné nebezpečí. Toužil se odsud dostat, ale uvědomoval si, že má mizivou naději. Na vlastní oči se přesvědčil, že v Kremlu lze ukrývat věci pět set let, aniž je kdokoli najde.

Zaslechl z chodby kroky. Přibližovaly se, někdo k němu mířil. Michael se na lůžku posadil; krk měl celý zatuhlý a obolavělý. Přejel si rukama přes obličej a prohrábl si hnědé vlasy, jako by si tím mohl pročistit mysl a přijít na řešení téhle zapeklité situace, ale nijak mu to nepomohlo.

V zámku zachrastilo a dveře se se skřípěním otevřely. Stál v nich ten chlap, který ho praštil a omráčil – Raechen.

„Uvědomuješ si, žes mi zabil syna?“ řekl a vkráčel do cely.

Michael si ho prohlížel, jak tam stojí v tlumeném světle slabé žárovky. V mužových očích se mísil hněv s hlubokým smutkem. Michael věděl, že to je nejhorší kombinace. Za takových okolností se člověk utápí v beznaději, je neústupný, nezná slitování. Michael zakusil ten pocit na vlastní kůži, když mu onemocněla Mary. Byl by ochoten udělat cokoli, aby ji zachránil.

„To nechápu,“ zamumlal a vstal.

„Je mu šest a umírá. Připravils ho o poslední šanci, kterou měl.“

Michael se na Rusa zmateně díval.

„Ti doktoři, cos je postřílel, ti doktoři, které jsi se svými parťáky tak bezohledně a chladnokrevně pozabíjel, ho jako jediní mohli zachránit. Můj syn je to jediné, co mi přináší radost, to jediné, co mi na tomhle světě připadá dobré, a tys mu ukradl poslední naději.“

Raechenovi se zračilo ve tváři téměř nesnesitelné utrpení. Michaelovi jeho slova vzala dech. Teď už chápal, co toho muže pohání; bylo to stejné zanícení, jaké kdysi pohánělo jeho, když se pokoušel zachránit Mary.

„To mě mrzí… Nikdy bych vašemu synovi úmyslně neublížil.“

Raechen ho popadl za krk. „Když jste zlikvidovali ty doktory, tak jste zabili i jeho.“

„Nikoho jsme nezlikvidovali,“ zasípal Michael. Busch naznačil, že se něco semlelo, ale ani slůvkem se nezmínil o…

Raechen praštil Michael pěstí do obličeje a srazil ho zpátky na lůžko. Michaelovi bylo jasné, že bránit se nemá cenu, že by tím jen uspíšil svou smrt.

Raechen se rozhlédl po cele. „Tohle místo by mohlo vyprávět takové příběhy o utrpení, že by z toho jednomu tuhla krev v žilách. Chtěl jsem na tobě vyzkoušet některé nástroje Ivana Hrozného, ale znám mnohem lepší metodu než tyhle pět set let staré vynálezy.“

Popadl Michaela za paži a vyvlekl ho do dlouhé kamenné chodby. Šedivou podlahu pokrýval prach, což vypovídalo o tom, že se sem moc často nechodí. Chodbu osvětlovaly žárovky provizorně rozvěšené v nepravidelných intervalech a celý tenhle zapomenutý svět halily temné stíny. Až na dvě kovové židle a stůl, na kterém stála kouřící konvice s kávou a láhev vodky, tu nebylo ani stopy po moderní civilizaci.

Raechen dovlekl Michaela kolem několika dalších cel k otevřeným dveřím výtahu. Z obou stran u nich stáli v pozoru vojáci, pušky přitisknuté k hrudi a pohled upřený přímo před sebe. Raechen mlčky postrčil Michaela do výtahu a zmáčkl knoflík. Michael klopil hlavu, ale přitom si pečlivě vtiskával všechno do paměti – délku chodby, fyzické parametry vojáků, jejich výzbrojV kabině výtahu bylo osm tlačítek s číslicemi, Michael odhadoval, že to všechno budou podzemní podlaží. Vyjeli o tři patra výš a vystoupili do nepříjemně bílé, jasně osvětlené chodby. Vedly z ní dveře do konferenčních místností a kanceláří. Raechen Michaela zavedl do místnosti plné monitorů od bezpečnostních kamer, počítačů a elektronických zařízení. Michael si uvědomil, že kromě těch dvou hlídačů u výtahu nepotkali za celou dobu ani živáčka.

Raechen ho hodil na tvrdou dřevěnou židli a připoutal mu ruce k pevným područkám. Před židlí stála televizní obrazovka, na které běželo jen zrnění. Raechen stiskl tlačítko a zrnění zničehonic vystřídala krvavá řež. Muži a ženy v bílých pláštích se křečovitě třásli a svíjeli, jak se jim do těla zarývaly kulky. I když nahrávka postrádala zvuk, Michael v duchu slyšel jejich výkřiky. Osamělý střelec dál a dál mačkal spoušť a od hlavně pistole mu šlehaly záblesky. Michaelovi se udělalo špatně, žaludek se mu zkroutil při pohledu na ten masakr nevinných lidí. Ani nepotřeboval vidět útočníkovi do tváře a věděl, kdo to je – Nikolaj Fetisov.

„To nejsem já,“ ohradil se.

Raechen se před něj postavil a zabodl do něho ledový pohled. Naklonil hlavu ke straně a vytáhl z kapsy nůž a zapalovač. „Nemačkal jsi spoušť. Ale to tě nezprošťuje viny.“

„Vy to nechápete,“ namítl Michael.

„Chápu to líp, než si myslíš.“ Raechen stiskl další knoflík a výjev na obrazovce se změnil. Michaelovi zatrnulo – spatřil hradby Kremlu, černý vůz ZiL s nastartovaným motorem a sebe samotného na sedadle řidiče. Raechen nahrávku zastavil. „Chápu, jakou cenu má život. A předvedu ti, jak dobře to chápu.“

Rozškrtl zapalovač a přejížděl plamenem po čepeli nože, až ji rozpálil doruda. Hleděli s Michaelem jeden na druhého. Michael pátral v jeho očích po náznaku slitování, po kapce soucitu, ale nic takového v nich nebylo. Tenhle člověk úplně ztratil naději, veškerou lásku v něm nahradila touha po pomstě.

„Někteří lidé se rozmluví, až když už nemůžou vydržet muka, až když už je pro ně utrpení nesnesitelné,“ pronesl Raechen beze stopy emocí. Vzduch kolem čepele se tetelil horkem. „A jiní – a já mám dojem, že ty k nim patříš – jsou schopni snášet fyzickou bolest tak dlouho, až je nakonec zabije.“

Schoval zapalovač do kapsy. Podržel rozpálenou čepel Michaelovi před očima, pevně sevřel rukojeť a zabodl mu nůž mezi stehna; ostří zajelo do dřevěného sedadla židle pouhé centimetry od jeho rozkroku. Michael sebou ani necukl, ani nezamrkal, jen se dál upřeně díval Raechenovi do očí.

Raechen mu vyhrnul rukáv a sevřel mu předloktí jako do svěráku. Ze židle stoupal pach spáleného dřeva a pramínky kouře. Raechen popadl nůž za rukojeť a vytáhl rozpálenou čepel ze sedáku.

Ani jeden z nich nepřerušil oční kontakt. Michael se ze všech sil snažil působit klidně, nedat najevo strach. Bylo mu jasné, co bude následovat, a pokoušel se na to nemyslet.

Raechen podržel čepel jen kousíček od jeho holé paže. Michael cítil, jak z ní sálá žár. Dál hleděli jeden druhému do očí a neuhýbali. A pak Raechen bez varování položil čepel na Michaelovo předloktí.

Michael uzavřel svou mysl, snažil se vytěsnit bolest někam hluboko do podvědomí. Slyšel, jak mu kůže syčí, cítil pach spáleného masa. Ale odmítal se poddat agónii, kapitulovat před tím člověkem.

A pak Raechen stejně nečekaně čepel odtáhl.

„Ale utrpení nemusí být zdaleka jenom fyzické,“ pronesl Raechen s tím svým slabým ruským přízvukem. Odložil nůž na stůl, přitáhl před Michaela další židli, vytáhl dvoje želízka a přicvakl je k područkám. Pak zase došel k videu a stiskl tlačítko přehrávání. Černé auto osamoceně vyčkávající před Kremlem zmizelo a vystřídal ho výjev, který přímo žahl Michaela do očí, naplnil ho bolestí a děsem. Bylo to horší, než když mu Raechen přitiskl k ruce rozžhavenou čepel, horší, než kdyby mu ji vpálil přímo do srdce. Spatřil na obrazovce Susan, jak se dotýká jeho tváře, když spolu seděli v autě před Kremlem.

„Většina lidí si neuvědomuje, že na mučení je nejhorší čekání, psychologická hrůza.“ Raechen kývl bradou k židli před Michaelem. „Až bude sedět tady před tebou a dívat se ti do očí, budu jí jeden po druhém uřezávat prsty. Až budeš poslouchat její řev, uříznu jí ucho. Mám dojem, že pak mi povíš, kam jste odvezli Ziverovu matku a kam Zivera ukryl mapu kremelského podzemí.“

Nahrávka pokračovala. Michael jako voyeur přihlížel, jak se na sebe se Susan dívají, jak Susan zvedá ruku a hladí ho po tváři. Ti dva lidé na obrazovce na sebe hleděli vroucně, sdíleli nepopsatelně něžnou chvíli završenou krátkým polibkem. Michael si teprve teď uvědomil, jak moc mu na Susan záleží a jak jí záleží na něm, teprve teď to postřehl ve svém výrazu i v jejím. A pak byl najednou konec. Výjev se skokem vrátil zpátky na začátek a scéna se začala odvíjet znovu.

Michaela zaplavil pocit viny. Susan sice naléhala, ať ji vezme s sebou, ale měl jí v tom zabránit. Navzdory všemu, co mu radil zdravý rozum, ji nechal, ať se s ním potopí k Liberii, a málem ji to stálo život. A teď po ní kvůli němu jdou tihle lidé. Měl pocit, jako by jí podepsal rozsudek smrti. A aby toho nebylo málo, ještě ke všemu u sebe teď Susan má brašnu se zlatou truhličkou.

„Chci vědět, kam jste odvezli Genevievu Ziverovou,“ pronesl Raechen zvolna.

„Víte, že jsem se hnal za tou sanitkou, protože jsem si myslel, že je uvnitř. Nemám tušení, kde je. Někdo nám ji sebral.“

„Kdo?“ Raechen probodával Michaela pohledem.

Michael se odvrátil. „Proč ji chcete?“

„Copak to není nad slunce jasnější?“ Raechen se k němu naklonil a zadíval se mu až do srdce. „Abych ji mohl zabít.“

Michael na něj zíral a už neměl ani stín pochybností. Z toho člověka vyzařovala naprostá nemilosrdnost a ledový poklid, který může pramenit jen ze dvou věcí – buď z neochvějné důvěry ve vlastní schopnosti, anebo z čirého šílenství.

„Zivera je parchant a pokrytec, který předstírá zbožnost a altruismus, ale ve skutečnosti prahne po moci a ničeho se neštítí. Chci, aby trpěl. Aby trpěl desetkrát víc, než trpí můj syn. Nedám si pokoj, dokud vás všechny nepochytám a nesprovodím ze světa.“

„Proč se nezaměříte jen na Juliana? Jeho matka je nevinná, nezaslouží si trpět.“

„Můj syn taky ne.“

Mužova slova a pocity se hrozně podobaly tomu, co zakoušel Michael, když mu onemocněla žena. Vztek na Boha a na celý svět, bolest v srdci, které chřadne spolu s tím, jak se přitěžuje milované osobě. Michael by pro toho muže skoro měl pochopení, kdyby si zrovna nevyslechl, že se chystá zabít Genevievu.

„Když ty nevíš, kam ji odvezli, třeba to bude vědět ta tvoje ženská.“ Potetovaný Rus přistoupil k videu, stiskl další knoflík a na všech monitorech naskočil obraz Susaniny ruky na Michaelově tváři. Řada monitorů se táhla přes celou zeď, vyplňovala Michaelovi zorné pole.

„Nikdy ji nenajdete,“ řekl Michael.

Raechen došel ke dveřím, otevřel je a pak se obrátil zpátky k němu. Na tváři se mu objevil úsměv, ale nebyl radostný, nýbrž vítězoslavný. „Už jsem ji našel,“ prohlásil a s těmi slovy za sebou zabouchl dveře.

Jakmile dveře za Raechenem zapadly, Michaelovi se roztočil mozek na plné obrátky. Nemínil mrhat časem na výčitky svědomí či strach. V hlavě měl jedinou myšlenku: Jestli se má pokusit Susan zachránit, musí se odtud dostat.

Podíval se na pouta na svých rukou, rozhlédl se po místnosti, hledal nějaké řešení. Na obrazovkách všude kolem se pořád dokolečka odehrával výjev, na kterém byli se Susan v autě. Úporně se ho snažil nevnímat; potřebuje se soustředit, nesmí se nechat rozptylovat city.

Prohlížel si područky židle, k nimž byl připoután. Byly pevné a masivní, jako ostatně celá židle. Nebyla to žádná chatrná, snadno rozbitná židlička, jaké bývají k vidění ve francouzských obchodech se starožitnostmi. Raechen nebyl hlupák, věděl, co dělá, když k ní Michaela připoutával.

Jenže nevěděl, co je Michael zač.

Michael se pokoušel dosáhnout do náprsní kapsy. Potřeboval sluneční brýle, a to teď hned, jenže ať se snažil sebevíc, s připoutanou rukou mu ke kapse pořád kousíček chyběl.

Začal se na židli houpat dopředu dozadu, až ji překotil na zem. Přistál na boku a uhodil se do hlavy. Ale ignoroval bolest a překulil se, aby ležel na břiše a židli měl na zádech. Předkláněl se, až mu sluneční brýle konečně vyklouzly z náprsní kapsy na podlahu. Doplazil se k nim a levou rukou je sebral. Rozevřel je a pak na ně seshora tlačil, až pravá nožička praskla a odlomila se. Sebral ji; byla deset centimetrů dlouhá a sotva nějaké tři milimetry silná. To byla přímo ideální tloušťka.

Natáhl levačku a přitiskl pouto k područce. Pak k němu pomalu, kousíček po kousíčku, domanévroval tenkou kovovou nožičkou. Ale ne k otvoru pro klíč. To by byla chyba nad chyby. Klíčky k poutům jsou sice většinou univerzální, ale otevřít zámek na poutech bez nich není žádná hračka.

Michael se klíčové dírce vyhnul a namířil nožičkou na místo, kde se do sebe zakusovaly zuby pouta a uzavíraly ho. Tenoučký kousek kovu do mezírky mezi nimi hladce zajel. Michael ho obratně zastrkával hlouběji a hlouběji, až se ozvalo cvaknutí, jak odklonil zámek, který držel zuby na místě, pouto se otevřelo a jeho ruka byla volná. Rychle si osvobodil druhou ruku, pak sundal pouta z druhé židle a všechna želízka si nacpal do kapes. Sice momentálně netušil, na co by je mohl potřebovat, ale říkal si, že by mohl litovat, kdyby je tu nechal. Zvedl překocenou židli a postavil ji před hlavní televizní obrazovku. Stiskl tlačítko, které předtím mačkal Raechen, a výjevy na monitorech se zastavily a nehybně strnuly; všechny obrazovky zrovna vyplňovala Susanina tvář. Michael od ní chvíli nedokázal odtrhnout pohled. Prohlížel si detaily jejího obličeje, úsměv, který jí sálal z očí. Telem se mu rozlilo teplo. Susan na něm záleží.

Znovu stiskl knoflík a na monitorech naskákaly různé záběry z Kremlu, zevnitř i zvenčí. Kostely, kanceláře, paláce, vězeňské cely. Michael se díval, jak Zbrojnicí zrovna prochází turistická skupina, zatímco jiná vycházela ze dveří chrámu Nanebevzetí Panny Marie. Na každé obrazovce se v pravidelných intervalech střídaly záběry z deseti kamer. Poskytovalo mu to vhled do celého kremelského komplexu. Ruské popisky pod monitory mu sice byly k ničemu, ale brzy sám zjistil, co který zobrazuje.

Jak se rozhlížel kolem, dovtípil se, že tohle musí být staré bezpečnostní stanoviště. Záběry se nahrávaly na videokazety, nikde tu nebyly žádné DVD přehrávače nebo počítače s DVD mechanikou. Počítače jako takové tu sice byly, ale vypadaly, že jsou snad deset let staré. Tohle není primární bezpečnostní ústředí, dokonce ani sekundární. Tohle místo už skomírá na sešlost věkem a nedostatek financí.

Michael se posadil a sledoval dění na obrazovkách. Nejvíc rušno bylo na jedné nalevo ve druhé řadě – vojáci kamsi běželi podle povelů, které jim vydával někdo mimo záběr kamery. Michael se díval jak ozbrojenci naskakují do tří velkých černých suburbanů. Konečně se v záběru objevil člověk, který jim rozkazoval. Byl to Raechen. Karavana vozů vyjela z garáže a zmizela z monitoru. Michael se na židli opřel a snažil se obsáhnout výjevy na všech obrazovkách, hledal, jestli se černé vozy ještě někde objeví, a konečně je spatřil na monitoru v nejspodnější řadě. Těžká brána, kterou už předtím sledoval ze sedadla ZiLu, se otevřela a tři vozy z ní vyjely do prosluněného moskevského dne.

Michael obrátil pozornost ke skříňkám; prohledal je, ale neobjevil žádné zbraně, jen knížky, papíry a mapy – všechny v ruštině –, pera, tužky a izolepu. Jestli má zachránit Susan, bude k tomu potřebovat víc než jen běžné kancelářské potřeby. Objevil velkou cívku drátu, odmotal z ní patnáctimetrový kus a přidal ho do svého provizorního arzenálu.

Pak pomalu otevřel dveře vedoucí do bílé chodby. Všude panovalo naprosté ticho a nikde nebylo vidět živou duši. Odvážil se vyjít ven a přikradl se k nejbližším dalším dveřím. Otevřel je a spatřil úplně prázdnou místnost – žádný nábytek, okna ani koberce. Nahlédl do osmi dalších dveří, ale za všemi se mu naskytl tentýž pohled. Až na starou bezpečnostní místnost zelo tohle patro prázdnotou.

Zamířil chodbou zpátky k výtahu. Výtah představoval jediný způsob, jak se sem a odsud dostat; nikde nebylo žádné únikové schodiště, takže v případě požáru by se tyhle prostory proměnily v past. Michael navzdory vší opatrnosti stiskl knoflík výtahu a rychle vklouzl zpátky do místnosti s monitory. Slyšel, jak se kabina rozjela a jak se blíží, a jen doufal, že k němu nikoho nepřiváží. Ozvalo se cinknutí a dveře výtahu se otevřely. Michael vykoukl z místnosti a zjistil, že výtah je prázdný. Dosprintoval k němu a naskočil dovnitř. Podržel otevřené dveře a stiskl nejhořejší knoflík, ale jen si tím potvrdil, co už beztak tušil. Tlačítko se nerozsvítilo, horní patra byla přístupná jen s klíčem.

Začínal chápat, proč ho Raechen neodvlekl zpátky do cely; neměl odtud kam utéct, leda tak se mohl vrátit k ozbrojeným vojákům do Ivanovy mučírny.

Dmitrij Grengenko vstoupil do Rudé armády, protože snil o dramatických akcích u Specnazu, ruských speciálních jednotek. Byl to venkovský kluk z Kurské oblasti, dospíval za války v Afghánistánu, kdy Sovětský svaz ještě býval velmoc, kdy Rudá armáda zasévala děs do srdcí nepřátel. Pilně na sobě pracoval, navštěvoval vojenskou akademii a odstřelovačský kurz a snil o tom, že vystoupá až na samý vrchol vojenské slávy, že se stane součástí úžasné armády, která odrazila Napoleonovu invazi, porazila ve druhé světové válce Němce a umí se rychle a nemilosrdně vypořádat se všemi protivníky.

Teď dřepěl třicet metrů pod zemí u otlučeného dřevěného stolku, popíjel z plechového hrnku kafe vylepšené vodkou – přesně jak velí klišé – a nebyl nic víc než bachař střežící jednoho amerického vězně jménem Michael St. Něco. Dmitrijův sen se rozpadl stejně, jako se po perestrojce rozpadl Sovětský svaz, upadl v zapomnění stejně jako šestadvacet miliónů Sovětů, kteří zahynuli za druhé světové války. Mohl leda tak klábosit a hrát karty se svým parťákem Peliem Kestovičem, ačkoli srdcem toužil po bitvě, po příležitosti předvést svůj talent a schopnosti. Uctít památku rodičů, využít roky tvrdého tréninku ve službách matičce Rusi.

Ani jeden z těch dvou netušil, proč je přidělili sem do útrob země – jestli to má být za trest, anebo prostě jen měli smůlu. Černou sekci už před lety zrušili, dávno předtím, než kterýkoli z nich vůbec vstoupil do armády. Slýchali zvěsti o jejích operacích, stejně jako se šuškalo o všech divizích z komunistické éry, ale nevěřili v její skutečnou existenci, dokud je nepřidělili k Iljovi Raechenovi, aby pro něj pracovali – pro muže, který svou pověstí předčil snad i samotného dábla.

Cinknutí výtahu vytrhlo Dmitrije z denního snění. Oba s Peliem vyskočili, postavili se do pozoru a zvedli pušky, aby náležitě uvítali velitele. Stáli rovně jako svíce, aby udělali na Raechena patřičný dojem, a sledovali, jak se dveře výtahu otvírají. Jenže Raechen uvnitř nebyl. Nebyl tam vůbec nikdo. Uprostřed kabiny stála jen prázdná dřevěná židle. A pak se dveře zničehonic zase zavřely a výtah s hučením odjel. Vojáci se podívali jeden na druhého a pak si unisono zase sedli, skoro jako by to měli secvičené.

Vzápětí cinkl výtah znova. Oba naráz vyskočili, ale přivítala je zase jen prázdná kabina. Tentokrát si vyměnili pohled, ještě než se dveře zavřely a výtah odjel.

Sotva se usadili, výtah cinkl do třetice. Tentokrát vstali jen velmi neochotně a zase se ocitli tváří v tvář prázdné kabině. Oba se usmáli a dveře se zavřely. Ale Dmitrij si tentokrát nesedl. Nechal Pelia u stolu a sám došel k podivně se chovajícímu výtahu, aby si počkal na jeho další příjezd. A výtah, předvídatelný jako hodinky, ho nezklamal a cinkl zas.

Když se dveře otevřely, Dmitrij se podíval na dřevěnou židli uprostřed kabiny a napadlo ho, že vypadá mnohem pohodlněji než ta kovová, na které proseděl posledních osm hodin. Přehodil si pušku přes rameno, vešel do výtahu a sáhl po ní.

Ani nespatřil vězně, Michaela St. Něco, který se krčil v rohu, přichystaný zaútočit. Přes nakratičko ostříhané blond vlasy sklouzla Dmitrijovi smyčka z drátu a utáhla se mu kolem krku. Místo aby mu ruce automaticky vylétly k hrdlu, vrhl se po útočníkovi a přirazil ho ke stěně výtahu. Michael mu v rychlém sledu uštědřil tři rány, ale ty vojáka vůbec nevyvedly z míry. Ani se při pohledu na Michaela neobtěžoval sáhnout po zbrani; nepochyboval, že ho během pár vteřin zneškodní. Praštil ho pěstí do hlavy a Michael se sesunul na podlahu, začal se svíjet a kopat kolem sebe.

Odkopl ven z výtahu dřevěnou židli a Dmitrij ucítil, jak se mu smyčka stáhla kolem krku o něco silněji. Ale nevšímal si toho. Dveře výtahu se zavřely a kabina se rozjela nahoru. Popadl Michaela za krk a doufal, že jeho dech prosycený pachem zelí připadá Američanovi odporný. Rozmáchl se k poslední, ničivé ráně. Zaklonil se, aby do ní dal veškerou svou metrákovou váhu, když vtom mu něco škublo hlavou dozadu. Drátěná smyčka se mu zaryla do krku a odřízla mu přívod vzduchu.

A v tu chvíli mu všechno došlo. Drát byl uvázaný k té židli, kterou Američan vykopl z výtahu, a jak kabina povyjela výš, změnil se ve smrtící oprátku. Stoupání výtahu Dmitrije přišpendlilo k zemi a bylo mu jasné, že tohle bude jeho poslední myšlenka, protože drát se mu zarýval do krku čím dál víc, zařezával se mu hluboko do kůže. Nemohl se z podlahy výtahu ani hnout. Začal se svíjet a křičet, ale výtah nevzrušeně stoupal dál. Surově jím to smýklo ke dveřím kabiny a obličej mu nachověl. A drát se zařezával hlouběji a hlouběji; Dmitrij se zoufale pokoušel oprátky zbavit, ale bylo to marné. Výtah začal skřípat, jak ho zbrzdila nečekaná překážka, a od zadrhnutého motoru se mu začalo kouřit, ale nakonec si silný stroj s nepříjemností poradil. Drát se s děsivým zapraštěním prodral Dmitrijovým krkem a páteří a téměř groteskně mu oddělil hlavu od těla.

Michael se díval na tu spoušť, na hlavu a tělo v obrovské krvavé kaluži. Z krku dál prýštila krev a tělo sebou cukalo v posmrtné křeči. Rychle sebral ze zvětšující se krvavé louže vojákovu pušku, zkontroloval, že je nabitá, a zase stiskl tlačítko nejdolejšího patra. Držel zbraň namířenou a prst na spoušti. Ani v nejmenším nepochyboval o tom, kde bude stát druhý voják poté, co viděl začátek Michaelova zápasu s kolegou, nemluvě o podezřelé židli uvázané na drátu.

Když se dveře výtahu otevřely, Michaelovy předpoklady se potvrdily. Než Pelio stačil zjistit, jaký osud stihl jeho kolegu, prolétla mu hlavou kulka.

Michael postavil židli do dveří výtahu, aby kabina nemohla odjet. Odvlekl obě těla i uříznutou hlavu do prázdné cely. Měl co dělat, aby se nepozvracel – se zabíjením se nesmiřoval snadno. Sebral vojákům pušky i pistole, klíče a vysílačky a zavřel za nimi dveře cely. Pak se vrátil do výtahu, odtáhl z něj zakrvácený koberec a pomocí vodky a vojákovy košile otřel krev ze stěn kabiny.

Pak vyjel o dvě patra výš a vrátil se do místnosti s monitory. Všechny si pozorně prohlédl, ale po černých vozech nikde ani stopy.

Prohlédl si svůj arzenál. Dvě nabité pistole, dva rezervní zásobníky, dvě pušky. Kroužek s klíči – jeden z nich byl zřejmě od výtahu, jinak neměl tušení, co se s nimi odemyká. Dvě vysílačky, které mu nebyly k ničemu, protože ruštině nerozuměl. Dva nože – nože byly Michaelova oblíbená zbraň, protože se daly použít i k lecčemu dalšímu. Drát, šest turistických map Kremlu a nějaké papíry. Michael uložil pušky do skříňky, postavil židli na původní místo a posadil se na ni. Jednu z pistolí si zastrčil za opasek a zakryl ji košilí. Na druhou si sedl. Přicvakl pouta zpátky k područkám židle, pak vzal izolepu a omotal jí zuby na druhém konci. Ujistil se, že díky ní teď hladce kloužou dovnitř a ven a nezadrhávají se.

Počká si tu, až se Raechen vrátí se Susan, ale tentokrát se setkání bude odvíjet podle jeho vlastního scénáře.

47

Susan vystoupila z výtahu v hotelu Le Royal Meridien National a spěšně zamířila chodbou k pokoji. Vlasy, ještě pořád vlhké, měla stažené do ohonu. Vešla do obývacího pokoje apartmá a nalila si u baru pití. Bála se o Michaela. Ještě se jí neozval, aby jí řekl, jak to vypadá. Věděla jen, že Genevievu někdo veze pryč, že ji ten někdo Buschovi s Nikolajem vyfoukl před nosem, než ji stačili propašovat ven z Kremlu. Modlila se, aby se Michaelovi nic nestalo, a doufala, že si vzhledem ke své někdejší profesi dovede poradit.

Vytáhla z brašny truhličku a postavila ji na stolek. Byla úžasná, nic se jí nemohlo rovnat. Zlato se třpytilo na celý pokoj, odráželo paprsky ranního slunce, které se oknem hrnuly dovnitř, a házelo všude kolem odlesky. Jak si ji tak Susan prohlížela, zasáhlo ji vědomí, že tohle je cena, kterou budou muset zaplatit za Stephenův bezpečný návrat. Stephen se k ní odjakživa choval jako otec, poskytoval jí oporu, zatímco se sám stoicky vyrovnával se ztrátou, která je oba postihla. Nikdy ji nenechal na holičkách a ona nedopustí, aby zemřel. Bude truhličku chránit a nenechá se o ni připravit, dokud nebude Stephen zase v bezpečí.

Vrátila se ke dveřím apartmá, zamkla je na dva západy, sebrala truhličku a zamířila do koupelny. Položila truhličku na polici, přikryla ji ručníkem a pustila si sprchu. Svlékla se a nahá čekala, až se sprcha rozehřeje na správnou teplotu. Prohlížela si v zrcadle své tělo, všechny ty škrábance a modřiny, které hyzdily dříve bezchybnou pleť. Ne že by se snad někdy považovala za dokonalou, ale ještě nikdy v životě nebyla takhle hrozně potlučená. Jako děcko bývala sice pěkně od rány a nejednou se na hřišti v Central Parku servala, ale většinou jejím přičiněním tekla malinovka druhým; sama to schytala jen vzácně. Otočila se, aby si prohlédla svá záda. Právě ta to odnesla nejhůř, když ji proud vsál do kanálu a narazila do hromady těl a kostí zachycených na mřížce. Odtrhla si obvaz a dotkla se zubatých stehů. Bolestí sebou škubla. Když jí Michael ránu sešíval, tvářila se jakoby nic – měl báječně uklidňující chování, skvěle by se uplatnil u lůžek pacientů –, ale ve skutečnosti trpěla jako zvíře.

Teď jí naplno došlo, že ji bolí úplně všechno, od hlavy až k patě, a že ráno to bude ještě horší. Vkročila pod sprchu a nechala si teplou vodu stékat po černých vlasech a po ramenou. Bylo to zároveň blaho i utrpení – voda ulevovala jejím rozbolavělým svalům, ale přitom ji štípala do otevřených škrábanců a ran, hlavně do té sešité.

Mydlila se a přemýšlela o událostech posledních dní. Nikdy v životě nepotkala muže jako Michael. Byl naprostým protikladem všeho, co u mužů vyhledávala. A byl naprostým protikladem svého nevlastního bratra. I když se ti dva nikdy nesetkali, Susan věřila, že by se rychle sblížili. Oba byli skvělí lidé, jen každý přistupoval k životu jinak.

Vrátila se ve vzpomínkách k Michaelovu polibku. K dotyku jeho rtů na jejích. Byl tak něžný a plný citu. Takové teplo, jaké se jí při něm rozlilo tělem, nezakusila od chvíle, kdy zemřel Peter. Hrozně se v Michaelovi mýlila, vůbec není sobec, právě naopak.

Vyšla ze sprchy a zabalila se do ohromné osušky. Odkryla zlatou truhličku a znovu si ji prohlížela. Byl to jeden z nejkrásnější uměleckých předmětů, jaké kdy viděla. Všechno bylo propracováno do takových detailů, že to vypadalo jako skutečné – pobíhající zvířata, ptáci plachtící vzduchem. Slunce v levém horním rohu jako by doopravdy zářilo. Ale přesto ji popuzovalo, že někdo chce tuhle věc vyměnit za Stephena. Copak něco může mít cenu srovnatelnou s lidským životem? Nešlo jí do hlavy, že někdo nepovažuje život za nejdrahocennější ze všech darů.

Každý člověk zažívá klíčové okamžiky, v určitou chvíli se ocitne na křižovatce, dospěje do situace, kdy zvažuje a přehodnocuje své cíle. Susan si při pohledu na truhličku uvědomila, že věci, které pro ni byly důležité, už zdaleka nemají takovou váhu. Honila se za kariérou a vůbec se neohlížela na to, kam ji ta cesta vede. Ne že by se snad teď chystala s prací skoncovat – jen si říkala, že pro ni přestane být středobodem žití. Dosud pro ni práce byla jako hradba, kterou obrnila své srdce, bylo to místo, kde mohla pohřbít své city a nezaobírat se jimi. Pracovala osmnáct hodin denně a díky tomu žila ve falešné realitě, kde se nemusela vypořádávat s tím ostatním, co k životu patří. Mohla se skrývat před nebezpečím, že někomu otevře své srdce. Nijak netajila vztek nad manželovou smrtí, vyjížděla na každého, kdo se jí opovážil odporovat, znovu se v ní probudilo někdejší arogantní děcko. Mrzelo ji, že teprve extrémní okolnosti ji vyburcovaly a přiměly ji vidět věci v jasnějším světle.

Celý poslední rok přemýšlela o sobě a o své ztrátě. Ale je potřeba smířit se s tím, že Peter je mrtvý, a přenést se přes to. Život se musí žít a teď v Michaelovi objevila někoho dalšího, na kom by jí mohlo záležet. Neznamenalo to, že by na Petera zapomněla nebo ho už neměla tak ráda. Jen je zkrátka načase, aby přestala držet smutek.

Osušila se a oblékla si džíny a mikinu. Měla ráda neformální oblečení, ale dopřávala si ho málokdy. V jednom kuse nosila kostýmky, šaty, sukně a blůzy, které ji omezovaly v pohybu, kradly jí pohodlí, sešněrovávaly jí život.

Posadila se na postel a vzala truhličku do rukou.

Michael ji naprosto jasně varoval, pořád v duchu slyšela jeho slova: „Neotvírej ji.“ Dívala se na truhličku a přemýšlela, co v ní asi tak může být. Věděla, že ačkoli zlatá truhlička sama o sobě má nedozírnou cenu, Julianu Ziverovi jde především o to, co se nachází uvnitř. Touží po tom tak silně, že to chce vyměnit za lidský život. A čím víc o celé té záležitosti přemítala, tím přesvědčenější byla, že Zivera klidně zabije bůhvíkolik Udí, jen aby svou touhu uspokojil.

Vzduch přímo sršel pokušením. Michaelův příkaz to vábení ještě umocňoval. Jaká nesmírně cenná věc by se dala schovat do truhličky mrňavé jako krabička od doutníků? Jaké se tam ukrývá tajemství, že Michael nechce, aby ho odhalila? Jak to, že ona se ho dozvědět nesmí, když si Michael zahrává s myšlenkou, že ho předá někomu tak nebezpečnému jako Zivera? Jaké tajemství má cenu lidského života?

Prohlédla si klíčovou dírku. Vypadala úplně obyčejně. Susan sáhla do cestovní tašky a vytáhla z ní pilníček na nehty. Zastrčila ho do klíčové dírky – dokonale do ní pasoval. Jemně zatlačila do západky jednoduchého zámku. Ale pak si to rozmyslela.

Odložila pilníček na postel.

Michael ji požádal – ne, nařídil jí –, aby truhličku neotvírala.

Ale v hlavě jí pořád hlodalo, co je asi uvnitř a proč to nesmí vidět. Truhlička ji přitahovala jako magnet. Jaké tajemství uvedlo do pohybu celý tenhle koloběh událostí? Kvůli čemu se s Michaelem vůbec vydali na tuhle výpravu? Co může být zač to tajemství, které leželo v úkrytu pět set let a které dokonce i Ivan Hrozný, jeden z nejstrašlivějších panovníků v dějinách, považoval za příliš nebezpečné?

Prohlížela si zámek a napadlo ji, jestli právě kvůli takovému vzrušení, jaké teď prožívá ona sama, dělá Michael to, co dělá. Vloupává se do míst, kam by neměl, otvírá zámky, za nimiž se skrývají poklady…

Veškeré logické uvažování ji opustilo. Zapomněla na všechno, co jí kdy vštěpovali. Hodila za hlavu varování, kterými se měla řídit. Neodbytně ji přitahovalo pokušení, které se před ní prostíralo, představa, že odhalí něco neznámého; připadala si jako děcko prahnoucí po zakázaném vědění, které mu dospělí odpírají.

Ale vzápětí se zase vzpamatovala. Dokáže tomu pokušení vzdorovat, je přece dospělá a umí krotit svou zvědavost.

Dál zírala na truhličku vyrobenou před tisíci lety. Než na pět století zmizela v propadlišti dějin, patřívala králům, královnám a carům. Susan ji zvedla, převracela ji v rukou, obdivovala její dokonalost, její krásu. Žasla, že v dobách, kdy neexistovaly moderní nástroje a vymoženosti, někdo dovedl vyrobit něco tak řemeslně precizního.

A pak se rozhodla – přesvědčila samu sebe podobně, jako když si zdůvodníme, že je v pořádku překročit povolenou rychlost, pokud máme zpoždění, že je v pořádku sníst ještě ten jeden kousek dortu, že je v pořádku zavolat do práce a vymluvit se na nemoc, když je den jako stvořený k tomu vyrazit si na pláž. Neblahé následky si nikdy nepřipouštíme, dokud na ně nedojde – a stejně se z toho většinou nepoučíme. Právě proto lidé pořád dostávají pokuty za rychlou jízdu, přibírají na váze, i když tvrdí, že drží dietu, anebo je šéf načapá dobronzova opálené, ačkoli údajně leželi doma s chřipkou.

Susan zastrčila pilník do klíčové dírky a otočila jím. Zámek trošičku vzdoroval, ale po chvilce s tichým cvaknutím povolil. Susan se dívala na truhličku. Nikdo se to nikdy nedozví. Hodila za hlavu racionální uvažování a navzdory zdravému rozumu pomalu pootevřela víko. Jak ho nadzvedávala, po stěnách klouzala odražená zlatá prasátka.

Zadívala se do temnoty v truhličce. Vzápětí na ni dolehlo pochopení.

Vykřikla.

Vtom se rozletěly dveře. V pokoji propukla vřava. Dovnitř vpadlo šest mužů v černém, a než se nadála, mířilo na ni šest kalašnikovů. Opanovala ji směsice strachu, zmatku a hněvu.

Beze slova truhličku zaklapla.

Velitel té šestice ji neurvale popadl za paži a smýkl jí z postele. Vyrval jí truhličku z rukou. Ani se nestačila postavit a už ji vlekli ven z pokoje.

Busch dvakrát objel hotel Royal Meridien, aby se ujistil, že nikde nečíhá policie, vojáci nebo vražedné komando. Užuž chtěl vstoupit dovnitř a zajít pro Susan, když vtom se k hotelu přiřítily tři černé range rovery a vyskákali z nich vojáci odění celí v černém. Buschovi pokleslo srdce; nezbývalo mu než se zatajeným dechem čekat na nevyhnutelné. Netrvalo to dlouho. Ani ne za minutu vyvlekli Susan z hotelu; kopala kolem sebe a křičela, seč jí síly stačily.

Strčili ji do prostředního vozu, vedle ní vklouzl na sedadlo voják s tasenou pistolí a zabouchl dvířka. Muž, který ostatním velel, došel k zadnímu vozu a zůstal u něj v pozoru stát. Ze zadního sedadla vystoupil Fetisov. Poslouchal, co mu voják spěšně říká, a pokyvoval hlavou. Pak k němu natáhl levici s dlaní obrácenou vzhůru. Voják sáhl do brašny a vytáhl z ní zlatou truhličku. Na blýskavém zlatě se odrazily sluneční paprsky a očividně Fetisova oslnily; vzápětí se divoce usmál. Vzal si od vojáka brašnu a uložil truhličku dovnitř.

Busch sledoval z protější strany ulice, jak Fetisov nasedá zpátky do vozu a jak tři range rovery v těsném šiku odjíždějí. Jen tam stál, hlava se mu točila a bezmocně přihlížel, jak Susan i truhlička mizí v dálce.

Busche dočista ochromila úzkost a stres. Nezmohl se na jedinou jasnou myšlenku. Všechno se pokazilo, všechny plány se zhroutily. Všechno je pryč – Michael, Genevieva a teď i Susan a truhlička.

Řítili se v černém jaguáru moskevskými ulicemi a Busch Martinovi líčil, co se seběhlo. Martin celou dobu jen mlčky seděl a s nehybným výrazem poslouchal, jak mu Busch popisuje události posledních tří hodin.

Vraceli se do soukromého hangáru na soukromém letišti na kraji Moskvy. V hangáru byli čtyři muži v oblecích, a sotva Martin vystoupil z auta, přihrnuli se k němu, úslužnost sama. Busch si teprve teď uvědomil, jaký Martin vzbuzuje respekt – měl autoritu, aniž by potřeboval cokoli říkat, aniž by ji jakkoli stavěl na odiv. Pohyboval se úsporně, mluvil stručně a bez náznaku emocí. Kravatu měl dokonale rovně a jeho oblek vypadal, jako by ho právě sundal z ramínka. Busch si říkal, že ten muž se minul povoláním – neměl by vyřizovat rutinní úkoly v právní kanceláři, ale stát se krizovým manažerem.

Ačkoli byl pouhým podřízeným Stephena Kelleyho a poslouchal Susan jako hodinky, tihle lidé se k němu chovali, jako by byl bůh. Shlukli se kolem něj a pozorně naslouchali, jak jim tlumeným hlasem dává pokyny. Přivolal dva muže, kteří hlídali firemní letadlo. Ti nepůsobili tak kultivovaně jako ostatní, byli to hromotluci s ostře řezanými slovanskými rysy. Martin sáhl do kapsy, vytáhl štůsek bankovek a každému jich odpočítal dvacet. Muži si je vzali, kvapně opustili hangár a Martin se obrátil zpátky k Buschovi.

„Teď jsem nám koupil trochu času.“

Busch se zatvářil nechápavě.

„Soudě podle toho, co jste mi řekl, budou vás hledat – budou tedy pátrat po letadle, kterým jsme sem přiletěli. A to právě opustilo Moskvu. Tak to teď aspoň bude stát v letových záznamech.“

„Jak to?“

„Všechno se dá koupit – a v Rusku obzvlášť.“

„Potřebuju zjistit, kde drží Michaela,“ prohlásil Busch.

„Nechci se vás nijak dotknout, ale pochopte, že pro mě jsou ze všeho nejdůležitější Susan a Stephen.“ Martin se otočil a došel ke stolku uprostřed hangáru, na kterém se válely papíry a mapy. „Kterým směrem se Susan odjeli?“

Busche Martinův přístup štval, ale chápal ho. Každý z nich se snaží zachránit ztraceného přítele. Pro Martina je prioritou Susan. „Mám strach, že ji už odvezli ze země,“ řekl Busch a došel ke stolku. „Fetisov se chystá doručit všechno Ziverovi – tu truhličku, Genevievu a nejspíš i Susan.“

Martin vzhlédl od mapy. „Proč myslíte? Susan jim není k ničemu, možná už ji dokonce zabili,“ pronesl beze stopy emocí.

„To se mi nezdá. Kdyby ji chtěli zabít, udělali by to rovnou v hotelu. Proč by se obtěžovali únosem, kdyby jim nebyla k ničemu?“

„A k čemu by ji podle vás asi tak mohli potřebovat?“ zeptal se Martin.

„To netuším. Třeba jako pojistku.“ Busch se odvrátil a zadíval se na letadlo; mělo plnou nádrž a bylo nachystané k odletu, jenže nemělo koho vézt. „Budou odtud chtít co nejrychleji zmizet. Dá se nějak zjistit, která letadla odlétají ze země?“

„Moc snadno ne. Jestli opustili Rusko s Fetisovem, mohli odletět z nějaké vojenské základny.“

„Neřekl bych. Nepřijeli si pro Susan vojenskými vozy – tedy pokud zdejší vojáci běžně nefasují range rovery za devadesát tisíc dolarů.“

Martin se na něj chvíli mlčky díval. Pak se otočil zpátky ke svým lidem. „Jasone,“ zavolal a nejvyšší z mužů k němu okamžitě přispěchal. Martin vytáhl mobil a obrátil se zpátky k Buschovi. „Uvidím, co se mi povede zjistit. Co kdybyste si zatím dal něco k snědku?“

Busch vystoupal po schůdcích do letadla. Svezl se do masivního koženého křesla a vrátil se v myšlenkách k Michaelovi. Kupilo se před ním tolik problémů, že si nevěděl rady. Bylo mu jasné, že nevyřeší všechny naráz, že je musí brát jeden po druhém. Ležely mu na srdci hlavně dvě věci – Michael a osud té krabičky. Susan neměla ponětí, co se jí ocitlo v rukou, a Busch taky ne, když na to tak přijde. Genevievino naléhavé varování mu nahánělo strach – bylo tak procítěné, tak děsivé, a přitom vůbec nebylo jasné, o co kráčí. Neměla čas cokoli mu vysvětlit, protože ji surově odvlekli.

Fetisov Busche dokonale zaskočil. Busch měl vztek sám na sebe, že byl tak důvěřivý a skočil generálovi na špek. Naprosto se v Rusovi zmýlil, ale o jednom teď ani v nejmenším nepochyboval – Fetisov se nezdrží v Rusku déle, než bude muset. Odletí odtud, aby doručil všechny své úlovky Ziverovi. A je jen otázkou času, kdy Zivera otevře tu truhličku a vypustí do nic netušícího světa bůhvíjakou hrůzu.

Busch sice býval policajt, takže uměl zacházet se zbraněmi a skládat si indicie dohromady, ale věděl, že zachránit Michaela mu to nepomůže. Potřebuje pomocníka, někoho, kdo se vyzná ve věcech, ve kterých on sám tápe.

A napadal ho jen jediný člověk.

Ten člověk byl ztělesněním protikladů – byl hluboce zbožný, ale přitom smrtelně nebezpečný, poskytoval druhým rozhřešení, ale přitom sám neváhal Boží přikázání porušit. Busch nevěděl o nikom schopnějším a vhodnějším, než byl ten muž, kterého znal jen jako Simona. Uměl se ohánět holýma rukama stejně dobře jako zbraněmi. Dostalo se mu výcviku v italské armádě a vykonával úkoly, které si Busch radši ani nepředstavoval.

Ačkoli Simon působil odtažitě a byl nebezpečný, Michael i Busch se s ním spřátelili. Buschovi ho bylo líto, soucítil s ním kvůli osamělému životu, který Simon vedl. Simon zasvětil svůj život Bohu, ale Busch věděl, že slouží Bohu jinak než ostatní kněží. Neúčastnil se církevních akcí, nechodil na návštěvy k farníkům, o nedělích nesloužil mši. Jeho poslání bylo úplně odlišné, dělal to, k čemu se díky svým schopnostem hodil nejlépe. A platil za to naprostým osaměním.

Michael i Busch se s ním zuby nehty pokoušeli zůstat v kontaktu, ale dařilo se jim to jen střídavě. Od chvíle, kdy se před rokem jejich cesty rozešly, se Simon pohroužil do nových úkolů a zase se uchýlil ke svým tajnůstkářským způsobům. Tehdy před rokem jim pomohl získat od jistého průmyslníka v Berlíně dva ukradené klíče a málem přitom všichni tři přišli o život. Busch věřil, že Simon je ze všech lidí na světě jediný, kdo by mohl vymyslet, jak Michaela zachránit.

Zvedl područku křesla, sáhl po telefonu a vyťukal číslo. Po třech zazvoněních telefon někdo zvedl a ve sluchátku se ozval mužský hlas se slabým italským přízvukem: „Archiv.“

„Potřebuji mluvit s otcem Simonem,“ požádal Busch.

„Je mi líto, ale je na cestách,“ odvětil muž.

„Dá se s ním nějak spojit?“ zeptal se Busch.

„Je mi líto, ale má dovolenou.“

„Jsem jeho přítel, jmenuju se Paul Busch,“ řekl Busch; doufal, že slovo ‚přítel‘ dotyčnému třeba rozváže jazyk. „Nevíte, kam jel?“

Zaznamenal v mužově hlase změnu. „Mám dojem…“ Ital se odmlčel. „Mám dojem, že se zmiňoval o Moskvě.“

48

Byly to tři hodiny čirého utrpení. Michael seděl a čekal, díval se na obrazovky a pomalu ztrácel naději. Raechen klidně mohl na Susan zapracovat někde jinde, bezvýsledně ji trýznit, aby mu prozradila něco, co sama neví.

Ale pak na jednom monitoru spatřil, jak černé suburbany zajíždějí zpátky do garáže. Z prvního vozu vystoupil Raechen. Michael se zatajeným dechem čekal, až spatří Susan. Ale z aut se vyhrnuli jen vojáci a vzápětí vozy zase odjely. Michael nevěděl, jestli má pociťovat úlevu, nebo čirou beznaděj. Kde je Susan? Že už by ji Raechen našel a zlomil? Michaela napadlo, že odtud zkusí zmizet, ale co když ji vězní někde jinde v Kremlu? Nikdy ji nenajde. Snažil se vytěsnit z mysli obrázky, které mu vnucovala rozjitřená představivost, odmítal si připustit, že by Susan mohla být po smrti.

Stiskl tlačítko a na všech monitorech zase naskočil obraz jeho a Susan. Posadil se na židli a nasadil si na zápěstí uvolněná pouta. Zahleděl se na Susaninu tvář všude před sebou. Čím víc se na ni díval, tím hlubší city vůči ní choval. Jestli odtud vyvázne, možná konečně dokáže posunout svůj život o kus vpřed.

Vyčkával; vteřiny se vlekly jako celé hodiny. Konečně se prázdnou chodbou rozlehl hukot výtahu. Michael se jen modlil, aby Raechen nezajel napřed dolů k celám a neobjevil mrtvé vojáky. Slyšel, jak se dveře výtahu otvírají, slyšel, jak se chodbou rozlehly osamělé kroky.

Dveře se otevřely a stál v nich Raechen. Michael přímo fyzicky cítil hněv, který tomu muži sálal z obličeje, a připravil se na konfrontaci. Raechen vkráčel dovnitř a odhodil bundu a dvě pistole i s pouzdry na pult. Pak se otočil na patě, došel k Michaelovi a zůstal stát přímo nad ním.

Michaelovi chvilku trvalo, než mu došlo, co se asi stalo, a pak se usmál. „Nenašli jste ji, co?“

Raechen ho zpražil pohledem. „Však on tě ten smích přejde,“ procedil skrz zaťaté zuby. „Myslíš si, že je v bezpečí? Někdo se dostal do Royal Meridienu přede mnou. K její smůle. Já bych ji možná nechal naživu, ale tenhle chlap ji rozhodně nenechá.“

Michaela rázem opustil pocit úlevy a jiskra v očích mu pohasla.

„Nikolaj Fetisov za sebou nerad nechává živé.“

Michaelovi se málem zastavilo srdce. Susan, jeho otce i jeho samotného ze všech stran obklopují nepřátelé – Zivera, Raechen, Fetisov. A všichni mají záměry, k nimž si hodlají dláždit cestu jejich mrtvolami.

Michael si o sobě myslel, bůhvíjak není chytrý, naivně si představoval, že Susan dovede zachránit. Jenže ta teď může být úplně kdekoli.

Raechen se zhluboka nadechl a opřel se o pult. „Když už má Fetisov Genevievu, proč ti unesl ještě přítelkyni? Kvůli čemu?“

Michael věděl, že ten důvod se nade vši pochybnost skrývá v brašně, kterou Susan dal do opatrování.

„Vypadá to, žes nezachraňoval jenom Ziverovu matku… Co dalšího jsi tady dělal? Co jsi tu kradl, St. Pierre?“

Michael nedokázal skrýt šok. Raechen nejenže zná jeho jméno, ale navíc o něm ví, co je zač.

„Ale no tak, myslíš si, že si Rusko neumí obstarat informace? Sledovals mě sem ze svého města, z toho města, odkud jsem unesl Ziverovu matku.“

Michael stěží ovládal narůstající vztek.

„Přátelíte se spolu, že je to tak? Ale mám dojem, žes nepřijel do Ruska jen kvůli ní.“

Michael mlčel, snažil se potlačit hněv, čekal na správnou chvíli, kdy začít jednat.

Raechen se k němu otočil zády a přešel na protější stranu místnosti. Michael bryskně vyklouzl rukama z volných pout, hmátl po pistoli skryté pod košilí a namířil na něj.

„Otoč se,“ poručil mu.

Raechen se zarazil a pomalu se otočil. Podíval se na pistoli a pak na Michaela beze stopy strachu, jako by se díval na děcko. „Co s tou věcičkou hodláš dělat?“ Zalétl pohledem k pultu na opačné straně místnosti; ke svým pistolím to měl nějakých osm metrů. Vykročil k Michaelovi. „Jestli mě chceš zastřelit, tak bys to měl udělat, než ti vyrvu tu bouchačku z rukou.“ Kráčel dál.

Michael ho sledoval, jak se blíží, chybělo mu už jen šest metrů, pět… Michaelovi bylo jasné, že jestli má mít aspoň mizivou šanci na záchranu Susan a Genevievy, potřebuje se odtud co nejrychleji dostat. A tak se rozhodl, že nebude marnit čas.

Raechen už byl pouhé tři metry od něj a zrychloval.

Michael vystřelil. Kulka trefila Raechena do pravého stehna, prolétla masem a zaryla se do zdi. Z rány vytryskla krev.

Raechen se s žuchnutím svalil na podlahu. Michael se vymrštil ze židle, popadl želízka a spoutal mu ruce za zády. Podřepí, prošátral mu kapsy a vytáhl z nich mobil, klíče a peníze. Pak roztrhl Raechenovi nohavici a prohlédl si místo, kudy kulka vylétla ven. Minula tepnu, proletěla jen masem na vnější straně stehna. Michael vstal, popadl z pultu Raechenovu bundu a omotal mu ji kolem stehna. Pak se zvedl a namířil Rusovi na hlavu.

„Jen do toho, posluž si,“ ucedil Raechen.

„Ne, díky. Nechci mít tvoji smrt na svědomí.“

„Nevykládej mi tu o svědomí, zloději žádné svědomí nemají.“

„A ty ho máš? Jen se nesnaž ospravedlnit všechno, cos provedl, řečičkami, žes to dělal pro blaho svojí vlasti.“

Raechen se rozchechtal. „Mojí vlasti? Před pěti lety jsem se přestěhoval do Virginie.“ Odmlčel se a zahleděl se do prázdna, jak ho ovládly vzpomínky. „Mému synovi je šest. Vytrpěl si za tu krátkou dobu víc bolesti než běžný člověk zakusí za celý život. Veškerý čas trávím tím, že se pro něj snažím najít léčbu. Nemáš ponětí, jaké to je, když ti někdo, koho bezmezné miluješ, umírá, nemáš ponětí, jaký je to pocit bezmoci.“

I když Michael tu bolest zažil na vlastní kůži a chápal to až moc dobře, neřekl ani popel.

„Mocná ruská vláda, která má k dispozici ty nejlepší doktory, mi nabídla naději. Unes Ziverovu matku, přivez nám ji a zachráníme ti syna.“ Udělal odmlku. „Mávali mi synovým životem před nosem jako vějičkou. Rusko je mi úplně ukradené, Amerika jakbysmet. Záleželo mi jen na synovi, chtěl jsem mu pomoct. A selhal jsem.“

„Tys vážně věřil, že by ho vyléčili?“

Raechen se Michaelovi podíval přímo do očí. „Tváří v tvář smrti se člověk upíná k jakékoli naději, i kdyby byla sebeslabší.“

Michael věděl, že je to pravda. Při pohledu na toho muže viděl sám sebe. Rozuměl Raechenovi líp než kdokoli jiný. Když Mary onemocněla, udělal by cokoli, aby ji zachránil – a přesně to dělal i tenhle člověk. „Jak se tvůj syn jmenuje?“

„Sergej.“

Michael vzápětí zalitoval, že se zeptal; Raechena to polidšťovalo. Člověk ve zločincích obvykle nevidí lidské bytosti, jenže oni jimi jsou. Všichni jsou něčí děti, něčí rodiče. Lidé, kteří je milují, na ně pohlížejí jinýma očima. Michaela bolelo dívat se na toho muže, když už v něm teď neviděl svého mučitele, který by ho bez mrknutí oka zabil, ale otce, který se zoufale snaží zachránit své dítě.

Ruští doktoři hráli na Raechenovy city; dali mu účinnou motivaci. Člověk může být sebevíc loajální vůči své vlasti, ale lásku k nejbližším stejně nic nepřekoná. Nic není důležitější než ti, které milujeme. 11 doktoři a Julian Zivera zosobňují zlo v nejryzejší podobě, zneužívají citů druhých, aby ukojili svou bezohlednou chamtivost.

Raechenův syn nikdy neměl nejmenší naději.

„Můj otec se jmenuje Stephen. Poprvé jsem se s ním setkal teprve před několika dny. Drží ho v zajetí, chtějí za něj výkupné a on vůbec netuší, že ho nakonec stejně zabijí, i když Ziverovu matku zachráním.“

„Ale chtěli toho po tobě víc než jen ji, nemám pravdu? Právě proto unesli tu mladou ženskou.“

Michael se vrátil v myšlenkách k Susan; smrtelné nebezpečí teď hrozí nejen otci a Genevievě, ale i jí. Závisejí na něm tři lidské životy.

„Co u sebe má, že po tom tak prahnou? Cos to ukradl?“ vyzvídal Raechen.

Michael už mu prozradil víc, než měl, a tak mlčel.

Do Raechenova tónu se vloudila rezignace. „Musím ti něco říct. Před dvaceti lety bych tě pověsil hlavou dolů, pomalu ti dělal do těla jednu díru za druhou a díval se, jak z tebe crčí krev, dokud bych z tebe nevyrazil, co chci vědět. Ale to bylo za časů starého Ruska. A popravdě řečeno, je mi vlastně fuk, co dalšího jsi ještě hledal. Můj syn je po smrti. Zatím ještě ne doslova, ale je to jen otázka času.“

„Oba nás využili,“ řekl Michael. „Použili naše srdce jako páku, aby ohýbali naši vůli, jak se jim hodí. Je mi líto, že ti doktoři zemřeli, ale nakonec by tě taky zradili, stejně jako Julian Zivera a Nikolaj Fetisov zradili mě. Dávat falešnou naději je svinstvo.“ Michaela dopalovalo, že existují lidé, kteří jsou přesvědčeni, že celý svět je tu jen od toho, aby jim pomáhal uspokojovat jejich vlastní sobecké touhy. Mocní až příliš často manipulují srdci a tužbami ostatních, aby dosáhli svých cílů. Ať už jsou to kapitáni průmyslu, kteří využívají lidské chamtivosti a touhy po penězích, kazatelé obchodující se spásou, doktoři a šarlatáni nabízející zázračné léky a prodlužování života, anebo – a to je vůbec nejhorší – ti, kteří se neštítí využívat slabosti lidského srdce.

„Můj syn brzy zemře a ocitne se na lepším místě,“ řekl Raechen. V poutech, postřelený a krvácející se na podlaze posadil. Michael viděl, že nemá v očích ani stopu optimismu a naděje, že se jeho syn uzdraví. Přestože mu Raechen ublížil, přestože se chystal jeho i Susan mučit, Michael s ním hluboce soucítil. A s jeho synem taky. Přišlo mu hrozně nefér, jak dokáže být osud krutý a udělat rodinám ze života peklo.

„Je mi to líto.“ Viděl, jak Raechen trpí, jak hrozně ho bolí ta neodvratná ztráta, jak ho trýzní vědomí, že nemůže pro milovaného člověka vůbec nic udělat. Sám znal tu bolest až příliš dobře. A neunesl by, kdyby měl ta muka prožívat znovu. Jestli se má aspoň pokusit otce a Susan zachránit, musí odtud co nejrychleji vypadnout.

Beze slova se k Raechenovi naklonil a zacpal mu ústa roubíkem, i když se mu to příčilo. Spoutal mu drátem nohy a za paže ho přivázal k těžkému stolu, na kterém stály monitory. Podíval se na Raechenovy hodinky; bylo krátce po třetí. Turistické prohlídky končí v pět. Představují jeho jedinou naději, jak se odsud vytratit.

Otočil se zpátky k Raechenovi. „Je mi tě opravdu líto… a je mi líto tvého syna.“

A pak bez dalších řečí vyšel ze dveří.

Michael vyjel výtahem šest pater nahoru, na úroveň terénu. Jednu pistoli si nechal po ruce, druhou si zastrčil vzadu za opasek. Když se dveře kabiny otevřely, uvítaly ho abstraktu malby rozvěšené po stěnách prostorné haly, moderní svět ukrytý za zdmi starobylého. Nacházel se v nejnovější z kremelských budov – ve Sjezdovém paláci, kde kdysi hřímávali komunističtí řečníci. Teď se tu zvučné hlasy ozývaly leda tak z hrdel rockových hvězd a operních pěvců. Ale v tuhle chvíli neprobíhalo žádné představení, po budově se pohybovaly jen turistické skupiny a ostraha. Michael bundou zakryl zbraň za opaskem. Vytáhl z kapsy turistickou mapu, zabořil do ní nos a vyšel z výtahu. Kolem se hemžili lidé, někteří naslouchali výkladům průvodců, ale většinou se jen rozhlíželi kolem a polohlasem se bavili mezi sebou. Michael vytáhl Raechenův mobil a vyťukal Buschovo číslo. Telefon čtyřikrát zazvonil a přepnul na hlasovou schránku.

„Paule, z celého srdce doufám, že jsi naživu. Já jsem uprostřed Kremlu, ve Sjezdovém paláci. Zkusím odtud proklouznout ven s nějakou turistickou skupinou. Fetisov unesl Susan…“

Zpoza rohu se vynořili dva hlídači na obchůzce a netečně si Michaela změřili. Zaklapl mobil, usmál se na ně a popoběhl za asi padesátičlennou turistickou výpravou, aby se mezi turisty nenápadně vmísil. Ve výpravě byla směsice Evropanů; od stěn ohromné haly se ozvěnou odrážely různé jazyky. Michael se přičlenil ke skupince Britů a Američanů – bylo v ní osm párů a dvě ženy a všichni švitořili o tom, kam se půjdou najíst. Výpravu vedla průvodkyně hovořící anglicky se silným ruským přízvukem. Michael předstíral, že studuje mapu, a čekal, až výprava postoupí dál.

Konečně vyjeli po eskalátoru a vyšli do prosluněného odpoledne. Bylo to poprvé od honičky v časně ranní dopravní špičce, co Michael viděl denní světlo, a i když ho bodalo do očí, byl za něj vděčný a doufal, že mu bude dopřáno vyhřívat se v něm i na druhé straně kremelských hradeb.

Výprava se přesouvala jako jeden muž po širokých chodnících uvnitř Kremlu; minuli Arzenál a zastavili se na prostranství obklopeném chrámy. Když tudy procházeli s Nikolajem a Susan, Michael si jejich krásu pořádně nevychutnal. Zlaté kopule se ve slunci oslnivě leskly a kolem přímo vybuchovala paleta jasných barev a skvěly se architektonické skvosty tak typicky ruské, že by člověk ani na vteřinu nezůstal na pochybách, kde se ocitl. Když Michael všechnu tu nádheru viděl poprvé, nezanechala v něm hlubší dojem, ale o to velkolepější mu ten pohled připadal teď. Vědomí, že má v patách pronásledovatele, mu zostřilo smysly, myšlenky i paměť. Živě si vybavoval všechny akce, které kdy podnikl, všechny možné způsoby úniku, které kdy vyzkoušel, a jen si přál, aby k nim v tuhle chvíli nemusel přidávat žádné další.

Výprava se zase dala do pohybu, když vtom se rozječeiy alarmy, pronikavě a kvílivě. Všichni turisté sebou unisono trhli a polekaně to mezi nimi zašumělo. Ze všech dveří a vchodů, zpoza všech rohů se vyhrnuli členové ostrahy a vojáci. Vmžiku se kolem hemžila snad stovka mužů, jako by celou dobu číhali právě na tuhle chvíli.

Michael ani v nejmenším nepochyboval, kvůli čemu se ten poplach strhl. Kvůli němu. Nenápadně se přesunul do středu skupiny. Předstíral překvapení; strach ani předstírat nemusel. Výprava strnula na místě, jako by se všichni báli, že panikou k sobě přitáhnou pozornost ostrahy.

Vojáci pokřikovali jeden na druhého a jako jeden muž se hnali ke Sjezdovému paláci. Michael zaslechl, jak jeden student tlumočí ostatním jejich slova: „Hledají nějakého hrozně nebezpečného člověka. Prý je vysoký, tmavovlasý. Krucinál,“ student se rozhlédl po početné výpravě, „mohl by to být pomalu kdokoli z nás.“ Ostatní studenty to pobavilo, ale starší lidi ne, protože měli pořád ještě v živé paměti, že to není tak dávno, kdy tenhle komplex býval symbolem utlačování a strachu.

Michaelovi bylo jasné, že teď už se odtud hlavní branou nedostane a nejspíš ani žádnou jinou. Vojáci budou každého vyslýchat, vyptávat se na Američana s hustými hnědými vlasy. Ocitl se v pasti, a jestli ho chytí, nedoplatí na to jen on sám – jeho otec zemře. A Susan taky.

Dospěl k závěru, že odtud může proklouznout jen jediným způsobem – stejnou cestou, jakou se sem dostal. Dohodli se s Büschem, že kdyby se něco přihodilo a věci nešly podle plánu, zmizí podzemními útrobami Kremlu. Jenže aby to mohl zkusit, bude se muset napřed dostat přes kremelský komplex k Arzenálu, k výtahu, kterým se dá sjet do podzemní laboratoře, odkud vede větrací potrubí do podzemních jeskyní. Moc dobře si uvědomoval, že Arzenál je ústředím prezidentské a kremelské gardy, jednotek, v nichž slouží nejlépe vycvičení ruští vojáci pod vedením důstojníků ze staré školy. Bude se muset vetřít do jejich hájemství, proniknout přímo do vosího hnízda, aby se odtud dostal.

Jestli se mu podaří sjet výtahem dolů do podzemí, v podzemním bludišti jeskyní a chodeb se pronásledovatelům snadno ztratí. Nejspíš nemají ani tušení, že taková místa vůbec existují. A Michael už si vtiskl únikovou cestu do paměti. Složitý labyrint bude jeho spojencem, pronásledovatelé nebudou mít šanci. Jenže napřed se tam musí dostat.

Vynořili se další vojáci, aby posílili své kolegy; všichni byli po zuby ozbrojení a dychtivě pátrali po vetřelci, který se vloudil do jejich svatyně. Michael byl svědkem toho, jaké odhodlání a hněv předváděla prezidentská ochranka a ostraha Kapitolu, když se vetřelci pokusili proniknout tam. Bylo mu nad slunce jasnější, že tihle vojáci si nebudou počínat o nic vlídněji, a když bude třeba, klidně spustí palbu.

Věděl, že se nemůže dát do běhu; tím by se okamžitě prozradil a bylo by po něm, než by urazil pár metrů. Potřebuje nějakou zástěrku.

Vtom se od kremelských hradeb odrazilo zadunění výbuchu a opodál se vyhrnul k nebi sloup černého dýmu. Strach přerostl v paniku. Průvodkyně si nevěděla rady, byla mladá a na takovéhle situace nebyla ani v nejmenším připravená. Sama taky propadla hysterii, rozběhla se pryč a na své svěřence dočista zapomněla.

Michael se rozhlédl kolem. Ten výbuch určitě není žádná náhoda. Vytáhl mobil a předstíral, že někomu volá. Několik Angličanů ho zvědavě pozorovalo. Michael pokývl hlavou a odvrátil se od skupinky. „Jo,“ řekl do telefonu, i když na druhém konci nikdo nebyl. „Vím, kde to je.“ A pak mobil zaklapl.

„Poslyšte,“ otočil se k ostatním, kteří se mezitím semkli do těsného hloučku. „Potřebujeme se dostat někam do bezpečí. Neměli bychom zůstávat na otevřeném prostranství.“

Všichni na něj jen zírali, uvědomovali si, že ho vůbec neznají. „Moje žena tvrdí, že Sjezdový palác je ještě pořád otevřený. Co kdybychom se schovali tam?“

Dál na něj civěli, jako by se zbláznil.

„No tak nic, dělejte si, co chcete.“ Michael se od nich odvrátil a zamířil pryč.

Ostatní turisté se dívali jeden na druhého, doufali, že někdo přijde s alternativním nápadem, ale nikdo se k tomu neměl. Michael kráčel dál a ostatní se najednou rozhoupali taky, jako by uposlechli nějaký neslyšný příkaz. Bylo jich dvacet. Angličani a Američani.

Michael se ohlédl, a když viděl, že jdou za ním, zpomalil, aby ho mohli dojít. Vmísil se mezi ně a společně mířili ke Sjezdovému paláci. Byl nějakých dvě stě metrů daleko – a přímo naproti Arzenálu.

Hlídači pobíhali kolem jako smyslů zbavení. Někteří se hnali do míst, odkud stoupal černý kouř, jiní zachovali chladnou hlavu a dál pátrali po tmavovlasém vetřelci.

Michaelova skupinka prošla kolem vojenské akademie a Senátu; šli mlčky, ale na očích jim bylo znát strach. Michael hleděl přímo před sebe, stal se v podstatě vůdcem těch lidí, kteří ho nevědomky chránili. Na východě poblíž Spasské věže se dál valil k nebi dým. Michael uměl poznat, když se nablízku objevila pomoc. Někde je tu Busch. Ale ať se Michael rozhlížel sebevíc, nikde neviděl žádnou povědomou tvář.

Zato spatřil něco jiného – přes prostranství před budovou Senátu k nim kráčeli dva hlídači ze Sjezdového paláce, ti dva, kteří ho viděli telefonovat. Zapamatovali si ho a mířili přímo k němu.

„Stojať!“ křikl jeden z nich.

Skupinka se naráz zastavila.

Oba hlídači zvedli zbraně, aby svým příkazům dodali váhu. „Stát,“ zopakoval jeden z nich anglicky.

Všechny ve skupince to dočista ochromilo – až na Michaela. Rejdil pohledem všude kolem a hledal únikovou cestu. Ale nedalo se jít nikam. Nemohl riskovat, že hlídači spustí palbu, někoho z turistů by to určitě zasáhlo. Otočil se k ostatním. „Odstupte ode mě co nejdál.“

Pak se obrátil zpátky k hlídačům, kteří už byli jen nějakých dvacet metrů daleko. Polovičatě zvedl ruce. TI dva na něj dál mířili. Turisté se rozprchli na všechny strany a Michael na vylidněném prostranství před Senátem osaměl; stará žlutá budova na něj němě shlížela, jako by jím opovrhovala.

Nemůže si dovolit, aby ho zase chytili. Už si vybral všechno štěstí, podruhé už by se mu uprchnout nepodařilo. Tentokrát by neměl co do činění jenom s Raechenem, šla by po něm celá ruská vláda za to, že pozabíjel jejich elitní doktory, kradl historické památky a nechal v Kremlu vybuchnout bombu. Jeden z hlídačů vytáhl vysílačku a něco do ní říkal. Michaelovi došlo, že na přemýšlení nemá čas, že může leda tak jednat.

A tak se dal na útěk. Dával do toho běhu víc než kdykoli v životě.

V zádech ho mrazilo; představoval si je jako terč a čekal, kdy se mu do nich zaryje krupobití kulek.

Hlídač schoval vysílačku, oba s kolegou zvedli zbraně a začali něco pokřikovat.

Michael ani nepotřeboval, aby mu jejich slova někdo překládal. Rozběhl se ještě rychleji.

Hlídači se podívali jeden na druhého. Nebyli ve spojení s veliteli, takže bylo na nich, aby se rozhodli co dál. Oba přitiskli prst na spoušť kalašnikovů. Unisono zamířili a vzali si Michaela na mušku.

Michaela pálilo ve stehnech a plíce měl v jednom ohni. K Arzenálu mu chybělo dvacet metrů. Třeba to zvládne. Ale v zádech ho zastudilo ještě víc. Věděl, že teď to přijde.

Třeskly dva výstřely. Ozvaly se v těsném sledu a ozvěnou se odrážely od budov kolem. Michael sebou škubl a klopýtl, ale neupadl. Zarazil se. Přejel si rukama po těle, hledal, odkud krvácí, protože si myslel, že nervy napjaté k prasknutí odblokovaly bolest, když ho kulky zasáhly. Ale po žádném zranění ani památky. Ohlédl se a spatřil oba ruské strážce ležet na zemi; kalašnikovy, ze kterých nestačili vypálit, se válely vedle nich. Zemřeli, ještě než dopadli na zem. Jeden jako druhý schytali přesný zásah přímo doprostřed čela. Michael pátral, odkud výstřely přilétly, ale marně.

Otřepal se a ohlédl se zpátky k prostranství před Senátem. A tam ten člověk stál, pistole už schoval. Měřil metr osmdesát pět a tvář mu pokrýval hustý černý plnovous, který povlovně přecházel v černé vlasy. Vypadal kvůli tomu skoro jako vandrák. Od chvíle, kdy ho Michael před čtyřmi měsíci viděl naposled, si nechal vlasy narůst, takže mu teď sahaly až pod límec. Ale svou fyzičku rozhodně zpustnout nenechal. Byl štíhlý a v dobré kondici, volné oblečení mu na pevné postavě plandalo. Kněžský kolárek nechal doma; měl na sobě černé kalhoty a tmavomodrou mikinu s logem oxfordské univerzity.

„Prima ohoz,“ prohodil Michael, když rychlou chůzí společně zamířili k hlavní bráně.

„Vypadám jako student, co říkáš?“ pronesl Simon s italským přízvukem. Podal mu baseballovou čepici. „Nasad si to.“

„Nejsi na studium na vysoké kapku přestárlý, asi tak o pětadvacet let?“ rýpl si Michael, narazil si kšiltovku a zastrkal si vlasy za uši. „S tou kouřovou pumou to byl prima nápad.“

„Pokud vím, tak odvádění pozornosti obvykle patří do tvého repertoáru. Promiň, že mi to tak dlouho trvalo.“

Zahnuli za roh, kde se hemžily davy zpanikařených turistů, všichni se tlačili a strkali, snažili se uniknout z kritické situace.

„Jak dlouho už jsi tady?“ zeptal se Michael.

„Pár hodin. Odhadoval jsem, že se dřív nebo později objevíš.“

„Máš štěstí, že tě nesebrali – s touhle vizáží by nebylo divu.“

Simon si zamnul plnovous. „Vždyť to není tak zlý. Takhle si představuju nekonformní život.“

Michael se usmál a společně se vmísili mezi zástupy turistů.

Simon mu spuštěnou rukou nenápadně podával pistoli. „Chceš zbraň?“

„Víš, že bouchačky nenávidím.“ Michael zbraň mávnutím ruky odmítl.

„Takový luxus si můžou dovolit jen ti, kdo mají to štěstí, že se neocitají v situacích, kdy jde o život.“

Michael nadzvedl cíp košile a předvedl mu svoje pistole.

„Příště bys je třeba mohl i použít,“ podotkl Simon. Dál se proplétali davy, ztraceni v moři lidí. „Ze všech míst na světě zrovna tohle, Michaeli…“

„Co tím myslíš?“

„Překvapuje mě, že ses nevydal krást do Bílého domu.“

Neviděli se už celé měsíce, ale Michael by v žádnou chvíli nemohl být šťastnější, že ho vidí, než právě teď.

Všude kolem vládl zmatek, prostranství bylo plné turistů, kteří se tlačili a snažili se dostat ven hlavním turistickým vchodem přes Trojický most. Hlídači a další zaměstnanci Kremlu vykřikovali v několika jazycích pokyny a informovali, že všichni budou prohledáni a že to může chvíli trvat. Ale jejich úsilí se uprostřed vší té vřavy a chaosu míjelo účinkem. Michael se Simonem si mezi turisty klestili cestu a drželi se při straně zástupu, který už nabobtnal, takže čítal stovky lidí, a který se k jejich štěstí tísnil přímo před vchodem do Arzenálu. Střežili ho tři uniformovaní vojáci, v rukou tasené zbraně, aby si každý nechal zajít chuť na neuváženosti.

„Máš nějaký nápad, co teď?“ naklonil se Michael k Simonovi, aby ho bylo ve všem tom ruchu slyšet.

Simon přikývl a dál se prodíral kolotající masou lidí; Michael se mu držel v patách. Lidé se strkali a vráželi do sebe, brebentili ve všech možných jazycích a z hlasů jim čišela čím dál větší nervozita a netrpělivost, jako by každou chvíli měla udeřit nějaká pohroma. Všichni upírali oči k východu, k hlídačům u brány, kteří si každého vzali stranou, prohlédli si jeho obličej, prošacovali ho a ani se neomluvili za nepříjemnosti.

Nikdo nepostřehl, že Simon sjel rukou dolů a vytáhl pistoli. Všichni byli plně zaujati strkáním a tlačením se k východu, soustředili se jen na to, jak se zpoza kremelských zdí co nejrychleji dostat. Simon držel pistoli tak, aby nebyla vidět, a odjistil ji. Pomalu se rozhlížel ze strany na stranu, díval se na hlídače, kteří se snažili usměrnit vyděšené turisty a přitom mezi nimi po někom pátrali, po velice konkrétním člověku. A pak bez dalších okolků v rychlém sledu vypálil do země tři rány. Třesk výstřelů na okamžik všechny umlčel, rozhostilo se nenadálé ticho, jako by to všem vzalo dech.

A vzápětí propukla ještě větší panika.

Lidé se dali překotně na útěk, dav se začal valit na všechny strany, jako když se rozbíhají vlnky po rybníce. Všechny ovládl pud sebezáchovy a kolem se ohlušivě rozlehly vyděšené výkřiky. Simon s Michaelem se vmísili do asi třicetičlenné skupinky, která se při zběsilém úprku do bezpečí vrhla ke krytému vchodu do Arzenálu, aby se tam schovala. Zaražení hlídači nevěděli, co si tváří v tvář zpanikařenému davu počít.

Skupinka turistů se vedrala do krytého vchodu a ukryli se tam; sotva popadali dech, někteří strachy plakali. Michael se Simonem si ve všem tom chaosu otevřeli postranní dveře, a aniž je kdokoli zahlédl, vklouzli dovnitř.

Ocitli se v malém vestibulu; hluk a vřavu zvenčí sem skoro nebylo slyšet. Nakoukli do obrovské vstupní haly, která pokračovala chodbou táhnoucí se do nedohledna. Zela prázdnotou. Strop se klenul v téměř desetimetrové výšce, stěny pokrýval leštěný mramor. Nikde nikdo, všechen personál nečekaně povolali do služby venku. Halu krášlily sochy a obrazy zpodobňující velkolepá vítězství nad nepřátelskými dobyvateli. Byla to působivá přehlídka vojenské síly, kterou se mohli kochat jen členové prezidentské gardy a význační hosté.

Michael se Simonem popošli dovnitř, když vtom se zvenčí ozvala palba, kulky přilétaly ze všech stran, tříštily okna a zakusovaly se do zdí. Michael se Simonem se vrhli do úkrytu za masivní dřevěné dveře. Byly patnáct centimetrů tlusté a za téhle situace posloužily líp než kevlarová vesta.

Hlídači budovu obšancovali, pálili do vchodu z obou stran a dokonce i ze střechy protějšího Sjezdového paláce. Neměli v úmyslu brát zajatce. Zavětřili krev a každý si chtěl připsat zásluhy za zabití.

Další salva, a ještě než dozněla, vřítili se dovnitř dva vojáci. Simon ležel na mramorové podlaze hned za dveřmi. Nehodlal pustit útočníky nikam blíž; dvěma výstřely jejich postup zarazil.

Výtah se nacházel na opačné straně haly, naproti místu, kde se skrývali. Střelba zpoza vchodu neustávala, kulky se odrážely od stěn, svištěly všude kolem.

„Musíš se dostat k výtahu,“ křikl Simon přes rachot palby.

„Já vím. Ale ono se to snáz řekne, než udělá.“

Simon místo odpovědi jen zase zamířil a zařval: „Běž!“

Michael po čtyřech vyrazil k výtahu. Simon vypálil dvě rány po vojácích, kteří se zrovna chystali udělat si z něj a z Michaela terče na střelnici.

Michael se doplazil ke zdi u výtahu, stiskl knoflík a jen se modlil.

Busch se řítil podzemními chodbami, orientoval se podle mapy, kterou dostal od Michaela, a podle oranžových značek na zdech. Nasoukal se se svou mohutnou postavou do klimatizačního potrubí, prolezl jím a vyhlédl do liduprázdného vestibulu laboratoře deset pater pod kremelským Arzenálem. Půl hodiny se jen díval a vyčkával, jestli se někde něco nešustne, teprve pak odstranil mříž a seskočil do sterilně bílé místnosti. Na stole v rohu pořád ještě bylo jídlo od rána – rozkrájené ovoce už zhnědlo, jediný nedojedený pirožek okoral, káva v nedopitých kalíšcích vystydla.

S namířenou pistolí vykročil chodbou a spěšně nahlížel do všech místností. Pak se vrátil do vestibulu a stiskl tlačítko výtahu.

Věděl, že potrvá nejmíň minutu, než výtah sjede dolů. Vrátil se do chodby a pořád přitom pevně svíral zbraň. Podíval se do operačního sálu – mrtvoly doktorů už zmizely. Na podlaze se jasně rýsovaly obrovské tmavohnědé kaluže krve. Vypadalo to, jako by pětice doktorů na následky střelných ran úplně vykrvácela. V mysli se mu vzedmula nová vlna hnusu vůči Fetisovovi.

Zadíval se na roztříštěné neprůstřelné sklo, kterým se prostřílel mohutný Rus – ten, který posléze zajal Michaela. V pozorovatelně bylo taky liduprázdno, stály tam jen prázdné židle, na které už se nejspíš nikdy nikdo neposadí. Lidi odtamtud evakuovali, zřejmě je napřed podrobí výslechu a pak pošlou domů, kde se dotyční nervově zhroutí.

Busch se při pohledu na tu spoušť neubránil pomyšlení, jestli to vůbec stálo za to. Pět lidí je po smrti. Ani o píd se nepřiblížili záchraně Michaelova otce, Genevieva je pryč a Susan taky.

A truhlička, ta tajemná truhlička, kterou si Genevieva tak úporně přála zničit, padla do rukou Fetisovovi s Julianem. Rád by věděl, co v ní asi je, jak může taková prostá věc tajit tak hrozné nebezpečí. Ale věděl, že takovéhle úvahy jsou bezpředmětné – vždyť pouhá lžička nervového plynu VX dokáže zabít desetitisíce lidí. Morové epidemie jich zabily milióny. Netušil, co se v té truhličce skrývá, ale věděl, že se dostala do rukou těm posledním dvěma lidem na celé zeměkouli, kteří by ji měli vlastnit.

Výtah cinkl. Busch se vrátil do vestibulu a vešel do kabiny. Zmáčkl tlačítko „stop“, aby se dveře nemohly zavřít a výtah zůstal stát na místě, a vyčkával. Podíval se na hodinky. Simon tvrdil, že stiskne přivolávači knoflík ve vstupní hale, jakmile najde Michaela. Ale jestli se knoflík nerozsvítí do pěti hodin, Busch má zmizet z budovy, vrátit se k Martinovi a odletět ze země.

Z přemítání ho vytrhlo ústí pistole, která se mu znenadání objevila pět centimetrů od oka. Do výtahu nehlučně vstoupil ruský voják a dokonale Busche zaskočil. Gestem mu naznačil, ať se postaví ke stěně, a vyrval mu pistoli z ruky. Zahrnul ho salvou otázek, ale všechny byly v ruštině, takže Busch tam jen stál a proklínal se, že vypadl ze střehu.

A aby toho nebylo málo, v tu chvíli se rozsvítilo tlačítko signalizující, že si někdo chce přivolat výtah do přízemí. Voják se na Busche zamračil, vypnul tlačítko „stop“ a dveře se pomalu zavřely. Postřehl strach v Buschově tváři, a aniž přestal držet světlovlasého Američana na mušce svou vlastní zbraní, druhou rukou s Buschovou pistolí namířil na dveře výtahu, aby byl nachystaný zabít toho, kdo se objeví, až se dveře zas otevřou – toho, kdo sem má za Buschem namířeno.

Michael slyšel, jak se výtah rozjel. Podle světelného ukazatele vyjížděl z nejdolejšího patra. Probudilo to v něm jiskřičku optimismu; jestli se jim povede přestát v téhle starobylé pevnosti ještě minutu, třeba odtud přece jen vyváznou. Díval se na monumentální sochy hrdinných ruských vojevůdců u protější zdi a jen doufal, že se jejich duchové otevřeně nevzepřou proti takovému znesvěcení jejich hájemství.

Zničehonic vtrhli dovnitř další dva vojáci, každý z jedné strany. Simon se vrhl na zem a jen tak tak se kryl před jejich palbou. Jednoho zlikvidoval zásahem do krku, druhého přímou trefou do levého oka.

„Dělej něco, ať sebou ten výtah hodí.“ Simon si zkontroloval zbraň – došly mu náboje. „A hoď mi svoje bouchačky.“

Michael mu poslal svoje plně nabité pistole po leštěné mramorové podlaze. Simon je sebral a rovnou plynulým pohybem namířil na dveře a pokračoval v palbě. Michael se modlil, aby to vojáky udrželo v odstupu, než výtah zdolá deset pater.

Vzhlédl z podlahy k ukazateli. Výtah byl v osmém podzemním podlaží, pomalu se sunul nahoru. Simon dál pálil, strategicky mířil, aby mezi vojáky vyvolal co největší strach a úzkost. Potřeboval jejich útok odrážet ještě aspoň minutu. Jenže mu docházely náboje.

„Další kouřové pumy už v rukávu nemáš?“ zeptal se Michael.

Simonovo mlčení mluvilo samo za sebe. Michael zase zvedl oči k ukazateli; výtah mezitím vyšplhal do pátého podzemního patra. „Už tu bude.“

Simon postřehl, jak se ke vchodu kradmo blíží tři vojáci; vypálil po nich tři rány a chtěl vypálit i čtvrtou, jenže pistole jen naprázdno cvakla.

Tázavě se podíval po Michaelovi.

„Už jen tři patra.“

Simon se začal po břiše plazit k výtahu.

Palba zničehonic ustala. Rozhostilo se ticho. A pak se ozvaly kroky, prostornou halou se rozlehl dusot běžících nohou, který přicházel ze všech stran, zevnitř i zvenčí. Vojáci se s namířenými zbraněmi nahrnuli dovnitř.

Michael se Simonem se smiřovali s tím, že přišel konec. Vyškrábali se do sedu a opřeli se o dveře výtahu. Oba zvedli ruce.

A vtom výtah cinkl.

Dveře se pomalu začaly otvírat.

Michael se Simonem zůstali sedět zády k nim; vojáci namířili zbraně. Čekali, kdo z výtahu vyjde, ale nic se nedělo.

Michael se Simonem se ani nehnuli.

A vtom z kabiny výtahu zarachotila palba. Rychlá a přesně mířená; tři vojáci se okamžitě skáceli. Ostatní se rychle shýbali, vrhali se k zemi, plazili se někam, kde se mohli krýt.

Michael se Simonem vpadli do kabiny, kde na podlaze ležel zhroucený člověk. Dveře se zavřely. Omráčený muž vypadal, jako by se čelně střetl s rychlíkem. Michael by přísahal, že na jeho tváři vidí dolíček, který tvarem přesně odpovídá Buschovu snubnímu prstenu.

„Omlouvám se, že jdu pozdě,“ řekl Busch, v každé ruce jednu pistoli.

„Vidím, že už sis tu stačil nadělat kamarády.“ Michael stočil pohled k muži v bezvědomí. „Předpokládám, že jste vedli jednostrannou konverzaci.“

Busch se zazubil. „To víš, činy někdy mluví líp než slova.“

49

Na zvlněné mořské hladině se odrážel měsíc, rozprostíral po vodě paprsky, jako by ke Stephenu Kelleymu natahoval prsty. Stephen stál na balkóně svého pokoje, pětasedmdesát metrů nad hladinou, a prohlížel si uzoučký pás země mezi budovou a útesy. Každých dvacet minut – skoro na vteřinu přesně – se tam objevili dva strážní, obcházeli kolem a obezřetně propátrávali očima okolí. Nebyli to obyčejní najatí hlídači. Byli to bývalí vojáci, precizně vycvičení muži. Počínali si při obchůzkách důsledně a nejspíš uměli stejně dobře zacházet i se střelnými zbraněmi, které u sebe nosili.

Stephen na sobě měl džíny a tmavou bundu, kterou objevil v šatníku; byla to jediná alternativa, kterou měl ke společenské košili, v níž ho unesli, a k bílé polokošili, kterou mu poskytl Zivera. Ty by obě v měsíčním svitu jasně zářily a představovaly snadný terč. Kolem krku měl přehozený ručník, jako by právě vylezl ze sprchy. Srdce mu bušilo jako o závod, měl pocit, že mu v hrudi každou chvíli vybuchne, a to se ještě ani nedal do běhu.

Prohledal pokoj do posledního kouta, ale nenašel nic, co by se dalo použít jako zbraň. Bude se muset spolehnout jen na své pěsti a důvtip. Právě proto mu tak zběsile tlouklo srdce – věděl, že to k čemu se chystá, je ta největší ztřeštěnost, jakou kdy udělal, ale že zůstat tady by bylo ještě hloupější. Nemá cenu nalhávat si, že mu nic nehrozí. Zivera se sice tváří jako džentlmen, ale Stephen ani v nejmenším nepochyboval, že ho nakonec zabije – a to už brzo.

Přehodil nohu přes zábradlí a podíval se dolů. Patnáct metrů. Jestli se nezabije při pádu, tak ho dozajista zabijí strážci, až se za dvacet minut vrátí a najdou ho dole polámaného. Všechny místnosti byly vybudovány tak, aby z nich bylo vidět na moře, aby se z nich dala velkolepá vyhlídka na nekonečnou mořskou hladinu a nebe co nejlépe vychutnat. Proto měl každý pokoj vlastní balkón, aby člověk mohl stát nad mořem, vdechovat jeho vůni a nechat se hladit svěžím vánkem, kdykoli si zamane. Přímo pod Stephenovým pokojem ve třetím patře byl další balkón a hned pod ním další.

Stephen přelezl mramorové zábradlí a zahákl za ně ručník, tak aby v každé ruce držel jeden konec. Zatahal za ručník, aby vyzkoušel, že drží, pak se pevně zapřel nohama o kraj balkónu a naklonil se ven. Vykloněný v pětačtyřicetistupňovém úhlu se podíval dolů. Viděl balkón pod sebou a ztemnělý pokoj za ním. Nikdo tam nebyl. Přitáhl se zpátky k mramorovým sloupkům zábradlí. Chvilku zůstal stál, aby posbíral odhodlání, a pak se spustil na kolena. Pevně se držel mramoru a snažil se ovládnout strach. Když řídil právní kancelář, musel neustále myslet na nespočet věcí, ale teď soustředil veškeré úsilí na jeden jediný úkol – nespadnout. Pořádně sevřel oběma rukama ručník a spustil se dolů. Sjel jen o nějaký metr a půl níž, pak se ručník napjal na maximum a zarazil jeho pád. Chvíli tak zůstal viset, houpal nohama a hledal jimi záchytný bod. Paže ho bolely. Konečně levým chodidlem nahmátl zábradlí nižšího balkónu a postavil se na něj.

Nabral rovnováhu; balancoval na mramorové balustrádě jako na kladině. Po těle mu vyrazil pot, ale nebyl to pot, jako když se dře v posilovně; znenadání ho polil úplně celého, byl ledový a doprovázelo ho pronikavé brnění. Byl to pot vyvěrající z čirého strachu. Něco takového ještě nikdy v životě nezažil.

Pustil pravou rukou ručník, obratně se svezl do podřepu, chytil se pravačkou patnácticentimetrového vršku zábradlí, na kterém tak chatrně stál, a levou rukou stáhl dolů ručník.

Seskočil na balkón a lapal po dechu. Podíval se pod sebe, za sebe i nad sebe, zmocnila se ho paranoia, že ho určitě někdo viděl. Zůstal na balkóně sedět a přitáhl si kolena k hrudi. Pokoušel se zklidnit, popadnout dech, přesvědčit se, že má šanci uspět, že ještě má naději dožít se zítřka. Celý poslední rok od synovy smrti – předtím už ztratil dvě manželky – pochyboval o své vůli k životu. Teď ale neměl v mysli ani stín pochybností. Vstal a podíval se na hodinky. Měl pocit, že muselo uběhnout nejmíň deset minut, ale hodinky ho přesvědčily o opaku – utekla pouhá minuta.

Rozhlédl se; pořád se nemohl zbavit pocitu, že ho někdo sleduje, že ho má v zaměřovači. Obtočil ručník kolem zábradlí a spustil se na balkón o patro níž. Tentokrát mu to šlo o něco snáz a s povděkem kvitoval, že odtud už mu zbývá na zem jen necelé dva a půl metru.

Seskočil dolů a na trávník dopadl už za běhu; hnal se směrem, kterým odešli hlídači na obchůzce. V běhu se podíval dolů z útesu a hned mu bylo jasné, že tudy to nepůjde. Útesy spadaly kolmo dolů a tam se vlny divoce tříštily o zubatá skaliska, o která by se rozbil každý, kdo by se odvážil vrhnout do vody.

Přesunul se blíž k paláci a držel se v jeho stínu.

Když vyhlédl za roh, spatřil příjezdovou cestu plnou aut; kolem se ochomýtali řidiči, klábosili spolu, ale o čem se baví, neslyšel. Přímo před ním se černal borový hájek. Nejspíš to byl zbytek původního lesa, který v souladu s dokonale upraveným okolím paláce prořezali a zbavili náletů a podrostu. Větve stromů naštěstí zůstaly husté, takže jimi nepronikalo měsíční světlo. Bylo to ideální místo, kam se pustit.

Přeběhl desetimetrový úsek přes trávník a zanořil se do lesíka. Půda tam byla měkká, pokrývalo ji borové jehličí, na které se příjemně došlapovalo a které nešustilo pod nohama. Stephen opatrně běžel tmou; ve slabounkém měsíčním svitu, který se přece jen prodral baldachýnem větví, viděl sotva pár metrů před sebe. Odhadoval, že hory budou tak osm kilometrů na východ, ale jinak neměl nejmenší tušení, co tu kolem je a kde se vůbec nachází. Zato si byl jistý tím, že ke svobodě mu zbývá ještě dlouhá cesta. Rozlehlý palácový areál je nepochybné obehnaný plotem. Běžel co nejtišeji, bedlivě přitom napínal uši a očima těkal sem a tam, jestli někde nepostřehne náznak nebezpečí.

A postřehl ho.

Přímo před sebou.

Hned za lesem stála nízká budova. Vyřítila se z ní dvacítka strážných a naskákali na vůz s otevřenou korbou. Zřejmě je zrovna povolali do akce – a Stephen měl podezření, že ten poplach má co do činění s ním.

Mozek se mu roztočil na plné obrátky. Nebude trvat dlouho, než ho najdou, vždyť uběhl od paláce stěží něco přes kilometr. Až začnou okolí systematicky pročesávat, rychle ho vypátrají a učiní jeho úprku za svobodou přítrž. Jdou po něm a on je snadná kořist. Rozhlížel se po lese; nebylo tu kam se ukrýt. Ale pak mu svitlo, že v jednom místě ho určitě hledat nebudou.

Sprintem proběhl poslední úsek mezi stromy a zastavil se u boční zdi domu, který před chvílí spatřil. Byl to hrubě omítnutý starý farmářský domek. Nahlédl do dveří, z nichž se vyřítili strážci. Před ním se otvírala prostorná místnost. Nikde nikdo. Opatrně vešel dovnitř. U zdi stálo několik pracovních stolů a na nich počítače a monitory. Při druhé straně místnosti stály židle a pohovka. Vykoukl ven ze dveří i z oken, a když nikde nikoho nespatřil, bleskurychle prohledal skříňky a šuplíky. Nehledal nic konkrétního, prostě jen zkoušel, na co natrefí. Počítače i vysílačky byly zabezpečeny heslem. Na stěně visela mapa areálu. Strhl ji a hrábl po peru. Spěšně našel místo, kde se ocitl, zakroužkoval ho a vyznačil si na mapě nejkratší cestu k východu. Zastrčil si mapu i pero do kapsy a užuž chtěl odejít, jen ještě nahlédl do šatníku u dveří. A tam konečně objevil něco užitečného.

Oblečení. Přesněji řečeno uniformy. Tmavomodré. Na náprsní kapse měly vyšito Boží pravda. A na zádech stálo velkým tučným písmem Ostraha. Stephen si spěšně svlékl bundu a oblékl si košili a vestu od uniformy. Vesta měla spoustu kapes – na vysílačku, náboje, želízka a podobně –, ale všechny byly prázdné. Na tom nesejde. Stejně bude v tomhle oblečení méně nápadný. Převlékl si i kalhoty a svoje původní oblečení nacpal do šatníku. Hmátl po baseballové čepici s nápisem Boží pravda – ostraha a narazil si ji na hlavu.

Hned se cítil o něco líp. Zatímco před chvílí se utápěl v zoufalství a beznaději, teď se mu v hlavě líhl plán. Třeba odtud přece jen vyvázne.

Vtom ho do temene udeřila pažba pistole. Silně, surově. Stephen se zhroutil na zem a málem ztratil vědomí. Překulil se a zůstal zírat do očí muže, v jehož kostnaté tváři se neznačil ani náznak jakýchkoli emocí. Vypadal na někoho, kdo mlátí druhé dnes a denně, pro koho je to běžný rutinní úkol, otřepaný a nezáživný jako vynášení odpadků. Měl postavu predátora – byl vysoký, štíhlý, svalnatý. Hlavu pod síťovinovou baseballovou čepicí měl hladce vyholenou.

Opřel se levou nohou Stephenovi o hrdlo a přitlačil. Ne tak silně, aby mu zastavil přísun vzduchu, ale dost důrazně, aby naznačil, že je toho schopen. Stephen se jeho nohu instinktivně pokusil odstrčit, ale hned toho nechal, protože hlídač přitlačil ještě víc.

Muž hmátl po mikrofonu připevněném na rameni. „Veliteli, tady Nash.“ Stephena překvapil jeho přízvuk. Byl americký, přesněji řečeno jižanský, odhadoval to na Georgii. Vzápětí hlídač rozepnul pouzdro a vytáhl z něj pistoli.

„Mluvte, Nashi,“ ozvalo se z mikrofonu.

„Mám tu chlapa, bělocha, tak mezi padesáti šedesáti, co se nám tady v kontrolní místnosti převlékl do uniformy. Odhaduju, že je to ten, kvůli komu se strhl ten poplach.“

„Rozumím. Čekejte.“

Stephen ležel na podlaze, v hlavě mu bolestně tepalo, ale myšlení se mu projasňovalo. Nijak ho to netěšilo, protože si tím zřetelněji uvědomoval, v jak bezvýchodné situaci se ocitl. Dopadli ho sotva po nějakých patnácti minutách na svobodě. Předpokládal, že ho odvlečou zpátky do jeho pokoje, aby si tam počkal na popravu. Jeho místo je v soudní síni, kde je pánem situace, kde může ovládat druhé – ne někde, kde druzí ovládají jeho.

„Nashi?“

„Ano, pane?“

„Nechceme zbytečně vzbuzovat pozornost. Máte u sebe tlumič?“

„Ano, pane.“

„Tak ho prosím použijte. Máme ho neprodleně zabít.“

50

Michael vyběhl po schůdcích do letadla, Busch se Simonem hned za ním. Motory už naplno burácely, letoun se chystal k odletu.

„Martine, kam si můžu odložit potápěčskou tašku?“ zeptal se Michael, který už se nemohl dočkat, až nechá temné kremelské podzemí nadobro za sebou.

„Hoďte si ji dozadu,“ odpověděl Martin, který zrovna vyplácel posledního z najatých ruských pomocníků; dal jim dalších padesát tisíc za to, aby drželi jazyk za zuby.

„Potřebuju svůj foťák,“ požádal Michael. Srdce mu ještě pořád zběsile tlouklo z bezhlavého úprku kremelským podzemím.

Když sjeli se Simonem a Buschem do laboratoře pod Arzenálem, proběhli jí a zmizeli skrz potrubí v labyrintu podzemních jeskyní. Šli podle značek nastříkaných na zdech, nořili se hlouběji a hlouběji, aby unikli pronásledovatelům, kulkám a smrti. Michael sebral plechovku s šedým sprejem, kterou si nechali u klimatizačního potrubí, a cestou zastříkával oranžové značky.

Když dorazili k soutoku řek v Carské jeskyni, nevydali se plánovanou únikovou cestou, protože se obávali, že Fetisov nechal pro všechny případy u vyústění kanálu do řeky hlídkovat své muže.

Iři hodiny bloudili změtí tunelů, úplně se ztratili, už si mysleli, že se z ruského podzemního světa nikdy nevymotají, když vtom ucítili vůni jídla. Narazili na sérii větracích otvorů a výklenků obydlených bezdomovci a nakonec na schodiště, které ústilo v suterénu obytné budovy v čínské čtvrti, asi tři kilometry od Kremlu. Iři kilometry od vojáků prahnoucích po jejich krvi.

Nechali se odvézt taxíkem na letiště, kde je přivítal užaslý Martin.

„Jak jsi ho našel?“ zeptal se Michael Busche a kývl hlavou směrem k Simonovi.

„Já jsem našel jeho,“ řekl Simon a odložil svou velkou brašnu. „Dorazil jsem do Moskvy před dvěma dny. Popravdě řečeno, přijel jsem, abych tě zarazil.“

„Abys mě zarazil?“ podivil se Michael a vzal si od Martina druhou potápěčskou tašku.

„Vůbec jsi neuvažoval o tom, co můžeš spískat, když najdeš tu truhličku a předáš ji Ziverovi.“ Simon se zachmuřil. „Neumíš si představit, jak je nebezpečné, že se dostala ven.“

„Sakra, poví mi už konečně někdo, co v ní je?“

Simon chvíli mlčel. „Naděje pro jednoho člověka. Zhouba pro většinu ostatních.“

„Každopádně jsem neměl na vybranou, musel jsem udělat, co jsem udělal,“ prohlásil Michael, chvíli se prohraboval v tašce a pak ji zase zapnul. „Závisel na tom lidský život – život mého otce.“

„Člověka, kterého vůbec neznáš,“ odtušil Simon pohrdavě.

Michael strnul a pomalu se k němu otočil. „Jdi do háje,“ ucedil, i když musel uznat, že Simon má pravdu. Pořád přemýšlel o tom, co ho doopravdy pohání. Dělá tohle všechno, aby splnil poslední přání své mrtvé ženě, anebo opravdu chce zachránit svého otce, člověka, kterého sotva zná, o kterém ví jenom to, co mu řekla Susan? Neexistuje mezi nimi žádné pevné pouto, žádný vztah otce a syna, který se vyvíjel celé roky a který by tu šílenou výpravu ospravedlnil. Ale pak mu na tu otázku odpověděla Mary, jako se to stávalo tak často, když byla ještě naživu. Vybavil si vzkaz, který mu napsala:

Rodina má tu moc zaplňovat prázdnotu v srdci, křísit naději, kterou jsme považovali za nenávratně ztracenou.

A v tu chvíli si Michael uvědomil, že nehledal jen svého otce, hledal naději – naději, kterou ztratil, když mu Mary umřela. Bál se, že kdyby přišel o Stephena, kdyby ztratil svého otce, ještě než ho stačí pořádně poznat, navždy by přišel i o šanci, že znovu nalezne naději.

„Tohle si Genevieva nepřála,“ řekl Simon.

„Tak proč mi svěřila ten obraz a tu mapu?“ opáčil Michael. „Zná mě, zná moji minulost. Krucinál, vždyť právě kvůli Genevievě jsem se do téhle mizérie namočil – chtěla po mně, ať v Ženevě ukradnu Julianův obraz. Kdyby mě ze svých problémů vynechala, mohl být můj otec v bezpečí a my dva bychom se tu teď spolu nevybavovali.“

„Takže ses k ní měl radši otočit zády?“

„To jsem neřekl. Skoro jsme přišli o život, když jsme se ji pokoušeli zachránit,“ ohradil se Michael. „Určitě mi nesvěřila tu mapu bezdůvodně. Důvěřuje mi. Přeje si tu truhličku zničit,“ dodal defenzivně.

„Přesně to říkala,“ přisadil si Busch a pokýval hlavou; doufal, že se mu podaří uklidnit vír emocí.

„A to bude kapku fuška, zničit něco, co nemáš, nemyslíš?“ rýpl si Simon.

„Tak a dost.“ Busch vstal. „Jak ses vůbec dozvěděl, že jsme tady?“

„Vím o Liberii všechno. Genevieva mi prozradila, jaká tajemství se tam skrývají, ještě než jsem jí pomohl zmizet.“

„Cože? Tys věděl, že je naživu, když jsem nad ní na hřbitově truchlil?“ vybuchl Michael.

„Byl to jediný způsob, jak mohla doopravdy zmizet; přála si to tak, Michaeli. A když se zase objevila, když se vydala za tebou, bylo mi jasné, že ji k tomu mohla přimět jenom jedna jediná věc.“ Simon se odmlčel a oči mu potemněly. „Musíme získat tu truhličku zpátky.“

„Pomoz mi zachránit mého otce a Susan, a já ti pomůžu sehnat a zničit tu truhličku.“

Simon se na něj zadíval. „A zachránit Genevievu.“

„A zachránit Genevievu,“ přitakal Michael unaveně; vyčerpání si na něm vybíralo svou daň.

„A co ty, přifaříš se k nám?“ zeptal se Simon Busche; uměl zahrát na správnou strunu.

„Prý jestli se přifařím! Nebýt mě, tak teď máte hrudník samý větrací otvor. A on jestli se prý přifařím…“ Jak tam tak Busch stál, hlavou se skoro dotýkal stropu letadla.

„Ještě teď bys volal o pomoc do Vatikánu, kdybych tě nenašel,“ opáčil Simon a posadil se.

Busch se celý napjal, zavřel oči a snažil se nevybuchnout.

Michael si přehodil tašku přes rameno, zvedl z uličky Simonovu brašnu a zamířil do oddělených prostor vzadu. „Vy si to tady spolu klidně vyříkejte, já se jdu osprchovat, abych si pročistil hlavu.“

Z kokpitu se vynořil Martin a zavřel za sebou dveře. „Tak kam poletíme?“

„Na Korsiku, Martine,“ odpověděl Michael. „Potřebujeme se dostat na Korsiku.“

51

Stephen ležel na podlaze strážní budovy a do ohryzku se mu zarývala Jižanova bota. Díval se do ústí pistole a krev mu tuhla v žilách. Za celý život ho ani ve snu nenapadlo, že by mohl umřít takhle. Úplně sám, aniž by věděl, v jaké je vůbec zemi. Nikdy nenajdou jeho tělo; místo na hřbitově vedle jeho ženy a Petera zůstane navěky prázdné. Myslel na Michaela a na to, co mohlo být – na syna, kterého považoval za nenávratně ztraceného, na příslib nových nadějí, který se nikdy nenaplní. Zoufalství mu vlilo do žil nebývalou energii – musí se za každou cenu pokusit přežít. Měl sice volné ruce, ale nebylo po čem hmátnout. V kapse měl jenom mapu a pero.

„Jsi Američan, nemám pravdu?“ vypravil z přiskřípnutého hrdla, ruce bezvládně položené kolem boků. „Odhadoval bych tě na kluka z Georgie.“

Hlídač si ho chvíli měřil s hlavou nakloněnou ke straně. „Ty jsi Američan?“

„Jo, z Bostonu,“ odpověděl Stephen a udržoval s hlídačem oční kontakt. Pravou rukou nenápadně vytáhl pero z kapsy.

Hlídač se na něj díval a očividně si v duchu něco přebíral. Třeba to na něj zabralo, třeba věří, že by krajani měli držet spolu.

„Z Bostonu, povídáš?“ Muž se zazubil a vzápětí svraštil tvář. „Zasranej yankee.“ Odjistil pistoli.

Stephen pevně sevřel pero. A pak se bez dalšího rozmýšlení prudce rozmáchl a vší silou zarazil pero hlídači do pravého lýtka, do té nohy, kterou mu muž drtil ohryzek. Pero projelo skrz kalhoty do kůže a zabořilo se hluboko do masa, až narazilo na kost. Hlídač nohou ucukl a zavyl bolestí. Stephen se překulil, nepouštěl pero zabodnuté v hlídačově noze a ještě jím škubl, aby muže strhl na zem. Pistole s tlumeným bafnutím vypálila. Stephen chňapl muže za zápěstí a vykroutil mu ji. Pak ho začal tlouct, dával do toho všechnu energii, na kterou se zmohl, zasypával ho surovými ničivými údery do obličeje, do krku a do těla; takhle nikoho nebil od chvíle, kdy skončil s boxem. Uměl se rvát, uměl rozdávat rány, a co bylo hlavní, věděl, kam udeřit, aby napáchal co největší škodu.

Muž upadl do bezvědomí, ale Stephen si přesto neodpustil ještě tři rány, ovládal ho adrenalin vybičovaný na maximum. Takovouhle touhu vymlátit z někoho duši nezakusil od puberty. Nahmatal muži pulz – byl stále ještě naživu.

„Už nikdy se neopovažuj říct o fanouškovi Red Sox, že je yankee.“ Popadl hlídače za paže a odvlekl ho do šatníku. Sebral mu opasek s pouzdrem na zbraň, vysílačku a náboje. Prohledal mu kapsy a zabavil mu průkaz, klíčky od auta, ruličku bankovek a věc, kterou mu snad seslalo samo nebe – mobilní telefon.

Všechno si to nacpal do kapes, zakryl muže hromadou svršků a zabouchl dveře šatníku. Pak se shýbl, zvedl pistoli a zastrčil si ji do pouzdra.

Zničehonic se rozburácel hromový rachot, až se celá budova otřásala v základech a Stephenovi se rozvibroval každičký nerv. Lomoz sílil, pak trochu zeslábl a přešel v hlasitý skřípot. Stephen se uklidnil, protože mu došlo, že na nedaleké ranveji přistává letadlo.

Vytáhl mapu, ještě jednou se podíval, kde přesně je, a pak z domu vyklouzl. Došel na malé parkoviště plné aut. Vytáhl z kapsy hlídačovy klíčky, namířil dálkovým ovládáním na vozy a stiskl tlačítko. Opodál pípl modrý peugeot a rozsvítily se mu reflektory.

Stephen vyjel z parkoviště a zabrzdil kousek od ranveje. Právě na ní zastavil tentýž luxusní boeing, který ho sem dopravil. Ke dveřím přistavili schůdky. Z letadla vyšel chlap mohutný jako almara a spolu s ním dvě ženy a několik chlápků, kteří vypadali na vojáky; do obličeje Stephen nikomu z nich neviděl, protože okamžitě nastoupili do čekajících terénních vozů, ale zaškatulkoval si je jako Julianovy lidi.

Chvíli vyčkával, díval se, jak vozy odjíždějí. Doufal, že ti, kdo právě dorazili, sem přiletěli z vlastní vůle – bylo mu jasné, že po jeho útěku posílí ostraha na trojnásobek.

Dál už nevěnoval dění pozornost a rozjel se po silnici; vedla kolem několika domů a kancelářských budov a nořila se do černého lesa. Tím se kroutila asi tři kilometry a za celou tu dobu nepotkal jediné další auto a nezahlédl ani jediné světlo; neprostupná temnota jen umocňovala jeho strach, že ho dopadnou.

Přiblížil se k hlavní strážnici a spatřil bránu. Nebyla to žádná chatrná dřevěná branka, která by se dala prorazit, ale masivní konstrukce s trojitou kovovou závorou. U ní stáli dva hlídači a klábosili spolu. Stephen zvažoval dvě možnosti – zkusit je přemluvit, ať mu otevřou, anebo zkusit branou projet. Obojí skrývalo nebezpečí. Byl už zase na útěku, ale neměl ani ponětí, kam má namířeno. Netušil, kde je – od nejbližší civilizace ho klidně mohou dělit stovky kilometrů, anebo ještě hůř, klidně se může nacházet na ostrově. Ke strážnici mu zbývalo už jen sto metrů a hlídači si ho všimli. Přestali se bavit a dívali se na něj.

Stephen zrychlil. Překontroloval si pistoli, kterou držel v ruce spuštěné vedle dvířek, kam nebylo vidět.

Už mu chybělo jen dvacet metrů. Jeden z hlídačů vešel do strážnice, zatímco druhý Stephena dál pozoroval.

A vtom se k jeho úžasu brána zvedla. Hlídač mu pokynul, ať jede, a zalezl do budky. Ze Stephena rázem opadl strach i úzkost; mávnutím poděkoval a rozjel se nocí pryč.

52

Letoun se odlepil od ranveje a vznesl se k modrému podvečernímu nebi, hnal se pryč z Ruska, jak rychle to jen šlo. Michael seděl v koženém křesle, na hlavě a na pažích sáčky s ledem. Busch se Simonem si hověli na pohovce a mezi nimi stála načatá láhev whisky Jack Daniel’s.

„Nenávidím vodku,“ poznamenal Busch a obrátil do sebe skleničku whisky s ledem.

„Co dělá hlava?“ zeptal se Simon Michaela.

„Jde to,“ řekl Michael a zadíval se z okénka na město. Myslel na plátno s mapou, které měl uložené v potápěčské tašce, a na ztracenou ruskou historii, k níž ukazuje cestu. Zvažoval, jestli ji nepředat ruské vládě, ale pak se rozhodl, že ji radši nechá zmizet v propadlišti času. Ruská tajemství zůstanou v nejbližších letech skryta – a možná i napořád. Kremelské podzemí skýtá nesčetné přísliby, jenže by se ocitlo v rukou politiků a to nebývá vždycky nejšťastnější osud.

Přijel sem s nadějí, že zachrání svého otce, ale odjíždí, aniž by splnil svůj úkol, a v rukou Juliana Zivery teď spočívá ještě víc lidských životů než předtím. Kromě Genevievy teď možná bude mít na svědomí i Susan.

Nějak se jí povedlo obměkčit ho, svýma tmavýma očima pronikla skrz hradby, které si kolem sebe vystavěl, až k jeho přísně střeženému srdci. Při prvním setkání ho sice rozlítila, ale postupem času si ho získala. Přiměla ho, aby znovu otevřel své srdce. Nakratičko uvěřil, že dovede poposunout svůj život vpřed, aniž by poskvrnil Maryinu památku. Ale teď…

Ze zadní části letadla se vynořil Martin. Simon ho pozoroval, jak prochází kolem a vchází do kokpitu. Jakmile osaměli, obrátil se k Michaelovi: „Musím ti povědět něco o Julianu Ziverovi, Michaeli.“

„Než mi zvěstuješ další špatné zprávy, tak ti musím poděkovat, žes mi zachránil krk.“ Michael se přinutil k úsměvu. „Kdyby ses tam neobjevil, tak jsem teď pod drnem, anebo odhrabuju sníh někde v gulagu.“

Simon pokýval hlavou, že bere Michaelovy díky na vědomí.

„Není zač,“ utrousil Busch.

„No jo, tobě taky děkuju,“ ušklíbl se na kamaráda Michael a pak se otočil zpátky k Simonovi. „Tak spusť, co mi Genevieva zatajila?“

Simon si na pohovce poposedl. „Juliana Ziveru pohání jiný motiv, než si myslíš; není to hamižnost, touha po moci a po penězích. Unesl tvého otce, protože chce zachránit sám sebe.“ Simon udělal odmlku. „Má na mozku neoperovatelný nádor. Umírá a v té truhličce spatřuje svou jedinou naději. Už vyzkoušel všechny možné způsoby léčby – nejmodernější terapie, bylinky, staré zapomenuté léčebné postupy i léky, které se teprve testují. Bezvýsledně. Stejně jako my ostatní si nemůže koupit čas, nemůže hromadami peněz odehnat smrt. Peníze a moc, dvě věci, které má na světě nejradši, mu jsou k ničemu. A tak je zoufalý a chytá se každého stébla. A na tom stéble, kterého se chytil teď…,“ Simon udělal další odmlku, „… bohužel i něco je.“

„Omluvte mě, dojdu si pro další drink.“ Busch vstal z pohovky a s láhví v ruce zamířil k baru. „Z toho všeho dojemného pofňukávání nad psychopatem jsem dostal žízeň.“

Michael tam chvíli jen seděl; už se ve všech těch komplikacích a nových odhaleních ztrácel, a tak se pokusil stočit řeč zpátky k tomu zásadnímu. „Simone, Julian zajal mého otce a Susan. Jestli je mám zkusit zachránit, potřebuju vědět všechno.“ Odmlčel se. „Úplně všechno.“

„Mám dojem, že historek už jsme slyšeli až kam,“ prohlásil Busch, který se vrátil s dolitou skleničkou Jacka Danielse a zase se posadil. „Prostě se do toho Ziverova komplexu nějak vetřeme a osvobodíme je. O zbytek ať se postarají jiní.“

Michael se k němu obrátil a zhluboka se nadechl. „Jsme deset kilometrů nad zemí, nemám kam jít. A tohle si fakt potřebuju poslechnout.“

Simon se na něj podíval, pak se zvedl a odebral se k baru. Dával si načas; nasypal si do skleničky hromadu ledových kostek a zalil je trochou whisky. V letadle panovalo téměř zlověstné ticho rušené jen vytrvalým hukotem tryskových motorů. Simon se vrátil na pohovku. Pohodlně se uvelebil a spustil: „Už od počátku věků hledají lidé elixír nesmrtelnosti. Všichni lidé, všichni do jednoho, by chtěli žít věčně, ať už někde na nebesích anebo tady na zemi, ať už v tělesné schránce anebo jako duše. Zkoušel ho najít Alexandr Veliký. Ponce de León se právě z tohohle důvodu vypravil hledat Bimini. Číňané ve snaze objevit elixír života vynalezli střelný prach. V podstatě ho svým způsobem hledáme všichni, dnes a denně. Snažíme se jíst zdravě, cvičíme, bereme vitamíny, a to všechno v naději, že si tím prodloužíme život. Posláním moderní medicíny je zvítězit nad nemocemi, vyléčit nás, abychom mohli dlouho žít. Honba za nesmrtelností je vlastní celému lidstvu a ve všech kulturách se projevuje podobně. Každé náboženství směřuje k věčnému životu, ať už tak či onak. Právě příslib věčného života je hlavním důvodem, proč náboženství tolik táhnou. Boží slib kdo věří ve mne, nezemře navěky je ústředním motivem křesťanského Písma. Člověk má zkrátka v povaze snažit se vyhnout konci. Máme v sobě zakódovanou touhu přežít.“ Simon se na okamžik odmlčel a podíval se na Michaela s Buschem, kteří mu oba viseli na rtech.

„Všechny kultury mluví o věčnosti, všechny kultury mají své báje a mýty. A tak jako ve všech nalezneme příběh o velké potopě, tak se všude vyskytuje ještě jeden příběh – příběh o stromu života. Je to ústřední motiv kabaly, tajuplné nauky zabývající se studiem židovské tóry. Je to opakující se téma v asyrských náboženstvích a v nejstarších podobách náboženského systému starého Řecka. Podle egyptské mytologie se Isis a Osiris vynořili ze stromu života nazývaného Saosis. Mluví se o něm ve dvaadvacáté kapitole Zjevení: strom života přináší dvanáctero ovoce, které má léčivou moc pro všechny národy. V severské mytologii se nazývá Yggdrasil. V Číně má podobu stromu, na kterém se urodí broskev jednou za tři tisíce let, a všichni, kdo z ní kousek pozřou, se stanou nesmrtelnými. V arabské mytologii rostou kolem pramene života stromy ověšené klenoty. A pochopitelně se o stromu života mluví i v Genesis, spolu se stromem poznám, ze kterého Adam s Evou utrhli jablko. Ovoce tohoto stromu neskýtalo těm, kdo ho okusili, poznání, ale věčný život. Jenže Bůh měl strach, že lidé nejsou takového daru hodni – vždyť by z nich udělal bohy. A tak poslal anděly, aby ten dar střežili a zabránili lidem v jeho získání.“

„Anděly? Ty si ze mě snad děláš srandu.“ Busch vstal a podíval se na Michaela. „Snad to nebereš vážně? Hele, znám tě a na vlastní oči už jsem taky viděl pár podivností, ale tohle je na mě fakt moc, tomu nevěřím.“

„Mně je fuk, čemu věříš ty,“ umlčel ho Michael. „Záleží na tom, čemu věří Julian, chlap, který unesl mého otce, Susan a Genevievu. Potřebuju o té truhličce vědět všechno, ať už jsou to fakta, nebo povídačky. Tak si laskavě sedni a sklapni.“

Busch se neochotně posadil zpátky.

Simon si jejich třenice vůbec nevšímal a pokračoval: „Andělé dostali za úkol střežit ráj a tajemství věčného života, ale nebavilo je to a začali se bouřit. Uložili to tajemství na dno zlaté truhličky a obestřeli ho smrtí, aby lidstvo ošálili.“

„To si tady ještě pořád vyprávíme báje?“ zeptal se Busch sarkasticky a tázavě rozhodil ruce. „Jenom chci mít jasno.“

Michael do něj zabodával pohled, dokud Busch nezaklonil hlavu a nezavřel oči.

„Tu truhličku ukryli,“ pokračoval Simon. „Utvořila se kolem ní varovná legenda – kdo se pokusí rozkrýt Boží tajemství, toho stihne smrt.

Po nesčetná staletí byla ta truhlička v rukou kněží a králů, kteří věděli o její ničivé moci, ale v některých případech přesto neodolali pokušení, rozhodli se odhalit její tajemství a pak s hrůzou sledovali, jak se jejich říše hroutí. Hledali ji dobyvatelé s celými vojsky, vladaři i zloději, stávala se válečnou kořistí, jen aby vzápětí nic netušící plenitele poslala do hrobu a tak je vytrestala za jejich chamtivost a nerozum, které je přiměly odklopit víko.

Nakonec doputovala do Byzance, kde o ní věděli jen vládnoucí panovníci; byli to moudří muži, kteří dali na varování, kteří věděli, jaká nebezpečí pramení z nespoutané touhy. Když se poslední starověká říše hroutila, bylo rozhodnuto, že by se truhlička měla odvézt co nejdál od civilizace; tak daleko, jak jen to půjde. Poslali ji spolu s Liberií do Ruska, kde se ocitla pohřbena pod zemí, upadla do zapomnění, stala se součástí legend a mýtů.“

Busch seděl se zavřenýma očima a otráveně podupával.

Michael se předklonil. „Potřebuju znát pravdu, Simone. Mýty a pohádky ať teď jdou stranou. Potřebuju vědět, co přesně v té truhličce je.“

Simonovi chvíli trvalo, než odpověděl, jako by se potřeboval připravit, sáhnout hluboko do své mysli, aby odhalil děsivou pravdu. „Věčný život pro toho, kdo truhličku otevře… Ale musí za to zaplatit nedozírnou cenu. Věčný život je obklopen nejtemnějším zlem. Zlem, které nesmí být vypuštěno ven. Nese s sebou smrt – ti, kdo nedbali varování a truhličku otevřeli, museli sledovat, jak lidé kolem nich umírají, jak se jejich královstvím šíří morové epidemie, jak se zmítá ve válce, jak je postihují ničivá sucha. Jejich říše byla zpustošena, jejich svět zničen. Takové zlo nebylo do světa vypuštěno od dob před Ivanem Hrozným, který díky své pevné víře a strachu odolal pokušení.“ Simon se odmlčel. „Michaeli, v té truhličce se skrývá nekonečná temnota.“

„Když už se jednou vypustí, dá se nějak zarazit?“ zeptal se váhavě Michael a předem se děsil odpovědi.

„Já nevím…“

„Takže ty nám tady tvrdíš, že v té truhličce je apokalypsa?“ zeptal se Busch přezíravě; oči měl ještě pořád zavřené a podupával rychleji než předtím. „Klidně řekni, že je tam nějaká choroba, mor, smrtící druh chřipky, to beru. Ale nějaký mytický Armageddon, který na nás seslal sám Bůh? S tím na mě nechod.“

„Jen abys věděl, co znamenají ty výrazy, které tady při své omezenosti tak lehkomyslně taháš z rukávu – apokalypsa se překládá jako zjevení,“ řekl Simon a snažil se ovládnout vztek. „Odhalení něčeho skrytého. Pochází to z řeckého výrazu, který doslova znamenal zvednout z něčeho víko. Ty si to ale vykládej, jak chceš.“

„No, nemáme moc možností,“ vložil se mezi ty dva rozhádance Michael. Hleděl do prázdna a pokoušel se pochopit, s čím má co do činění, ale měl pocit, jako by se realita proměnila ve zledovatělý svah a on po něm klouzal dolů. Čelí muži, který bez skrupulí zavraždil své nejbližší, svou ženu a tchána, jen aby po nich zdědil miliardový majetek, podvodníkovi, který zneužívá Boha pro svou vlastní hamižnost, pokrytci, který druhým káže, ale vlastními činy dělá pravý opak. Poklesla mu ramena. „Ten určitě nikoho nepropustí,“ konstatoval rezignovaně.

„Nemůže si dovolit, aby někdo zjistil, jaká zvěrstva spáchal, to by ho zničilo, z jeho impéria by zbyl jen prach a popel. Zabije tvého otce, Michaeli. A Susan a Genevievu taky.“

„Musíme prostě Susan a tvého tátu popadnout a zmizet s nimi od toho chlapa, co nejdál to jen půjde,“ prohlásil Busch.

„Kéž by to bylo tak snadné,“ řekl Simon. „Ten člověk se nezastaví před ničím, jen aby oddálil svou smrt. Ty jeho svatouškovské řeči, to není nic než přetvářka, kterou zakrývá svou zvrácenou povahu. Julian je ztělesnění zla. Jestli se mu dostane do rukou ta truhlička a on získá netušenou moc, bude to jako vzkřísit dábla a dát mu do rukou všechny bomby světa.“

Michael se zadíval na oceán hluboko pod nimi; poklidná měsícem ozářená hladina zakrývala jeho hlubiny, tajemství a nástrahy. Připomnělo mu to truhličku, která také pod krásnou a přitažlivou slupkou tají smrtelné nebezpečí. Měl pocit, jako by se ocitl pod vodou, usilovně zadržoval dech a bál se, že se už nikdy nenadechne.

„Zapamatuj si jedno, Michaeli,“ řekl Simon a předklonil se, v očích neobvyklou účast. „Dokonce i v těch nejčernějších chvílích existuje naděje.“

Michael si nebyl jistý, jestli naději ještě někdy získá. Po Maryině smrti ztratil jeho život směr. A teď nejspíš zemře jeho otec, kterého ani nestačil poznat, a žena, která pronikla do hlubin jeho srdce. Připadal si úplně bezmocný.

Z kokpitu se vynořil Martin a zvedl bezdrátový telefon uchycený na stěně kabiny. Polohlasem do něj chrlil otázky, dělal si poznámky a pokyvoval hlavou. Michaela to zaujalo, odvedlo to jeho pozornost od hovoru.

Asi po minutě k němu Martin došel a telefon mu podal.

Michael se na něj podíval s otázkou v očích. „To je pro mě?“ Rozhlédl se; jediní lidé, které považoval za opravdové přátele, byli spolu s ním v letadle. „Kdo volá?“

Martin na něj zpříma hleděl. „Váš otec.“

Letadlo přistálo na krátké ranveji, která pocházela z času druhé světové války a dnes už ji jen občas využívala soukromá letadla přivážející na Korsiku slavné a bohaté. Jinak klientelu letiště tvořil jen malý tým věnující se letecké akrobacii a studenti letecké školy, která měla k dispozici pět jednomotorových letounů Piper Cub ze šedesátých let. Plechové hangáry vypadaly, že je překotí první silnější vítr. Letový dispečer řídil provoz z obýváku, provozoval čerpací stanici s leteckým palivem a třikrát týdně pracoval v řeznictví.

Martin vystoupil z letadla; všichni ostatní zůstali sedět uvnitř. Michael se díval, jak míří přes ranvej k limuzíně, u jejíchž zadních dveří postával šofér. Martin si s ním krátce pohovořil, podal mu peníze a přikývl. Šofér otevřel dveře a z vozu vystoupil Stephen Kelley.

Chvíli s Martinem jen mlčky hleděli jeden na druhého a na obou byla znát úleva. Pak si energicky potřásli rukama a Martin se usmál – bylo to poprvé, co Michael spatřil v jeho tváři úsměv. Kelley na sobě měl černou uniformu příslušníka ostrahy – padla mu přirozeněji než společenský oblek od Brooks Brothers, ve kterém ho Michael viděl poprvé – a nevypadal nijak strhané. Podíval se na letadlo a pak s Martinem vykročili po schůdcích. Působil jinak, než když se s ním Michael setkal před šesti dny. Především vypadal odpočatě.

Vešel do letadla, beze slova minul Michaela, Busche a Simona, ani se po nich nepodíval, došel přímo k baru a nalil si skotskou whisky Macallan. Jediným lokem ji do sebe obrátil, hodil si do sklenice pár ledových kostek a nalil na ně další. Teprve pak se konečně otočil a zadíval se na osazenstvo letadla. Prohlížel si Simona a Busche, jako by studoval spis k soudnímu případu, a nakonec se zastavil pohledem u Michaela.

Dívali se jeden na druhého dobrou půlminutu a vzduch mezi nimi přímo jiskřil.

„Musíme dokončit ten hovor, co jsme spolu začali,“ řekl Kelley.

„To je slabé slovo.“

„Teď na to ale není vhodná chvíle,“ dodal Kelley s pohledem upřeným na Simona a Busche.

Michael přikývl.

„Ukázali ti Martin se Susan můj sejf?“ zeptal se Kelley a jasně narážel na upomínky na Michaela, které tam uchovával.

„Jo,“ přitakal Michael a prohlížel si toho člověka, jako by ho viděl poprvé. Člověka, který doma v šuplíku a na zdech uchovával kroniku jeho života, památky na syna, jehož se zřekl, ale ne z nezodpovědnosti, nýbrž z lásky, protože chtěl zajistit svému novorozenému dítěti péči, kterou by mu jako mladičký osamělý rodič poskytnout nemohl. Sdílel se synem jeho dětství a dospívání jen prostřednictvím fotografií a psaného slova, nikdy si s ním nepopovídal, nikdy ho nesevřel ve vřelém objetí. Susan Michaelovi ukázala, jaké vzpomínky si na něj Kelley hrdě uchovává, chtěla, aby věděl, že na něj otec nezapomněl. Michael tonul v hlubokých rozpacích, jen se na Kelleyho díval a nevěděl, co říct; vzduch houstl napětím.

„No tak dobrá…,“ prohodil Kelley, aby změnil téma. Obrátil se k Martinovi. „Dal jsi Susan vědět, že jsem v bezpečí?“

Martin mlčel.

„Martine?“ naléhal Kelley.

Martin sklopil oči.

„Kde je Susan?“ zeptal se Kelley a rozhlédl se. Všichni zaraženě mlčeli. „Martine?“

„Unesli ji.“

V Kelleyho tváři se vmžiku vystřídala plejáda emocí – zmatek, hněv, zuřivost. „Cože?“

„Unesl ji ruský generál, Ziverův člověk. Včera s ní odletěl letadlem z Ruska a jsme si téměř jisti, že ji dopravil sem.“

Kelley při útěku viděl přistávat letadlo, díval se, jak roluje po ranveji, jak z něj vystupuje muž a dvě ženy, jak spěšně nasedají do auta. Dostal strašný vztek, ne však na Ziveru ani na muže před sebou, ale sám na sebe. Měl Susan na dosah ruky a nezachránil ji. Kdyby býval počkal… „Viděl jsem ji. Panebože.“ Svěsil hlavu. „Netušil jsem…“

Martin se na něj díval. „Nemohl jsi dělat vůbec nic.“

Kelley k němu vzhlédl a mezi všemi emocemi v jeho tváři převládla zuřivost. „Co s ní mají v plánu?“

Nikdo neodpověděl.

„Co se to tady krucinál děje! Tak už mi to někdo řekněte, sakra!“

„Odhaduju, že ji chtějí zabít,“ pronesl Simon svým typickým fatalistickým tónem.

„Zabít?“ zopakoval Stephen naprosto nechápavě. „Proč? Co provedla?“

„Byla se mnou,“ řekl Michael a přistoupil k tomu muži, o kterém se teprve nedávno dozvěděl, že je jeho otec.

„S tebou? Michaeli, cos provedl?“ Hlas se Stephenovi třásl vzteky. „Proč by ji měli zabíjet?“

Michael se na otce díval; těžce na něj doléhal smutek v jeho očích, Susanina svízelná situace a navíc ještě to, o čem Stephen zatím nemá ani tušení – pomyšlení na truhličku, na její obsah a Genevievin únos. Přestože se mu ulevilo, že zas vidí svého otce, a byl rád, že už nenese zodpovědnost za jeho život, nijak to neumenšilo jeho odhodlání, vždyť úkol ještě zdaleka nedotáhl do konce. Zmítaly jím emoce všeho druhu a jen s vypětím všech sil je držel na uzdě. Když se trochu vzchopil, položil Stephenovi ruku na rameno. „Asi mě znáš jenom z fotek na zdi, ale nenechám Susan umřít, to ti slibuju. Zachráním ji, i kdyby mě to mělo stát život.“

53

Laboratoř se nacházela na vzdáleném konci komplexu. Skrývala se deset metrů pod zemí, za zdmi z betonu a oceli. Byly šest metrů silné a přestály by cokoli včetně jaderného výbuchu. Špičkový ventilační systém každých dvacet vteřin měnil vzduch. Každá místnost se dala zvlášť hermeticky uzavřít a zabezpečit podtlakem.

Laboratoř byla pokrokovější než veškerá americká a evropská střediska pro kontrolu a prevenci onemocnění a daly se v ní přechovávat nejničivější organismy a chemické sloučeniny.

Ale navzdory všem těm nejmodernějším technologiím tu ke slovu přicházely i základní metody, které lidstvo používá odnepaměti, přes všechen pokrok. K centrální laboratoři přiléhala malá místnůstka oddělená proskleným pozorovacím oknem. Vedlo do ní vzduchotechnické potrubí, kterým se při experimentech daly dovnitř vpustit smrtící toxiny. Byla to brutální a prastará metoda, ale osvědčila se. V malé místnůstce byli nejrůznější živočichové, od ptáků a hlodavců až po malé primáty, všichni v klecích, kde se monitorovaly jejich životní funkce. Sloužili jako pokusní králíci.

Výtahem sjeli dolů tři vědci; tvářili se jako děti u bran Disneylandu. Každý z nich byl špičkový expert ve svém oboru. Hal Jenkins, specialista na mikroorganismy využitelné jako biologické zbraně, vystudoval na univerzitě Johnse Hopkinse a dvacet let pracoval v americké armádě. Byl předním expertem na analýzu, vývoj a ničení biologických látek. Madris Habíb byl odborníkem na bojové chemické látky a vývoj protiopatření. Vystudoval na MIT, pak se vrátil na Blízký východ a na osmnáct let dal své znalosti úspěšně do služby své pouštní domovině. O doktoru Billu Lloydovi, někdejším oxfordském profesorovi a špičkovém chirurgovi, se říkalo, že jeho analytická mysl je ještě výkonnější než superjychlé počítače, které používá při svém lékařském výzkumu. Učinil průlomové objevy při léčbě rakoviny a poháněla ho neukojitelná touha vítězit nad nemocemi.

Ti tři vešli do laboratoře, osprchovali se a oblékli si ochranné kombinézy, které by se hodily spíš někam do vesmíru než do lékařského zařízení. Stáli nad zlatou truhličkou a dívali se na ni se směsicí strachu, zvědavosti a pýchy. Krása a řemeslná dokonalost truhličky předčila jejich očekávání. Bylo to umělecké dílo, jaké žádný z nich ještě neviděl; výjevy vyryl do zlata mistr, který za tisíce let nenašel sobě rovného.

Všichni tři věděli, jaký nesmírný objev by se v truhličce mohl skrývat, vždyť v průběhu posledního roku načetli všechny materiály, které o ní Zivera shromáždil. V legendách se hovořilo o věčném životě, o dávno ztracených tajemstvích pocházejících od Boha. Byli ovšem vědci, a tudíž skeptici. Uznávali pouze jasné důkazy. Ačkoli se chovali jako profesionálové a bez reptání plnili Julianovy příkazy, mezi sebou si mrmlali, že ten člověk snad zešílel.

Ale doktor Lloyd potají choval naději. Na vlastní oči viděl, jak se biblické mýty projevují v moderním životě. Znal biblické odkazy na manu, pokrm bohů. Ve starověké Mezopotámii měl podobu prášku, kterému se říkalo šem-an-na, Egypťané ho nazývali mfkzt a pro Alexandrijce to byl rajský kámen. Záhadný prášek se přidával do koláčů, které pak rituálně jedli dávní králové a faraóni. Byl uctíván jako pokrm životní síly nazývané ka a údajně zostřoval mysl, vnímání a intuici a považoval se za klíč k věčnému životu. A Lloyd byl svědkem jeho znovuobjevení v moderní době jakožto monoatomárního zlata, které skutečně má mnohé z vlastností, jež mu připisovaly mýty. Ukázalo se, že to, co se dlouho považovalo za směšnou povídačku, za smyšlenou substanci, doopravdy existuje. A tak Lloyd choval naděje i vůči truhličce, kterou teď měl před sebou. Doufal, že se legendy potvrdí, byl připraven přijmout je jako skutečnost. Byl připraven na zázrak.

Ale Julian po nich chtěl, ať se připraví na katastrofu, na nejhorší z nejhorších možných scénářů: na nemoci a temnotu, smrt a Armageddon. Jak se tak dívali na zlatou truhličku, neubránili se pobavení při naprosto nepravděpodobné představě, že by taková malá krásná schránka mohla skrývat takové hrůzy. Ale všichni už se setkali s různými příšernostmi, ať už přirozenými nebo vytvořenými lidskýma rukama. A věděli, že i nepatrné částice dokáží vyhladit milióny lidí, takže se je nevyplácí podceňovat. Vždyť všichni z nich zácházeli se smrtícími látkami, které to dokážou taky a přitom by se vešly do náprstku.

Prozkoumali truhličku nejrůznějšími rentgeny, detektory chemikálií a spektrometry, ale žádný přístroj nezaznamenal nic neobvyklého, co by stálo za pozornost. Prozkoumali a proměřili zámek a došli k závěru, že k jeho otevření postačí obyčejný šroubovák.

Přestože na sobě měli ochranné kombinézy, rozhodli se, že truhličku radši otevřou dálkově zpoza silného neprostupného skla. Umístili ji do průhledné nádoby odolné vůči nárazům. Připojili k ní odsávadla, takže cokoli z truhličky unikne, až otevřou zámek, se okamžitě zachytí v nádobě, která je rozhodně bezpečnější než ta bůhvíjak stará zlatá schránka.

Lloyd ovládal mechanické paže, které byly šikovnější než jeho vlastní ruce. Habíb obsluhoval video, aby mohli zaznamenat i nejdrobnější detaily pozorování. A Jenkins měl na starosti to nejdůležitější – počítače, které dokáží analyzovat a identifikovat obsah Albero della Vita během pouhých sekund po nazdvednutí víka.

„Jakmile budete nachystáni, tak se pusťte do práce, pánové,“ ozval se z reproduktorů Ziverův netrpělivý hlas.

Lloyd se podíval na Habíba a Jenkinse. I když věřili, že jsou od jakéhokoli nebezpečí dokonale izolováni, přece jen váhal. Julian do svého lékařského týmu a téhle laboratoře vkládal velkou důvěru. Všechny členy týmu vyhledal před rokem konkrétně pro tenhle úkol a platil jim desetkrát víc, než by si vydělali kdekoli jinde. Společně dohlíželi na výstavbu a zařizování laboratoře k tomuhle jedinému účelu. Už čtyři měsíce ležela ladem a jen čekala na truhličku, která teď konečně spočívala za sklem. Zivera je ujišťoval, že jestli se obsah truhličky ukáže jako zhoubný, okamžitě ji zlikviduje, aby lidstvu nijak neuškodila. Jenže podobná ujišťování slyšeli už nejednou. V průběhu dějin byly vyvinuty chemické, biologické a jaderné zbraně, které všechny vzešly z původně neškodných výzkumů zabývajících se hledáním odpovědí, hledáním cest, jak lidstvu pomoci. Vlády takové výzkumy vždycky štědře financovaly a altruističtí vědci usilující čistě jen o rozvoj poznání byli znovu a znovu svědky toho, jak si politici nakonec výsledky výzkumu zabrali pro sebe a postavili vědecké úsilí na hlavu tím, že je využili pro vojenské účely.

Lloyd v téhle záležitosti nespatřoval úsilí vedené z náboženských pohnutek. Chápal, jak funguje Boží pravda, že propojuje náboženství s vědou. Jenže tady nešlo ani o jedno. Jednalo se o jednoho jediného muže a jeho posedlost vlastní nesmrtelností. Ale představa, že by mohl být osobně u toho, až dojde k tak převratnému objevu, byla neodolatelná; nechal se jí zlákat stejně jako vědci kolem něj. Zivera to všechno platil, platil i jim a čekal, že odvedou svou práci. Věřil jim, věřil laboratoři, kterou pomohli zařídit.

„Nastaly snad nějaké potíže?“ ozval se Ziverův všudypřítomný hlas.

Habíb s Jenkinsem se zadívali na Lloyda. Vyměnili si mlčenlivý pohled prosycený vědomím, že možná stojí na prahu neuvěřitelného objevu, a pousmáli se nad tím hlasem. I když Zivera tvrdil, že jim věří, i když se dušoval, že se neobává žádného nebezpečí, vzdálil se od dění, jak jen to šlo.

Lloyd vklouzl rukama do rukavic, kterými se ovládaly mechanické paže dokonale opakující každičký pohyb. Protáhl si jeden po druhém všechny prsty, zakroutil zápěstími a tleskl dlaněmi. Mechanické paže ho na slovo poslechly a zakončily manévr hlasitým třesknutím kovu o kov. Habíb zapnul nahrávání a pořádně zaostřil všechny čtyři kamery. Jenkins na vzorku vzduchu otestoval, že analyzér funguje, jak má, a pak směrem k Lloydovi kývl.

Lloyd se mechanickou paží natáhl a zvedl šroubovák. Opatrně ho vsunul do klíčové dírky a druhou mechanickou rukou truhličku přidržel. Pootočil šroubovákem a kolem se rozlehlo cvaknutí zesílené reproduktory.

Jenkins hleděl na monitor. Neukazoval žádnou změnu.

Habíb přiblížil záběr kamery, takže truhlička vyplňovala celou plochu jeho obrazovky. Stiskl tlačítko a víko truhličky ozářilo jasné halogenové světlo. Zlato vrhalo po místnosti třepotavé odlesky.

Lloyd pravou mechanickou rukou pevně podržel truhličku a levou začal pomalu zvedat víko.

Habíb visel očima na obrazovce a sledoval, jak se zdobené víko odklápí. Mechanické paže mu na okamžik zakryly výhled, ale Lloyd je rychle odtáhl. Všichni naráz zatajili dech. Lloyd těkal pohledem mezi truhličkou a obrazem na monitoru.

Habíb vykrucoval krk, aby měl co nejlepší výhled.

Jenkins znovu a znovu analyzoval vzduch v ochranné nádobě. Výsledky mu naskakovaly na počítači každou desetinu vteřiny.

Rok se na tenhle okamžik připravovali, rozebírali všechny možné scénáře. Ale když teď zírali na truhličku za sklem, na obrazovky a na údaje na počítačích, uvědomili si, že tohle je to jediné, s čím nepočítali.

54

Susan seděla v proutěném křesílku na balkóně ve třetím patře Julianova sídla a zamlkle civěla na moře. Pořád na sobě měla džíny a mikinu, ve kterých ji unesli z hotelu. Neučesané vlasy jí poletovaly ve větru. Popíjela vodu z plastové láhve a dívala se, jak z ohromné lodi pohupující se v dálce na vlnách vzlétá bílá helikoptéra. Vypadala jen jako moucha, ale postupně narůstala, jak se rychle blížila ke břehu, a zároveň narůstal i hluk; lopatky rotoru s hlasitým rytmickým klapáním vířily vzduch. Helikoptéra mířila přímo k ní a Susan v ní rozeznala světlovlasého pilota. Konečně zahnula stranou a snesla se na přistání; hučení umlklo a rozhostilo se ticho.

Pak uslyšela ruch, dusot běžících nohou. Do pokoje pro hosty vpadl Zivera a proběhl jím přímo na balkón. „Kde je ta pravá truhlička?“ Hlas mu přeskakoval vzteky.

Susan nic neřekla, jen dál hleděla na moře, jako by byla na dovolené.

„Líbí se vám to moře?“ zeptal se Zivera.

Zase jen upila vody a vůbec ho nebrala na vědomí.

„Doufám, že ano. Protože, jestli mi nezačnete odpovídat na otázky, vlastnoručně vám přivážu k nohám závaží a vychutnáte si ho z úplně jiného úhlu pohledu.“

„To je od vás skutečně…,“ pečlivě volila slova, „… skutečně velmi křesťanské.“

„Neopovažujte se se mnou mluvit o Bohu.“

„Proč, protože jste takový znalec? Sedíte za zdmi svého světa, hromadíte miliardy a kážete nic netušícím ovečkám, jen abyste jim vytahal peníze z kapes a prodal jim svůj pohled na Boha. Z nějakého důvodu si nemyslím, že Bůh měl s lidstvem právě tyhle úmysly.“ Susan mluvila silným sebevědomým hlasem. Navenek dávala najevo vzpurnost a odvahu, ale ve skutečnosti měla strach. Už zkraje své kariéry se ovšem naučila jednu věc – když chcete někoho o něčem přesvědčit, musíte do toho dávat vlastní přesvědčení, i kdyby třeba mělo být falešné.

Zivera došel k zábradlí a snažil se zklidnit. „Kde je ta pravá truhlička?“ zeptal se tiše. „Michael mi ji musí přinést.“

Susan si v křesílku poposedla a dál vyhlížela na moře. „Když ji nesvěřil ani mně…“ Nechala ta slova viset ve vzduchu.

Když truhličku otevřela a zjistila, že je prázdná, dostala na Michaela hrozný vztek. Rozlícené vykřikla, zuřila, že jí lhal, že jí nevěří. Ale když se nad tím pak zamyslela, nevěděla, jestli má větší dopal na něj, nebo sama na sebe. Otevřela tu truhličku, i když jí kladl na srdce, ať to nedělá. Podlehla pokušení. Odjakživa se pyšnila svou inteligencí a praktičností, ale přesto se nechala tou truhličkou zaslepit, nechala se přemoci zvědavostí. Odjakživa na sebe byla hrdá, že je silná a že se umí ovládat. Ani zamlada nevyzkoušela drogy, nepodlehla typickým mladickým neřestem, ale když se teď ocitla s truhličkou o samotě, úplně selhala. A nejvíc ze všeho ji štvalo, že Michael její pochybení předvídal. Povedlo se mu přesvědčit ji, že ta truhlička – ta, které se posléze zmocnil Zivera – je ta pravá. Teď byla ráda, že tomu tak nebylo. A opovrhovala sama sebou za své selhání.

„Měl bych Nikolaje za tu jeho neschopnost zabít,“ prohlásil Zivera. „Ale přivezl mi aspoň vás. A mám dojem, že vy budete pro Michaela St. Pierra ještě lepší návnada, než byl jeho otec.“

Susan k němu zděšeně vzhlédla; nedokázala zakrýt bolest v očích, a tak se honem odvrátila. Všechno, čím si v posledních dnech prošla, bylo k ničemu. Nemohla se smířit s tím, že Stephen je po smrti.

„A mimochodem,“ Zivera se opřel o balustrádu a zadíval se na moře, „nepokoušejte se utéct, jako to udělal on. Podcenil jsem toho starocha. Ale podruhé už tutéž chybu neudělám – přidělil jsem k vám dodatečnou ostrahu a dal jí instrukce, že má okamžitě střílet.“

Susan měla pocit, jako by se její emoce ocitly na horské dráze. Vůbec nevěnovala pozornost varování, že by ji mohli zastřelit, slyšela jen to, že Stephen utekl. Rázem se vznesla z hlubin zoufalství do výšin čiré radosti.

Zivera ji ponechal napospas jejím myšlenkám a beze slova se odebral zpátky do domu. Dál se dívala na nebe bez jediného mráčku, na to, jak na obzoru plynule splývá s mořem. Přiměla se zklidnit dech, dýchat pomalu a rytmicky, pročistit si hlavu.

Vyhlédla přes mramorové zábradlí do patnáctimetrové hloubky, kde hlídkovali dva členové ostrahy, a pak vzhlédla zpátky k moři. Neubránila se pomyšlení, jestli tyhle výjevy – velkolepé nekonečné moře, jachta pohupující se v dálce na vlnách – nebudou to poslední, co v životě uvidí.

55

„Nevykládejte si to prosím špatně, ale potřebujeme hlavně získat tu truhličku,“ řekl Simon. „Jinak nebude záchrana Susan k ničemu – jestli se ta truhlička otevře, tak zemře a my všichni taky.“

„Promiňte, ale o čem to mluvíte?“ ozval se Kelley.

Michael zvedl ruce. „Strpení, hned ti to všechno vysvětlím.“ Obrátil se zpátky k Simonovi. „S tou truhličkou si nedělej starosti.“

„Že si nemám dělat starosti?“ zopakoval nevěřícně Simon.

Michael přitakal. Simon zmlkl, ale ve tváři se mu pořád zračily obavy.

Všech pět – Michael, Stephen Kelley, Martin, Busch a Simon – se jich sesedlo kolem konferenčního stolu v Kelleyho soukromém letadle. Martin nechal z korsické pobřežní vísky nějakých pětadvacet kilometrů odtud přivézt zásobu jídla a pití. I když byli všichni vyhladovělí, nikdo se jídla skoro ani netkl, s výjimkou Busche, který příležitost najíst se nikdy nevynechal.

Michael se otočil ke Kelleymu. „Jak dobře sis to tam stačil prohlédnout?“

„Co je to za truhličku?“ zeptal se Kelley znovu, ještě netrpělivěji; na hlase i ve tváři mu byly znát útrapy, kterými si prošel. Ukázal na Simona. „O čem to mluví?“

„Jenom minutku strpení,“ snažil se ho uchlácholit Michael. „Budeme muset vymyslet, jak proniknout do Ziverova komplexu a jak se tam vyznat. Kolik si toho pamatuješ?“

„Moc ne, byla tma jako v pytli.“ Kelley se v koženém křesle opřel a začal šátrat po kapsách. „Ale v hlavní budově se jakžtakž vyznám, připomíná palác. Pokud jde o okolí, mělo by vám pomoct tohle.“ Hodil na stůl před Michaela zmačkaný papír. Byla to mapa areálu, kterou při útěku sebral na zdi strážní budovy.

Michael se usmál. „A pak že nemáme nic společného.“ Chvíli si mapu prohlížel a pak ji podal Simonovi. „Myslíš, že vykoumáš, jak se tam dostat?“

Simon se na mapu podíval a potom ji rozložil na stole, aby na ni viděli všichni. Byla jednoduchá, ale ukazovala rozmístění budov a celkové uspořádání komplexu.

Jak se nad ní všichni nakláněli a studovali ji, rozdrnčel se v letadle telefon. Martin ignoroval přístroj na stole a zvedl ten na stěně, aby nerušil ostatní. Tiše se do něj ozval. Pak se obrátil k Michaelovi, zachytil jeho pohled, ale nic neřekl.

Všichni ztichli a jen se dívali na Martina.

„Kdo je to?“ zeptal se Michael.

Martin došel k přístroji na konferenčním stole a stiskl tlačítko hlasitého odposlechu.

„Pan St. Pierre?“ ozval se hlas hovořící s italským přízvukem, zkreslený praskotem v telefonu. „Děkuji vám, že jste osvobodil mou matku.“

„Při tom, jak jste poslal svého ruského poskoka, aby nám ji vyfoukl, mohla snadno přijít o život.“

„Ale je v pořádku a zpátky u své rodiny. Takže vám děkuji za tu námahu. Určitě tušíte, proč vám volám.“

Všichni se na Michaela dívali. Zavřel oči a snažil se ovládat tón hlasu. „Abyste mi vysvětlil, proč jste mě zradil?“ opáčil.

„Já že jsem vás zradil?“ Julianův chladný nevzrušený hlas se rozléhal kabinou letadla.

„Nechal jste nás odvést černou práci a váš generál Fetisov nám pak vyfoukl Genevievu i truhličku a narafičil to na nás tak, aby nás zabili. To podle vás není zrada?“

„Moc dobrou práci neodvedl, když jste pořád naživu. Ale při zpětném pohledu je to pro mě vlastně dobře, vidte?“

„Ne, pokud se média dozvědí, že tak zbožný člověk má na svědomí vydírání, únosy a vraždy.“ Michael se ze všech sil snažil ovládnout vztek. „Věřte mi, že až se lidé dozvědí, že člověk, kterého považovali za duchovního rádce a za pilíř morálky, pokrytecky porušuje všechny zásady, které káže druhým, moc je to nepotěší – ne, to není správné vyjádření, budou přímo prahnout po krvi. Zvlášť když už se museli rozloučit s tolika tvrdě vydělanými penězi.“

Zivera se uchechtl. „Novinářům občas dělá problém věřit zlodějům, Michaeli. Už jste se potkal s tatíkem? A jak se má ten váš kámoš polda? Oslavujete tam, že jste zase všichni spolu? Ale počkat…, někdo vám tam chybí. Kdo by to asi tak mohl být?“

„Kde je Susan?“ zeptal se Michael.

„Fetisov měl co dělat, aby se udržel na uzdě; chtěl ji odpravit, ale peníze mají tu čarovnou moc, že člověka přimějí, aby si nechal na ledacos zajít chuť. Dopravil ji sem ke mně nezraněnou.“ Zivera se odmlčel. „To ale neznamená, že to tak zůstane napořád. Popravdě řečeno, stanovil jsem jí délku života na čtyřiadvacet hodin.“

„A to mi má nahnat strach?“ Michael se snažil tvářit jakoby nic, i když mu po těle vyrazil ledový pot.

„Ne, to vás má motivovat,“ opáčil Zivera.

„K čemu?“

„Nechte těch keců,“ vybuchl Zivera. „Chci tu truhličku.“

Michael došel dozadu do Kelleyho soukromé místnůstky a přinesl si odtamtud potápěčskou tašku. Sáhl dovnitř a vylovil černou brašnu. Položil ji na konferenční stůl a rozepnul ji.

„Stejně ji zabijete,“ řekl Ziverovi.

„Když mi dáte tu truhličku, tak ne.“

Odmlka.

„Já ji nemám,“ prohlásil Michael. Sáhl do brašny a zlatou truhličku z ní vytáhl. Položil ji doprostřed stolu a okamžitě přitáhla oči všech přítomných.

Busch se usmál na Simona.

„Čímpak to asi je, že vám nevěřím?“ pronesl Zivera.

„Možná tím, že já nevěřím vám.“

„A pročpak?“

„Protože byste zabil mého otce, kdyby neutekl, a protože jste odepsal mě i Paula.“

„Když už máme tu verbální šachovou partii tak pěkně rozehranou, tak pokročíme rovnou ještě dál: Když myslíte, že tu ženskou stejně zabiju, tak ji můžu odpravit rovnou a na nic nečekat.“ Ziverův hlas se rozléhal celou kabinou.

Michael mlčel.

„Přineste mi tu truhličku a nechám ji žít. Přijdte sám, Michaeli. Když mě neposlechnete, všichni zemřete.“

Michael se rozhlédl po ostatních kolem stolu. Simon zavrtěl hlavou.

„Víte, Michaeli, možná byste klidně nechal umřít svého otce…“

Kelley se na Michaela díval, ale ten se jeho pohledu vyhnul.

„… ale bůhvíproč pochybuju, že byste byl ochoten naložit podobně i se Susan.“ Julian se odmlčel, aby nechal svá slova patřičně vyznít. „Takže si dobře zapamatujte, že máte přijít sám.“

„Pochybuju, že se k vám zvládnu dostat za čtyřiadvacet hodin.“ Michael hrál o čas.

„Takový šikula jako vy? No, možná máte pravdu. Tak víte co? Zapomeňte na těch čtyřiadvacet hodin, máte jich osm. Z letiště, kde právě jste, to není zas tak dlouhá cesta.“

A s těmi slovy Zivera zavěsil; cvaknutí se rozlehlo celou kabinou.

Michael stál uprostřed korsické ranveje a díval se na letiště a stromy kolem; nacházeli se na náhorní plošině necelé dva kilometry od pobřeží. Francouzský ostrov oplýval nádherně proměnlivou krajinou – hory, pole, útesy. Ale když Michael bloumal s Buschem a Simonem po ranveji, nic z toho nevnímal. Plně se soustředil na nadcházející úkol.

Neměl výčitky svědomí, že Susan oklamal, když jí svěřil nepravou truhličku. Byla to ta, kterou našel v Lexieho potápěčské tašce. Na dně tunelu mrtvému mladému Rusovi tašku sebral a v podzemní místnosti s nádrží si prohlédl kradené věci uvnitř. Aniž by o tom Susan věděla, uložil si nepravou truhličku do své tašky, protože ho napadlo, že by mu záměna mohla přijít vhod. Susan ani Martin vůbec netušili, že pravá truhlička se nachází v nadité tašce s potápěčskou výstrojí, kterou svěřil do opatrování Martinovi. Michael ten podvod neprozradil dokonce ani Simonovi s Buschem, protože věřil, že čím míň lidí se dozví o jeho plánech, tím líp. Když došlo na finesy jeho profese, určitá tajemství si radši nechával pro sebe.

Ale Susan tím uskokem stejně neuchránil před nebezpečím; unesli ji s falešnou truhličkou a teď ji drží někde na Ziverově rozlehlém panství. A on má necelých osm hodin na to, aby ji zachránil.

„Vím, že nám běží čas,“ ozval se Simon. „A vím, že jsi uprostřed plánování. Ale ještě jsme neprobrali pár hodně důležitých věcí.“

Michaela to vytrhlo z úvah. Podíval se na Simona. „Co tím myslíš?“

„Co bude s Genevievou? Nemůžeme ji tam nechat,“ řekl Simon.

„Já vím.“

„Michaeli, ocitla se na místě, kterého se nejvíc děsí, se synem, před kterým se pokoušela zmizet. Julian ji připravil o peníze, o domov, o sirotčinec, úplně o všechno vyjma jejího života. A bojím se, že ten přijde na řadu jako další.“

Michael se na Simona jen díval, zmítala jím frustrace, nedostávalo se mu slov. Genevieva je jeho kamarádka a právě kvůli ní se tohle všechno semlelo; souhlasil se Simonem, jenom netušil, jak zachránit zároveň ji i Susan. Beze slova se otočil a zamířil zpátky do hangáru. Busch se Simonem ho následovali po schůdcích do letadla.

Simon zvedl svou brašnu a položil ji na konferenční stůl. Michael vytáhl z kapsy mapu areálu, kterou dostal od Kelleyho, a rozložil ji.

Kelley vyšel z kokpitu, přejel je pohledem a zamířil do zadní části letadla. V unavených očích měl rozostřený výraz a kolem krku přehozený čistý ručník.

„Můžu se tě na něco zeptat?“ zarazil ho Michael.

Kelley se po něm otočil.

„Kolik hlídačů asi tak mají?“ zeptal se Michael.

„Potřebuju se osprchovat, abych si pročistil hlavu, promluvíme si pak.“

„Jak bys to aspoň přibližně odhadoval?“

„Víc než padesát.“ Stephen zmizel v odděleném prostoru vzadu a rázně za sebou zavřel dveře.

Michael se podíval na Simona, co na to říká.

„To je moc,“ zavrtěl hlavou Simon.

„Ani nevíme, kde Susan vězní,“ ozval se Busch. „Nechci být pořád za pesimistu…“

„Tak nebud,“ uťal ho Michael. O selhání nesmí za žádnou cenu uvažovat.

Simon rozepnul brašnu a vyndal z ní arzenál zbraní – pušky, pistole, semtex, zápalné bomby. Všechno to rozložil na stole, pak vzal do rukou pušku, zlomil hlaveň a překontroloval úderník a komoru.

Busch vytáhl svou pistoli, tu, ze které střílel pod Kremlem a kterou dostal od Fetisova. Vyndal zásobník plný slepých nábojů a odhodil ho do malého odpadkového koše u stolu.

Simon se na něj nechápavě díval. „Co blázníš? Budeme potřebovat všechno, co máme.“

„Tyhle náboje nám pomůžou leda tak k tomu nechat se zabít. Jsou slepé.“

„Jeden nikdy neví, co mu přijde vhod.“ Michael vylovil zásobník z koše a položil ho na stůl. Zase si přitáhl mapu a zkoumal jednotlivé budovy. Nebyly zakresleny nijak podrobně, ale mapa zachycovala celkové rozložení pozemku a umístění jednotlivých staveb. „Kelley tvrdil, že ho drželi v paláci. Vsadil bych boty, že Susan vězní taky tam.“

„Víme to ale jistě?“ zeptal se Busch.

„Nevíme. Ale když se podíváme na záznamy z jejich bezpečnostních kamer…“

„Zapomínáš na těch padesát hlídačů?“

„Ne, nezapomínám.“ Michael rozhodil ruce. „Budeme potřebovat nějak odvést pozornost.“ Vzhlédl od mapy.

„Co jim odříznout přívod proudu?“ nadhodil Busch.

„Určitě mají záložní generátory jak pro laboratoře, tak pro obytné domy.“ Michael se obrátil k Simonovi. „Nenapadá tě, jak odlákat pozornost?“

„Už to mám vymyšleno. Jestli se dostaneme k těm záznamům z kamer, tak se mi snad povede osvobodit i Genevievu.“ Otočil se k Buschovi. „Ale budu potřebovat pomoc.“

„Ode mě?“ zeptal se Busch. „My dva máme něco podnikat spolu? To se budeš muset hodně doprošovat.“

„Co máš v plánu?“ zeptal se Michael Simona váhavě.

„Vydám se pro Genevievu. A nadělám přitom pořádný kravál.“

„A co provedeme s Julianem?“ chtěl vědět Busch.

„Toho si necháme na jindy,“ řekl Michael.

Simon na něj hleděl. „Pokud se mi namane příležitost, tak po něm skočím,“ prohlásil.

„Simone,“ řekl Michael, „jdeme tam, abychom osvobodili Susan, a pokud to půjde, tak i Genevievu.“

„Já vím,“ přitakal Simon. „Ledaže o tu příležitost zakopnu.“

To prohlášení se Michaelovi ani za mák nezamlouvalo; Simon byl ten typ člověka, který si příležitosti radši sám vytváří, než by na ně čekal. Michael se bál, že vpád na Julianův pozemek bude mnohem nebezpečnější, složitější a krvavější, než si kdokoli z nich umí představit. Ale nejvíc ze všeho ho znepokojovalo odhodlání v Simonových očích. Simon chce zachránit Genevievu, ale to není všechno. Má za lubem ještě něco dalšího.

Michael přibouchl dveře kokpitu. „Neřekls mi všechno.“

Simon se na Michaela jen díval. Stáli o samotě u palubní desky.

„Nemůžu si dovolit překvapení, Simone. Moc dobře to víš. Co přede mnou tajíš?“

Simon si Michaela měřil a bylo na něm znát, že se k něčemu odhodlává. A pak konečně promluvil. „Víš, jak to bylo s mými rodiči – že můj otec unesl, znásilňoval a mučil mou matku a pak se skrýval.“ Simon tím stručně shrnul příběh, který už od něj Michael slyšel. „Ale nemohl se skrývat věčně; ani trochu nelituju, že jsem ho zabil a že jsem si musel odsedět tři roky za mřížemi.

Vyřezal a vypálil jí do kůže příšerné, zlé symboly – ženě, kterou miloval. Když zase oblékla svůj starý hábit jeptišky, myslel jsem, že to dělá, aby ta děsivá znamení zakryla. Netušil jsem, že ve skutečnosti zakrývá hlavně těhotenství – otěhotněla, když ji otec znásilňoval. Já seděl ve vězení, takže jsem se o narození dítěte vůbec nedozvěděl. Všechno tohle jsem zjistil teprve před čtyřmi měsíci.

Když porodila, bylo jí jasné, že se o chlapce nemůže starat; byla psychicky labilní a nechtěla, aby se někdo dozvěděl, co se jí stalo. A tak se obrátila na svou přítelkyni Genevievu Ziverovou, v jejímž malém sirotčinci by chlapec mohl najít láskyplný domov, jaký by mu ona sama nebyla s to poskytnout.

Ale Genevieva jí musela něco slíbit: že mu dá své jméno a bude ho vychovávat jako své vlastní dítě. Ne jako sirotka, ale jako dítě, které vzešlo z její vlastní krve. Matka by nepřenesla přes srdce pomyšlení, že by se chlapec mohl dozvědět, odkud ve skutečnosti pochází – že je synem šíleného otce a zjizvené nezpůsobilé matky na pokraji nervového zhroucení.“ Simon se odmlčel. „Genevieva se o tom během let ani slůvkem nezmínila, ani v nejmenším nikomu nenaznačila, jak se věci mají. Občas jsem toho chlapce vídal, když jsem byl u Genevievy na návštěvě nebo když s ním přijela do Vatikánu. Moc jsem si ho nevšímal. Byl vždycky zamlklý, nedával najevo emoce. Nikdy jsem ho nepoznal tak dobře, abych pochopil, jak moc je to s ním špatné…, anebo abych postřehl, jak povědomě vypadá. Genevieva nakonec slib daný matce porušila. Trápilo ji to – ani tak ne kvůli tomu, že tím matku vlastně zradila, ale hlavně kvůli tomu, co to udělá se mnou a jak se zachovám, až se dozvím pravdu.

Ten člověk vyvraždil svou rodinu – zabil svoji ženu a tchána, jen aby po nich mohl převzít jejich impérium, využívá Boha ve prospěch své chamtivosti, dává lidem kázání, ale sám všechny zásady v jednom kuse porušuje.“ Simon se zpříma zadíval na Michaela, který hltal každé jeho slovo, a snížil hlas do šepotu. „Julian Zivera je nejodpornější člověk, jaký existuje, je dokonalým obrazem mého šíleného otce… a je to můj bratr.“

Michael na Simona jen zíral a nevěděl co říct.

„Chci, aby to zůstalo jen mezi námi dvěma,“ řekl Simon.

„Musíš mi slíbit, že ze všeho nejdřív osvobodíme Susan a Genevievu.“

Simon přikývl. „To se rozumí.“ V kokpitu se nadlouho rozhostilo ticho. Ti dva se na sebe jen dívali, až nakonec Simon dodal: „A pak Juliana zabiju.“

Michael mlčky seděl s Buschem, Simonem a Martinem u konferenčního stolu. Pořád ještě byl v šoku z toho, co mu Simon řekl. Snažil se soustředit myšlenky a civěl na zlatou truhličku uprostřed stolu – truhličku, jejíž cenu bylo těžké odhadnout, ale o jejíž nebezpečnosti nebylo pochyb.

„Pánové, omluvíte nás na chvilku?“ pronesl autoritativním tónem Kelley, který se vynořil ze soukromého pokoje v zadní části letadla a energicky si ručníkem sušil mokré vlasy. Už se převlékl z uniformy hlídače a měl na sobě hnědé kalhoty a bílou košili. Se změnou oblečení jako by se rázem změnila i jeho osobnost. Zase z něj čišela pánovitost, stejně jako když se s ním Michael poprvé setkal na prahu jeho domu v Bostonu. Ostatní tři muži vyšli z letadla. Martin se po Kelleym ještě ohlédl a pak za sebou zabouchl dveře.

Kelley se posadil ke stolu přímo naproti Michaelovi. S výjimkou těch krátkých chvil v Bostonu, které uťal Zivera, to bylo poprvé od Michaelova narození, kdy se spolu otec se synem ocitli o samotě. Když se mu Michael pozorně zadíval do obličeje, viděl, že jsou si podobní. Jeho otec měl stejné oči – pevný pohled, za nímž se tajila hluboká duše. Chvíli se jeden na druhého jen pátravě dívali, až Kelley konečně vybuchl: „Prokristapána, co se to tu děje?“

Michaela ten nenadálý výbuch zaskočil.

„Chci znát detaily – všechny do jednoho.“

Michael se nutil do klidu, nechtěl Kelleymu odseknout. Odvykládal otci, co se seběhlo, pověděl mu o Albero della Vita, o Genevievě, o Rusku a o tom, proč právě on má předpoklady ke zvládnutí takových úkolů. Zatímco svému adoptivnímu otci Alecovi St. Pierrovi, muži, který ho vychoval, by se styděl vykládat o svém nezákonném počínání, před Stephenem s tím neměl nejmenší problém. Byl to sice jeho skutečný otec, ale zatím se vůbec neznali, spojovala je jen šatna plná fotografií. Neměli žádnou společnou minulost a nebyl důvod cítit stud, ačkoli Michaela mrzelo, že tohle je teprve jejich druhý rozhovor.

„Tohle překonává meze mé víry,“ prohlásil Stephen. „Jsem odpadlý katolík, co si ani nepamatuje církevní svátky. A ty po mně teď chceš, abych uvěřil…“

„Nechci po tobě nic,“ přerušil ho Michael a přejel dlaněmi po truhličce. „Jenom ti povím, čemu věřím já. V téhle krabičce…,“ Michael ji zvedl, „… se skrývá smrt. Vzhledem k tomu, co jsem slyšel a co jsem viděl, nepochybuju, že jestli se otevře, bude to spoustu lidí stát život. Zemřou jich desítky tisíc, ne-li víc.“

„A pokud ji tomu šílenci nepředáme, umře Susan.“ Kelley tam seděl s pažemi zkříženými na hrudi, vraštil čelo a hloubal nad tím, co mu Michael právě řekl. Když jeho slova vstřebal, zase po něm vyjel: „Jak jsi ji mohl vystavit takovému nebezpečí? Vůbec s tebou neměla jezdit do Moskvy.“

„Cože?“ Michael se jen bezradně předklonil a zíral do otcových očí plných opovržení.

„Vystavils ji riziku. To kvůli tobě teď trčí v sídle toho šílence a čeká na smrt.“

„Na mě to nesvaluj.“ Michael se vymrštil ze židle a začal přecházet po letadle. „Já se celý poslední týden snažil získat tuhle krabičku, abych tě zachránil. Susan si nenechá něco zakazovat. Je úplně nemožná. Vyzkoušel jsem všechno, co se dalo. To jsem ji měl snad svázat? Je tvrdohlavá, až to bolí.“

Kelley tam seděl a díval se na něj. „Já vím.“

Michael konečně vydechl, zůstal stát a čekal, kdy se zas bude muset začít bránit.

„Ale právě díky tomu je z ní tak skvělá právnická,“ usmál se Kelley a jeho nálada jako by se náhle změnila. Vstal a došel k baru. Tentokrát však podřepí a otevřel skříňku pod ním. Chvíli něco kutil a pak se zvedl a odhalil doširoka otevřená dvířka malého sejfu. Byl zpola plný peněz, střelných zbraní a dokumentů. Kelley se otočil k Michaelovi a ten okamžitě pochopil, co mu naznačuje.

Zvedl truhličku ze stolu, došel k sejfu a uložil ji do něj.

Kelley zase podřepí, zavřel dvířka a nastavil číselnou kombinaci. „Tak jak Susan zachráníme?“

Michael mu uznale pokývl. Sáhl po mapě, rozložil ji na stole a uhladil ji a pak ji obrátil rubovou stranou vzhůru. „Potřebuju, abys mi načrtl, jak to vypadá vevnitř v paláci. Myslíš, že si to aspoň zhruba pamatuješ?“

Kelley přisvědčil, vytáhl tužku a pustil se do kreslení. Pak k Michaelovi vzhlédl. „I když jsem se tě jako syna zřekl, přišel jsi mě zachránit.“

„Jo,“ řekl tiše Michael. „Susan na tom má svůj podíl.“

„No ovšem.“ Oba věděli, že tak jednoduše se to vysvětlit nedá.

„Když jsem se tě vzdal…“ Kelley obtížně hledal slova a přitom dál kreslil. „Když zemřela tvoje matka…“

„Nedělej si z toho hlavu.“ Michael se usmál. „Zachoval ses správně. Nemohl bych si přát lepší rodiče, než byli St. Pierrovi… Neber si to osobně.“

„Neberu.“ Kelley k němu vzhlédl s hrdostí v očích. „Odvedli dobrou práci.“ Chvíli jen mlčky kreslil a teprve pak zase vzhlédl. „Asi ti vrtá hlavou ten sejf a všechny ty fotky…, proč jsem se s tebou přesto nikdy nepokusil spojit.“

„To nic,“ usmál se Michael. Viděl na tom muži, jak je nesvůj, jak je pro něj těžké obnažovat své city. „Nemusíš mi vůbec nic vysvětlovat. Chtěl bych se zeptat jenom na jedno. Moje matka…“

Kelley se usmál. „Byla mladá a vystrašená. Krásná a statečná.“ Pohled se mu rozostřil. „A taky byla chytrá a byla to moje nejlepší kamarádka. Panebože, kdybychom tak jen věděli, jak málo máme času, abychom si ty chvíle víc užili…“

Michael mlčel; přesně věděl, jak se jeho otec cítí.

„Když nečekaně otěhotněla, oba nás to vyděsilo. Ale hrozně si tě přála. Nevěděli jsme, co si počneme, jak to budeme zvládat, ale věřili jsme, že to nějak půjde. A po všem tom strachu, po vší té bolesti tě konečně držela v náručí. To poslední, co v životě viděla, jí udělalo největší radost, jakou kdy zakusila. Nikdy předtím jsem ji neviděl tak… tak šťastnou jako v tu chvíli.“ Kelley vzhlédl ke svému synovi. „A tu radost jsi jí přinášel ty.“

Michael se na něj mlčky díval. Znal bolest ze ztráty milovaného člověka, člověka, který vám dává důvod žít a těšit se ze světa, který vám každé ráno při probuzení dodává naději. A teď naproti němu sedí člověk, který si takovou srdceryvnou bolestí prošel třikrát a navzdory osamění přesto dokáže žít dál.

„A navrch ke všemu ostatnímu,“ Kelley se vytrhl ze vzpomínání, „byla ohromná fanynka Red Sox.“

„To snad ne,“ zaúpěl Michael. „Doted se mi zdála naprosto dokonalá.“

„Ani neříkej nahlas to, co si myslím…“ Michael pokýval hlavou.

„Jak jim můžeš fandit, když nám akorát přetahujou nejlépe hráče? Fandíš sebrance bývalých Red Sox.“

„S tím na mě nechod. Red Sox jednou vyhráli šampionát I a hned se považujou za nejlepší tým v Americe. Až jich vyhrajou šestadvacet,“ Michael zvedl bradu, „pak mi teprv něco povídej.“

„Jak můžeš fandit Yankees?“

„Ty si ze mě snad děláš legraci,“ rozesmál se Michael. „Už se mi zdálo, jak nám to krásně klape, a teď vidím, že se neshodneme snad vůbec v ničem.“

„Komu fandíš ve fotbale?“ zeptal se Kelley vážným tónem.

„Giants – mám permanentku na celou sezónu,“ odpověděl Michael.

„Já nedám dopustit na Patriots,“ opáčil Stephen. „A co v basketbalu?“

„Knicks.“ Michael rozhodil ruce. „Ty nepochybně fandíš Celtics. Ale to nevadí, oba týmy hrajou mizerně.“

„A co v hokeji?“ pokračoval Kelley. „Moji Bruins zrovna komplet překopávají sestavu.“

„Jo, už asi tak deset let.“

„To teda od fanouška Rangers vážně sedí.“

„Ha, teď jsem tě dostal. Já fandím Red Wings. Zápasům v aréně Joea Louise se nic nevyrovná.“

„Red Wings?! Hergot, jak můžeš bydlet v New Yorku a fandit Red Wings?“

„Snadno…, stejně jako se koukám na zápasy Manchesteru Umted. Díky vynálezu, kterému se říká satelit.“ Michael udělal odmlku. „Hrávals v mládí něco?“

„Všechno,“ odvětil Kelley. „Baseball, fotbal, basketbal a boxoval jsem.“

„Tys byl boxer?“ ušklíbl se Michael.

„Co je na tom tak zvláštního? Když člověk žije v jižním Bostonu, tak se naučí rvát, aby přežil.“

„A co tvůj syn, co ten hrával?“ zeptal se Michael.

Kelley mlčel; odvrátil zrak a uvolněná atmosféra se rozplynula.

„Promiň…“

„Ne, to nevadí. Ten byl spíš intelektuál. Ale rozuměli byste si.“ Kelley se usmál s pohledem upřeným do prázdna. „Měli byste se hrozně rádi, byli by z vás skvělí bratři.“ Zarazil se a pak se zasmál. „I když jste stáli na opačných stranách zákona. A je mi líto, co se stalo tvojí ženě.“

„To nic. Nezachránily by ji ani všechny peníze světa. Ale co kdybychom s tím vzpomínáním přestali? Oba nás to ničí.“

Kelley se usmál a přisunul k Michaelovi hotový náčrtek. Zobrazoval čtyřpatrovou budovu, některé místnosti byly rozkresleny do nejmenších detailů. „Nebyl jsem všude, ale tohle si pamatuju.“

Michael si nákres prohlížel. Někde tam uvnitř je Susan, má strach, přemítá, jestli ji někdo přijde zachránit.

„Když se to vezme kolem a kolem, tak mám vlastně štěstí,“ pronesl Kelley optimisticky. „Našel jsem ztraceného syna – a nemusím si s ním znovu protrpět pubertální roky. Co ty na to?“

Napřáhl k němu ruku. Michael ji přijal a srdečně mu jí potřásl. „Poslyš, když jsi teď můj táta…,“ spustil a bylo na něm znát, jak je mu to nepříjemné

„Prostě mi říkej Stephene.“

Michael se usmál. Byla to chvíle, kdy otec a syn uznali jeden druhého. Michael sáhl do kapsy a podal Stephenovi malé plechové pouzdro na tři doutníky.

„K čemu to je, abychom si na oslavu zakouřili?“ zeptal se Stephen.

„To je na později. Teď potřebujeme probrat, jak zachráníme Susan.“

Stephen přitakal a zastrčil si podlouhlou krabičku do zadní kapsy. „Na později, až budeme mít k oslavě důvod.“

56

Julian hleděl do matčiných očí; byly tmavší, než si je pamatoval. Dřív měl za to, že dokáže číst v jejím srdci, ale teď tam neviděl nic než tajemství.

„Moc mě těší, že tě tu zase mám,“ řekl popravdě.

Ale Genevieva se na něj jen mlčky dívala.

„Bál jsem se, že tě už nikdy neuvidím.“

Dál na něj civěla.

„Potřebuju od tebe pomoc.“ Julian se odvrátil a začal přecházet po laboratoři. „Ty víš, co je v té truhličce.“

Zase se otočil a zadíval se na lůžko, na němž Genevieva ležela; ruce a nohy měla připoutané a další široký pás jí poutal hruď. Uniknout mohla leda tím, že zavře oči, ale ty zůstávaly vzpurně otevřené.

Nacházeli se ve výzkumném centru, které nechal vybudovat Vladimír Skovokov, aby tam pitval mrtvé, které ke svým výzkumům tak často potřeboval. Teplota se tu pohybovala kolem jednoho stupně nad nulou, aby těla zůstávala v dobrém stavu. Julian ji ještě trochu stáhl. „Je tu pěkně chladno, co říkáš? Připomíná ti to tu tvoji horskou chatku v Dolomitech? Tu, kde jsi umřela?“ Julian nečekal, že mu odpoví.

„Ta truhlička s tebou nějak souvisí, i když nevím jak. A až ji tu budu mít, tak mi povíš, jak s ní mám naložit.“

Genevieva zpomalila dech a dál vzdorně zírala do synových očí.

„Nakonec na to přijdu i sám. Jen jsem doufal, že mi ušetříš trochu času.“

Zvedl injekční stříkačku, zabodl jehlu do malé ampulky a vytáhl píst, aby injekci naplnil tekutinou. „Amytal, pentotal sodný a všechna ta takzvaná séra pravdy jsou k ničemu, člověk je po nich jen ospalý.“ Vrátil se k lůžku, naklonil se ke Genevievě a přejel jí volnou rukou po vlasech. „Když mi nechceš povědět pravdu, nepomůžou mi, abych ji z tebe vypáčil. Ale bolest…“

Odmlčel se a zadíval se matce hluboko do očí. Necítil sebemenší výčitky svědomí ani stud, pohlížel na ni jako na kotě v krabici.

„Řekl bych ti, že to nebude bolet, ale to bych lhal.“ Udělal krok zpátky a obřadně stiskl píst injekční stříkačky, aby z ní do vzduchu vystříkla troška tekutiny. Pak opatrně zvedl hadičku, kterou měla Genevieva zavedenu do paže infúzi. „Budeš mít pocit, jako by ti celým tělem koloval oheň. Dej mi vědět, až budeš místo řevu ochotná mluvit.“

„Bůh se smiluj nad tvou duší,“ zašeptala Genevieva.

Juliana to zaskočilo; byla to první slova, která od své matky po dlouhých letech slyšel. Vstřebával je, vtiskával si je do paměti, protože si uvědomoval, že jsou to možná i poslední slova, která od ní kdy uslyší, a nakonec se usmál. Zase se jí zadíval hluboko do očí a pak sjel pohledem ke kříži spočívajícím na její hrudi. Beze slova po něm chňapl a serval jí ho z krku. „Bůh s tímhle nemá co dělat.“

Zabodl injekci do sáčku s infúzí. „Odjakživa přece víš, že já žádnou duši nemám.“

57

Michael visel osmnáct metrů nad rozeklaným pobřežím, držel se jen dvěma prsty a nohy se mu pohupovaly ve vzduchu. Už dávno přestal vnímat hukot rozbouřených vln a soustředil se jen na výstup. Máchl levou nohou, narazil na drobný výstupek a zachytil se na něm. Nabral rovnováhu a pak zastrčil do maličké svislé štěrbiny vklíněnec, aby si vyrobil záchytný bod. Nasadil na něj karabinu, provlékl jí lano a teprve pak lezl dál. Vydal se na ten šedesátimetrový výstup sám, Busch se Simonem stáli na rozeklaných skaliskách v temnotě dole a vzhlíželi k němu přes mlžný opar. Na lezení tady byl odborník on a nehodlal hloupě ztratit dva spojence, kterým chyběly potřebné zkušenosti. Vyleze nahoru sám a uváže jim dvě lana, po kterých budou moci vyšplhat. Zařekl se, že nedá nikoho smrti – Susan, Genevievu, Busche ani Simona.

Pokračoval dál. Útes se tyčil maximálně v osmdesátistupňovém úhlu, výčnělků na něm bylo pomálu a byly daleko od sebe, takže Michael musel namáhat paže víc, než čekal. Neohlížel se, nedíval se dolů, soustředil se vždycky jen na nejbližší úchyt. Přitom za sebou dál budoval cestičku záchytných bodů, aby nováčkům Buschovi se Simonem kolmý výstup usnadnil.

Byl to jediný způsob, jak proniknout na Julianův pozemek. Vstupní bránu okamžitě vyloučil, a kdyby přikráčel po příjezdové cestě s truhličkou v rukou, jen by tím zpečetil další smrt – svou vlastní. Nepochyboval, že Julian nenechá Susan naživu, ani když mu truhličku přinese.

A tak budou muset na jeho území proniknout nepozorovaně. Mělo to ovšem jeden háček – netušili, kde Susan hledat. Kelley jim sice rozkreslil vnitřní uspořádání paláce a řekl, kdy chodí hlídači na obchůzky, jenže Michael nevěděl jistě, jestli tam Susan skutečně je. Musejí proniknout do strážní budovy. Tam jsou monitory, na které se přenášejí záběry z bezpečnostních kamer rozmístěných po celém komplexu. Pozorovatel odtamtud může nakukovat úplně všude. Takže právě tam snad zjistí, kde Susan a Genevievu hledat, a taky se dozvědí víc o bezpečnostních opatřeních na julianově panství.

Zdolal poslední dva metry a vyhlédl přes okraj skály, aby se ujistil, že kolem zrovna neprocházejí hlídači. Mezi útesy a hlavní budovou se rozprostíral šest metrů široký trávník; nebylo kde se tu schovat, jedině snad pod okrajem útesu. Michael zarazil do skály dvě skoby a uvázal k nim dvě lana. Už předtím dal Buschovi a Simonovi úvazy a stoupací blokanty, aby jim při výstupu pomohly a oni tak ušetřili energii, kterou budou pro nadcházející úkol potřebovat. Třikrát zatahal za modré lano a vzápětí uviděl, jak se obě lana napjala pod váhou jeho společníků.

Rychle si svlékl modrou kombinézu pro letecké mechaniky, kterou sebral v hangárů na letišti. Pod ní měl černou uniformu člena ostrahy, tu, ve které odsud uprchl Kelley. Padla mu skoro stejně dobře jako jeho otci. Zadíval se dolů, ale Busche se Simonem ještě neviděl; to pětiminutové čekání bude čiré utrpení. Otočil hlavu a zadíval se na obrovský dům před sebou; zaplňoval mu celé zorné pole. Stará kamenná budova byla nádherná, hodila by se pro krále, ale momentálně v ní sídlil někdo, kdo si ji zasloužil mnohem míň.

Když se mu teď naskytla chvíle na přemýšlení, uvědomil si, jak je vděčný Buschovi, že tu s ním je. Simon je sice jeho přítel, ale má své vlastní, silnější motivy, proč se sem vydal. Věří, že se v truhličce skrývá něco, co by mohlo vést ke katastrofě. Zato Busch… Ten tomu nevěří ani za mák; navzdory doslova pekelnému setkání, ke kterému se přichomýtl před rokem, je pořád přesvědčený, že se ženou za pouhými bájemi, historkami, které mají lidi postrašit a přesvědčit je o majestátní Boží moci. A přece tu teď je a šplhá po útesu – a to všechno jen proto, aby mu pomohl.

Michael zkontroloval, že má ještě pořád na stehně nůž, a přejel rukou přes pouzdro s pistolí u pasu. Střelné zbraně nesnášel, ale za daných okolností to bylo nezbytné zlo. Ohlédl se a zadíval se na mořskou hladinu zalitou měsíčním světlem.

„Prima vyhlídka, co?“ ozvalo se za ním.

„Za denního světla je pěknější,“ utrousil Michael, aniž se otočil.

„Hmmm, my jsme se sem ale nepřišli kochat, že je to tak?“ opáčil hlas.

Michael se pomalu otočil a ocitl se tváří v tvář dvěma hlídačům; oba drželi pušky Heckler & Koch G3 a mířili přímo na něj. Ten, který mluvil, byl nevysoký a podsaditý. Sice měl přísný vojenský sestřih, aby vypadal drsně, ale nedařilo se mu to – nepůsobil ani za mák výhrůžné, což se bohužel nedalo říct o namířené zbrani.

Obezřetně si Michaela prohlížel. „My dva jsme se ještě nepotkali.“

„Ne, to nepotkali,“ řekl Michael.

„Nejspíš proto, že tu nemáš co dělat.“ Mávl směrem k němu zbraní. Druhý hlídač vážil nejmíň sto dvacet kilo, ale na takového pořízka se pohyboval pozoruhodně svižně. Přistoupil ke kraji skály a zaryl Michaelovi hlaveň pušky do zad.

Jeho kolega nahlédl přes okraj útesu a spatřil dvě uvázaná lana. Poskakovala po skále a pohupovala se. Hlídač se otočil zpátky k Michaelovi. „Kolik vás je?“

Michael mlčel.

Hlídač se na něj chvíli díval a pak vytáhl nůž. Přistoupil ke kraji útesu a přitiskl Michaelovi čepel těsně pod levé oko. „Kolik?“ zopakoval a škrábl ho nožem po citlivé kůži pod spodním víčkem, málem do krve.

Michael sebou ani necukl.

Hlídač o krok ustoupil. „No…“ Zase přistoupil ke kraji a prohlížel si poskakující lana; na ty, kdo po nich šplhali, ještě pořád nebylo vidět. Podřepí a naklonil se přes okraj. Přiložil čepel nože k modrému lanu. „Ať už je vás kolik buď, teď vás bude o jednoho míň.“ A začal lano přeřezávat. Trvalo sotva dvě vteřiny, než se provaz s drásavým zapraštěním přetrhl a spadl dolů.

Michael navenek nezměnil výraz, ale měl pocit, jako by mu puklo srdce. Nevěděl, jestli po modrém laně šplhal Busch nebo Simon, ale ať už to je kterýkoli z nich, pád na pobřeží poseté rozeklanými skalisky určitě nepřežije.

„Dám ti šanci zachránit toho, kdo leze tady.“ Hlídač v podřepu zajel rukou ke druhému lanu a poklepal na něj nožem.

Michael stál na okraji skály, do zad se mu zarývala puška a mlčky zíral na hlídače přidržujícího čepel nože u lana, na němž doslova a do písmene visel lidský život. Bylo mu jasné, že kdyby se o cokoli pokusil, do páteře by se mu okamžitě zaryly kulky. Potřeboval hlídače nějak rozptýlit, ale ať si sebevíc lámal hlavu, nic ho nenapadalo.

Hlídač dál poklepával nožem o lano, čepel od něj odskakovala, jako by hopsala po trampolíně. Významně na Michaela upíral pohled. „Možná bych tě měl nechat, ať ho přeřízneš sám.“ S úsměvem Michaelovi pokynul. „Pojď sem.“

Michael se odmítal hnout, ale do zad ho dloubla puška a donutila ho k pohybu. Neochotně došel k hlídači s nožem. Dřepěl na kraji útesu a bez ustání poklepával čepelí o lano.

Druhý hlídač Michaela znovu šťouchl puškou do zad, až ho srazil na kolena, takže se Michael ocitl tváří v tvář tomu v podřepu.

„Co kdybys tady našemu přítelíčkovi dodal motivaci?“ vybídl hlídač s nožem kolegu. Ten pušku zvedl a přitiskl Michaelovi ústí hlavně zezadu k hlavě.

Hlídač podal Michaelovi nůž. „A rovnou zapomeň na jakýkoli vylomeniny.“

Michael převracel rukojeť nože v dlani. Myšlenky mu uháněly jako o závod, ale přitom pronikavě vnímal studenou hlaveň pušky v týle.

„Však ty to zmákneš,“ prohlásil hlídač. „Jenom se kapku vykloň a začni šmikat.“

Michael se ani nehnul. Hlídač ho surově popadl za zápěstí a přitáhl mu ruku s nožem k lanu. Michael se vzpíral. Lano pořád poskakovalo, ale když Michael nakoukl přes okraj skály, pořád nikoho neviděl. Hlídač mu dotlačil ruku zpátky k lanu a pokoušel se přejet přes ně ostřím. Michael se vší silou vzpouzel.

Hlídač se třásl námahou a vzteky. „Máš tři vteřiny, abys začal řezat, jinak ti tady Carl vystřelí mozek z hlavy až do moře.“

Vtom se odkudsi vynořila ruka, popadla hlídače za paži a strhla ho přes okraj útesu. Hlídač proletěl kolem Simona, jako by se pokoušel udělat hvězdu, a zmizel v temnotě. Na dlouho se rozhostilo ticho a pak se zezdola ozvalo hlasité zadunění.

Michael se prudce otočil k jeho zaskočenému kolegovi, který se za parťákem nevěřícně díval. Levou rukou popadl hlaveň zbraně, která mu mířila na hlavu, a zabodl muži do stehna nůž. Hlídač ho kopl do hrudníku, až Michael odletěl dozadu, div nepřepadl přes kraj útesu. Vzápětí po Michaelovi skočil, levačkou ho popadl za krk a pravou pěstí ho začal mlátit. Michael se pokoušel bránit, ale muž ho svou váhou úplně přišpendlil k zemi.

Simon se vyškrábal nahoru na útes, a než hlídač stačil zareagovat, popadl ho za vlasy a třikrát ho praštil přes hrdlo. Muž se zhroutil na zem a chytil se za krk. Sípavě se pokoušel vtáhnout rozdrceným hrtanem vzduch do plic, ale brzy ochabl a znehybněl.

Michael se posadil, ztěžka oddechoval a pozoroval Simona, jak bez meškání bere hlídači zbraň a vysílačku a vysvléká ho z uniformy. Pak se ohlédl do míst, kde visel Buschův provaz, a při pomyšlení, že přišel o kamaráda, se málem zhroutil.

„Hej,“ ozvalo se zezdola.

Michael nakoukl přes okraj a spatřil Busche, jak šplhá po Simonové provazu. Úlevou sebou praštil na zem. Busch zdolal posledního půl metru.

„Co to sakra mělo znamenat?“ zašeptal. Tvářil se tak rozzuřeně, jak už to u něj Michael hodně dlouho neviděl. „Měl jsem za to, že jsi přes horolezectví šampión.“

Michael se usmál; byl hrozně rád, že je jeho kamarád naživu.

„Měl jsem sakra štěstí, že jsem včas postřehl, že to pitomý lano povoluje. Koukni na moje ruce.“ Předvedl mu dlaně, na kterých měl široké spáleniny od provazu. „To snad není možný! Vždyť mě to mohlo zabít.“

Michael se dál blaženě usmíval. „Rád tě vidím.“

„Přestaň se tlemit, tohle fakt není vtipný.“

58

Malý hangár se velikostí hodil právě tak pro Kelleyho letadlo. Jeho vlastník, třiasedmdesátiletý letecký instruktor, odtamtud pro tenhle večer výměnou za pět tisíc eur ochotně vystěhoval svou flotilu letounů Piper Cub. Konečně bude moci vzít svou ženu do Řecka, jak jí to slibuje už dvacet let.

Hangár neměl žádná bezpečnostní opatření – v podstatě to byla jen taková trochu větší škatule z vlnitého plechu vybudovaná někdy za druhé světové války, ale nezbylq jim, než se s tím smířit. A krom toho pět ozbrojených hlídačů, které obstaral Martin, působilo výhrůžněji než kovové brány a ostnatý drát. Kelley Martinovi odjakživa důvěřoval, že za každých okolností najde ty pravé lidi pro daný účel. Hlídači byli mohutní a z jejich tváří bylo patrné, že si prošli nejednou pouliční bitkou. Všichni vypadali, že se pohybují mírně za hranicí zákona, ale Kelleymu to bylo jedno. Za daných okolností ať se jde zákon vycpat.

Letiště obklopovaly lesy, hory a řeky stékající na jih, směrem k moři. Kelleymu připadalo, že tu hvězdy září jasněji než kdekoli jinde. Příčilo se mu do hloubi duše, že ani ne padesát kilometrů odtud se ve jménu Boha a víry provádějí ta nejhorší zvěrstva. Letiště – i když by ho měl nazývat spíš jen přistávací dráhou, o letišti se dalo mluvit stěží – se nacházelo nějakých osm kilometrů od malé pobřežní vísky a ke Kelleymu každou chvíli zavanula vůně moře, kterou měl tak rád. Kolem se vinula klikatá silnice směřující z hor do města. Byla to jediná příjezdová cesta.

Kelley si hověl ve skládacím křesle vedle ranveje a popíjel whisky. Zaklonil hlavu a zaposlouchal se do tónů vážné hudby linoucích se z otevřených dveří limuzíny zaparkované opodál. Z hangáru se vynořil Martin s láhví skotské a dvěma doutníky. Posadil se vedle něj, dolil mu sklenici a nabídl doutník Cohiba Lanceros, ale Kelley neměl za těchhle okolností na kouření chuť. Zapálí si na oslavu, až se Michael vrátí se Susan.

„Myslíš, že to zvládne?“ zeptal se Martina.

Martin se k němu otočil a přikývl. „Zdá se mi, že máte houževnatost a důvtip v rodině. Vždyť Michael pronikl do Kremlu.“

„Pořád tomu nemůžu uvěřit.“

Martin pokýval hlavou. „Každý máme na něco talent.“

Kelley přisvědčil. Svým způsobem to na něj udělalo ohromný dojem – netušil, jak se to Michaelovi povedlo, ale nějak se dostal do míst s nejvyšší ostrahou. Když to zvládl, třeba se mu povede osvobodit i Susan. Trýznilo ho, že Susan je v takovém nebezpečí a on pro ni nemůže nic udělat, jen tu nečinně dřepí. „Nenávidím čekání.“

„To ty odjakživa.“

„A věkem se to nijak neotupilo.“

„Vždycky jsi tvrdil, že nejlepší právník je ten, který má pro daný případ správnou kvalifikaci. V tom případě můžeš vzít jed na to, že tenhle případ je ve správných rukou.“

Kelley se na Martina podíval. Pracovali spolu už dvacet let, Martin byl jako jin k jeho jang, vyvažoval jeho občasnou iracionalitu svou prozíravostí a bystrým uvažováním.

„Doufám, že ti nevadí, když řeknu, že vy dva jste si podobní víc než jen trochu. Možná je jiný než Peter,“ Martin se usmál, „ale není nejmenších pochyb, že je tvůj syn.“

Kelley odvrátil pohled. Čím víc času s Michaelem strávil, tím jasněji si uvědomoval, že mají společného mnohem víc než jen vzhled. Ačkoli mu zprvu připadalo, že Michael je jeho pravý opak, teď viděl, že jsou spíš jako dvě strany téže mince. Michael, kterého teď poznal doopravdy, se lišil od Michaela, kterého znal jen z fotografií a článků. Dosud neměl ani ponětí o jeho skutečné povaze a duši.

Přátelé byli ochotni položit za Michaela život – to se běžně nestává a vypovídá to hodně o člověku, který v ostatních probouzí tak zanícenou loajalitu. A Michael by položil svůj život nejen za přátele, ale i za cizí lidi, za lidi, se kterými se poprvé setkal ani ne před týdnem, lidi jako on a Susan, kteří rozhodně nevzbudili dobrý první dojem. Neváhá riskovat život kvůli historce, kterou by těžko přijímali i ti nejduchovněji založení lidé. Když se Stephen setkal s Genevievou, když ho navštívila v kanceláři a nechala mu skříňku s mapou kremelského podzemí, aby ji předal Michaelovi, tvrdila, že Michael patří k nejskvělejším lidem, které kdy potkala. Stephen to bral s rezervou, jelikož věděl, že Michael je zloděj. Genevieva trvala na tom, že má Michaela nejdřív poznat, než ho bude soudit. Když ho teď poznal, už neměl ani nejmenší stín pochybností – byl pyšný, že ho může nazývat svým synem.

Vtom noční poklid narušilo vrčení nákladáku; ozývalo se zdálky, ale zdálo se, že se blíží. Zatím nebylo nic vidět, ale rachot motoru už byl tak hlasitý, že všichni zpozorněli.

Kelley přimhouřil oči a snažil se dohlédnout za letištní světla. Jenže náklaďák se neobjevil.

Přiřítil se k nim jeden z najatých hlídačů. „Asi byste se měli schovat,“ řekl jim se silným italským přízvukem a proběhl kolem nich k šedivé rozvodné skříňce na stěně hangáru. Otevřel ji, sáhl dovnitř a stiskl tlačítko. Okolí se ponořilo do tmy.

A pak zničehonic zarachotila palba. Ozývala se ze všech stran a byla hlasitější než cokoli, co kdy Kelley slyšel; rvala mu uši, takže zvonění v nich si za chvíli nezadalo s třeskotem střel. Instinktivně se vrhl na zem vedle limuzíny. Všude kolem se ozýval křik, úsečné pokyny a zmatené volám. Kelleymu připadalo, že přestřelka trvá celé hodiny, ale ve skutečnosti se po necelé minutě náhle rozhostilo ticho. Kelley zůstal ležet na zemi, zmítala jím panika a bál se byť i jen hlesnout, aby se tím neprozradil. Rozhlédl se kolem a strach se v něm pomalu přetavoval ve vztek. Zpomalil dech, vzchopil se a pomalu vstal.

„Martine,“ zašeptal. Ve všem tom zmatku vůbec nepostřehl, kam se jeho přítel poděl. V duchu se pokáral, že se tváří v tvář nebezpečí zachoval tak sobecky. „Martine,“ zašeptal znova.

A vtom spatřil mrtvého. Byl to hlídač, ležel nějakých pět metrů od něj zhroucený na asfaltu a kolem hlavy se mu rozlévala kaluž krve. Ticho jako by náhle ztěžklo; Kelley čekal, že z temnoty každou chvíli přiletí kulka a ukončí jeho život.

Opatrně se sklonil a sebral hlídačovu pistoli. Přecházel kolem hangáru a za chvíli téměř zakopl o další mrtvolu; tentokrát to byl jeden ze Ziverových mužů, palba mu roztrhala hruď.

Kelley doběhl k rozvodné skříňce a rozsvítil světla. Letiště zalila jasná záře. Na ranveji se povalovali další dva mrtví. Kelley se držel ve stínu a šel dál. Napočítal osm mrtvých; na všechny se podíval, ale ne aby zkontroloval, jestli nejeví známky života, nýbrž aby zjistil, kdo to je. Musí najít Martina. Nakonec se zastavil u brány. Nikde ani stopy po žádném přeživším hlídači. Stephena se začal zase zmocňovat strach a ochromoval mu mysl.

„Martine!“ zařval. Ale nedočkal se odpovědi, neozvalo se vůbec nic.

A vtom mu něco došlo. Sprintem se rozběhl zpátky k hangáru. Vřítil se do potemnělé plechové boudy a vyběhl po schůdcích do letadla. Předem tušil, jaký pohled se mu naskytne. Dvířka sejfu zela dokořán. Na podlaze se válely rozsypané papíry, jedna z pistolí chyběla. A zlatá truhlička byla tatam.

Kelley zůstal bezradně stát na místě. Je úplně sám; Martin leží někde venku mrtvý. A nejhorší je, že Michael vkráčí do pasti. Sáhl do sejfu, vzal si jednu ze dvou zbývajících pistolí a krabičku nábojů. Musí nějak proniknout do míst, ze kterých před necelými čtyřiadvaceti hodinami uprchl, musí se dostat k Michaelovi, než bude příliš pozdě. Vytáhl z devítimilimetrové pistole zásobník a rázně do ní zasunul plný.

Ukočíroval roztoulané myšlenky a užuž chtěl odejít, jenže vtom se mu do spánku zaryla hlaveň pistole.

59

Michael se Simonem a Buschem sprintovali lesem kousek od Julianova sídla. Simon se navlékl do hlídačova stejnokroje a v uchu měl miniaturní sluchátko od vysílačky. Každý z nich měl dvě pistole, pušku a nůž, Simon si navíc vzal dvě zbraně, které sebrali hlídači. Ve vysílačce se ozývalo jen běžné klábosení, nic nenaznačovalo, že by o nich někdo věděl. I když Michael byl proti, Simon hodil i druhého hlídače přes okraj útesu do moře. Nemohli riskovat, že ho někdo objeví, to by okamžitě vyvolalo poplach a rázem by měli v patách partu chlapů na lovu. Simon uznal, že je to ohavný čin, ale trVal na tom, že jde o nezbytnost.

Na útesech se rýsovala impozantní silueta paláce, jehož stín se v měsíčním světle táhl do nedohledna. Michael se neubránil myšlenkám na Susan uvězněnou někde v tom majestátním kamenném domě, které je údajně sídlem svatého muže, ale ve skutečnosti pravým opakem. Modlil se, aby se k ní dostali včas. Podíval se na kompas a nasměroval ostatní na severovýchod, ke strážní budově. Už si vtiskl mapu areálu do paměti a jen doufal, že je přesná.

Doběhli k ranveji. Osaměle na ní stálo Ziverovo letadlo se zhasnutými světly a nikde nebylo ani živáčka, jen kolem parkovalo pár vozů.

Propletli se mezi živými ploty k hrubě omítnuté budově za ranveji. Tvářila se jako farmářský domek z osmnáctého století, ale pod vnější slupkou veškerá podobnost končila. Michael nahlédl oknem dovnitř. Byla tam jediná velká místnost – v rohu běžela televize a před ní seděli na pohovce ve tvaru písmene L tři hlídači, zatímco protější strana místnosti byla zasvěcena jen a pouze pracovním záležitostem. Michael viděl zapnuté bezpečnostní monitory a před nimi dalšího hlídače. Obrátil se ke svým společníkům a ukázal jim čtyři vztyčené prsty.

Simon taky nakoukl dovnitř a prohlásil: „Já si beru ty tři napravo.“

„A já toho u stolu,“ řekl Busch.

Proplížili se kolem keřů ke vchodu. Všichni si překontrolovali pistole a utáhli tlumiče. Podívali se jeden na druhého a přikývli. Busch se rozmáchl nohou a vykopl dveře.

Simon se vkutálel dovnitř, a ještě než se zvedl do podřepu, už pálil z pistole s tlumičem. Tři hlídači jen užasle zírali a kulky se jim zarývaly do hlav a do hrudí. Byli mrtví, ještě než dopadli na zem.

Busch namířil na muže u stolu, ale ten byl rychlejší, už se otáčel s pistolí v ruce a chystal se pálit.

Busch uskočil doleva a vystřelil; hlídač dostal zásah do pravé paže a ruka se zbraní mu ochable sklesla k boku. Ve zlomku vteřiny se na něj se Simonem vrhli, srazili ho na zem, svázali mu ruce a nohy a zacpali ústa roubíkem.

Simon se k němu naklonil. „Buď mi odpovíš, na co se tě zeptám, nebo je po tobě.“

Michael se odvrátil, nechtěl vidět to, co nepochybně přijde.

„Kde vězníte tu Američanku?“ zeptal se Simon a vytáhl muži roubík z úst.

Hlídač na něj chvíli vzpurně hleděl a pak se odvrátil.

„Špatná odpověď.“ Simon mu vrazil roubík zpátky do pusy, přitiskl mu pistoli k pravému rameni a stiskl spoušť. Kulka muži hladce projela tělem a zaryla se do podlahy. Jeho zmučené zavytí tlumeně prorazilo i roubíkem. Muž zběsile přikyvoval, aby jim naznačil, že prosí o milost. Ale Simon jen zavrtěl hlavou a vrazil mu horkou hlaveň pistole do čerstvé rány. Muž zase zavřeštěl.

„Teď se tě zeptám ještě jednou,“ řekl Simon. „A jestli mi nepovíš, co chci slyšet, nadělám ti díry i do zbytku těla.“

Muž úporně přikyvoval a z čela se mu lil pot. Simon mu vytáhl roubík.

„V pracovním křídle paláce.“ Muž se mezi jednotlivými slovy zajíkal. „Ve třetím patře. V jihozápadním rohu.“

„Jak mám vědět, že mi nelžeš?“ Simon mu přiložil pistoli ke druhému rameni.

„Ne, ne.“ Muž se pokoušel vstát a celý se klepal bolestí. „Ukážu vám to.“

Simon mu pomohl vstát a usadil ho zpátky na židli. „Potřebuju rozvázat ruce,“ muž kývl bradou ke klávesnici.

Simon se na něj zamračil. „Jestli nebudeš sekat dobrotu a o cokoli se pokusíš, tak už ti ty ruce nikdy k ničemu nebudou.“ Přeřezal mu pouta.

Muž začal levou rukou ťukat do klávesnice, zatímco pravačka mu ochable visela podél boku a košilí se propíjela tmavorudá krev z obou střelných ran, stékala mu po paži a kapala na podlahu. Na monitoru naskočil obraz; Michael s Buschem přihlíželi, jak ho muž zaostřuje.

A najednou byla na monitoru Susan, tvář měla krásnou a vzpurnou, přesně jak si ji Michael pamatoval. Hrozně se mu ulevilo. Celou dobu nemohl vypudit z koutku mysli obavy, že až dorazí, najde ji už mrtvou. Ale byla naživu, seděla sama v pokoji, netrpělivě podupávala a rozhlížela se kolem.

Michael se posadil k vedlejšímu počítači a pustil se do práce. Bezpečnostní systémy řídil server speciálně věnovaný tomu účelu. Na něm byly uloženy i všechny nahrávky z bezpečnostních kamer za poslední tři dny. Michael našel připojení k internetu a během pár minut změnil nastavení a začal přes internet nahrávat potřebná data.

Simon otočil hlídače na židli čelem k sobě. „A kde je Julianova matka?“

„Kdo?“

Simon mu zvedl pistoli k hlavě.

„Ne, ne, ne. Já… Ve výzkumném centru, v dolním patře.“ Muž stiskl několik kláves a na obrazovce naskočil nový výjev.

„Kde je?“ Simon si pátravě prohlížel vnitřek výzkumného centra.

„Tady v chladicím boxu.“ Hlídač ukázal na velký box u vzdálenější stěny místnosti.

„V chladicím boxu?“

Muž se na Simona podíval, jako by mu nešlo do hlavy, že to nechápe. „Je mrtvá.“

Simonovi se povedlo zachovat pokerovou tvář, ale Michael smutek a vztek zakrýt nedokázal.

„Nevěřím ti,“ řekl Simon věcně.

„Přísahám, že tam je, na večer mají naplánovanou pitvu.“

„Proč ji chtějí pitvat?“ zeptal se Busch znechuceně.

„Žádná pitva nebude,“ prohlásil Simon. Zasadil hlídači úder do krku a ten se v bezvědomí zhroutil na stůl.

Zase ho svázali, dali mu roubík a odvlekli ho stranou, aby jim nepřekážel. Michael spěšně mačkal klávesy, až zjistil, jak přehrávat záznamy z jednotlivých bezpečnostních kamer. Našel nahrávku z výzkumného centra a vyvolal na monitoru obraz liduprázdné místnosti. Obraz byl statický, ale to se změnilo, když Michael přetočil nahrávku o kus zpátky. Rázem se ocitli o několik hodin dřív, kdy v laboratoři byli dva lidé. Michael nahrávku pustil. Spatřil Genevievu přivázanou na lůžku, s kapačkou zavedenou do paže. Vedle ní stál Julian, rukou se opíral o stojan s infúzí. Naklonil se těsně k matce a zadívali se jeden druhému do očí. Ten němý výjev Michaela děsil; viděl je, jak spolu mluví, ale neslyšel ani slovo, díval se, jak se Genevieva vzpírá proti popruhům, protože tuší, co přijde. Busch se odvrátil, protože se na to nevyhnutelné utrpení nechtěl dívat, ale Michael se Simonem ne. Nedokázali od dění na obrazovce odtrhnout oči, přihlíželi, jak Julian mačká píst injekční stříkačky a vstřikuje něco do sáčku s infúzí. Genevieva náhle celá strnula a tělo se jí začalo zmítat v křečovité agónii; vytřeštila oči a její rty zformovaly neslyšný výkřik. Zdálo se, že trvá celou věčnost, než jí tělo konečně ochablo. A Julian na ni celou tu dobu upřeně zíral, oči měl jen kousíček od jejích a beze špetky emocí sledoval, jak jeho matka surovým způsobem umírá.

Michael, Simon a Busch neřekli ani slovo, každý z nich se po svém v duchu vyrovnával s tou matkovraždou, která se před nimi odehrála. Když se Michael podíval na Simona, neměl sebemenší pochybnost, co Simon udělá. Zabije Juliana a nedovolí Michaelovi ani Buschovi, aby se mu v tom pokusili zabránit.

Pípnutí počítače, který dostahoval soubor, vytrhlo Michaela z úvah. Obrátil pozornost zpátky k monitoru, na kterém byla Susan. Seděla u stolu plného jídla a vypadala klidně; nebylo na ní znát rozrušení ani strach. Michael od ní odtrhl pohled a vlezl pod stůl. Našel kabel od počítače a sledoval ho ke skříňce na protější straně místnosti. Uvnitř byly dva servery, hučely a svítily na nich kontrolky. Michael vytáhl z kapsy flash disk, sáhl dozadu za server a zastrčil flash disk do USB portu. Během několika vteřin se program načte do systému a za deset minut vypne server a všechny s ním spojené funkce. Byl to jeho oblíbený podomácku vyrobený virus, vždycky jím po sobě naprosto bezpečně zametl stopy.

„Můžeme jít,“ řekl tiše a zase skříňku zavřel.

Když se teď dozvěděli, že Genevieva je po smrti, panovala v místnosti zasmušilá atmosféra. Všichni tři zamířili ke dveřím.

„Změnil jsem plány,“ prohlásil Simon.

„Nemůžeš vyrukovat po Julianovi, dokud odtud nedostaneme Susan.“

„Nenechám je, aby Genevievino tělo někde pohodili.“

„Simone, nemůžeme ji odtud vláčet.“

„Zavraždil ji, Michaeli. Požádala mě, abych jí po smrti splnil poslední přání, a já jí to slíbil.“

„Jaké přání?“

„Uvidíš.“

Michael by se s ním rád hádal, ale věděl, že se mu stejně nepovede zvrátit jeho rozhodnutí.

„Víš jistě, že se k Susan dostaneš?“ zeptal se Simon.

„O mě si nedělej starosti.“

„Blbost,“ prohlásil Busch. „Musíme zůstat spolu.“

„Nemáme čas. Běž s ním,“ řekl mu Michael a kývl bradou k Simonovi. „Jestli jeden z nás selže, třeba uspějí aspoň ostatní. Vy dva běžte pro Genevievu; Bůh dopřej klid její zmučené duši. Máte na to patnáct minut, víc ne.“

Vykoukli ze dveří. A pak beze slova zmizeli v noční temnotě.

60

Výzkumné centrum se nacházelo necelého půl kilometru od hlavní budovy. Stavení zbudované ze stejných hrubě opracovaných kamenů jako někdejší klášter původně sloužilo k parkování kočárů, nechyběla tu obrovská stáj a jezdecká dráha. Zatímco zvnějšku si zachovávalo původní vzhled, vnitřek byl kompletně přestavěn na supermoderní lékařské zařízení; nalézala se tu dvacetilůžková nemocnice s lékařskou pohotovostí a v zadní části a v podzemí byly špičkové výzkumné laboratoře.

A právě tam zamířil doktor Lloyd se třemi asistenty. Vladimír Skovokov si v laboratoři nechal kvůli svým experimentům zřídit chladicí boxy, jaké bývají v márnicích, a krom toho také zvláštní chladicí systém, který udržoval v samotném operačním sále konstantní teplotu jeden stupeň Celsia. Tím se minimalizoval rozklad pokusných subjektů při vlastním provádění experimentů.

Lloyd otevřel dvířka chladicího boxu; neubránil se pomyšlení na paralelu mezi márnicí a kuchyní restaurace. Tělo Genevievy Ziverové bylo milosrdně zahaleno plátnem, ale tvář zakrytou neměla. Lloyd odvrátil oči a pokřižoval se; doufal, že tím aspoň trochu zaplaší noční můry, které ho z pohledu do jejího nevinného poklidného obličeje budou pronásledovat ještě celé roky.

Když jim Julian poručil, ať její tělo rozřežou a vyjmou z něj orgány, aby se daly podrobit lékařskému výzkumu, vzalo jim to dech. Vždyť je to jeho matka. Ale Julian neprojevoval sebemenší smutek ani náznak citu vůči té ženě, která ho vychovala a kterou zabil, když se ji před hodinou pokoušel přimět, ať mu prozradí tajemství zlaté truhličky.

Zatímco o truhličce jim Julian poskytl veškeré informace, o téhle ženě věděli jen a pouze to, že je jeho matka. Jestli biologická, nebo adoptivní, to netušili. Věděli, že vyrůstal v sirotčinci, ale neznali žádné detaily z jeho života krom toho, co oficiálně zveřejnila Boží pravda. A bylo jim jasné, že informace v propagačních materiálech jsou přikrášlené. Sami četli nejrůznější firemní a lékařské materiály, v nichž si autoři dovolili básnickou licenci, aby vypadali v očích veřejnosti líp – a Julian si počínal zrovna tak. Ale proč chce rozkuchat tělo své vlastní matky, to přesahovalo jejich chápání.

Stáli nad Genevievou a žasli nad její dokonalou pletí bez poskvrnky, bez jediné pihy či jizvy. Zuby měla naprosto bez kazu a dokonale bílé, takže vypadaly jako v den, kdy se vyklubaly z dásní. Lloyd si říkal, že je překrásná, a naplňovalo ho to lítostí. Tahle žena mohla žít ještě dlouho, ale místo toho zemřela při výslechu. Bylo to podobné, jako když někdo dennodenně cvičí, vyhýbá se všem neřestem a jí jenom ty nejzdravější pokrmy, aby si prodloužil život, a pak ho jednoho krásného dne srazí autobus. Takový člověk se vzdal všech životních potěšení, aby žil co nejdéle, a nebylo to k ničemu. Zbytečně si upíral smyslové slasti, zbytečně vedl život, v němž vládla touha po kvantitě nad kvalitou.

Lloyd sledoval, jak mu ve studeném vzduchu jde pára od pusy, a byl rád, že si pod lékařský plášť vzal ještě jeden svetr navíc. Ale ani deset svetrů by ho nedovedlo uchránit před chladem, který ho trýznil uvnitř. Genevieva mu připadala dokonalá a nedokázal se zbavit pocitu, že tím, k čemu se chystá, zneuctí její duši, zákeřně ji připraví o podstatu její bytosti. Měl pocit, že se proviní vůči Bohu.

Ale jak se mu stávalo často, vědecká mysl zvítězila nad iracionálními obavami vycházejícími ze srdce a ukonejšila jeho svědomí. Ospravedlnil si sám před sebou, že jen vykonává svou práci.

S úsměvem se podíval na ostatní doktory. „Tak co, pánové, dáme se do toho?“

61

Michael stál v lese naproti pracovnímu křídlu Julianova sídla, nedaleko od útesů shlížejících na moře. Elegantní novostavba měla tvar obrovského písmene C. Přistavěli ji teprve před dvěma roky a ještě zvětšili už beztak majestátní sídlo a umocnili jeho pověst skutečného moderního hradu. Původní čtyřpatrová budova pamatovala historii sahající celá staletí nazpátek. Korsické stavitele, kteří na ní pracovali, by ani ve snu nenapadlo, jaké budou její osudy – že se promění z královského paláce v klášter a pak v sídlo megalomana. Nové křídlo mělo velká dělená okna připomínající designem ta původní, omítka ještě zářila novotou, byla čisťounká, nepoznamenaná vrtochy počasí a zubem času. Byla to přehlídka luxusu, jaký je k vidění jen málokde na světě.

U vchodu postávali dva hlídači, ozbrojení a ostražití. Nechovali se lhostejně jako ostatní, kteří v areálu jen rutinně vykonávali svou běžnou práci; tihle dva hlídali něco konkrétního.

Michael se přikradl k boční straně budovy. Byla obrácená k lesu a na rozdíl od zadní strany na ní nebyly žádné balkóny, po kterých by se dalo snadno vyšplhat vzhůru, ani dveře, kterými by se mohl vloupat dovnitř. Okna v prvních dvou podlažích byla úzká a vysoká, na šířku neměla víc než třicet centimetrů. Třetí patro ale vypadalo slibně; okna tam byla velká a zdobená a hlavně dost široká na to, aby jimi prolezl.

Michael si prohlížel zeď; spáry mezi velkými kameny byly jen něco přes centimetr hluboké. Zajel prsty dovnitř a začal šplhat vzhůru. Byl to vcelku snadný výstup, hrubě otesané kameny a spáry mezi nimi poskytovaly dostatečné úchyty. Vyšplhat do třetího patra mu netrvalo ani minutu. Okno mělo dvě skla a mezi nimi vzduchoprázdno, aby z místnosti neunikalo teplo. Bylo zevnitř zavřené. A dokonce ani ve třetím patře nezanedbal Zivera bezpečnostní opatření – okno bylo napojené na alarm a blikající červená kontrolka potvrzovala, že je zapnutý. Při otevření okna by čidlo zareagovalo a alarm by se spustil.

Michael vytáhl nůž a zajel jím uprostřed mezi okenní křídla. Projel čepelí mezi nimi a uvolnil západku. Pevně se přidržoval okenní římsy a do prstů na rukou i na nohou dostával z té vratké polohy křeče. Podíval se na hodinky – ještě deset vteřin. Upíral pohled na kontrolku. A ta znenadání zhasla. Virus, který nainstaloval do centrálního serveru, vyřadil bezpečnostní systém z provozu právě včas.

Michael otevřel okno, proklouzl jím dovnitř a neslyšně přistál na mramorové podlaze. Tiše procházel chodbou a nahlížel prosklenými dveřmi z masivního dřeva do elegantních kanceláří zařízených nábytkem z leštěného mahagonu, ve kterých nechyběly těžké sametové závěsy a čerstvě nařezané květiny. Tohle nemělo s náboženstvím nic společného, tady neplatila žádná skromnost a slib chudoby. Tohle bylo ústředí Ziverových operací, tady vytvářel image, kterou ukazoval světu, tady se sepisovaly fiktivní příběhy a sestavovaly brožurky na křídovém papíře, které se rozdávaly členům, zatímco méně chvályhodné počínání se pečlivě skrývalo.

Michael nakoukl do posledních dveří a spatřil konferenční místnost. Srdce se mu rozbušilo rychleji. Na stole se povalovaly obaly od jídla a noviny. V rohu byla zavěšená televize, na které běželo se staženým zvukem vysílání CNN. Michael se zhluboka nadechl a otevřel dveře.

Ale Susan tam nebyla.

Zničehonic zhasla světla a místnost se ponořila do tmy. Michael se vrhl k zemi, vytáhl pistoli a úporně se snažil rozkoukat.

Dveře se rozlétly a dovnitř vpadlo osm hlídačů. Všichni na něj namířili puškami. Mohl by párkrát vypálit, ale věděl, že by to nebylo k ničemu; vmžiku by ho zabili a Susan by přišla o naději na záchranu. Pustil pistoli a zůstal ležet na zemi. Strážci ho obestoupili.

Dva se sehnuli a zvedli ho do křesla. Světla se zase rozsvítila a do místnosti vkráčel Julian. Byl dokonale upravený, stejně jako když se s ním Michael setkal poprvé, každičký pramínek vlasů měl přesně na svém místě, sako nažehlené a beze smítka prachu, jako by si ho zrovna oblékl. Zeširoka se usmíval, ale nebyl to veselý úsměv – byl vítězoslavný. „Řekl jsem vám, že ji zabiju, když se nezachováte přesně podle mých pokynů.“

Michael se na něj mračil a v duchu si nadával, že se nechal vlákat do pasti.

„Řekl jsem vám, abyste mi přinesl tu truhličku a o nic se nepokoušel, a co vy – vloupáte se sem a hrajete si na hrdinu. Hmm. A to všechno kvůli Susan,“ pronesl Julian věcně.

„Jestli ji zabijete, nedostanete nic,“ prohlásil Michael a jen doufal, že to zní přesvědčivě. „Jestli zemře, tak tu truhličku nikdy nezískáte.“

Vtom Michaela někdo zezadu neurvale vytáhl na nohy, a když ho otočil, Michael se ocitl tváří v tvář Fetisovovu bílému slepému oku. Podsaditý ruský generál se zakřenil a pak Michaelovi sebral zbraně, strhl mu z ramene vak a odhodil ho na konferenční stůl. Otevřel ho a sáhl dovnitř. Vytáhl dvě horolezecké skoby, čtyři zásobníky s náboji a oranžovou lékárničku. Otevřel ji – uvnitř byly obvazy, vata, injekční stříkačky.

Fetisov zvedl obvaz a rozchechtal se. „Pochybuju, že tohle vám pomůže.“

Z chodby se ozval ruch; do místnosti vešel další hlídač a něco Julianovi pošeptal. Julian se usmál a vyšel na chodbu.

Michael civěl na své věci rozházené po stole. Zamračil se na Fetisova. Pak přejel pohledem osm hlídačů, kteří stáli kolem a mířili na něj, připraveni kdykoli vystřelit.

Julian se vrátil a natáhl k němu ruce. „Co jste to povídal?“

Michael zůstal nevěřícně zírat na předmět spočívající na Julianových dlaních. Působil tak neškodně, jako by to byl jen umělecký artefakt, který dosud stál někde ve vitrínce. Ten předmět vypovídal o jednom jediném – Julianovi lidé pronikli do letadla. A z toho plyne, že Stephen Kelley, otec, kterého právě znovu našel, otec, kterého dosud pořádně nepoznal, je s největší pravděpodobností po smrti. Julian před ním totiž držel truhličku – třpytila se ve vší své zlaté nádheře.

„Opravdu se vyplácí mít své lidi všude. A znát své nepřátele,“ řekl Michaelovi. „Je ironie osudu, že nejkrutěji nás dokáží zradit ti, které považujeme za nejvěrnější přátele.“

Julian ustoupil stranou, takže Michael konečně viděl ze dveří. Na chodbě stál jeho otec, ve tváři neproniknutelný výraz.

„Jeden nikdy neví, komu se dá věřit, nemám pravdu, Stephene?“ zeptal se ho Julian.

Ale Kelley mlčel.

Michaelovi se svíral žaludek, netušil, kam až ta zrada sahá, ale vtom se mu rozbřesklo. Na palubě letadla byl někdo, komu neměli věřit.

A v tu chvíli vstoupil do místnosti Martin. Beze slova přejel pohledem od Michaela ke Stephenovi.

„Martine,“ obrátil se k němu Julian, „co kdybys vzal svého dobrého přítele pana Kelleyho do vinného sklípku a nabídl mu skleničku Mouton Rothschild, ročník 1982?“

Martin se usmál od ucha k uchu, vzal Stephena za paži a odvedl ho pryč.

62

Kulka prolétla hlídači hlavou a zaryla se do bočních dveří výzkumného centra. Na druhého hlídače byly potřeba výstřely dva. Simon je oba zlikvidoval zpoza travnatého pahorku za silnicí, kde se skrýval. Doběhli s Buschem ke dveřím a vtáhli obě mrtvoly do budovy. Zdálo se, že kromě těch dvou tu nikdo není. Proběhli malým vestibulem a zastavili se u otevřených dveří vedoucích na požární schodiště.

„Hlídej tady,“ poručil Simon Buschovi. „Za minutku jsem zpátky.“

„Co chceš dělat?“ zeptal se Busch. V rukou svíral pušku. „Sám ji neuneseš.“

„Nebudu ji nikam nosit.“ Simon se na něj podíval. „Chystám se ji zpopelnit.“

„Zpopelnit?“ zopakoval šokované Busch.

„Výslovně si to přála.“ Simon vykročil po schodech dolů.

„Všechny nás vyhodí do povětří,“ zamrmlal Busch, zvedl pušku, aby byl nachystaný k výstřelu, a zadíval se ze dveří ven do noci.

Simon se vnořil do dlouhé chodby. Hlavní světla byla zhasnutá, což ho přimělo zostražitět. Sáhl do tašky a vytáhl pět náloží. Sehnal je v Moskvě; ruský mafián, který ho vybavil i střelnými zbraněmi, si za ně účtoval pět tisíc dolarů za kus. Když se směs hořčíku, korditu a sodíku vzňala, dosahovala teplot přes třináct set stupňů Celsia a dokázala zlikvidovat budovu během pár minut. Ale Simonovi nešlo o likvidaci budovy.

Přišel splnit slib, který dal Genevievě.

Jak procházel chodbou, vzduch byl čím dál chladnější. Osvětlení poskytovala jen slabá nouzová světla a chodbu křižovaly dlouhé temné stíny. Dveře výzkumné laboratoře zely dokořán. A teplota dál klesala, za chvíli už mu šly od úst obláčky páry.

Když se přiblížil k otevřeným dveřím, přivítal ho surreálný pohled. Vlhký letní vzduch, který sem pronikal otevřeným vchodem, se na dveřích vysrážel do bílé námrazy a nad podlahou se kroutily mlžné cáry a vířily při každém Simonové kroku.

Simon dveřmi prošel dovnitř. Rozhlížel se, držel se zády u stěny a bokem se krůček po krůčku kradl místností. Na prázdný operační stůl uprostřed svítily reflektory a vedle něj stály podnosy se sterilizovanými nástroji. Všechno bylo nachystáno k pitvě.

Simon s namířenou zbraní stůl obešel a strnul. Na podlaze leželi čtyři mrtví, kolem hlav měly kaluže nachově rudé krve, ze kterých v ledovém vzduchu stoupala pára. Simon si prohlédl nejbližšího z nich – na jeho jmenovce stálo Lloyd – a viděl, že muž má na čele přímo nad pravým okem drobnou dírku.

Simon zůstal stát, rozhlížel se kolem a pokoušel se přijít na kloub tomu, co se tady odehrálo. Nikde žádný nepořádek, všechno bylo na svém místě; na podnosech byly vzorně vyrovnány skalpely, pilky na kosti a jehly a čekaly na pitvu, ke které nedošlo. Vypadalo to, že doktory někdo zaskočil, museli umřít během pár vteřin. Neměli vůbec čas zareagovat. Nikde nebylo ani stopy po tom, že by se snažili bránit nebo přivolat pomoc; všechny telefony spočívaly ve vidlicích, mobily měli připnuté u pasu, nikde se nepovalovaly žádné improvizované zbraně, kterými by se pokoušeli odrážet útok.

Simon nemarnil čas, došel k chladicímu boxu a otevřel dvířka. Křečovitě svíral kličku, až ho rozbolely prsty, a hleděl do prostoru uvnitř, velkého asi jako rakev. Vládla tam tma – a prázdnota. Zaletěl pohledem zpátky k operačnímu stolu.

Myšlenky se mu rozběhly o sto šest.

Genevievino tělo je pryč.

63

Michael procházel dlouhou chodbou v suterénu speciální laboratoře; nikde ani živáčka až na čtyři muže, kteří ho hlídali ze všech stran, a nakrátko ostříhaného Rusa, který kráčel vpředu a nesl zlatou truhličku. Během téměř kilometrové cesty, kterou ušli od hlavního sídla, nepromluvil Fetisov na Michaela ani slovo, jako by byli úplně cizí lidé a navzájem se nebrali na vědomí. To ovšem ani náhodou neplatilo. Kdyby se Michaelovi naskytla příležitost, neváhal by zabít toho parchanta, který se skrýval za slupkou bodrosti a šarmu, parchanta, který unesl Susan a všechny je zradil.

„Fetisove!“ křikl na něj.

Rus se otočil a zadíval se na něj zdravým okem. Zvedl zlatou truhličku. „Povídal jsem ti, že dovedu obstarat ledacos.“

Před velkými dveřmi hlídači Michaela zarazili. Fetisov s truhličkou zmizel v laboratoři za rohem. Jeden z hlídačů vytáhl klíč, odemkl dveře a postrčil Michaela do malé bílé místnůstky plné klecí se zvířaty. Zvířata vydávala zvuky, které člověku připomínaly procházku v zoo, ale jakmile dovnitř vešel Michael, rázem ztichla.

U jedné z klecí postávala Susan, tváře měla zbrocené slzami, oči unavené a podlité krví. Když se ohlédla a spatřila Michaela, chvíli zůstala stát jako přikovaná a ve tváři se jí vystřídala paleta emocí. A pak k němu došla, objala ho a přitiskla se k němu.

„Bála jsem se, že jsi…“ Hlas se jí zlomil.

„Já se o tebe bál taky. Ublížili ti?“

Zavrtěla hlavou.

Objal ji a dolehla na něj nesmírná úleva; Susan žije. Pevně se k sobě tiskli a vychutnávali si tu chvíli. Bylo to poprvé od Maryiny smrti, kdy Michael někoho pořádně objal. Cítil vnitrní teplo a klid, bylo mu báječně, měl pocit, že možná dokáže znovu otevřít své srdce.

Rozhlédl se po místnůstce. Jediné stropní světlo ozařovalo osamělý stůl. Všechna zvířata a ptáci byli zticha, jako by vytušili, že se blíží jejich konec. Protější stěna místnosti byla prosklená, po straně visel roztažený závěs. Michael se na Susan konečně podíval.

Zvedla tvář od jeho hrudi a pohlédla mu do očí. „Co Stephen?“

„Zatím žije. Utekl jim, ale zase ho zajali.“ Michael se zasmušil. „A poděkovat za to může Martinovi.“

Susan užasle zavrtěla hlavou.

„Všechny nás zradil,“ řekl Michael. „Tebe, mě, Stephena.“

„Mají pravou truhličku?“

Michael se jí zadíval do očí a pousmál se. „Tys tu truhličku otevřela.“

„A tys tušil, že to udělám, viď?“ usmála se zahanbeně Susan. Styděla se, že správně předvídal její slabinu. Ale nedovedla se hněvat, byla prostě jen ráda, že je Michael naživu.

„Susan, mají tu truhličku vedle v laboratoři.“ Michael ji pustil a začal přecházet po místnůstce, ohmatával klece, díval se na plaché živočichy, prohlížel si světlo a elektrické vedení. Přejel rukou po skle zapuštěném ve zdi. „Musíme odtud vypadnout, než ji otevřou.“

„Viděla jsem tu laboratoř, je špičkově vybavená a prý se v ní dá bezpečně izolovat jakýkoli virus nebo choroba.“

„Toho se nebojím, mně spíš dělá starost výbuch.“

„Výbuch? Jaký výbuch?“

„Výbuch, který zlikviduje celou budovu.“

„Cos udělal, Michaeli? Co tam vedle mají?“

„Dvě a čtvrt kila semtexu v dárkovém balení ve zlatě, dost na to, aby to celou tuhle stavbu srovnalo se zemí.“ Michael mrkl na hodinky. „Ani ne za dvacet minut to otevřou a vyhodí nás do povětří.“

Susan na něj civěla. „Kolik těch truhliček jsi v Liberii sebral?“

„Vzal jsem si jich pár navíc.“

„Kdo všechno o tom ví?“

„Jenom ty, já a táta,“ odpověděl Michael a dál dumal, jak se dostat ven.

Když Michael v Rusku nasedl do letadla, okamžitě se odebral do Stephenova soukromého pokoje vzadu a posadil se ke stolu. Vytáhl z potápěčské tašky dvě zlaté truhličky, bedničku s nářadím, lékárničku, mobil a plechovku s oranžovým sprejem.

Otevřel kabelu se Simonovým arzenálem a začal se v ní přehrabovat: zápalné bomby, náboje, semtex, puška rozebraná na části, dvě pistole. Kvapně se pustil do práce. Rozebral mobilní telefon a vyndal z něj baterii. Otevřel nepravou zlatou truhličku, umístil baterii pod víčko a od ní natáhl dráty k pantům, kam umístil spínač. Vyzkoušel, že elektrický obvod funguje, několikrát krabičku otevřel a zavřel, aby se ujistil, že spínač reaguje, jak má. Pak dovnitř napěchoval semtex, kolik se ho tam vešlo, umístil do něj rozbušku a zaklapl víko. Strčil do jednoduchého zámku šroubovák, zamkl truhličku a odložil ji.

Přisunul si pravou truhličku, Albero della Vita, která měla na víku překrásně vyrytý strom života a která byla ještě mnohem ničivější než zařízení, které právě vyrobil. Popadl bílou umělohmotnou lékárničku a otevřel ji. Uvnitř byly obvazy, vata, náplasti, injekční stříkačky, dezinfekce, nit na šití stehů a nůžky. Vyprázdnil lékárničku, převracel ji v rukou a důkladně si ji prohlížel. Byla o trochu větší než zlatá truhlička, ale ne dost velká, aby se do ní truhlička vešla. Michael vytáhl nůž, sloupl z lékárničky nálepky se symbolem červeného kříže a rozřezal ji na šest kusů. Pak zase sáhl po zlaté truhličce, začal ji obkládat plastem a vyrábět odklápěcí falešné víko, pod nímž vznikne falešný mělký prostor. Když byl hotov, sáhl po oranžovém spreji, kterým si značil cestu v podzemním bludišti pod Kremlem, a nastříkal svůj výtvor na oranžovo.

Jakmile rychle schnoucí barva zatvrdla, oblepil krabičku samolepkami s červeným křížem. Zvedl falešné víko a naskládal pod něj obvazy, vatu, injekční stříkačky a ostatní lékařské potřeby, zaplnil jimi mělký prostor, jak jen to šlo, a zakryl pravdu schovanou pod falešným dnem. Zadíval se na oba výtvory – oba byly smrtelně nebezpečné. V tu chvíli ještě netušil, co s nimi provede. A teď, když seděl se Susan v místnůstce přiléhající k laboratoři, kde se Ziverovi lidé chystali falešnou truhličku otevřít, začínal svého nápadu litovat.

64

Doktor Habíb převzal od Fetisova zlatou truhličku a pokývnutím mu naznačil, že zase může jít. Zašel do laboratoře a položil truhličku na podstavec v hermeticky uzavíratelné místnosti. Kolem se rozlehlo hučení, jak se rozběhly klimatizační jednotky. Do místnosti vešel Hal Jenkins oděný v bílém plášti; vlasy měl rozcuchané, oči ještě opuchlé, jak ho vyburcovali ze spánku. „Tak co, zase se ženeme za chimérou?“

„Mně se zrovna zdálo, jak si hovím s flaškou prvotřídního vína v Řecku na pláži,“ posteskl si Habíb.

„Měl bys začít normálně žít. Když někdo o vínu jenom sní, tak to je fakt ubohost.“ Jenkins zapnul mechanické paže. Rozsvítil světla a zlatá truhlička se rázem rozzářila, jako by na oltáři očekávala uctívání. „Ta bednička vypadá úplně stejně jako ta předchozí.“

„No, jestli vypadá stejně i vevnitř, tak aspoň budu za dvacet minut zpátky v posteli,“ řekl Habíb a přiklopil truhličku průhledným poklopem. „Kde se fláká Lloyd?“

„Netuším. Ale ani mě nenapadne na toho arogantního parchanta čekat.“

„Dobré ráno, pánové,“ ozval se z reproduktorů Julianův hlas.

Jenkins vklouzl do rukavic a protáhl si ruce. Mechanické paže okamžitě zareagovaly a předvedly pohyb po něm. Připadal si jako atlet připravující se na závod. Protáhl si krk, zakroutil jím ze strany na stranu, rozpažil a mechanické paže po něm pohyb zase zopakovaly.

„Potřebujeme tak patnáct minut, abychom tady všechno pozapínali a nachystali,“ oznámil Habíb tomu vševědoucímu hlasu v reproduktorech.

„Dejte mi vědět, až budete připraveni,“ poručil Julián a pak v reproduktoru cvaklo a ztichl.

Habíb zapnul počítače, snímače a analyzéry, spustil nahrávání a zaostřil všechny kamery. Načetl na zkoušku vzorek vzduchu a čekal, jestli počítač správně zareaguje.

Jenkins zvedl levou mechanickou rukou šroubovák, který ležel vedle truhličky, najížděl jím k zámku a zase ho odtahoval. Kroutil jím jako kasař, který se pokouší vypáčit zámek sejfu. „Čekám, až mi dáš signál.“

65

„Kolik let je to, Martine?“ zeptal se Stephen, když procházeli prostorným sklepením kolem udržovaných kádí a ohromující sbírky vín, která měla nedozírnou cenu.

„Kolik let jsem stál v tvém stínu?“ opáčil Martin s namířenou pistolí.

„V mém stínu?“ ohradil se Stephen. „Tys mi jako jediný stál po boku od chvíle, kdy jsem založil právní kancelář.“

„Kdy jsme spolu založili tvoji kancelář, abych to upřesnil.“

Chvíli kráčeli v tíživém tichu.

„Stál jsi mi po boku za všech okolností,“ vyhrkl nechápavě Stephen. „Prokristapána, vždyť jsi mi pomáhal nést Peterovu rakev. Když jsi na jeho pohřbu mluvil o nás, o rodině a potřebě držet spolu – to všechno byly jenom falešné řeči?“ Zastavil se a otočil. „Netvrd mi, že jsi propadl tomuhle absurdnímu náboženství!“

Martin se rozesmál a mávl pistolí, aby Stephenovi naznačil, že má jít dál. „Ani náhodou. Před pár lety jsem si je proklepl, přišlo mi to směšné, ale Boží pravda se mi nepřestávala podbízet. Dostal jsem od nich e-mail s fotografií Genevievy Ziverové, té ženské, co tě navštívila – psalo se v něm, že je to Julianova nezvěstná nemocná matka. Tak jsem jim zavolal. Nic jsem za to nechtěl. Přišlo mi, že jsem se zachoval správně.“ Martin se odmlčel a pak pokračoval. „Zamávali mi před nosem nabídkou. Takovou, jaká se neodmítá. Vezmi si prachy a sekej latinu, nebo tě odděláme. Neměl jsem moc na vybranou. Ale čím víc jsem o tom přemýšlel… Všichni pracují pro tebe, Stephene, vydělávají ti peníze – řekl jsem si, že je načase, abych to projednou byl já, kdo vrhá stín.“

„A co Susan – tos ji klidně zaprodal?“

„Ale no tak, vždyť je to jenom protivná rozmazlená holka.“ Martin se držel půl metru za Stephenem, nepřestával na něj mířit a vedl ho ke schodům na vzdáleném konci sklepa. Sešli po nich do tmavé prostory vyhloubené v zemi, která příkře kontrastovala se vším nahoře. Stephenovi chvíli trvalo, než se jeho oči přizpůsobily tmě a pochopil, kde se to ocitli. Podél stěny stály hrobky osvětlené šňůrou slabých žárovek zavěšenou pod stropem. Páchlo to tu stářím, zatuchlinou a plísní. Nebýt elektrických světel, měl by pocit, že vkráčeli do dávné minulosti. Prošli kolem hrobek Charlotty a Yvese Trepauntových a doktora Roberta Tannera, které působily pozoruhodně nově oproti jiným, stovky let starým hrobům v tomhle temném podsvětí. Konečně se zastavili u otevřené hrobky.

Stephen měl co dělat, aby se ovládl a neskočil po tom muži, kterého tolik let pokládal za svého nejlepšího přítele. „Když ses mi vloupal do sejfu a ukradl tu truhličku, sebrals mi i zbraň? Je to moje pistole?“

Martin ho namísto odpovědi dloubl hlavní do zad. „Z tohohle úhlu pohledu jsi ji ještě nezkoumal, co?“

„Je to moje oblíbená zbraň, Martine.“

„Postarám se, abys ji měl s sebou v hrobě. Vzdám ti tím poslední hold.“

„Našel jsem syna.“ Stephen se obrátil a zadíval se Martinovi do očí. „A ty ho klidně pošleš na smrt?“

„Aspoň se zase brzy setkáte.“

Stephen ho vší silou praštil do tváře. Ulevil si tím, stejně jako když zamlada ztloukl někoho v boxerském ringu. Dal do té rány veškerou zuřivost, veškerý vztek nad tím, že ho unesli, že ztratí Michaela. Martin zavrávoral, ale neztratil rozvahu. Bez prodlení začal pálit, během pouhých pár vteřin vystřelil pět ran. Zblízka. Iresk se ohlušivě rozléhal kolem. Ale Stephen se k němu pořád blížil.

„Michael je chytrá hlava, nabil ty pistole slepými náboji. Měl pravdu, nikomu se nedá věřit. Tvrdil, že musíme být podezíraví, že někdo Juliana celou dobu zásobuje informacemi. Ani ve snu by mě ale nenapadlo, že jsi to ty.“ Vyrval Martinovi pistoli z rukou a znovu ho praštil, tentokrát ještě silněji. Do pěstí se mu vlil všechen hněv, který se v něm vzedmul. Martin se pokoušel bránit, ale nic nezmohl.

„Chtěl jsi mě zabít, ty hajzle.“

Stephen se přestal ovládat, přestal logicky uvažovat a jen tloukl toho muže, který ho zradil, který nejspíš poslal Susan a Michaela na smrt. Rozmáchl se a do poslední drtivé rány dal všechnu svou váhu i zuřivost. Udeřil Martina do spánku tak tvrdě, že mu roztříštil kost; cítil, jak se poddala a její úlomky se zabodly Martinovi do mozku. Zemřel, ještě než dopadl na zem.

Stephen sebral pistoli a vysunul z ní zásobník. Pak vytáhl z kapsy krabičku od doutníků, kterou dostal od Michaela; Michael mu jasně naznačil, že ji má otevřít až později. No, teď už je později. Otevřel ji a vytáhl z ní zásobník s ostrými náboji. Zasunul ho do pistole a zamířil ven z krypty.

66

Busch se Simonem se vyřítili z výzkumného centra a vběhli mezi stromy, aby se skryli.

„Jak to myslíš, že její tělo zmizelo?“ vypravil ze sebe Busch mezi hlasitým oddechováním. „Kam by se podělo?“

„Doktoři nebyli zrovna sdílní.“ Simon si za běhu nabil pušku.

„Kdo by kradl mrtvolu?“ podivil se Busch znechuceně.

„Nemám ponětí.“

„Tahle ženská mizí častěji než peníze z peněženky mojí ženy.“

„Tela těch doktorů ještě nestačila vychladnout – ať to udělal kdokoli, nemůže být daleko.“

„Na koho bys to tipoval?“

Simon neodpověděl, ale měl jisté podezření, ze kterého mu tuhla krev v žilách.

Stephen Kelley se hnal podél příjezdové cesty; takhle rychle neběžel snad už dvacet let. Věděl, kam Michaela a Susan odvedli, slyšel je, jak se o tom baví. A té budovy si všiml, když přes areál prchal poprvé, a viděl ji na mapě. A taky věděl, co ruský generál právě odnesl do jejích útrob.

Michael mu jako jedinému prozradil, co se v té zlaté truhličce skrývá. Narafičil ji na Juliana; předvídal, že by se jí mohli pokusit násilím zmocnit. Najmout si hlídače bylo prozíravé, ale nakonec to stejně nepomohlo. Upozorňoval Stephena, ať nepodceňuje přitažlivost, kterou truhlička na lidi působí; skrývá se v ní příslib, který dokáže zlomit i tu nejpevnější vůli a přimět lidi, aby hodili za hlavu přátelství. Nevěř nikomu, varoval ho Michael – ale sám v něj přitom důvěru vložil. Od syna, kterého zavrhl, to bylo pozoruhodné gesto. Podruhé už ho zavrhnout nehodlal. Přece nenašel ztraceného syna, jen aby ho vzápětí zase ztratil. Donutil se ještě zrychlit, držel se ve stínech, bedlivě sledoval, jestli někde nepostřehne pohyb, nezahlédne hlídače nebo jakékoli jiné nebezpečí, které by ho mohlo stát život.

A vtom je spatřil, přímo před sebou. Taky se pohybovali ve stínech. Zalil ho děs…, ale vzápětí opadl.

„Víš jistě, že jsou právě tady?“ zeptal se Busch. Krčili se padesát metrů od speciální laboratoře, ukryti v keřích. Laboratoř byla jediné stavení, které do komplexu Boží pravdy vůbec nezapadalo – třípatrová stavba ze skla a oceli příkře kontrastovala s ostatními budovami z hrubě opracovaných kamenů. U vchodu hlídkovali dva muži s puškami, ale nesoustředili se, zaujatě spolu klábosili.

„Stoprocentně,“ odpověděl Stephen, ani se po Buschovi neohlédl.

Simon ležel natažený na břiše, pušku opřenou na dvounožce. Zamířil na prvního hlídače a rychle přejel doleva ke druhému. Třikrát si ten pohyb vyzkoušel nanečisto. A když ho předvedl počtvrté, oba hlídači se mrtví skáceli k zemi; nedobrali se konce hovoru a ani nezjistili, co je to trefilo.

Simon popadl pušku a všichni tři se rozběhli ke vchodu a vklouzli dovnitř. „Prima trefa, kámo,“ pochválil Busch Simona a překontroloval si vlastní zbraň.

Podle vestibulu by nikdo neodhadl, že se jedná o budovu zasvěcenou vědeckým účelům – ozdobné podpěrné sloupy rozdělovaly vstupní halu na recepci a prostor určený k posezení. Na stolcích se povalovaly pamflety Boží pravdy, takže by si člověk mohl myslet, že se ocitl na faře. Busch jeden leták zvedl a prolistoval. „Taková kupa keců. Pánbíčkářské žvásty.“

Simon si prohlédl plán budovy pověšený na zdi, nakoukl do chodeb vedoucích do nitra stavby a na požární schodiště.

„Kde jsou?“ obrátil se Busch ke Stephenovi.

„Říkali, že je odvedou do laboratoře v nejdolejším patře.“

Vtom znenadání zvenku zarachotila palba a o stěny kolem zacinkaly kulky. Rachot sílil a kulek vestibulem svištělo čím dál víc. Okna se roztříštila, střepy se vysypaly dovnitř. Útok nepolevoval, naopak byl čím dál horší, jako by protivníků každou vteřinou přibývalo.

„Běž dolů,“ zavelel Simon Stephenovi, když se vrhli do úkrytu. „My ty chlapy udržíme v odstupu, ale musíte sebou hodit.“

Stephen se beze slova rozběhl po schodech dolů.

„Myslíš, že to zvládne?“ zeptal se Busch.

Zvenčí pořád přilétaly kulky, odrážely se od stěn a hvízdaly jim kolem uší, jako by se ocitli uprostřed válečné zóny.

„Dělej si starosti spíš o nás, on bude v pohodě.“

Busch pálil naslepo jednu ránu za druhou, i když vůbec netušil, jestli míří aspoň trochu správně. Už se v životě nejednou ocitl uprostřed přestřelky, ale nikdy ne uprostřed přestřelky takových rozměrů. Útočníci měli jednoznačnou početní převahu a zahnali je do kouta. Zaletěl pohledem k Simonovi; rád by věděl, jestli má nějaký nápad, jak se přes tu neviditelnou přesilu dostanou ven.

Madris Habíb se uvelebil na židli. Po laboratoři byly rozesety zlaté odlesky vrhané truhličkou. Už proběhla analýza zaměřená na biologickou kontaminaci – počítač vychrlil negativní výsledky. Test na výbušniny Habíb vynechal, protože nepředpokládal, že by v malé truhličce vytvořené před tisíci let mohlo něco takového být. „No tak fajn,“ řekl. „Tak se do té show pustíme.“

„Bezevšeho,“ řekl Jenkins, zvedl se ze židle a mnul si ospalé oči. Zase vklouzl rukama do rukavic a po bůhvíkolikáté si protáhl paže a prsty. „Už se nemůžu dočkat, až si zase potvrdíme, že se ženeme za přeludem.“

„Nevím nevím. Tahle bednička je mnohem těžší než ta první, něco v ní rozhodně je.“

„Pokud to není dlouhonohá blondýna, tak je mi to šumafuk.“ Jenkins sáhl mechanickou rukou po šroubováku. Druhou rukou přidržel truhličku, aby mu neujížděla, a namířil šroubovákem na klíčovou dírku. „Řekni panu Ziverovi, že jdeme na věc.“

Michael klečel u dveří a úporně se pokoušel zdolat zámek. Zkusil si vyrobit z kousků prázdné klece páčidlo, jenže byly příliš silné, takže nebyly k ničemu. Z téhle strany nebyla ve dveřích klíčová dírka; musel by tudíž vyháknout přímo západku a to se mu zoufale nedařilo. Podíval se na hodinky; už uběhlo dvacet minut. Čekal, že každou chvíli zaburácí výbuch. To snad není možné, aby se dostal takhle daleko a teď selhal, ztratil otce, ztratil Genevievu, a dokonce… Vzhlédl k Susan.

„To je dobrý,“ řekla.

Michael zavrtěl hlavou. „Ne, to není dobrý.“

Zase zkusil páčit dveře, teď už v tom bylo čiré zoufalství, lomcovala jím beznaděj, nad hlavou mu visela hrozba, že každou chvíli dojde k nevyhnutelné detonaci. Zaťal ruku v pěst a frustrovaně na dveře zabušil.

A vtom se nečekaně rozlétly. Michael skočil před Susan, aby ji ochránil. Dveře narazily s hromovou ranou do zdi. Michael vzhlédl.

Na prahu stál Stephen, usmíval se a v ruce držel pistoli. „Ahojky. Je načase dát si odchod.“

Busch se Simonem odráželi útok, kryli se za sloupy, které byly stěží dost široké, aby je zaclonily. Střídavě pálili po neviditelných nepřátelích. Nebylo pochyb, že ti mají výraznou početní převahu; příval kulek nebral konce kraje. A jakkoli se to zdálo nemožné, palba ještě zesilovala, mezi výstřely už nebyly ani kratičké pauzy. Vzduchem nepřetržitě létaly kulky, demolovaly vestibul, svištěly jim těsně kolem unavených těl. Kouř se mísil se zvířeným prachem a odletujícími úštěpky.

Busch zahlédl zákmit uniformy – jen nakratičko, ale bohatě mu to stačilo. Tahle uniforma se lišila od těch, které na sobě měli ostatní hlídači. Rázem pochopil, proč je útok veden tak profesionálně – neútočí na ně jen obyčejná ostraha, těmhle mužům dává pokyny voják, který ví, co na protivníky nejlíp platí. Simon taky vyhlédl ven, ale to už se generál zase přikrčil. Nikolaj Fetisov je zahnal do pasti a přesně věděl, jak si počínat.

Zničehonic jako by temný les kolem ožil a útočníci vzali ztečí hlavní vchod. Vzduchem hvízdaly stovky kulek, ničily už beztak rozstřílené dveře, drásaly zdi. Mužů bylo patnáct, v podřepu se blížili a od hlavní zbraní jim bez ustání šlehaly záblesky.

Busch se Simonem unisono stočili pohled k požárnímu schodišti a ani si nepotřebovali nic říkat. Simon sáhl do vaku, vytáhl zápalnou bombu a nastavil na digitálním displeji s červenými číslicemi deset vteřin. Zvedl pohled k Buschovi a napočítal na prstech pravé ruky do pěti. Pak bombu odjistil a hodil ji rozstřílenými dveřmi ven.

Ozval se křik a varování, ať se muži stáhnou zpátky; palba zničehonic ustala a útočníci se běželi schovat. Bomba explodovala, noc prozářil jasný záblesk. Ohlušivé zaburácení znělo spíš jako řev nějakého obrovského zvířete než jako výbuch. Simonovi bylo jasné, že to útočníky neodežene nadlouho, ale i ta chvilička stačila. Spolu s Buschem se šipkou vrhli zpoza sloupů na požární schodiště a jako o závod se po něm rozběhli dolů. Nebude trvat dlouho a smečka hlídačů, kteří se nemohou nabažit střelby, se vřítí zpátky dovnitř a odřízne jim únikovou cestu.

Jenkins zastrčil šroubovák do zámku zlaté truhličky. Pořád ještě byl ospalý a musel se snažit, aby soustředil roztěkané myšlenky.

„Na co čekáme?“ zazvučel z reproduktorů Julianův neodbytný hlas.

Jenkins zavrtěl hlavou a bylo mu úplně jedno, že na něm zaměstnavatel může postřehnout rozladění. Litoval, že se nechal tak snadno uplatit a zkompromitovat. Peníze, které Julian nabízel, působily jako mocné lákadlo, ale když teď poslouchal, jak se ten chlap, který nemá o vědeckém bádání ani páru, snaží chod věcí uspěchat, začínalo ho mrzet, že se zaprodal. Vzápětí rozmrzelost zahnal, protože si připomněl, kolik dostane, jestli dosáhnou úspěchu. Přiměl se soustředit, otočil šroubovákem a uvolnil západku zámku.

Busch se Simonem se řítili dolů po požárním schodišti a v půli cesty se srazili s Michaelem, Stephenem a Susan.

„Otočte se a běžte zpátky!“ zařval Simon a všichni vběhli do chodby v podzemí. Simon sáhl do tašky, vytáhl poslední dvě zápalné bomby a cestou je v chodbě nastražil.

„Nazdárek,“ řekl Busch Susan, když se ocitli bok po boku. Ale Susan mlčela jako zařezaná a v obličeji byla bledá jako stěna. Seshora už zase práskala palba, rozléhala se všude kolem, až měli pocit, že z nich každá hromová rána vysává život.

„Někde tu musí být únikový východ,“ křikl Simon, zatímco dál uháněli dlouhou chodbou.

Vtom se rozletěly dveře požárního schodiště a vynořil se z nich Fetisov s patnácti muži v patách. Rozběhl se přímo za nimi a chodbou třeskly výstřely. Fetisov vytáhl vysílačku, aby přivolal posily a nechal je zablokovat únikový východ, ale zdi v suterénu byly silné a clonily signál.

Michael rozrazil kovové dveře únikového východu, proběhli jimi a dveře se za nimi zabouchly. Vyběhli dvě patra nahoru a vyhrnuli se do chodby; ani se nezastavili a Simon za běhu rozstřílel prosklené dveře, které měli před sebou. Střelhbitě prolezli otvorem a vyběhli do tmavé noci. Nečíhali tam na ně žádní hlídači, všude vládlo ticho. Hnali se do úkrytu pod stromy.

A znenadání se svět obrátil vzhůru nohama, jako by se na Korsiku snesl hněv Boží.

Nočním poklidem otřásla exploze; dunění nabíralo na síle a nakonec se z laboratoře vyvalila ohnivá koule. Síla výbuchu srazila všech pět na zem. K obloze šlehaly plameny, ozařovaly vzdálené hory, měnily noc v den. Žár sežehl budovu i stromy kolem, šířil se dál a všechno, co mu přišlo do cesty, okamžitě černalo.

Silné zdi budovy explozi přestály, ale zafungovaly jako hlaveň střelné zbraně – soustředily sílu výbuchu vzhůru požárním schodištěm a ven. Z patnácti mužů, kteří na schodišti byli, nezůstalo mezi troskami nic víc než rudá mlha a popel.

Busche se Simonem odhodil výbuch ke kmeni stromu. Stephen se okamžitě vyškrábal do sedu a pomáhal Susan, kterou to odmrštilo vedle něj. Michael se taky posadil a protáhl si záda. Pomalu se vzpamatovávali a uvědomovali si, že unikli jen o vlásek. Z ohořelých trosek budovy se valil černý dým jako z komína uprostřed zimy a ozýval se z nich rachot a praštění. Všichni byli otřeseni, jen pozvolna přicházeli k sobě, byli celí potlučení, ale živí.

Ještě než si stačili cokoli říct, unisono zatajili dech, protože Michaelovi se objevila u hlavy hlaveň pistole. Stál nad ním Fetisov, uniformu v cárech, kůži očazenou a samý puchýř, po tváři se mu řinula krev. S mléčně bílým okem vypadal jako pekelná nestvůra.

Simon se rychle rozhlédl, ale po své pistoli by hmátnout nestačil, ležela příliš daleko. Busch se taky marně rozhlížel po zbrani. Zničehonic zaburácel výstřel. Stephen se svalil na zem a pistole mu vypadla z ruky. Fetisov rychle přiložil hlaveň zpátky k Michaelově hlavě.

„Promiň, tatíku, ale ještě pořád mám dobrý slovanský reflexy,“ ucedil se silným ruským přízvukem; ve slepém oku se mu odráželo měsíční světlo.

„Nech je na pokoji, ty hajzle,“ osopil se na něj Michael, který tam bezmocně seděl ve stínu stromu.

Susan přelezla ke Stephenovi. Střela ho zasáhla do levého ramene, na bílé košili se mu rozpíjela rudá skvrna. Susan mu stlačila ránu a do očí jí vyhrkly slzy. Stephen ani necekl, pokoušel se vydrápat do sedu a probodával Rusa pohledem.

„Mám pro vás pro každého jednu,“ prohlásil Fetisov, popadl Michaela za límec košile a vytáhl ho na nohy. Obrátil se k Buschovi. „Privet,“ pozdravil ho rusky. „Jak se vede, kovboji?“

Busch mlčel, mračil se a oči mu přetékaly nenávistí vůči tomu člověku, který je všechny zradil.

Fetisov si je měřil a z hlavy se mu pořád řinula krev a skrápěla mu potrhanou uniformu. Usmál se na tu partičku zoufalců zhroucených na zemi – byli zkrvavení, zlomení a neměli nejmenší naději. „Měl jsem vás pozabíjet už v Rusku, bylo by to o hodně jednodušší.“

„Kamaráde?“ ozvalo se za ním.

„Što?“

„Kak ty možeš?“

„Jak můžu co?“ zeptal se Fetisov.

Zezadu se mu do hlavy zaryly hlavně dvou pistolí. „Pusť ho.“

Michael zvedl oči a spatřil vysokého Rusa s potetovanými pažemi; v každé ruce svíral jednu zbraň. Raechen stál bez hnutí, ve tváři neproniknutelný výraz a v očích ani náznak emocí, jako by byly mrtvé. Mluvil naprosto neosobním hlasem.

Fetisov pustil Michaela a odhodil pistoli. „Tos za mnou jel takovou dálku?“

Raechen donutil Fetisova ustoupit o tři kroky dozadu. Neohlížel se po nikom jiném, cele se soustředil na svého krajana, jako by byli úplně sami v zamčené místnosti.

Michael se od nich nenápadně vzdálil. Všichni ostatní byli jako omráčení, jen bez hnutí sledovali dění. Michael si při pohledu na odtažitost v Raechenově pohledu nebyl jistý, jestli je tohle zvrat k lepšímu, anebo k horšímu.

„Připravils mě o naději, Nikolaji, připravils o ni mého syna,“ pronesl Raechen, jako by Fetisov vlastnoručně vyrval jeho synovi srdce z těla. „Zpronevěřil ses své uniformě, zradil jsi svou zemi. Nemáš ani zbla cti.“

„Že bys zrovna ty, Raechene, byl přes čest takový expert?“

„Ne, Nikolaji, ty moc dobře víš, přes co jsem expert.“ A Raechen bez dalších průtahů zmáčkl spouště obou zbraní a vystřelil Fetisovovi mozek z hlavy.

Zůstal tam stát a přejížděl hlavněmi obou zbraní mezi Michaelovými přáteli.

Michael se mu zadíval zpříma do očí. „Pro mě sis sem přijel taky?“

Raechen mlčel.

„Nech je jít,“ Michael kývl bradou ke svým přátelům. „Ať je to jen mezi námi dvěma.“

„To je tvůj otec?“ Raechen ukázal na Stephena, který ležel s prostřeleným ramenem na zemi.

Michael přikývl.

Raechen si Stephena chvíli prohlížel a pak se vrátil pohledem k Michaelovi. „Postarej se o něj.“

Michael se ohlédl po Stephenovi a Susan, která mu tiskla ránu, aby zastavila krvácení. Když se otočil zpátky, Raechen už byl pryč.

„Kdo to sakra byl?“ zeptal se Stephen.

„Spřízněná duše, co ji sžírá ještě silnější zášť.“ Michael k němu přispěchal. „Jak je to zlé?“

„Když se nám povede zastavit krvácení, tak to bude v pohodě.“ Stephen vstal a přitiskl si k ráně ruku.

Michael se se zachmuřeným pohledem obrátil k Buschovi a Simonovi.

„Co je?“ zeptal se Busch a na jeho rezignovaném hlase bylo znát, že by odpověď radši neslyšel.

„Musíme se vrátit do Julianova sídla.“

„Cože?“ nechápal Busch. „Proč?“

Simon ani nečekal na vysvětlení a rovnou začal sbírat zbraně rozházené kolem. „Tys ji sem přinesl? Přes to všechno, co jsem ti řekl?“ Mluvil tiše a klidně, ale nebylo pochyb, že zuří. „Kde je?“

„Ve třetím patře hlavního sídla.“

Simon hodil Buschovi pušku a Michaelovi pistoli.

Michael se obrátil zpátky ke Stephenovi. „Můžeš chodit?“

„Kdybych musel, tak zvládnu i lítat.“

„Kde je co?“ nechápala Susan. „O čem to mluví?“

Stephen se po ní podíval, ale to už se jich všech pět rozběhlo k Julianovu sídlu.

„O té pravé truhličce, stromu života. Je uvnitř.“

67

Julian civěl na monitor, na kterém se zobrazovaly záběry z laboratoře. Poslední, co zahlédl, než se na obrazovce objevilo jen zrnění, byl jasně oranžový záblesk. Po něm následovalo zadunění exploze, které dolehlo až do sídla. Několik vteřin zůstal jenom ohromeně sedět, pak prudce vyskočil z křesla. Ovládla ho zuřivost, protože mu došlo, že se nechal oklamat. Zvedl telefon a zavolal do výzkumného centra. Ale telefon jen naprázdno vyzváněl. Nebylo pochyb, že tam se taky něco semlelo. Praštil sluchátkem. Všechny plány se mu hroutí. Myslel si, bůhvíjak není chytrý, že Michaela vlákal do pasti, jenže ten zloděj ho přelstil, zhatil mu plány, překazil mu úspěch, a tím pádem ho i připravil o život. Zvedl oči k matčinu portrétu a v duchu zuřil.

Pokoušel se ovládnout, zklidnit myšlenky. Michael určitě ukradl zpod Kremlu i pravou truhličku, o tom nemůže být nejmenších pochyb. Martin mu to tvrdil taky. Jenže Michael se pustil do hrátek, šachoval truhličkami jako skořápkář a všechny úspěšně ošálil. A pravá truhlička je nejspíš snáz k nalezení, než by kdokoli čekal, nejspíš někde leží všem na očích.

Michael je mnohem mazanější, než si o něm myslel; oklamal falešnými truhličkami Susan i Martina a tu pravou má nejspíš pořád u sebe. Jelikož se zdá, že nevěří vůbec nikomu a ničemu – ani sejfu na palubě letadla –, nejspíš by ji nedal nadlouho z rukou.

Julian se pokoušel projasnit si mysl, uvažoval, jak by se on sám zachoval na Michaelově místě. Zklidnil se a přemýšlel o truhličce, o tom, jak vypadá, jak je velká, jaký má tvar, kam by se dala schovat.

A vtom se mu rozbřesklo. Bez otálení vyrazil z knihovny a vyběhl po schodech do třetího patra. Prohnal se chodbou ke dveřím konferenční místnosti, vtrhl dovnitř, zadíval se na stůl a usmál se. Úsměv se mu pomalu rozšířil od ucha k uchu a nakonec se nahlas rozesmál. Smál se celému tomu mazanému plánu, tomu, jak lidská mysl často věci překombinovává, hledá řešení, která jsou mnohem složitější, než je potřeba.

Zvedl Michaelovu lékárničku a převracel ji v rukou. Vynesl ji z místnosti, vrátil se do knihovny a uctivě ji položil na stůl. Pohroužen v myšlenkách se posadil, odklopil víko a zadíval se na lékařské potřeby. „Ty parchantě,“ zašeptal si pro sebe. Vyndal z mělkého prostoru obvazy, vatu a náplasti a odhalil falešné dno.

Vytáhl z šuplíku ve stole nůž na otvírání dopisů, odloupl falešný umělohmotný vršek i boky a zpod nich se vynořila zlatá truhlička. I když byla pocákaná oranžovou barvou, ani v nejmenším nepochyboval, že se dívá na Albero della Vita. Na víku měla vyrytý strom života.

Julian se opřel v křesle, sáhl po telefonu a obratem zavolal přes interkom na všechny linky. „Okamžitě tu potřebuji každého, kdo je k dispozici. Ať všichni od kuchařů až po doktory, prostě úplně všichni, kdo mohou, zaujmou v domě obranné pozice. Hlídejte zevnitř všechny dveře a všechna okna.“

Roztržitě odložil telefon a dál zíral na truhličku. Zrychlil se mu dech, protože si uvědomil, že má svou záchranu na dosah ruky. Ve schránce před ním se skrývá tajemství života, cítil to v kostech. Byla to truhlička z obrazu, který visíval nad jeho postelí. Považoval ji za mýtus, za dávno zapomenutou báji, ale teď ležela přímo před ním.

Laboratoř je sice zničena, ale Julian věděl, že se dá postavit znovu. Ani to nepotrvá dlouho – mají všechny plány a specifikaci požadavků. Za měsíc by se to mělo stihnout. Nebude na stavbě ani v nejmenším šetřit, udělá cokoli, jen aby rozlouskl tajemství, které má konečně před sebou.

Podíval se na zámek…, díval se na něj dál a dál. Tenhle zámek se lišil od těch ostatních, nebyla to jenom obyčejná klíčová dírka. Byl kulatý a uprostřed měl otvor ve tvaru písmene X. Julianovi připadal povědomý, ale netušil proč.

Hloubal nad tím, když vtom se dveře rozletěly a dovnitř se nahrnuli hlídači, bylo jich patnáct, všichni třímali zbraně a mířili přímo na něj. Usmál se na ně, ale vzápětí se mu úsměv z tváře vytratil, protože viděl, že hlídači to myslí smrtelně vážně. Nechápal, co se děje; zatrnulo v něm strachy, ale vzápětí se ho zmocnila zuřivost. „Co to sakra provádíte?“ zařval.

Ale nikdo mu neodpověděl. Všichni hlídači tam jen stáli, pušky opřené o rameno, prst na spoušti. Zarytě mlčeli a mířili na něj, připraveni vypálit, jakmile dostanou pokyn.

Julian na ně hleděl, přejížděl pohledem od jednoho k druhému, nechápal, co je to popadlo. Ale pak vycítil něčí přítomnost – nic neslyšel, jen vnímal, že poblíž někdo je. A došlo mu, že hlídači nemíří na něj. Pomalu se ohlédl a spatřil vysokého muže, jemuž sálal z očí hněv; stál přímo za ním a držel mu dvě pistole sotva pár centimetrů od hlavy.

Julianovi vyprchal z plic všechen vzduch. Ocitl se v roli terče uprostřed patové situace. Vůbec neslyšel toho muže vejít dovnitř, neslyšel ani sebemenší šelest. Muž stál zády ke zdi a dál na něj mířil oběma zbraněmi; Julian sevřel rukama truhličku a pokoušel se zklidnit, nějak se vyrovnat s tím, že se ocitl mezi zabijákem a patnácti hlídači, kteří by si nepochybně moc rádi zastříleli.

„Měl bys vědět jedno,“ ozval se mu kousek od ucha hlas se slabým ruským přízvukem. „Jakmile po mně vystřelí, tak zmáčknu obě spouště. Ani náhodou nepřežiješ.“

„Raechen?“ vyhrkl Julian, protože mu najednou došlo, kdo to je.

„To je fajn, že budeš umět dáblovi říct, kdo tě za ním poslal.“

Julian tam seděl a svíral truhličku, která se mu před očima zlatě blýskala. Díval se na ni a přemítal, co v sobě asi skrývá. Mohl ho její obsah opravdu zachránit? Teď už se to nikdy nedozví. A přitom byl tak blizoučko…

„Můj syn je mrtvý,“ zašeptal Raechen. „Tu falešnou naději jsi mi dal ty – a u tebe to teď taky všechno skončí.“

Julian neměl, co si počít; po krku a po páteři mu stékal pot. Snažil se ovládat, ale ruce se mu nekontrolovatelně třásly. Takovýhle strach nezakusil od onoho dne na hřišti. Toho dne, kdy mu dětská krutost přivodila astmatický záchvat, kdy nemohl popadnout dech a zahalila ho temnota. Vzpomínky v něm byly pořád živé, jako by se to stalo včera. Umíral tam toho dne ostatním dětem před očima. Děsil se té prázdnoty, té nicoty, která se před ním rozprostřela, než ho zase oživili. Když mu diagnostikovali nádor, bylo mu jasné, že bude té prázdnotě čelit zas. A tak hledal život, nezastavil se před ničím, jen aby nalezl klíč k pozemské věčnosti, jako šílenec se honil za nesmyslnými mýty a legendami. Ale jedna věc žádný nesmysl nebyla – a právě ta spočívala v truhličce před ním.

Když se mu teď k hlavě tiskly dvě pistole, Juliana zachvátilo zoufalství, úporně se pokoušel vymyslet nějaké řešení, nějakou cestu ven z téhle bezvýchodné situace, která krutě uťala jeho vítězoslavný moment.

A vtom si vzpomněl, kde viděl předmět, který se podobal zámku na truhličce. Sáhl do kapsy a vytáhl z ní křížek, který matka nosila na krku. Prohlédl si ho – vůbec to nebyl křížek, byl to meč. Matka ho nosila, kam až jeho paměť sahala. A před pouhopouhými dvěma hodinami jí ho serval z krku. Prohlížel si jeho špičku – dokonale pasovala k zámku na truhličce. Celé roky si myslel, že ho matka nosí jen jako výraz své víry. Teprve když teď viděl truhličku, pochopil, že je to klíč. Klíč k odhalení tajemství, které má před sebou.

„Máš deset vteřin, aby ses udobřil s Bohem,“ prohlásil Raechen.

Julian v ruce pevně svíral miniaturní mečík, jako by ho mohl osvobodit z téhle příšerné situace, ze které nebylo úniku. Cítil, jak ho ve vlasech studí hlavně pistolí. Civěl na kontingent hlídačů s puškami namířenými na Raechena – bylo to od nich jen prázdné gesto, jeho smrti stejně zabránit nedokážou.

Dmula se v něm bolest, trýznilo ho, že tolik otázek zůstane nezodpovězeno. Zemře, aniž by se dozvěděl, co je v truhličce, aniž by odhalil tajemství, která kdysi dávno ukryl Ivan Hrozný a jeho evropští předchůdci, tajemství, která se postupem času vytratila z obecného lidského povědomí. Nedozví se odpovědi na otázky, po kterých tak dlouho pátral. Je uvnitř skutečně věčný život, jak praví legendy, anebo mají pravdu varování, že je uvnitř zhouba? Zjeví se mu Bůh, uslyší jeho hlas, anebo vypustí do světa smrt v její nejděsivější, nejbolestivější podobě?

A pak bez přemýšlení, jako by se mu mysl odpoutala od těla, zastrčil klíč do zámku. Udělal to úplně automaticky. Neměl na vybranou, potřeboval ukojit svou zvědavost, potřeboval zjistit pravdu. Co na tom sejde, jestli je v truhličce smrt, vždyť on sám zemře tak jako tak. Tak proč s sebou nevzít i toho zabijáka a spoustu dalších?

Otočil klíčem. V zámku cvaklo. Julian Zivera odklopil víko truhličky se stromem života.

68

Michael sprintoval po dlouhé příjezdové cestě k Julianovu sídlu. Auta a limuzíny byly opuštěné, nikde kolem žádní hlídači na obchůzkách, ani u vstupu do ohromného sídla nikdo nestál. Působilo to dojmem, jako by všichni zmizeli, jako by se vypařili, jako by se světem bylo všechno v nejlepším pořádku a už nebylo potřeba Juliana chránit.

„Kam se všichni poděli?“ utrousil Busch, když Michaela dohnal. To už se za nimi zastavili i Susan se Stephenem a skupinku uzavíral Simon. Stáli na kraji rozlehlého záhonu a vzhlíželi k někdejšímu paláci a klášteru, který byl momentálně uzpůsoben tak, aby stavěl na odiv moc člověka, kterému patří. Ale navzdory tomu, jaké měl ten člověk bohatství a autoritu, jeho ostraha někam zmizela. Michael se pátravě rozhlížel, jestli přece jen někoho nezahlédne, ale všude kolem bylo liduprázdno. Simon pro jistotu držel namířenou zbraň.

„Tohle se mi ani trochu nelíbí,“ poznamenal Michael.

A vtom ze všech stran zaburácela palba. V oknech a ve dveřích se ježily hlavně a mířily na ně. Noční tmu prozářily záblesky a poklid rozervala na kusy kakofonie ran, ze které jim div nepraskly ušní bubínky. Instinktivně zareagovali a bez otálení se vrhli do úkrytu, za stromy, za balvany, za vozy.

Simon zaujal pozici mezi shlukem stromů. Susan se Stephenem zalehli dvacet metrů opodál za skalní výstupek; Susan zkontrolovala Stephenovi ránu a pokusila se mu ji stlačit, aby zmírnila krvácení. Běh mu zranění podráždil a krev mu tekla víc než předtím. Susan mu odtrhla rukáv a provizorně mu jím krvácející ránu obvázala a stáhla ji opaskem, aby improvizovaný obvaz uchytila na místě a znehybnila mu rameno.

Palba neustávala. Simon postřehl, jak k němu mezi stromy kličkuje Michael, a vypálil pár ran, aby útočníky aspoň na chvilku zahnal do defenzivy.

Michael se schoval za mohutnou borovici, posadil se a snažil se popadnout dech. Krátce zpoza kmene vyhlédl k budově. Byli od ní padesát metrů, ale ani na tu vzdálenost nebylo pochyb, že v každém okně číhá odstřelovač a jen čeká na to, až kdokoli z nich vystrčí nos do otevřeného prostoru. Nebylo kudy se k paláci přiblížit – a bylo nad slunce jasnější, co hlídači tak úporně střeží. Michael se v duchu proklínal, že truhličku spustil z očí.

„Musíme je odtud dostat,“ zavolal na něj Simon a kývl bradou k Susan a Stephenovi.

„Nepřipadá v úvahu,“ překřikl Stephen rachot palby. „Nejsem děcko, aby mě někdo posílal pryč z boje.“

„Nechci, aby to vyznělo bezcitně, ale nemůžeme si dovolit, aby nás zpomaloval zraněný a ženská,“ prohlásil Simon. „Zabijou nás, když se na vás budeme snažit dávat pozor.“

Stephen mlčel, jen na něj upíral pohled. Chápal, že má pravdu. Přikývl.

Michael zabloudil pohledem k východnímu křídlu budovy, nějakých dvě stě metrů opodál, a povšiml si přistávací plochy pro vrtulníky; stála na ní velká bílá helikoptéra, tiše a nehybně, a vyjímala se proti nočnímu nebi. Z jedné strany byla přistávací plocha obehnána pevnou kovovou zástěnou, z níž vybíhala dvě opěrná křídla; sloužila jako zábrana proti víření vzduchu od rotoru helikoptéry. Bylo to ideální místo, kde budou Stephen se Susan v bezpečí před palbou a navíc se tam šikovně schovají.

Simon sledoval směr jeho pohledu a okamžitě mu došlo, o čem přemýšlí. „Běžte tam. Budu vás krýt.“

Michael beze slova pohlédl na Stephena a Susan a všichni tři se rozběhli ke kovové zástěně. Drželi se ve tmě mezi stromy a Simon přitom zasypával budovu palbou, přejížděl hlavní od jednoho okna k druhému v naději, že třeba někoho zasáhne.

Michael se Stephenem a Susan sprintovali hájkem a kolem nich svištěly kulky a trhaly ze stromů kůru. Michael se ohlédl po Stephenovi, ale ten navzdory zranění nepolevoval v běhu, dařilo se mu ovládat bolest, takže ho vůbec nezpomalovala.

Vklouzli za kovovou zástěnu. Michaela překvapilo, jak je veliká; na výšku měla šest metrů a na délku snad padesát a byla celá z pevné oceli. Stephen a Susan tu budou v bezpečí. Michael podřepl a prohlédl si Stephenovo rameno. Susan mu znehybnila paži, aby se rána nemohla ještě víc otevřít, ale látkou odtrženou z košile už stejně prosakovala čerstvá krev. Potřebují ho rychle odvézt do nemocnice.

„Vezmi si tohle,“ vrazil Susan do ruky devítimilimetrovou pistoli. „Kdyby se k vám kdokoli přiblížil, neváhej a zastřel ho, ať je to, kdo je to. Jinak zabije on vás.“

„Dej mi tu pistoli, Susan,“ obrátil se k ní Stephen se smrtelně vážným výrazem.

„Ne, jsi zraněný. Já jí věřím, věř jí taky,“ řekl mu Michael. Pokývl jim na rozloučenou a rozběhl se zpátky za Simonem.

Jak tak běžel a díval se na Julianovo sídlo a kolem bez ustání třeskala palba, které zdatně sekundovali Busch se Simonem, zmocnil se ho strach. Jsou v bezvýchodné situaci, ale vzdát se nepřipadá v úvahu. Julian má truhličku a obklopil se ozbrojenou ostrahou.

Michael měl strach, že ať udělají cokoli, stejně už bude příliš pozdě.

69

Malá zlatá truhlička ležela otevřená na Julianově klíně; se zatajeným dechem nahlédl dovnitř. Úplně zapomněl na Raechenovy zbraně, které mu mířily na hlavu, a díval se do truhličky, po které léta tak úporně pátral.

Uvnitř vládla černočerná tma; ačkoli byla truhlička jen nějakých deset centimetrů hluboká, zdála se bezedná. Julian přimhouřil oči; měl pocit, jako by se zlatá schránka začala mihotat a chvět, zprvu jen nepatrně. Zvedl zrak a rozhlédl se po místnosti. Světla potemněla, veškeré jejich světlo se stáčelo k němu, k truhličce v jeho rukou, a tam mizelo. A zároveň se zdálo, jako by se z truhličky linula temnota, přelévala se přes okraje, stékala mu po nohou a rozlézala se kolem jako černá mlha. Plazila se kupředu, pohltila kobereček a židle, halila místnost nepřirozenou černí, okrádala svět o světlo.

A rozlézala se i směrem dozadu k ruskému zabijákovi, který na Juliana pořád mířil dvěma pistolemi.

Raechen stál na místě, jako by mu nohy vrostly do země, a fascinovaně na truhličku zíral. Julian sledoval, jak se mu temný stín plazí vzhůru po nohou, jak mu halí hruď, ramena a nakonec i hlavu. Raechen se roztřásl a začal ztěžka sípat, namáhavě lapal po dechu. Do očí mu vyhrkly nachové krvavé slzy; stékaly mu po tvářích a příkře kontrastovaly s černí, která ho obestírala. A pak temnota odplula zase dál, pohybovala se o své vlastní vůli, jako zbloudilý stín, který si dělá, co se mu zlíbí.

Hlídači tam stáli jako přikovaní a civěli na to neuvěřitelné dění, které se před nimi odvíjelo. Temnota z Raechena sklouzla a ten se mrtvý zhroutil na zem vedle Juliana. A pak se náhle černý stín rozrostl a začal se pohybovat rychleji; hlídači se dali na útěk, ale nebylo jim to nic platné, stín je zahalil, strhl je k zemi, pohltil jejich těla.

Julian seděl a ochromeně sledoval ten masakr; mozek jako by mu úplně zatuhl. Vnímal křik a hrůzu ostatních, ale sám necítil vůbec nic; ten morový stín se mu vyhýbal, jako by Julian byl označen Beránkovou krví.

Čerň se škvírou pode dveřmi vlila ven na chodbu. Julian slyšel další výkřiky, slyšel, jak mrtví padají k zemi. Sídlem se šířila panika a naháněla mu strach.

A pak na dně truhličky něco spatřil; zprvu to viděl jen matně, ale postupně se to projasňovalo a zářilo to čím dál víc. Sáhl dovnitř a vzal to do ruky. Bylo to zářivé, zlaté a průzračné. Nebylo to z žádné hmoty, nemělo to žádnou texturu, bylo to zkrátka jen zlaté světlo, které ho naplňovalo teplem a nadějí, odplavovalo mu ze srdce i z mysli veškerou trýzeň.

A když vzhlédl, najednou byla před ním. Stála tam mezi mrtvými těly. Mlčky k němu došla a hleděla na něj s odsudkem v očích. Vzala mu truhličku z rukou a opatrně zaklapla víko. Byla to Genevieva, stála nad svým synem, shlížela na něj a z těla se jí linula zář.

Julian byl úplně paralyzovaný, jen na svou matku nevěřícně civěl. Pokusil se promluvit, ale nešlo to, jako se to stává ve snech, rty se mu pohybovaly naprázdno. Roztřásl se; Genevieva mu naháněla větší hrůzu než všechno to umírání kolem.

Usmála se, vřele a laskavě, což ho vyděsilo ještě víc. Vždyť ji zabil, vždyť ji před pouhými pár hodinami viděl mrtvou.

Rozhlédl se po místnosti, po všech těch mrtvých; nechápal, proč není mezi nimi. Jeho rozjitřenou mysl ovládla panika. Věděl, že jeho psychika je křehká, uvědomoval si, že mezi genialitou a šílenstvím vede jen tenká hranice, ale to, co teď před sebou viděl, se prostě vymykalo jeho chápání. Ochromil ho strach, srdce mu zběsile tlouklo, vůbec nebyl schopen myslet.

„Juliane…“ Genevieviny rty se nepohybovaly, ale přesto jasně slyšel její jemný hlas.

„Co jsi zač?“ Julian se třásl a ztěžka oddechoval. „Anděl, který má za úkol hlídat tajemství věčného života?“ Zavřel oči a snažil se vzchopit. A pak vybuchl: „Co vlastně jsi?“

Genevieva na něj shlížela se zklamáním v očích. „Moc čteš,“ rozléhal se mu hlavou její šepot. „To jsou jen historky sepsané lidmi, kteří nikdy nebyli svědky zvláštností, jež se odehrály v průběhu věků. Jak moc dobře víš, některé pravdy jsou ve skutečnosti smyšlenky, zatímco v některých smyšlenkách se naopak tají pravda. Jenže ty ignoruješ varování, které je v nich skryto, zapomínáš na smysl pouček a metafor.“

Julian zíral na truhličku, kterou teď držela Genevieva. „Co je tam uvnitř?“

„Ty to moc dobře víš. Věděls, co ta schránka skrývá, a přesto jsi na varování nedbal. Tají se v ní moc dávat věčný život, ale jak sám vidíš…,“ Genevieva se rozhlédla po místnosti, po mrtvých všude kolem, „… není to tak, jak sis představoval. Je tam prostě a jednoduše smrt. Osvobodí člověka od pozemských okovů, aby mohl zakusit zaslouženou odměnu – ať už vysoko nahoře, anebo hluboko dole. Je to zlo a temnota, přímá cesta k branám pekelným pro ty, kdo nejsou hodni nebes. Dopraví každého na věčnost – na takovou, jakou si zaslouží.“

„Jak to, že já jsem neumřel?“ hlesl Julian zmateně při pohledu na všechny ty mrtvé. „Co to má znamenat? Jak to, že nejsem taky mrtvý?“

Genevieva se sklonila a vyprostila Julianovi z prstů křížek, ten křížek připomínající meč, který vždycky nosila na krku. Chvíli si ho prohlížela a pak se zase podívala na Juliana. „Někdy člověku nedávají největší moc peníze a hrubá síla; někdy se skrývá v těch nejobyčejnějších a nejmenších věcech.“ Pověsila si křížek zpátky na krk. „V těch nejsvětějších věcech.“

„Ještě pořád umírám?“

Genevieva se usmála. „Každý umře, Juliane; náš osud ovlivňuje to, jak se rozhodneme žít a jak si života vážíme. Nikdo neví, kolik času je mu vyměřeno, a přesto se mnozí ochotně zříkají všech radostí a potěšení, vůbec nežijí přítomnou chvílí, vzdávají se kvality kvůli kvantitě. Ty ses otočil zády k rodině, k víře, k naději a především k lásce. Jsi ztělesněním chamtivosti. A navzdory tomu, co se stalo, navzdory všemu, co se ve tvém životě odehrálo, vůbec nemáš výčitky svědomí, vůbec ti není líto těch, které jsi pozabíjel. A tak až konečně umřeš, může to být až za celá desetiletí, ocitneš se polapen ve věčné temnotě, protože ses zřekl své duše. Navěky uvízneš v místě, kterého se nejvíc ze všeho děsíš.“

„A co odpuštění?“ zaprosil Julian, který byl na pokraji zhroucení. „Co nebe?“

„Aby sis zasloužil odpuštění, musel bys znát kajícnost a obětavost. A takové věci jsou ti úplně cizí, Juliane. A nebe? To je to nejnádhernější místo; bylo ti dopřáno zahlédnout ho, pocítit jeho teplo a lásku, takže víš, o co ses připravil, co ti bude navždy odepřeno. Můžeš se snažit smrt oddalovat, jak jen to půjde, ale jednoho dne si pro tebe stejně přijde a do té doby budeš žít s vědomím, co tě čeká, a můžeš rozjímat o věčném utrpení. Je mi líto.“

Julian naslouchal hlasu ve své hlavě, který ho odsuzoval k věčné temnotě, k nicotě, které ho strašila ve snech od chvíle, kdy kdysi dávno na dětském hřišti málem umřel. Ta prázdnota, které se tak zoufale pokouší vyhnout, ho po smrti pohltí. Strach mu sevřel mysl v křeči, ochromil ji, vypudil z ní poslední zbytky příčetnosti. A když se tak stalo, hrůzu náhle vystřídala zuřivost; vzedmula se v něm, dodala mu novou sílu, zase naplnila jeho srdce hněvem, který v sobě živil celé ty roky. „Nejsi tady. Jsi mrtvá. Viděl jsem tě, viděl jsem tvoje tělo.“

„Vážně?“ zeptala se Genevieva a celý ten výjev jako by se zachvěl. „Vidíš mě teď?“

Julian vyskočil z křesla, vrhl se po ní a popadl ji za krk; mysl mu zkolabovala, jeho příčetnost se rozpadla na kusy. Vší silou matce mačkal krk, cloumal jí a řval: „Co jsi zač?“

A Genevieva najednou zmizela, rozplynula se v jasném ranním světle. Julian tam zůstal stát a vůbec nic nechápal. Zhroutil se na zem, úplně se sesypal, zcela se propadl do šílenství.

Julian zprudka otevřel oči, v hlavě mu pořád doznívala noční můra. Ležel mezi mrtvými hlídači, všichni byli pokroucení v křeči. Vyškrábal se na nohy, pokoušel se rozpomenout na svůj sen, pochopit, co se stalo. Obzor se rozjasňoval slunečním světlem.

Spatřil Raechena, muže, který ho přišel zabít – ležel mrtvý u jeho stolu. Znovu a znovu se pokoušel vybavit si, co se tu odehrálo, ale vzpomínky mu unikaly, zůstávaly těsně mimo jeho dosah.

Mlha v jeho mysli se pozvolna zvedala, ale stejně pořád nechápal, co se odehrálo. Pamatoval si jen to, jak seděl u stolu s truhličkou v klíně.

A vtom si uvědomil, že truhlička i s klíčem je pryč; rozhlížel se po místnosti, ale nikde po ní nebylo ani památky. Díval se všude, zakrýval si oči před jasným sluncem, které se šplhalo zpoza horizontu a vlévalo se do knihovny velkými okny.

Přiskočil k Raechenovi a vypáčil mu ze ztuhlých prstů dvě pistole s dlouhými hlavněmi. Vyšel na chodbu, kde ho uvítal podobný výjev. Všude leželi mrtví – u oken a u dveří, kde hlídkovali, aby ochránili Juliana a truhličku před okolním světem. Jenže skutečná hrozba se skrývala přímo v domě. Ani se nepotřeboval dívat nikam dál, aby mu bylo jasné, že všichni jeho zaměstnanci jsou po smrti.

Na okamžik se zarazil. On všechnu tu temnotu a všechno to umírání přestál. Je naživu. A v tu chvíli mu došlo, že truhlička je ještě mocnější, než si myslel. Musí ji stůj co stůj najít.

A už tušil, kde by asi tak mohla být.

Prosprintoval chodbou a vyběhl do chladného jasného rána. Časné sluneční paprsky barvily jeho bílou helikoptéru dozlatova. A najednou je spatřil, muže a ženu. Choulili se za kovovou zástěnou u přistávací plochy, jako by se schovávali, a vůbec si ho nevšimli.

A v tom okamžiku mu navzdory zoufalé situaci svitla naděje.

70

Časné ráno se pohroužilo do naprostého ticha. Michaelovi ještě dozníval v uších děsuplný křik, který se dosud ozýval z paláce. Takové výkřiky prosycené hrůzou a agónií v životě neslyšel a stydla mu z nich krev žilách. A pak zčistajasna utichly a spolu s nimi i střelba, která je držela se Simonem a Buschem v odstupu, a všude se rozhostil klid.

Salvy kulek, které jim nedovolily přiblížit se k paláci, ustaly, jako když utne. Jako by jejich protivníci nikdy neexistovali. Michaela ten nenadálý poklid naplnil ještě větším strachem.

Ani se nepotřeboval ptát, co se stalo; nebylo nejmenších pochyb, že Julian otevřel truhličku. Michael předpokládal, že je jen otázkou času, kdy je všechny stihne stejný osud jako ty uvnitř, jako ty nešťastníky, jejichž posledními slovy byly jen ztrýzněné výkřiky a jejichž poslední myšlenky byly prosyceny děsem.

Ohlédl se, aby se podíval, kde jsou Simon s Buschem, jenže místo toho spatřil ji. Stála necelý metr od něj. Navzdory všem hrůzám, kterými si prošel, navzdory všem těm příšerným výkřikům umírajících, mu pohled na ni nahnal větší strach než cokoli jiného. Byla to Genevieva, žena, jejíž bledé bezživotné tělo předtím viděl na bezpečnostním monitoru, žena, která měla být nade vši pochybnost mrtvá. A přesto tu teď před ním stála, jako by její smrt nebyla nic než zlý sen. Ale když k němu přistoupila ještě blíž, Michaela znenadání opanoval zvláštní klid. Tvář jí v ranním slunci přímo zářila, oči měla jasné a plné života. Zdálo se, jako by z ní vycházelo jemné světlo. V ruce držela zlatou truhličku. Michael viděl na zlatém povrchu šmouhy oranžové barvy. Genevieva mu truhličku beze slova podala. Michael si ji vzal a přitiskl si ji k hrudi.

„Víš, co musíš udělat, Michaeli,“ řekla Genevieva. „Já to udělat nemohu, ale ty ano. Patří do nejhlubších mořských hlubin, kde ji už nikdo nikdy nenalezne.“

Michael tam jen stál, naplňovala ho posvátná úcta a už se vůbec nebál, protože všechno chápal; díval se na tu ženu, kterou viděl zemřít synovou rukou, na tu ženu, kterou se pokoušel zachránit v podzemí hluboko pod Kremlem, na tu ženu, se kterou se přátelil. Prohlížel si křížek na jejím krku, truhličku, kterou držel v rukou, a ani se nepotřeboval na nic ptát, protože neměl nejmenší pochybnost, co je ta žena ve skutečnosti zač.

Mlčky přihlížel, jak se rozplývá v časně ranním slunci. Měl pocit, jako by se probíral z hlubokého spánku, jen stěží zaostřoval myšlenky a civěl na truhličku.

Vtom ho z omámení vytrhl vzdálený výkřik a rázem bylo po poklidu. Ranní ticho rozcupoval na kusy burácivý rachot motorů, do kterého se mísily výkřiky.

Michael se ohlédl a spatřil Busche se Simonem, jak se ženou k Susan, která divoce mávala rukama. Dal se do běhu, bezhlavě se řítil mezi stromy, až Busche se Simonem dostihl, takže všichni tři dorazili k Susan zároveň. Celá se třásla a tvář měla zbrocenou slzami.

Přes burácení vrtulníku, řev motorů promísený s klapotem rotoru, neslyšeli, co se jim zoufale pokouší říct.

Všichni vzhlédli a dívali se, jak bílá helikoptéra přelétá přes útes a mizí nad mořem. Michael ani nepotřeboval slyšet od Susan vysvětlení.

Julian mu unesl otce.

71

Rybářská loď Giana Beliany si v pozdním odpoledni razila cestu přes moře. Bylo to poprvé, kdy ten korsický rybář svou loď někomu pronajal. Neměl v úmyslu komukoli dovolit, aby se dotkl zdroje jeho obživy, a tak Michaelovu žádost o zapůjčení lodi rázně odmítl a změnil názor, až když mu Susan nabídla 120 000 eur. Taková částka nejen bohatě pokryje jeho celoroční náklady, ale ještě mu zbude dost, aby si pořídil další loď a mohl se hrdě nazývat kapitánem flotily o dvou plavidlech.

Michael se Simonem a Buschem tak vyrazili na osmdesátikilometrovou cestu přes moře na dvacetimetrové rybářské lodi se dvěma dieselovými motory; strojovnu měla v podpalubí a na pravoboku i levoboku rybářské pruty a sítě. Michael stál na horní palubě, držel kormidlo a vítr mu házel vlnité hnědé vlasy do obličeje. V očích i ve tváři měl vepsánu únavu, ale cítil jen zaryté odhodlání a pevně se držel kurzu, který Julian udal Susan.

Julian ji se Stephenem dokonale zaskočil, když se za nimi znenadání vynořil, v rukou Raechenovy pistole. Susan zdrtilo, že nedovedla Stephena ochránit; úplně ji to ochromilo, takže se na nic nezmohla a pistoli, kterou dostala od Michaela, jí Julian vyškubl z ochablé ruky. Bezmocně přihlížela, jak odvádí Stephena, spoutává ho a strká do vrtulníku. Hodil jí lístek, na kterém byla poznamenána zeměpisná šířka a délka a u toho jednoduchý pokyn: Přineste mi tu truhličku, přijdte sdm. Jinak tatík vydechne naposled.

Michael se snažil vytěsnit emoce, protože věděl, že by mu zakalily uvažování a zbytečně ho rozptylovaly. Přece se nedostal až takhle daleko, jen aby Stephena nakonec ztratil, aby přišel o otce, kterého sotva nalezl.

Zíral na zlatou truhličku, na Albero della Vita se stromem života vyrytým na víku. Na vlastní oči viděl, čeho je schopná. Celý se otřásl při pomyšlení, že ji veze tomu poslednímu člověku na celé zeměkouli, kterému by měla padnout do rukou, člověku, který ví, jaká moc se uvnitř skrývá.

Z kajuty se vynořil Busch, zůstal stát vedle Michaela a vítr mu cuchal blond vlasy. „Tak co?“ zeptal se.

„Ještě asi třicet kilometrů. Měli bychom tam dorazit po setmění.“

„Jsi si jistý, že víš, co děláš?“

Michael se na Busche krátce podíval a zase se vrátil pohledem k prázdnému obzoru.

„Promiň, že jsem se zeptal.“

Simon seděl na přídi, před sebou rozložený arzenál zbraní. Pušky, pistole, poslední zápalné bomby, tři kusy semtexu. Překontroloval a nabil střelné zbraně a pak všechno uložil do vodotěsné tašky.

„Jak víme, kde ho Julian drží?“ zeptal se Busch.

„Nevíme to,“ odpověděl Michael.

„Jak víme, jestli na té jachtě vůbec je?“

„Nevíme.“

„Tak co vlastně víme?“

„Nic moc.“

„Prima.“ Busch pokýval hlavou. „Jen jsem se chtěl ujistit, že je nám jasné, do čeho se to vrháme.“

Slunce už kleslo za obzor, po ztemnělém nebi šplhal měsíc a rozséval po zvlněné hladině přízračně bělavou záři, která před Michaelem vykreslovala bledou cestu. V dohledu se vynořila Julianova jachta. Pokud výraz jachta vůbec stačil – byla to skutečná majestátní loď. Boží šepot byl obrovský, přes sto metrů dlouhý. Tmavomodrý trup se tyčil z moře do výšky několika pater, na kapitánském můstku a za okénky prosvítala oranžová záře. Loď okázale stavěla na odiv bohatství majitele, měla nesčetné paluby a společenské místnosti a přitom patřila muži, který neměl žádnou rodinu ani přátele, se kterými by se z toho luxusu těšil. Michael odhadoval, že musí mít cenu víc než dvě stě miliónů dolarů, a to bez dodatečného zařízení a Julianovy helikoptéry, která stála na přední palubě a vypadala jako obří odpočívající hmyz.

Michaelovi pokleslo srdce; nečekal, že jachta bude tak obrovská. Byla neuvěřitelně masivní a nejspíš v ní bylo tolik kajut, že by mu trvalo týden, než by je všechny prohledal, aby našel otce.

Vtom mu na rameni spočinula ruka. „Nedělej si starosti.“

Michael se k Simonovi otočil.

„Nezáleží na tom, jak je velká, plán stejně bude fungovat.“

Když přijeli k Julianově lodi blíž, Busch se Simonem se odebrali do podpalubí.

Michael se přiblížil k pravoboku a v trupu Julianovy lodi se otevřel otvor šest krát tři metry a objevili se v něm dva ozbrojení muži. Michael vypnul motor. Tiše k otvoru doklouzal po hladině, hodil jednomu z mužů lano a ten rybářskou loďku přitáhl. Michael vzal zlatou truhličku a strčil si ji do brašny.

Oba hlídači seskočili k němu na palubu loďky, beze slova ho přirazili k palubní nástavbě a prošacovali ho, jestli nemá zbraň. Sáhli i po jeho tašce, ale Michael ji odtáhl.

„Musíme se podívat dovnitř, jinak vás na palubu nepustíme,“ prohlásil hubenější z hlídačů s francouzským přízvukem.

Michael brašnu rozevřel a předvedl jim, že je v ní jen jediná věc. Hlídači konečně přikývli a Michael se užuž chystal vylézt na julianovu loď. Ale hlídači se k němu nepřipojili. Místo toho vykročili po schůdcích do podpalubí loďky. Michael na sobě nedával nic znát a snažil se zklidnit rozjitřené nervy. Slyšel, jak se otevřely a zase zavřely dveře, jak na sebe ti dva pokřikují. A pak byli zase zpátky, nic mu neřekli a nepodívali se mu do očí.

Michael vylezl na Julianovu loď; hubený hlídač se mu držel po boku. Druhý hlídač zůstal na rybářské loďce. Došel ke kormidlu a nastartoval; motor, který ještě nestačil vychladnout, okamžitě naskočil. Otočil kormidlem o pětačtyřicet stupňů, vyhnal motor do vyšších otáček, a než rybářská loď vyrazila na otevřené moře, rychle třemi skoky přeběhl po palubě a naskočil zpátky na palubu Božího šepotu. Michael bezmocně přihlížel, jak se jeho loď řítí pryč, ale byl rád, že aspoň neobjevili Simona s Buschem.

Úleva z něj ale vzápětí vyprchala, když si všiml, že hlídači se dívají za odplouvajícím plavidlem nějak podezřele rozjařeně a visí na něm pohledem, jako by čekali, že se vznese do vzduchu a odletí. Atmosféra byla prosycena napjatým očekáváním. A pak rybářská loď explodovala, vyvalila se z ní ohnivá koule a trup se rozletěl, jako by byl z papíru. Michael sebou při výbuchu škubl; přihlížel, jak se trosky lodi potápějí, až pod příkrovem rozptylujícího se kouře zůstaly na hladině plavat jenom poslední kusy. Propátrával pohledem vodu, ale po Buschovi ani Simonovi nebylo nikde ani stopy.

Hlídači se k němu se širokým úsměvem otočili. Jeden ho popadl za paži a nasměroval do útrob Julianovy lodi.

Na nejhořejší palubu se dalo vystoupat po schodech anebo vyjet výtahem. Hlavní společenskou prostorou tu byl salón, který plynule přecházel v otevřené prostranství pod baldachýnem hvězd. Zařízení stylově připomínalo horskou chatu a ostře kontrastovalo s námořním světem všude kolem. Masivní křesla s tmavým čalouněním, do kterých by se vešli dva lidé, u zadní stěny bar ze světlého borového dřeva a židle z téhož materiálu. Lustr z paroží, mosazné nástěnné lampy ve tvaru svícnů, krb – to vše dodávalo místnosti téměř severskou atmosféru. Na vybavení se očividně nijak nešetřilo.

Julian seděl v dřevěném křesílku venku pod širým nebem. Kolem stála další křesílka a stolky. V rohu se povalovalo stočené lano.

Michael vešel do salónu, k boku si pevně tiskl brašnu a v patách mu jako stín kráčel hlídač.

„Tak jakou truhličku mi nesete dneska?“ zeptal se Julian kousavě; čišelo z něj sebevědomí.

„Kde je můj otec?“

„Takže už ho berete jako tatínka?“

„Kde je?“

„Nejdřív chci vidět tu truhličku.“

„Až uvidím otce.“

„Michaeli,“ usmál se Julian, „nemám dojem, že byste byl v situaci, kdy si můžete poroučet. Chci vidět tu truhličku.“

„Nač ten spěch? Máte snad pocit, že můžu někam utéct? Hlídá vás tu – kolik? – nejmíň dvacet mužů.“

„Patnáct. Na řízení lodi stačí dva, jinak je ovládání automatizované.“

„Hlídá vás tu patnáct mužů,“ zopakoval Michael a zajel pohledem k hlídači vedle sebe.

Julian se nepřestával usmívat. „Jste chytrý, to se vám nedá upřít. Podcenil jsem vás, ale vy jste vážně podcenil mě.“

„Co si s tímhle hodláte počít?“ zeptal se Michael a zvedl ruku s brašnou. Přecházel po salónu, rozhlížel se kolem a nakonec došel na otevřenou palubu k Julianovi. Obloha byla od obzoru k obzoru posetá hvězdami. Michael nahlédl přes zábradlí, díval se na temné moře v několikapatrové hloubce a jen doufal, že jeho přátelé přestáli zkázu jejich jediného únikového prostředku.

„Ukažte mi tu truhličku,“ vybídl ho Julian.

Michael kratičce otevřel brašnu a blýskl mu truhličkou před očima. „Chci vidět otce, chci se přesvědčit, že je naživu.“

Julian se rozesmál. „Vy mi nemáte co rozkazovat.“

Michael se chytil zábradlí, přitiskl se k němu zády, cítil, jak ho studí. Zadíval se na Juliana a pak nečekaně vymrštil ruku a zahoupal brašnou nad mořem.

„To neuděláte,“ usmál se Julian.

„Pokud neuvidím otce, tak klidně udělám. Jak mám vědět, že jste ho nezabil?“

„Nezahodíte ji.“

„Tři a půl kilometru – taková je tu hloubka. Nikdy ji nenajdete.“

Hleděli jeden na druhého, oba stejně zatvrzelí a vzpurní, oba plní nenávisti. Každý z nich má něco, po čem ten druhý prahne, každý může tomu druhému překazit plány, zničit mu jeho svět. Byla to zkouška vůle, test, kdo dřív kapituluje.

Nakonec se Julian otočil k hlídači a pokývl hlavou.

Hubený hlídač stál na kraji otvoru na pravoboku a díval se, jak poslední hořící trosky rybářské lodky dohasínají a klesají pod hladinu. Vzhlédl k měsíčnímu kotouči a hodil si pušku na rameno.

Vtom se z moře vynořila tmavá postava, popadla ho za nohy a stáhla pod hladinu. Zadržel dech, ale navzdory veškerému úsilí se mu do plic stejně nahrnula voda – když člověku proříznou hrdlo, tak proti tomu nic nezmůže.

Simon se vyškrábal do otvoru na pravoboku, vytáhl tam svou vodotěsnou tašku, vyndal z ní zbraně a připjal si je k tělu. Pak znovu sáhl do tašky a vylovil šedou krabici. Ve vzdáleném rohu místnosti ji magnetem přichytil k trupu lodi a stiskl knoflík. Rušička okamžitě vyslala do vzduchu nedetekovatelný signál, který narušil veškeré rádiové vysílání, takže loď vůči okolnímu světu ohluchla a oněměla.

Poté, co prve s Buschem sešli po hlavních schůdcích do podpalubí rybářské lodky, oblékli si potápěčskou výstroj a pak vystoupali postranním východem na pravobok a přelezli přes okraj do vody. Pod hladinou doplavali k Božímu šepotu a čekali ukryti v bezpečí pod mohutnou lodí, zatímco exploze rozmetala rybářskou lodku na kusy.

Simon se napřímil a rozhlédl se po rozlehlém otevřeném prostoru. Došel do rohu a prohlížel si šestimetrový bílý člun s přívěsným motorem, zavěšený pod stropem. Sloužil k převážení pasažérů na břeh a zase zpátky. Zatáhl za páku a díval se, jak člun klouže po kolejnicích pod stropem k otvoru na pravoboku. Když dorazil až k němu, kolejnice se povytáhly ven pod širou oblohu, sklopily se dolů a hladce spustily člun na mořskou hladinu. Simon ho uvolnil a zatáhl kolejnice zpátky. Strčil do člunu, aby ho poslal na otevřené moře, pak si překontroloval výzbroj a zamířil do útrob lodi.

Busch proplouval temnou vodou Středozemního moře pod mohutným trupem Božího šepotu a ani světlo baterky na něj nepůsobilo nijak útěšným dojmem. Strašně nerad se potápěl sám a naposledy něco takového provozoval jako teenager. Nešlo jen o osamění, ještě horší byl pocit, že člověka ze všech stran obklopuje neprostupná temnota, takže neví, co se děje za ním a pod ním. A strach, který vzbuzuje pomyšlení, že mezi ním a mořským dnem jsou víc než tři kilometry nicoty. V člověku to vzbuzovalo dojem, že sám samotinký uvízl v pochmurném pekle na prahu smrti. Busch se vždycky řídil potápěčskou zásadou číslo jedna: Nikdy se nepotápěj sám. Jenže jestli se mají pokusit zachránit Michaelova otce, tak jim na dodržování pravidel nezbývá čas; zásady musejí jít za těchhle okolností stranou.

Proplouval pod masivním trupem a svítil si na něj baterkou; třikrát si ho prohlédl od přídě až po zád. Buschův otec býval rybář, stejně jako před ním jeho otec; vydělával si na živobytí lovením ryb v Atlantiku, takže Busch se v lodích vyznal, věděl, jak jsou stavěny, a co bylo v tuhle chvíli nejdůležitější, znal jejich slabá místa. Přesně věděl, co hledá, a taky to našel. Připjal si svítilnu k potápěčské vestě, sáhl do tašky a vytáhl z ní velký kuželovitý předmět. Zase popadl baterku a posvítil si na šev na přídi, který se táhl přes celou šířku obrovské lodi. Připevnil předmět přímo ke spoji; magnet ho pevně přidržel na místě. Tu nálož vyrobil Michael. Použil kousky litiny jako misky, které napěchoval semtexem. Díky příhodnému tvaru se síla výbuchu soustředí potřebným směrem, téměř se zdvojnásobí a způsobí lodi co největší újmu.

Busch rychle doplaval na druhý konec lodi, upevnil druhý podobný předmět ke švu na zádi a nakonec se vrátil doprostřed a poslední nálož umístil tam. Byly to nejzranitelnější body, takže nálože napáchají největší škodu; i kdyby se na lodi daly v případě narušení trupu hermeticky uzavřít určité úseky, v případě tří výbuchů naráz to nebude k ničemu.

Podíval se na hodinky; má pět minut, pak bude muset odplavat někam do bezpečí. Modlil se, aby Michael otce rychle našel, protože jakmile nálože vybuchnou, osud všech lidí na Božím šepotu bude zpečetěn.

Simon zašel za roh v nejspodnějším podpalubí; přikrčený se kradl těsně podél stěny. Chodbou se k němu blížili dva hlídači, byli zabráni do hovoru a vůbec si ho nevšimli, vůbec nepostřehli, když se jim do hlav zaryly kulky ze Simonovy zbraně a ukončily jejich život. Simon odtáhl mrtvoly do skladiště a šel dál. Došel ke kovovým dveřím, otevřel je a spatřil ubikace posádky, stísněné a tmavé. Se zbraněmi u ruky tam spalo pět hlídačů.

Simon dveře co nejtišeji zavřel, vytáhl z tašky řetěz, nehlučně ho omotal kolem kliky a zajistil dveře tak, aby nešly otevřít. Pak pokračoval do zadní části lodi. Našel strojovnu, opatrně otevřel velké kovové dveře a vklouzl dovnitř.

Oba motory byly obrovské, každý velký jako dodávka. Místnost byla dokonale vypulírovaná, šedivá podlaha se blýskala, jako by ji čerstvě natřeli. I když byly motory v klidovém stavu, slabě hučely. Menší motory pohánějící stabilizátory na přídi a na zádi zajišťovaly lodi stabilní polohu na jednom místě, aniž musela spustit kotvu. Nikde nebylo ani živáčka, ve věku automatizace nebyla posádka potřeba, veškeré operace monitoroval velký počítač u boční zdi. Ale Simonovi bylo jasné, že úplně všechno by automatům nesvěřili, a podezření se mu vzápětí potvrdilo, když se mu zezadu přitiskla k týlu hlaveň pistole.

Útočník nevyštěkl žádný příkaz ani se ho na nic nezeptal, jen mu neúprosně zarýval pistoli do zátylku. Simon ho slyšel, jak sahá po vysílačce a volá kapitána, ale věděl, že to bude marná snaha, protože rušička všechny pokusy o komunikaci zhatí.

Stáli tam a čas jako by se zastavil. Ale Simon věděl, že tam nesmějí zůstat, protože až vybuchnou nálože, tohle místo zaplaví voda ze všeho nejdřív. Zemřou jako první.

Stephen Kelley prošel skrz salón na otevřenou palubu na zádi. Hlídač mu tiskl k zádům pistoli, aby ho snad nenapadlo pokusit se o útěk. Michael, který ještě pořád držel brašnu nad mořem, se na něj díval; byl rád, že ho vidí, ale ani trochu se mu neulevilo. Stephen měl ještě pořád obvázané rameno, Susanin provizorní obvaz držel lépe, než by se dalo čekat. Michael viděl v jeho očích jiskry hněvu. Přesně v to doufal.

„Michaeli, radši mi ani neříkej, žes přinesl tu věc sem na palubu.“

Michael mlčel, jen se na něj dál díval.

„Nechci, aby to znělo sebelítostivě, ale věř mi, že můj život ani život nikoho jiného nestojí za to, abys ho vyměnil za tuhle věc.“

„On je zřejmě jiného názoru,“ řekl Julian a došel k zábradlí, u kterého stál Michael s rukou napřaženou nad mořskou hladinu. „Teď mi dej tu truhličku.“

Michael pořád nic neříkal a držel brašnu nad temným mořem.

„Kadrime,“ zavolal Julian na hlídače.

A hlídač, jako by postupoval podle předem připraveného scénáře, zvedl pistoli Stephenovi k hlavě.

„Tři vteřiny.“

Michael se podíval na Stephena, který slabě vrtěl hlavou. Bylo mu jasné, že nemá na vybranou.

Podal brašnu Julianovi.

Ital dychtivě sáhl dovnitř jako děcko rozbalující vánoční dárek a vytáhl zlatou truhličku. Podržel ji zvednutou a triumfálně se usmál od ucha k uchu.

„Kadrime,“ zase oslovil hlídače.

Muž spustil ruku se zbraní.

„Ne, ne, tak jsem to nemyslel. Oba je prosím zabij.“

Michael se podíval na otce; zaklesli se do sebe pohledem a přelil se mezi nimi oceán emocí. Vůbec se neznali, ale přesto byli otec a syn. Oba jen tak tak přežili poslední týden, aby nakonec skončili tady a čekali, až se poslední cár naděje, ke kterému se upínají, rozpadne na prach.

Michael stočil pohled k julianovi, který upřeně zíral na Albero della Vita, zcela pohroužený v euforii z toho, že konečně ukojil svou chamtivost. Michael se rozhlížel kolem po nějaké zbrani, ale neměl na dosah vůbec nic; i smotané lano se povalovalo moc daleko. Zajel pohledem ke dveřím, doufal, že z nich každou chvíli vyrazí Simon, aby je zachránil, ale nikde ani náznak naděje. Plán, který narychlo ušili horkou jehlou, se nevyvíjel podle jejich představ. Kadrim stál metr za Stephenem; zvedl mu pistoli k hlavě. Nebylo úniku. Michael se ocitl v bezvýchodné situaci, všechny je doslova a do písmene nahnal do slepé uličky. A kvůli tomu, že selhal, teď bude muset přihlížet, jak jeho otec umírá.

Kapitán Bertram stál na kapitánském můstku a díval se na širé moře. Splnil se mu sen – stal se kapitánem nejluxusnější lodi pod sluncem. Pracoval pro Juliana Ziveru už dva roky a ani jedinkrát toho nezalitoval. Bylo to mnohem dobrodružnější a přinášelo mu to mnohem větší uspokojení než práce pro tu sebranku ubožáků, která si říká francouzské námořnictvo. A díky štědrému platu bude moct za tři roky odejit do důchodu, koupit si vlastní loď a plavit se po světě.

Sáhl po vysílačce a stiskl tlačítko. „Jean Claude?“ zavolal na strojníka. Za necelou hodinu měli vyplout, a tak chtěl začít s přípravami. Ale nedočkal se odezvy. Nijak ho to neznepokojilo; hlavní strojník byl nejlepší z nejlepších a neopustil by své stanoviště jen tak, určitě se za chvilku vrátí. Bertram zvedl hrníček vystydlé belgické kávy, zhluboka si lokl a dál vyhlížel do poklidné noci.

Mít těsně u hlavy pistoli člověka pořádně vyděsí; oběť se rozklepe strachy, protože si naplno uvědomí vlastní zranitelnost. Ale pro Simona to představovalo výhodu. Kdyby útočník stál metr od něj, mohl by ho zastřelit, než stačí udělat krok. Ale když mu strojník tiskl hlaveň zbraně přímo k hlavě, nabízely se mu možnosti a on jich hodlal využít. Sklonil hlavu, prudce se otočil, popadl hlaveň pistole, stočil ji směrem nahoru a zároveň druhou rukou zaťatou v pěst praštil strojníka do krku.

Nevycvičený muž pustil zbraň, pozadu se zhroutil na zem a chytil se za hrdlo v marném pokusu odvrátit smrt; rozdrcený hrtan mu uťal přívod vzduchu. Simon na něj namířil zbraní a zkrátil jeho utrpení.

Věděl, že za pár vteřin vybuchne pod podlahou strojovny nálož. Nechal mrtvého ležet na zemi, rozběhl se ke dveřím, bleskově odsunul zástrčky, rozrazil dveře a vyřítil se ze strojovny na chodbu.

A vtom lodí otřásla první exploze.

Tři výbuchy přišly v rychlém sledu, ocelový trup lodi úpěl, jak ho to rvalo na kusy. Loď se otřásala a houpala a vzápětí po ohlušivých explozích se ozval děsivý hukot, jak se dovnitř nahrnula voda. Boží šqjot to vychýlilo z rovnováhy, loď se kymácela jako opilec na kladině, nahýbala se doprava doleva.

Kadrim zavrávoral a upadl.

Julian vytřeštil oči, protože mu došlo, že ho Michael obelstil a že loď je odsouzena ke zkáze. Odhodilo ho to stranou, až narazil do stěny, svezl se na kolena a zlatá truhlička mu vyklouzla z rukou a odletěla po podlaze pryč.

Loď se prudce naklonila doprava; skleničky, obrazy a všechno ostatní, co nebylo pevně uchyceno, se s rachotem sypalo na zem a rozbíjelo.

Michael se rozběhl k otci, ale vzápětí strnul, protože Kadrim se vydrápal na nohy, popadl Stephena za krk a zaryl mu pistoli do boku. Michael k nim přesto vykročil. Kadrim vypálil dva varovné výstřely do stropu a znovu ho přiměl ztuhnout na místě.

Světla zhasla, salón se ponořil do tmy a loď splynula s nocí. Vzápětí se rozblikala nouzová světla. Julian se vyškrábal na nohy a vrávoral po nakloněné podlaze, klopýtal, až se musel zachytit nástěnné lampy.

„Na co čekáš?“ zařval na Kadrima. „Zabij ho, dělej!“

Výbuchy srazily kapitána Bertrama k zemi a okamžitě mu bylo jasné, že na loď někdo zaútočil. Podle drásavého praštění poznal, že se prolomil trup. Ani si nepotřeboval obhlédnout rozsah škod, aby mu bylo jasné, že loď půjde během několika minut ke dnu. Zkusil se ozvat do vysílačky, ale odpovědí mu byl jen slabý praskot; stiskl tísňové tlačítko, aby vydal volání o pomoc, ale taky nefungovalo. Zapnul alarm, kterým ostatním signalizoval, ať okamžitě opustí loď. Otevřel zásuvku, vytáhl pistoli a seběhl z kapitánského můstku.

Simon se hnal chodbou v nejdolejším podpalubí; výbuch mu podrazil nohy a srazil ho na zem. Vyškrábal se na nohy, jenže vtom lodí otřásly další exploze a doslova ji o kus nadzvedly.

A vzápětí podpalubí zalila voda; nahrnula se dovnitř, jako by se protrhla hráz. Simon se řítil chodbou s mohutnou vlnou v patách a jen tak tak se stačil zachytit zábradlí u schodů, jinak by ho voda smetla. Přitáhl se na schody a viděl, jak voda rychle stoupá. Vyběhl o několik pater výš; bral schody po třech. V nouzovém osvětlení bylo sotva vidět pod nohy. V cestě mu nestáli žádní hlídači; sám se o to přičinil, když některé uvěznil v pasti a jiné poslal na onen svět.

Vyběhl na horní palubu a pustil se dlouhou chodbou, s vypětím všech sil udržoval na nakloněné podlaze rovnováhu a hnal se k salónu. Slyšel Julianův a Michaelův hlas, viděl jejich stíny. Přimáčkl se ke stěně, a když vykoukl za roh, spatřil Michaela a jeho otce, jak je drží v šachu hromotluk s namířenou pistolí.

Pomalu zamířil pistolí a vzal si hlídače na mušku. Zapřel se o stěnu, aby na rozhoupané lodi udržel pevnou ruku, a opatrně stiskl spoušť.

Hlídačova hlava se rozletěla na kusy a jeho pistole nezacíleně vypálila do vzduchu. Mrtvý se zhroutil naznak na zem. Simon namířil na Juliana a poprvé si ho pořádně prohlédl. Byl pohledný a perfektně upravený, působil charismaticky a kultivovaně; dokonalá slupka pro člověka, který je ztělesněním všeho, proti čemu Simon bojuje – člověka, který se ohání Bohem, aby skryl svou pravou podstatu, aby zamaskoval dábla, který se v něm skrývá. Člověka, který bez výčitek svědomí zabíjí, který za dolary nabízí nebe, který zavraždil vlastní matku a ještě s potěchou přihlížel, jak z ní vyprchává život. A Simon spatřil ještě něco dalšího.

A právě to kratičké zaváhání se ukázalo jako osudová chyba. Když na Juliana namířil, na okamžik se zarazil, nechal se unést hněvem nad nenadálým poznáním. A vtom ho do zad dloubla hlaveň pistole a rychle se odtáhla. Simon se ohlédl a spatřil kapitána lodi. Nebyl tak hloupý jako strojník, udržoval si bezpečný odstup, očividně měl výcvik pro kritické situace. Simonovi bylo jasné, že jestli se pohne, bude to jeho konec, a to si nemohl dovolit, když byl Julian ještě pořád naživu a bylo potřeba zničit truhličku.

Kapitán ho donutil vstoupit do salónu a sebral mu pistoli.

„Loď se do tří minut potopí, pane,“ informoval Juliana a podal mu Simonovu zbraň. „Musíme se odebrat do záchranného člunu.“

„Kde jsou všichni ostatní?“ zeptal se Julian.

„Po smrti,“ odpověděl kapitán s pohledem výmluvně upřeným na Simona.

Julian se Simonem stáli tváří v tvář, dívali se jeden na druhého a hlavou se jim hnaly myšlenky.

„Kdo jsi?“ zeptal se Julian.

Simon se usmál.

Julian si ho zblízka prohlížel; vzápětí se mu ve tváři objevil koktejl emocí, jako by na něj dolehlo poznání.

„Už to vidíš?“ zeptal se Simon. Jeden do druhého zabodávali totožné modré oči. Až na odlišnou barvu vlasů vypadali jako dvojčata, která od sebe dělí šestnáct let. „Ahoj, bratříčku,“ pronesl Simon s vražedným úsměvem.

„Bratr?“ Julian se rozesmál, ale veselí ho pozvolna opustilo, protože se podíval Simonovi do očí a spatřil v nich pravdu. Přerývaně se nadechl. „Jak…?“

„Vůbec jsem o tobě nevěděl, zjistil jsem to až před čtyřmi měsíci, když mi Genevieva prozradila pravdu. Věděls, že ona sama mít děti nemohla?“

Julian mlčel jako zařezaný a loď mezitím dál klesala ke dnu. Jen tam stál, ruce spuštěné podél boků a v levačce mu ochable visela pistole.

„Pane,“ oslovil ho kapitán.

Julian si ho nevšímal a jen zíral na bratra.

„Pane!“ křikl kapitán zpanikařené. „Jestli okamžitě neopustíme loď, tak všichni umřeme.“

„Tak já tě těch starostí ušetřím.“ Aniž se Julian na kapitána podíval, zvedl pistoli a střelil ho do obličeje.

„Proč jsi sem přišel?“ zeptal se Simona a dál na něj hleděl, prohlížel si jeho tvář a uvědomoval si, jak jsou si podobní; liší se jen barvou vlasů a věkem.

„Nascentes morimur – jen co se zrodíme, umíráme.“

„Přišel ses za mě modlit?“

„Ne, přišel jsem tě zabít,“ opáčil Simon bez sebemenšího náznaku emocí. Pronesl to tónem velmi podobným Julianovu.

Julian se rozesmál, ten smích byl sytý, srdečný, bujarý… a přímo děsivý. „No ovšem,“ zařval a vytrhl se ze zkoprnění nad nečekaným odhalením. „Jsi vážně můj bratr.“

Loď se naklonila ještě víc doprava, trup hlasitě sténal, jak ho moře nemilosrdně trhalo.

Julian o krok ustoupil a obrátil pozornost zpátky k momentálním nesnázím. Shýbl se a zvedl zlatou truhličku, která předtím odletěla ke stěně; rozjařovalo ho, že získal takovou moc, že doslova třímá v rukou osu, kolem níž se točí svět. Když si truhličku pořádně prohlédl, zjistil, že zámek vypadá jinak než prve.

Zůstal zírat na ucpanou klíčovou dírku. „Cos to udělal?“

„Tu schránku už nikdy nikdo neotevře,“ prohlásil Michael.

„Otevři ji.“

„To nejde,“ řekl Michael.

„OTEVŘI JI!“ zařval Julian a surově mu zaryl hlaveň pistole do spánku, jak hluboko to jen šlo.

„Nemám klíč,“ pronesl Michael klidně.

„Ale máš. Musíš ho mít. Určitě ti ho dala.“

„Ne, má ho Genevieva. Zabils ji, vzpomínáš si?“

Julian se na Michaela díval a pak mlčky, nečekaně namířil na Stephena a stiskl spoušť. Výstřel zasáhl Stephena do nohy a srazil ho na palubu.

„Otevři ji,“ zopakoval Julian tiše.

Michael se podíval na otce, který se držel za nohu a svíjel se bolestí, ale přitom úporně vrtěl hlavou: „Ne, Michaeli. Nedělej to.“

Pistole znovu vypálila a kulka zasáhla Stephena do zdravého ramene.

„Otevři tu truhličku,“ zašeptal Julian.

Stephen zavřel oči a rameno mu rudlo krví. Dál urputně vrtěl hlavou.

„Nejde to,“ řekl Michael a mluvil pravdu; pukalo mu srdce, když musel přihlížet pomalé popravě otce, kterého ani nestačil pořádně poznat.

„Otevři tu truhličku,“ zašeptal Julian ještě tišeji. Zamířil a znovu vypálil, tentokrát zasáhl Stephena do pravé horní části hrudi.

Ale Michael se ani nehnul, ačkoli měl pocit, jako by se kulka zaryla do něho samotného.

Julian přiskočil ke Stephenovi, který se už jen stěží hýbal, a přitiskl mu pistoli k hlavě. „OTEVŘI TO!!!“ zavřeštěl; už se úplně přestal ovládat.

Michael zděšeně přihlížel, jak tam Stephen leží, tělo proděravělé kulkami, a zuby nehty bojuje o život. Očima s pokleslými víčky se podíval na Michaela. Vyměnili si pohled a porozuměli si beze slov.

„Mrzí mě to,“ zašeptal Michael.

A Julian stiskl spoušť Simonovy zbraně. Michael sebou škubl, měl pocit, jako by sám byl otcovým katem.

Ale ke všeobecnému překvapení zbraň nevystřelila. Došly v ní náboje.

Michaela ovládla zuřivost. Skočil po Julianovi, surově ho praštil a přirazil ho ke stěně. Truhlička jim spadla k nohám. Michael zasypával Juliana ranami, mlátil ho pěstí, lámal mu žebra. Julian se pokoušel bránit, ale nebylo mu to nic platné. Michaela poháněl vztek, bezmezná zuřivost, kterou vůči tomu muži pociťoval. Julian se zhroutil na zem. Michaela to nezastavilo; popadl prázdnou pistoli, vrhl se zpátky k Julianovi a rozmáchl se rukojetí pistole ke smrtící ráně. Dal do toho úderu veškerý vztek a bolest, chystal se toho muže zabít, jenže vtom mu ruku někdo zadržel. Stál u něj Simon a svíral mu paži, bránil mu připravit jeho bratra o život.

Michael k němu vzhlédl. „Neopovažuj se mě zarazit…“

Simon zavrtěl hlavou, jemně mu vyprostil pistoli z ruky a odhodil ji stranou.

„Michaeli,“ oslovil ho tiše, „běž pomoct svému otci.“

Michael se neochotně zvedl a doběhl ke Stephenovi. To už se do salónu hrnula voda; loď byla ze tří čtvrtin pod vodou, přes okraj paluby se přelévaly vlny a zaplavovaly ji.

Simon se díval na bratra, jak tam leží s potlučeným a zkrvaveným obličejem, a necítil vůči němu nic než hnus.

„Díky,“ vypravil ze sebe Julian oteklými potrhanými rty.

Simon popadl stočené lano a spoutal mu nohy. „Genevieva věděla, proč tvůj skutečný původ tají před námi oběma. Znala mě, bála se, co bych ti mohl udělat. Sice…“ Udělal odmlku. „Sice jsi můj bratr, ale to mi nezabrání provést to, k čemu se chystám.“

„Nemůžeš mě zabít.“

Simon se usmál, protáhl lano Julianovi za zády a uvázal mu smyčku kolem krku. Pak ho překulil, svázal mu vepředu před tělem ruce a spoutaného ho nechal ležet na dřevěné palubě. Zvedl se, vzal druhý konec padesátimetrového lana a pevně ho uvázal k lodnímu zábradlí, takže připoutal bratra k jeho milované lodi.

„Jestli jsi nějakým způsobem požehnaný, jestli ti ta truhlička vážně dala věčný život, jestli se ti přese všechna zraném povede najít věčnost na zemi…“ Simon se odmlčel a usmál se. „No, v tom případě si ji budeš vychutnávat v nejhlubších mořských hlubinách, ve světě věčné temnoty, kde budeš úplně sám, tlak vody ti bude drtit tělo a plíce se budou zoufale dožadovat vzduchu… Ve světě, kde tě nikdo neuslyší křičet. Doufám, že neumřeš. Doufám, že najdeš tu svou věčnost.“

Boží šepot se potápěl čím dál rychleji. Salónem proudila voda, pleskala o zábradlí, vířila kolem Michaela, který se skláněl nad umírajícím otcem.

Stephen vzhlížel k Michaelovi a pokoušel se nedat najevo, jak trpí. „Přiznávám, že to bolelo.“

„Nehýbej se.“ Michael sáhl po brašně a použil popruh přes rameno k tomu, aby mu zaškrtil ránu na noze. Prohlédl si průstřel hrudi, ale nedovedl posoudit, jestli kulka zasáhla nějaké důležité orgány. „Potřebujeme odtud zmizet.“

Doběhl k nim Simon.

„Sežeň Paula,“ řekl mu Michael. „Musíme odtud Stephena nějak dostat.“ Sklouzl pohledem ke zlaté truhličce, která se povalovala na podlaze opodál. „A pohřbít tuhle věc spolu s lodí.“

Simon vběhl do kuchyňky, prohledával zásuvky, až našel alobal, a pak jím zlatou truhličku spěšně obalil, takže vůbec nevykukovala. Nacpal ji do trouby a zavřel dvířka. Všude kolem něj se valila voda, už mu dosahovala až k hrudi. Chvíli jí vzdoroval, pak se ponořil a vyplaval ze zatopené místnosti. Musí najít Busche a člun. Jestli se to nepodaří, všichni tu zahynou uprostřed Středozemního moře, daleko od běžných lodních tras, a nikdo nebude mít nejmenší tušení, co se s nimi stalo.

Nad hladinu už trčela jen zád Božího šepotu, loď klesala níž a níž na své více než tříkilometrové pouti do nejčernějších hlubin Středozemního moře.

Michael se brodil vodou, která mu sahala po pás, vedle něj plavala matrace z pohovky, na které ležel jeho otec.

Julian svázanýma rukama zoufale cloumal provazem, který mu poutal nohy, zatínal do něj nehty, škubal za něj, úporně se pokoušel odvrátit neodvratné. Tak usilovně se snažil uchránit si život a teď tohle…

Michael kolem něj prošel a přehoupl se přes zábradlí. Držel se matrace s otcem a společně pluli dál na moře, zatímco paluba klesala pod hladinu. Vzdalovali se a pozorovali, jak se loď potápí. Julian se ještě držel nad hladinou a očima prosil o pomoc.

Salón se potopil; z majestátní stometrové šalupy už zůstalo nad vodou jen zádové zábradlí a padesátimetrové nylonové lano. Michael se díval, jak se Julian zmítá a zoufale se pokouší udržet hlavu nad hladinou, čímž jen oddaloval nevyhnutelný osud. Svíjel se a kopal kolem sebe, ze všech sil se pokoušel vyprostit, ale marně.

Zábradlí zmizelo a loď byla tatam; na hladině vířily zpěněné bublinky. Provaz, kterým byl Julian spoután, začal klouzat do hlubin, mizel pod zvlněnou hladinou, jako když had mizí v trávě. Julian zděšeně pozoroval, jak se zkracuje, už ho bylo nad vodou jen patnáct metrů, deset, pět, odmotával se čím dál rychleji, už zbývaly jen poslední dva metry. A pak, nehlučně a ani trochu obřadně, zmizel pod vodou poslední kus a Juliana to vtáhlo do nejhlubších mořských hlubin za jeho zničenou lodí. Za lodí, uvnitř níž byla schovaná zlatá truhlička, Albero della Vita, aby navždy zmizela z povrchu země. Julian zůstane pohřben spolu s tím, po čem celé roky tak urputně pátral.

Michael se Stephenem osaměle pluli inkoustově modrým mořem. Měsíc už zmizel za obzorem a všude kolem vládla tma, která jenom podtrhovala jejich bezvýchodnou situaci. Nebylo slyšet nic než šplouchání vody a Stephenův namáhavý, sípavý dech.

Michael mu držel hlavu nad vodou a nenechal ho sklouznout z vratké matrace. Navzdory tmě viděl, jak z otcova těla prýští krev a mísí se s vodou. Zoufale se pokoušel tisknout mu tři čerstvé průstřely a zpomalit krvácení.

„Vydrž,“ řekl mu. Plaval vedle něj, kopal nohama, dělal všechno, co bylo v jeho silách, aby otce udržel na provizorním voru.

„Vykašli se na to, nech mě být,“ zašeptal Stephen. Dýchal mělce a dělal mezi nádechy dlouhé pauzy; v Michaelovi pokaždé zatrnulo, že další nádech už nepřijde.

Zavrtěl hlavou. „Ani náhodou. Po všem, čím jsme si prošli? Přeskočilo ti?“

Stephen se zmohl na úsměv, třebaže mu těžkla víčka. „To je v pohodě, Michaeli.“

K Michaelovi dolehlo vrčení malého člunu a zaslechl křik Simona s Buschem, kteří se rychle přibližovali. Zničehonic ho zalilo ostré světlo; Busch vypnul motor a člun k nim hladce doklouzal.

„Michaeli, když mě Mary před smrtí navštívila, mluvila o tobě hrozně láskyplně. Říkala, že jsi báječný člověk a že každý otec by byl pyšný, že má takového syna.“ Stephenovi sklesla víčka, ale při dalším nádechu je zase rozevřel. „Měla pravdu. Celý poslední rok jsem myslel jen na smrt, neměl jsem pro co žít. Ale teď…“

„Doufám, že za tu záchranu stojíš,“ řekl Michael a přinutil se k úsměvu.

Stephen se na něj podíval, oplatil mu úsměv, pokoušel se udržet otevřené oči, ale nakonec ztratil vědomí.

72

Michael se Simonem a Buschem stáli u čerstvého hrobu. Náhrobek byl omšelý a poznamenaný zubem času, ale přesto byl na své stáří překvapivě dobře zachovalý. Ráno ten žulový blok s nově vytesaným nápisem zasadili k hromádce zeminy pokryté hřbitovním kvítím.

Při obřadu promluvili Simon i Michael. Jejich pohřební řeč byla vkusná a procítěná, vzdali hold ctihodnému životu naplněnému dobročinností, láskou a péčí o rodinu.

Michael si prohlížel jména na náhrobku. Jména muže a ženy, kteří zemřeli v tak velkém časovém rozestupu. A životní data… Když nechávali vytesat nové jméno, rozhodli se data vynechat, vždyť datum narození nikdo z nich ani neznal. Neexistovaly o něm žádné záznamy, nedochoval se žádný rodný list, vlastně neexistoval jediný důkaz, že se vůbec narodila.

Bylo to podruhé, kdy se za Genevievu sloužil smuteční obřad. Podruhé, kdy stál Michael u jejího hrobu a truchlil nad ní.

Podíval se na životní data Julia Uriana Zivery, Genevievina manžela, který zemřel tak dávno. Genevieva o něm skoro nemluvila, a když, tak jenom se Simonem. Ten ji znal ze všech nejlíp, rozuměl jí líp než ostatní. Věděl, že kdysi nakratičko prožila velkou lásku. Znal pravdu a podělil se o ni pouze s Michaelem a Buschem. Pravdu o některých zvláštnostech, která by radši měla zůstat utajena. Genevieva byla starší, než kdokoli tušil. Nevychovala jen Juliana, ale i Simonovu matku a bůhvíkolik dalších lidí před ní. Nesčetněkrát zmizela a pak se zase objevila. Stejně jako Simon střežila tajemství, tajemství země i nebes, která je lepší ponechat skryta, která radši ani nechceme znát.

Michael se díval na životní data u jména Genevievina manžela a nijak ho nešokovala, protože teď už věděl, že Genevieva byla mnohem, mnohem starší než ten muž, který zemřel roku 1845.

Busch zareagoval, jak mu bylo podobné – přišlo mu to všechno nepochopitelné, vymykající se chápání. Michael se Simona opatrně zeptal, jestli Genevievina dlouhověkost pramenila z opatrování truhličky, jestli ji třeba otevřela, anebo jestli byla něco víc…

Simon neznal odpověď, ale vzhledem ke Genevievině dobrosrdečnosti chtěl věřit tomu druhému.

Každý z těch tří vzal hrstku hlíny, hodili ji na hrob a pak hřbitov opustili. Jako jediní na celém světě věděli, že hlína, kterou na hrob házeli, padala na prázdnou rakev.

Doktoři udělali všechno, co bylo v jejich silách; vyjmuli Stephenovi kulky z nohy, z ramenou i z hrudi, kde výstřel škrábl plíci. Stephen utrpěl opravdu vážnou ztrátu krve. Silně krvácel celou dobu, co se vraceli na břeh. Tam už na ně čekal soukromý vrtulník, který obstarala Susan, a doktoři se pustili do práce, ještě než Stephena do helikoptéry naložili a zamířili s ním do nemocnice. Jeho tělo bylo v šoku a doktoři mu dávali maximálně desetiprocentní naději na přežití. Michael a Susan u něj nepřetržitě bděli, odcházeli, jen když se potřebovali najíst. Dvakrát dostal srdeční zástavu a doktoři ho jen tak tak oživili.

Michael se Susan toho spolu moc nenamluvili, ale když už se bavili, tak vlídně a laskavě. Oba si prožili ztrátu partnera a teď se společně rmoutili a modlili, aby muž na lůžku vedle nich, muž, kterého se tak úporně snažili zachránit, nějakým zázrakem přežil.

Ve tři ráno oba usnuli.

Michaelovi se zdálo o Kremlu, o nadzemních prostorách i podzemních chodbách, o výpravách, které tam podnikl, jen aby nakonec stejně přišel o veškerou naději. A taky se mu zdálo o jeho adoptivních rodičích St. Pierrových a o Mary.

Už celé měsíce ji ve snech nezahlédl, už celé měsíce neviděl její usměvavou tvář, která by mu pak celý den dodávala vzpruhu. A teď se konečně vrátila, hleděla na něj smaragdovýma očima a on vzpomínal na to, co spolu prožili. Byli doma, v obývacím pokoji, a dovnitř se okny hrnulo jasné světlo, jasnější, než jaké kdy viděl.

A vtom tam s nimi náhle byl Stephen, jako by se všichni poprvé sešli. Nikdo z nich nemluvil, ale ani to nebylo potřeba. Oba patřili do Michaelovy rodiny, oba mu tak či onak obohacovali život… a oba je ztratil.

Pak se odkudsi vynořila Genevieva, podívala se na Michaela a kratičce se usmála. Byl to milý úsměv, prosycený láskou a uznáním. Mlčky mu jím děkovala za jeho činy a obětavost. A potom se prostě vytratila, rozplynula se v pruhu světla, zmizela z pokoje, zmizela z jeho snu. Vzápětí stejně jako ona zmizeli i ostatní, St. Pierrovi, Mary a nakonec i Stephen, takže Michael zase osaměl a svět kolem něj zčernal.

Probudil se; krk měl celý ztuhlý z nepohodlné polohy v křesle. Chvíli mu trvalo, než se vzpamatoval a uvědomil si, kde vlastně je. Podíval se na Susan, která ještě dřímala, na bílé nemocniční zdi a na tmu za oknem, kterou začínal prozařovat první sluneční svit.

A pak spočinul pohledem na Stephenovi, který tam ležel a mlčky na něj hleděl, jako by jim hlavou táhly tytéž myšlenky, jako by se oba probudili z téhož snu. A v tu chvíli si byl jistý, že jeho otec přežije.

73

Sergej Raechen pobíhal po zahradě domu ve virginské Alexandrii a jeho babička Vera Bronšenková se dívala, jak šplhá po prolézačce a klouže po skluzavce. Srdce jí překypovalo radostí. Nechápala, jak je možné, že se chlapec uzdravil, nechápala, co ho vyléčilo. Jednoho večera byl na prahu smrti a dovolával se otce, pak usnul a druhého dne jí rozrušeně vykládal, že se mu zdálo o nádherném místě.

„Byli tam táta s mámou,“ vyprávěl. „A taky jedna krásná paní, která se na mě pořád usmívala.“

Vera vnuka poslouchala a při pohledu do jeho jasných zdravých očí byla radostí bez sebe.

„Táta tvrdil, že teď už bude všechno dobrý,“ brebentil chlapec, klouzal se na skluzavce a vesele si hrál.

A jak se tak Vera na vnuka dívala, věděla, že má pravdu, že teď se skutečně všechno obrátí k lepšímu.

Skutky Juliana Zivery prosákly na veřejnost. Konečně se provalilo, že charismatická zbožná tvář, kterou Julian ukazoval světu, nebyla nic než zástěrka. Noviny a časopisy otiskly na předních stránkách zrnité záběry z bezpečnostních kamer, jak Julian mučí svou matku, a fotografie mrtvých těl rozesetých po jeho sídle; všichni ti lidé zemřeli bez zjevné příčiny a vypadalo to, jako by hromadně spáchali sebevraždu. Byly toho plné hlavní zprávy, události se donekonečna rozebíraly a média i veřejnost byly bez sebe rozhořčením nad tím pokrytcem, který se vydával za služebníka Božího. Jeho rozlehlé panství, střed jeho světa, zabavil soud a bylo přeměněno v útočiště pro sirotky, pro chudé, pro lidi bez domova a zbloudilé duše.

Julianovi stoupenci, členové jeho společenstva, zmizeli, jako by se po nich slehla zem. Nikdo by si netroufal přiznat, že patříval k Ziverovým přívržencům, že podlehl jeho sebestředné filozofi a kázáním. Někteří z těch lidí se přidružili k radikálnějším skupinám, jiní se vrátili ke kořenům, ke klasickému náboženskému učení, v němž vyrůstali, k víře, která se nikdy nevytratila z jejich srdce, ale jen tam trpělivě čekala na jejich návrat.

A stejně jako členové Boží pravdy zmizel beze stopy i její vůdce. Osud Juliana Zivery zůstal zahalen tajemstvím. Tak jako zmizení Jimmyho Hoffy, Amelie Earhartové, Augusta Finstera a D. B. Coopera; bude jeho zmizení navždy předmětem dohadů a zdrojem konspiračních teorií.

Julian Zivera tak uspěl ve své snaze získat věčný život – jen se toho úspěchu nedožil, aby si ho mohl vychutnat.

74

Michael vyhlížel z okna ložnice, kterým se dovnitř linulo večerní světlo. Busch stál u grilu, steaky už byly skoro hotové a zrovna dorazila jeho žena Jeannie s jejich dvěma dětmi. Stephen Kelley se procházel po trávníku a kolem něj pobíhali Vrána a Jestřáb. I když byla sobota večer, měl na sobě společenský oblek s kravatou, u ucha měl mobil a byl pohroužen do pracovního hovoru.

Michael spočinul pohledem na Susan, která prostírala stůl. Tmavé vlasy jí lemovaly usměvavou tvář; od návratu do Států se nepřestala usmívat snad ani na chvíli. Už se vůbec nechovala drsně a neústupně, byla uvolněná a zdálo se, že se zase těší ze života. Byla krásná, zvnějšku i uvnitř.

Michael netušil, co přinese zítřek. Jejich vztah se zakládal na společných traumatizujících zážitcích z chvil, kdy jim šlo o život, což není zrovna nejlepší základ, na kterém vybudovat romantický svazek. Navzájem se jeden od druhého lišili víc, než si byli ochotni připustit. Ale ať už mu to se Susan vyjde nebo ne, Michael si byl jistý, že Mary by si přála, aby znovu našel lásku.

Zadíval se na zlatý prstýnek odložený na prádelníku, přemýšlel, sváděl vnitřní boj. Nakonec ho navlékl na zlatý řetízek a pověsil si ho kolem krku. Připadalo mu to nesprávné, měl pocit, že má prst jako nahý, ale musí to aspoň zkusit. I když už nebude nad Mary truchlit, nikdy na ni nepřestane myslet.

„Hele, víš, o čem jsme zatím vůbec nemluvili?“ Michael sebou škubl leknutím, když do ložnice nečekaně vešel Busch a podával mu vychlazené pivo.

„O čem?“

„O tvém tátovi.“

„O Stephenovi?“

„Jo, o tvém tátovi. Už ti to došlo?“

„Co?“

„Že tvůj táta je boháč,“ řekl Busch s významně povytaženým obočím.

Michael s úsměvem přikývl. „To mi něco připomíná.“ Otevřel prádelník, sáhl dovnitř a vytáhl odtamtud váček. „Nastav ruku,“ poručil Buschovi.

Busch se na něj tázavě zadíval, ale odložil pivo a natáhl k němu dlaň. Michael rozvázal váček a vysypal mu do mohutné tlapy to, co se skrývalo uvnitř.

Busch vytřeštěnýma očima zíral na rubínový náhrdelník, který Michael sebral v Liberii; rudé drahokamy ve večerním slunci dopadajícím dovnitř oknem přímo ožívaly. „Co si s tím mám počít?“

„Dnešní hlavní výhra v loterii… Do losování ji věnoval Ivan Hrozný.“

„No jo, ale moc se mi nehodí k očím,“ usmál se Busch. Chvíli převracel překrásný náhrdelník v ruce, osahával si ho, kochal se tou nádherou. „Jakou má cenu?“

„Nepředstavitelnou. Jestli chceš, dohodím ti na černém trhu kupce a budeš zajištěný na celý život nebo i na deset životů.“

„Já ti nevím, hrozně si toho vážím, nemysli si, že ne,“ řekl Busch s pohledem upřeným na náhrdelník. „Ale když se tak na tu věcičku koukám, vybavilo se mi to staré úsloví: očekávání vždycky překonává skutečnost. Po tom všem, čím jsme si prošli, už nechci zkoušet žádné zkratky. Je to věc karmy. Možná ho dám Jeannii, řeknu jí, že je to bižuterie. Třeba se mnou pak zase začne mluvit.“

Bylo po deváté večer, hosté už dávno odešli, všichni byli celí rozesmátí, včetně Paula s Jeannii, kteří se spolu při dezertu konečně začali zase bavit. V domě vládlo ticho; Jestřáb s Vránou podřimovali u krbu.

Michael seděl na gauči v obýváku a před sebou měl rozloženou mapu kremelského podzemí. Přemítal, jakou má asi cenu, a pak zabloudil pohledem k malému ohni v krbu, který si zapálil, aby prohřál chladnou letní noc. Ta mapa ukazuje cestu k dávno zapomenutému světu plnému bohatství a ztracených historických památek, a když už teď nejde nikomu o život, říkal si, že třeba jednou…

Rozednívalo se. Michael stál na hřbitově u hrobů těch, kdo ho opustili, Mary a adoptivních rodičů, St. Pierrových. Přijel sem sám a nechával se ovládnout smutkem. Těžce na něj doléhaly ty ztráty, které mu vyhloubily v srdci prázdnotu.

Probudil se ve čtyři ráno, kolem ještě vládla tma. A spatřil ji, jak tiše sedí v Maryině oblíbeném křesle. Vůbec se jí nelekl, jako by ji čekal.

„Říkala, že ti mám poděkovat,“ pronesla Genevieva tiše.

Michael se usmál, ale nedostávalo se mu slov.

„Mary taky říkala, že si konečně může oddechnout a přestat si o tebe dělat starosti.“ Genevievin hlas byl hebký jako vánek. „A že se ti nakupilo trochu moc prádla a že by sis občas měl umýt ledničku – ale to počká do rána.“

Michael se překulil; do pokoje se okny linulo sluneční světlo a v křesle nikdo neseděl, jen se na něm vršila hromada špinavého oblečení. Jestřáb a Vrána ještě pospávali u postele. Michael rychle vstal a oblékl se. Procházel obývákem, Jestřáb s Vránou se mu motali kolem nohou a přitom zabloudil pohledem k obrazu nad krbovou římsou; anděl s rozpřaženýma rukama v časně ranním slunci přímo zářil.

Když zastavoval s vozem na štěrkové cestě hřbitova, sklouzl očima ke svým rukám na volantu, k prsteníčku, na němž se rýsoval neopálený světlý proužek, který působil naprosto nepřirozeně.

A když teď stál nad hroby, cítil, jak ho snubní prstýnek zavěšený na řetízku na krku tíží. Mysl měl ještě pořád zastřenou spánkem. Nerozhodl se vědomě, že sem pojede, prostě ho to sem nějak přitáhlo. Mary mu chyběla, stýskalo se mu po její společnosti, potřeboval s ní být aspoň takhle. Zase na něj dolehl pocit osamění a dusil ho. Tíživě si uvědomoval, že je sám.

A pak se podíval přes hřbitov a spatřil ji, stála tam s rozzářeným obličejem a vřelým úsměvem. Vybavil si její dopis, její procítěná slova…

Rodina má tu moc zaplňovat prázdnotu v srdci, křísit naději, kterou jsme považovali za nenávratně ztracenou.

Miluju tě, Michaeli. Vždycky tě budu milovat, vždycky budu s tebou, navěky zůstanu v tvém srdci.

Mary mu něžně pokývla, Michael se usmál, a když se mu v hlavě rozplynula mlha rozespalosti, ten přelud se vytratil, rozplynul se v ranním oparu.

Michael slyšel, jak opodál zastavuje auto, jak pod koly skřípá štěrk, jak se tiše zaklapávají dveře. Slyšel blížící se kroky. A chvíli nato mu na rameni spočinula ruka; byla silná, přinášela mu útěchu, vzbuzovala v něm pocit, který už hrozně dlouho nezakusil. Michael se ohlédl, podíval se na Stephena, na svého otce, a srdce se mu naplnilo teplem a něčím, co pokládal za navždy ztracené.

Nadějí.

Novinka Richarda Doetsche je úplně jiná než jeho předchozí knihy.

Je jiná než většina ostatních thrillerů.

Chcete se přesvědčit?

TŘINÁCTÁ HODINA

Co byste udělali, kdyby bylo možné vrátit čas?

Nick Quinn je na dně: nejenže se stal svědkem vraždy své milované ženy, ale navíc ho policie považuje za hlavního podezřelého. A jako by toho nebylo málo, v jeho poklidném městečku havaruje letadlo a všech dvě stě cestujících zahyne. Když zdrcený Nick čeká ve výslechové místnosti na právníka, má pocit, že pro něj už všechno skončilo. Mýlí se.

Namísto právníka ho navštíví neznámý muž a sdělí mu stěží uvěřitelnou věc – že svou ženu možná ještě pořád může zachránit. Nick se zpočátku samozřejmě zdráhá uvěřit, ale když pochopí, co mu tajemný dobrodinec skutečně nabízí, vydává se na zběsilý závod s časem – anebo spíš proti proudu času –, ve snaze zabránit oběma tragickým událostem.

Vzápětí se ukáže, že na sebe nevzal snadný úkol. Na rozdíl od běžných amatérských detektivů potřebuje dopadnout zločince dříve, než vůbec nějaký zločin spáchají. Veden ryze dobrými úmysly však svými činy způsobí ještě větší katastrofy a pozvolna dospívá k závěru, že měnit osud je mnohem těžší, než by se mohlo na první pohled zdát…

Thriller Třináctá hodina vyjde na podzim roku 2009, ale již dnes si jej můžete objednat na dobírku přímo v nakladatelství. S potěšením vám také zašleme ediční plán doplněný o nabídku vydaných titulů.

DOMINO, Na Hradbách 3, 702 00 Ostrava, tel.: 596 127 644, tel/fax: 596 127 571, mobil: 736 538 393 e-mail: domino@dominoknihy.cz

www.dominoknihy.cz

Richard Doetsch

Bylo by poněkud nepřesné, říct o Richardu Doetschovi, že je spisovatel, přestože jsou jeho knihy překládány do tří desítek světových jazyků. Richard Doetsch se totiž kromě psaní úspěšných thrillerů věnuje také komponování hudby a hře na kytaru a klavír, přičemž nic z toho nedělá výlučně pro vlastní potěšení, ale slaví úspěchy i na tomto uměleckém poli.

Jeho literární prvotina Zloděj nebes (česky DOMINO, 2006) se stala mezinárodním bestsellerem. Podobný osud nepochybně čeká i její volné pokračování Zloděj víry, které právě držíte v ruce. Autor nedávno dokončil práci na svém novém románu Třináctá hodina, který česky vyjde na podzim 2009 a podle nějž bude natočen velkorozpočtový film.

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai