Zloděj temnoty

Richard Doetsch

Hodnocení:

*****

Štítky:

Literatura světová, Román, Thriller

Michael St. Pierre je všeobecně považován za nejlepšího zloděje na světě. Svou pověst potvrdil už několikrát, a pokaždé musel čelit obrovskému nebezpečí. Tentokrát však bude mít protivníka, s jakým se doposud nestřetl: zloděje, který se na rozdíl od Michaela neváhá uchýlit k brutálnímu násilí a jehož minulost je opředena děsivým tajemstvím. Střet dobra a zla nás zavede do londýnského podsvětí, amsterodamských kanálů, starověkých paláců v Istanbulu, do New Yorku i na vrcholky indických hor. Tam všude se odehrává rozhodující zápas mezi silami dobra a zla…

ZLODĚJ

TEMNOTY

Richard Doetsch

ZLODĚJ

TEMNOTY

Richard Doetsch

2011

Copyright © 2010 by Richard Doetsch

Translation © 2011 by Zuzana Pernicová

Cover design © 2011 by DOMINO

Veškerá práva vyhrazena. Žádná část tohoto díla nesmí být reprodukována ani elektronicky přenášena či šířena bez předchozího písemného souhlasu majitele autorských práv.

Z anglického originálu THE THIEVES OF DARKNESS,

vydaného nakladatelstvím Atria Books, New York 2010,

přeložila Zuzana Pernicová

Odpovědná redaktorka: Karin Lednická

Jazyková redakce: Hana Pernicová

Korektura: Lea Petrovská

Technický redaktor: Martin Pěch

Sazba a grafické zpracování obálky: Dušan Žárský

Ilustrace obálky: Petr Willert

Vytiskla tiskárna Finidr Český Těšín

Vydání první

Vydalo nakladatelství DOMINO, Na Hradbách 3, Ostrava 1,

v červnu 2011

ISBN 978-80-7303-607-2

Pro Virginii, moji nejlepší kamarádku. Miluji tě celým srdcem.

Nejkrásnější, co můžeme zažít, jsou záhady.

Albert Einstein

Mýty, kterým se věří, mají tendenci stát se skutečností.

George Orwell

Prolog

Akbikvestánská poušť

Chironská věznice trůnila na skalnatém vrcholu ve výšce přes devět set metrů, který skýtal impozantní rozhled na rezavou poušť posetou kamením. Nacházela se v srdci Akbikvestánu, malé republiky severně od Pákistánu, a od nejbližší civilizace ji dělilo osmdesát kilometrů. Třípatrová kamenná stavba působila dojmem, jako by vyrůstala přímo z hory čnějící jako jediný záchytný bod v rovné pustině všude kolem. Za nocí, kdy strážní věže zářily jasným světlem, vypadala jako koruna na hlavě démona.

Proslulé vězení nechali postavit v roce 1860 Britové jako tábor pro válečné zajatce a posílali tam ty, kdo se protivili impériu. S výjimkou zavedení elektřiny se v něm za sto padesát roků, které od té doby uběhly, moc nezměnilo. Skoro dvacet metrů vysoká stavba působila jako jednolitý žulový blok završený ochozem, se čtyřmi osmibokými strážními věžemi v rozích. Měla horší pověst než sedmý kruh Dantova pekla. Poslední dobou byla obsazena jen z třiceti procent a pracovalo v ní osmnáct dozorců – mužů, kteří by nejspíš sami seděli za mřížemi, kdyby tu nebyli jako zaměstnanci. Nápravnému zařízení se nedostávalo finančních prostředků a trest si v něm odpykávali odsouzenci, pro které by neměla soucit ani Amnesty International. Být odsouzen k pobytu v Chironu se rovnalo rozsudku smrti, i když vězně neposlali přímo na popravu. Ať dotyčného odsoudili k pěti letům nebo ke třiceti, podmínečného propuštění se v Chironu nedožil.

Smrt přicházela v mnoha podobách: poprava – buď na elektrickém křesle, nebo stětím, podle dozorcovy momentální nálady zásah dozorcovou kulkou při pokusu o útěk, vražda rukou spoluvězně. Anebo, a to vůbec nejčastěji, si vězeň sáhl na život sám.

Do Chironu se dalo dostat jediným způsobem, a to po uježděné cestě, která se z pouště vinula serpentinami deset kilometrů do svahu a byla tak úzká, že se na ni stěží vešel nákladák.

Od roku 1895 z vězení nikdo neutekl. Pokud by se nějakému šťastlivci povedlo překonat metr silné zdi, měl by na vybranou dvě možnosti: buď běžet deset kilometrů po příjezdové cestě – která byla pod nepřetržitým dohledem dvou strážních věží – a pak se vydat na nebezpečnou osmdesátikilometrovou cestu pouští, anebo skočit z devítisetmetrového skaliska a užívat si pocit svobody celých pětadvacet vteřin, než se roztříští na ostrých skaliscích na úpatí. Byla to jedna z mála věznic, které se obešly bez plotu s ostnatým drátem.

S oblibou ji využívaly nejprohnilejší soudní systémy, kterým se hodilo nechávat lidi beze stopy zmizet. S vězni se tu zacházelo bez sebemenších ohledů. Dozorci schválně promíchali politické provinilce a defraudanty se zločinci nejhrubšího zrna a doufali, že se časem vzájemně zlikvidují.

Simon Bellatori seděl na udusané hlíně v cele dva a půl krát dva a půl metru a čekal na popravu, která se měla odehrát v pět ráno. Netušil, jak se zrodil nápad popravovat odsouzené za úsvitu – snad pro zvýšení dramatičnosti –, ale každopádně to považoval za nehumánní.

Měla to být úplně jednoduchá krádež – odcizení dopisu z kanceláře jistého podnikatele. Dopisu, který dotyčný nelegálně získal v aukci, dopisu, který kdysi dávno napsal jistý muslimský vezír křesťanskému arcibiskupovi, dopisu, který nikdy neměl přijít na oči světu. V moderním světě se za takový prohřešek neuděluje trest smrti, jenže o moderním světě si člověk za zdmi téhle staré věznice mohl leda tak nechat zdát.

Dvojice, v níž hrál Simon hlavní roli, měla dopis hladce ukrást a ještě to pak stihnout na večeři v restauraci Damsteeg u kanálu Prinsengracht v centru Amsterdamu, kde si na devátou rezervovali místo. Jenže i nejlepší plány se mohou zvrtnout.

Teď Simon trčel v cele v Chironu a tížily ho výčitky svědomí. Ne kvůli krádeži ani kvůli činům z minulosti. Trápil se tím, že do téhle akce zatáhl někoho dalšího, že ohrozil člověka, na kterém mu záleží, že jeho vinou někdo, kdo mu věřil, sedí v sousední cele v téhle Bohem zapomenuté zemi a čeká na smrt.

Zítra ráno za rozbřesku je oba probudí, odvedou je do místnosti, kde je muž v katovské kápi položí na masivní dřevěný stůl, spoutá jim ruce za zády, přiváže jejich těla ke stolu a nakonec k němu připoutá i jejich hlavu, jen krk nechá obnažený.

Popravčí komora se zaplní přihlížejícími. Dozorci přivedou ostatní vězně, aby v nich pohledem na popravu vyvolali strach a přiměli je k poslušnosti.

Jako poslední dovnitř slavnostně vkráčí ředitel věznice, usedne doprostřed první řady a zadívá se odsouzeným do očí, pronikne pohledem až do hlubin jejich duše. A pak se pousměje, myšlenkami už nejspíš u snídaně, a vydá pokyn.

Popravčí bez okolků sáhne po ceremoniální šavli, pozvedne ji do výšky a pak jí bleskurychle máchne dolů směrem k jejich obnaženým krkům a oddělí jim hlavu od těla.

O tři dny dříve

Michael St. Pierre vešel do obývacího pokoje ve svém prostorném domě v Byram Hills, městečku vzdáleném hodinu jízdy od New Yorku. Odhodil poštu na kožený gauč, vytáhl z válcového lepenkového pouzdra technické nákresy a položil je na kulečníkový stůl. Přihrnuli se k němu jeho tři bemští salašničtí psi, Jestřáb, Vrána a Medvěd, a uvelebili se mu u nohou. Michael rozprostřel nákresy na zelené plsti a uhladil je dlaní. Vymýšlením bezpečnostního systému sestávajícího ze speciálně kódovaných droboučkých kamer a poplašného zařízení, který měl střežit sbírku umění patřící miliardáři a filantropovi jménem Shamus Hennicot, strávil čtyři týdny.

Chápal, že Hennicot chce svou kolekci Monetů, Rockwellů a van Goghů jaksepatří chránit, a tak využil svých mimořádných odborných znalostí a vhledu do situace a vytvořil bezpečnostní systém, který mohl svou nepřekonatelností směle konkurovat špičkovým zařízením CIA.

Otočil se a zadíval se na rozměrný obraz nad krbem. Malba zpodobňovala anděla s roztaženými křídly, jak stoupá vzhůru ze zářivého stromu; realistická perspektiva a teplé barvy napovídaly, že jde o renesanční dílo. Na sklonku šestnáctého století ho namaloval Govier a Michaelovi ho věnovala jeho dobrá přítelkyně, která ho zároveň poprosila, ať ukradne jiný obraz od téhož tvůrce a nenávratně ho zničí. Michaela ta neobvyklá žádost netěšila, ale bylo to její poslední přání před smrtí a on jí ho vyplnil.

Svého času býval zloděj – s důrazem na slově býval. Slíbil, že tuhle dráhu pověsí na hřebík; slíbil to své ženě i sám sobě, ale pod tlakem okolností se ke krádežím musel tu a tam vracet. Jednu spáchal, aby získal peníze na léčbu manželčiny rakoviny, a párkrát pomohl svému příteli Simonovi. Ale všechno to byly naprosto nesobecké činy, dělal to pro druhé, bez nároku na odměnu, v situacích, kdy mu nezbylo než se uchýlit k mravním kompromisům.

Zlodějská dráha už patřila minulosti; sice v ní exceloval, ale rád se jí zřekl. Založil si legální bezpečnostní firmu a neustále mu přibývalo zákazníků – lidí, kteří dobře věděli, že byl před několika lety odsouzen za vloupání na ambasádu a krádež diamantů. Najímali si ho právě kvůli jeho minulosti a také kvůli dobré pověsti, kterou si během let vybudoval. Obraceli se na něj, protože uměl uvažovat stejně jako ti, kteří měli v úmyslu někam se vloupat, prolomit počítačovou ochranu, ošálit bezpečnostní systémy a ukrást Monety, Rockwelly a van Goghy. Uměl uvažovat jako druhá strana, jako zloději, kteří dokázali vychytrale překonávat překážky a dostávat se do bankovních trezorů. Najmout si Michaela bylo jako ukrást soupeřícímu týmu před zápasem rozpis herní strategie. Dozvěděli jste se, kde posílit obranu, kde zalátat zranitelná místa. S Michaelem St. Pierrem jste měli předem vyhráno.

Michael nákresy zase sroloval, schoval je do pouzdra a to nechal ležet na gauči vedle nepřečtené pošty. Prošel přes kuchyň do jídelny. Stůl byl prostřen pro dva. V ledničce se marinovaly steaky, jen je položit na gril, na stole čekala neotevřená láhev vína a křišťálové skleničky. Uprostřed stála váza s čerstvými květy.

Michael začal po osmnáctiměsíčním truchlení nad ztrátou manželky konečně zase s někým chodit. Jeho žena Mary bývala středobodem jeho života, byla pro něj vším. Všichni o nich zásadně mluvili, jako by byli jedna bytost: Michael a Mary, Mary a Michael. Nikdy by ho nenapadlo, že v osmatřiceti bude zase sám, protože ho o ženu tak rychle a nemilosrdně připraví rakovina; vůbec si neuměl život bez ní představit. Pomalu plynuly týdny a měsíce a jemu se nedařilo s její ztrátou vyrovnat. Ale časem v něm za pomoci přátel a otce znovu začala klíčit naděje. Pozvolna vytěsňoval tu tragédii z mysli, nahrazoval ji vzpomínkami na Maryin úsměv a utěšoval se slovy: „Neplač, že zemřela, těš se z toho, že žila.“

Sundal si snubní prsten, začal ho jako vzpomínku nosit na řetízku na krku a svým nejbližším oznámil, že je připraven na nový vztah. A oni byli připraveni podat mu pomocnou ruku.

Michael díky svému vzhledu rozhodně neměl nouzi o zájem žen. Měl husté hnědé vlasy, jasné, pronikavé tmavomodré oči a tvář s výraznými, pohlednými rysy, na které bylo znát, že v životě hodně zakusil. Měřil metr osmdesát a udržoval se v dobré kondici, pravidelně posiloval, lezl po skalách a plaval. Byl pyšný na to, že pořád nosí stejnou velikost džínsů jako v osmnácti, a nehodlal zpustnout jako tolik mužů jeho věku.

Paul a Jeannie Buschovi mu čtyři pátky po sobě dohodili rande. Čtyři večeře, čtyři večery plné úsměvů, pokyvování hlavou a historek, které mají na druhého udělat dojem, završené čtverým rozpačitým „dobrou noc“ a čtyřmi těžkopádnými polibky. Říct, že Michael vyšel ze cviku, by bylo slabé slovo.

Ale páté rande se vytříbilo zajímavě.

Především to nebyla žádná večeře, oběd a návštěva kina. Bylo to basketbalové utkání jednoho proti jednomu v sobotu odpoledne, a jakkoli se to zdálo k nevíře, dohodil mu ho jeho kamarád Simon Bellatori. Otec Simon Bellatori, nekonvenční kněz, který vedl vatikánský archív. Simon byl samotář zcela oddaný své práci, takže neměl skoro žádný čas na přátele s výjimkou Michaela. Společně si prošli nebezpečnými akcemi, při kterých šlo o život, a navzájem se jeden s druhým podělili o svou vnitřní bolest, Spřátelili se za nejhorších možných okolností, a proto si byli bližší než rodina. Když se Simon Michaelovi zmínil o Kate, Michael ho nechtěl ranit a na návrh přistoupil, ačkoli si neuměl představit, že by ze schůzky, kterou mu dohazuje samotářský kněz, mohlo cokoli vzejít.

Dorazil na venkovní hřiště za byramskou střední školou s míčem v ruce. V basketbalu si věřil; během školních let si místo něj sice vybral hokej, ale střelba na koš mu odjakživa šla a krom toho uměl pár dalších fíglů, takže se při žádném přátelském utkání neztratil.

Katherine Colleen Ryanová už na něj čekala a cvičně střílela na koš. Pohybovala se s půvabem tanečnice; nehlučně klusala po hřišti a driblovala míčem. Byla vysoká – vyšší než kterákoli žena, se kterou kdy Michael chodil. Měřila metr osmasedmdesát, takže se mu skoro dívala z očí do očí. Vlasy světlé jako kukuřičné hedvábí si stáhla do ohonu, v jiskrných smaragdových očích se jí živě blýskalo. Měla štíhlou vysportovanou postavu, ale skrznaskrz ženskou. Na sobě měla bílé tričko a tmavomodré kraťasy; Michaelovy oči bezděčně zabloudily ke štíhlým opáleným nohám, které z kraťasů vykukovaly, a nestačil žasnout, jak jsou dlouhé. Měl co dělat, aby na ně upřeně nezíral, a hlavou se mu honilo, že takhle nějak asi vypadají Valkýry, severské bohyně, které odnášejí padlé Vikingy z bojišť.

„Ahoj,“ podal jí ruku. „Já jsem Michael.“

„Kate,“ představila se. Díky slabému britskému přízvuku to znělo skoro exoticky. Sebejistě mu rukou potřásla. Michael nevěděl, jestli má dlaň vlhkou ona, anebo on sám.

Chvíli tam jen tak stáli, protože nevěděli, co si dál říci, nervózně se usmívali a narůstaly mezi nimi rozpaky. Pak mlčky zamířili na hřiště a při chůzi si navzájem pinkali o zem míčem, jako by to byla snazší forma komunikace než slova. Michael jí pak míč hodil a rovnou se bez rozcvičení pustili do hry.

Začali zvolna a téměř beze slova. Kate driblovala míčem, naznačila úkrok doleva, pak doprava, vystřelila na koš z tříbodového území a minula. Teprve když vsítila první koš – Michael jí to schválně umožnil –, nabrala hra spád.

Kate se na něj usmála a hodila mu míč; blondatý ohon jí při každém pohybu poletoval kolem hlavy. Michael míč s pokývnutím chytil, vyrazil doprava… a Kate se k němu vrhla jako šipka, míč mu sebrala a vzápětí vsítila další koš.

Michael nestačil žasnout; připadalo mu, jako by před sebou měl Michaela Jordana v ženské podobě. Tohle nebylo jako hrát proti holce, měl spíš pocit, že ho během hvězdného zápasu NBA vytáhli z publika, aby patnáct tisíc diváků vidělo, co je za nemehlo. V duchu proklínal Simona, že ho do téhle ošemetné situace dostal a že mu tvrdil, že by se k sobě s Kate mohli hodit. To si říká kamarád…

Kate s Michaelem mlčky stáli proti sobě, Kate se vítězoslavně usmívala a Michael na ni nevěřícně a zahanbeně zíral. Bylo mu jasné, že se musí vzchopit, aby se úplně neznemožnil.

Šup. Oněměle přihlížel, jak Kate střílí další koš.

Ale pak se vzpamatoval, aby si uchoval důstojnost. Odpověděl na její výzvu třemi koši za sebou a celou příští půlhodinu zůstávalo skóre vyrovnané. Kdykoli vsítil koš, vsítila ho vzápětí taky. Čím dál víc se potili, srdce jim zběsile tloukla. Nehodlali dát tomu druhému nic zadarmo. Hráli bez slitování, jako dvě děti soupeřící o postup na šampionát.

„Třicet osm – třicet osm,“ oznámila Kate se svým anglickým přízvukem.

„Na příští vítězný koš?“ vymáčkl ze sebe ztěžka oddychující Michael.

Kate přikývla a začala driblovat, ale Michael jí míč sebral, otočil se doleva, vystřelil… a minul. Kate se zmocnila odraženého míče, zamířila s ním k opačnému koši, ale Michael jí zablokoval cestu a o míč ji připravil. Naznačil falešný pohyb, pak se v duchu pomodlil, z dvanácti metrů střelil na koš a trefil se.

„Dobrá hra,“ usmála se Kate.

„To teda jo,“ přitakal Michael, předklonil se s rukama opřenýma o kolena a lapal po dechu.

„Už jsem si myslela, že tě mám na háčku.“ Kate si odhodila z obličeje neposlušné pramínky blond vlasů.

„Není všem dnům konec,“ rozesmál se Michael, ale doufal, že se odvetnému utkání vyhne.

Večeřeli ve Valhalle, restauraci v Byram Hills, která patřila Paulovi a Jeannii Buschovým. Usadili se v tmavém koutě jako dva teenageři na prvním rande v životě. I když měli oba hlad, steaky jim ležely na talířích téměř netknuté, protože se naprosto pohroužili do hovoru a přes tři hodiny se bavili o sportu a o životě.

„Je vůbec nějaký sport, který neprovozuješ?“ zeptal se Michael, napil se koly a opřel se loktem o stůl.

„Vyzkoušela jsem snad všechny,“ odpověděla Kate. „Nejradši mám takové ty rychlejší a riskantnější. Běžné sporty mě časem znudí.“

„Riskantnější?“

„Jasně, adrenalinové. Právě proto se mi líbí ve Státech – je to jedno velké hřiště pro extrémní sporty. Na řece Colorado se dá jezdit na raftu v peřejích, ve Skalnatých horách lézt po skalách a lyžovat, Kalifornie je ráj surfařů, v Lake Placid jsou sáňkařské a bobové dráhy, ve Wyomingu se dá jezdit na koních a létat na rogalu…“

„Nejsi na adrenalinu závislá?“ rozesmál se Michael. Sám si na adrenalinová dobrodružství také potrpěl a právě to mělo vliv na výběr jeho někdejší životní dráhy. „Co bungee jumping?“

„Dodneška si pamatuju, jak se mi potily ruce, když jsem to zkusila poprvé.“

Když si Michael dal dohromady její zájmy, osobnost a působivý úsměv, začínal chápat, proč je kamarád chtěl seznámit. „Odkud znáš Simona?“

„Před pár lety jsem psala článek o Vatikánu,“ odpověděla Kate.

„Jsi novinářka?“

„Bývala jsem.“ Na chvilku se odmlčela. „Sháněla jsem informace o historii náboženství. Simon mi hodně pomohl. Odkud ho znáš ty?“

„Občas si navzájem vypomůžeme.“ Michael doufal, že to nezní jako moc okatá lež. „Je to můj dobrý přítel. Jeden z nejlepších.“

„Můj taky,“ řekla Kate. „Zásadně nechodím na schůzky naslepo, ale Simon se nedal odbýt.“

„Je hrozně nepříjemné, když člověku dohazují známosti kamarádi.“

„Jeden pak má pocit, jako by si neuměl někoho najít sám,“ přitakala Kate. Usmála se. „Čím se živíš?“

„Zabývám se bezpečností,“ odpověděl Michael a o své minulosti se ani slůvkem nezmínil.

„Jednotlivců, nebo státu?“

„Státu tedy rozhodně ne,“ rozesmál se Michael. Ani ve snu si neuměl představit sám sebe jako agenta CIA. „Montuju bezpečnostní systémy do soukromých domů a firem.“ Příčilo se mu lhát, ale tohle žádná lež nebyla – vždyť mu položila otázku v přítomném čase. „Co ty, pořád píšeš do novin?“

„Upřímně řečeno, psaní mi vůbec nejde. Dělám konzultantku zemím Evropské unie – pomáhám jim překonávat vzájemné kulturní rozdíly. Navzájem si porozumět.“

„To zní zajímavě,“ odvětil Michael s předstíraným zaujetím.

„Takže už asi chápeš, proč mě tak baví skákat z mostů na gumě uvázané kolem kotníků,“ ušklíbla se. „Ta práce mi umožňuje hodně cestovat a navíc můžu pracovat, kdy se mi chce. A co je ještě lepší, my Evropani si v létě bereme měsíc volna.“

„Měsíc? To je paráda. Když jsem vyrůstal, můj táta – byl účetní – si nebral vůbec žádnou dovolenou.“

„Moje máma taky ne,“ posteskla si Kate a z hlasu jí zazněl smutek.

„Máš sourozence?“ zeptal se Michael, aby odvedl řeč jinam.

„Mladší sestru. Pokládají ji za zázračné dítě ve světě financí, pracuje v Londýně u Goldmana-Sachse. Co ty?“

„Já jsem jedináček, takže jsem byl vždycky středem pozornosti. Jste si se sestrou blízké?“

„Hrozně moc,“ řekla Kate. „Plánuje, že si založí vlastní firmu. Její životní motto zní: Třicet miliónů ve třiceti, tři sta ve čtyřiceti. O ničem jiném nemluví. Jen o penězích. Už mi to pěkně leze na nervy. Kdyby na tom aspoň začala pořádně makat, místo aby jenom tlachala.“

„Kdyby potřebovala pomoc…“ Michael sáhl do kapsy, vytáhl náprsní tašku, vylovil z ní elegantní rytou vizitku a podal ji Kate.

„Stephen Kelley?“ přečetla nahlas.

„Je finančník a jsme si dost blízcí. Kdyby tvoje sestra potřebovala pomocnou ruku, tak ať se na něj klidně obrátí a odvolá se na mě. Jen ať mu nevolá v pondělí.“

Kate tázavě naklonila hlavu ke straně. „Co je na pondělkách špatného?“

„V neděli ho obvykle proháním po golfovém hřišti a pořádně mu to natřu, tak mu chvíli trvá, než se z toho otřepe.“

„Díky,“ usmála se Kate, dojatá jeho nabídkou. Natáhla se přes stůl a vzala ho za ruku.

V následujících týdnech se vídali každou chvíli a schůzky byly čím dál zábavnější: golf na hřišti Winged Foot, večeře v restauraci Nobu, tennis ve Forest Hills, oběd v čínské restauraci Shun Lee Palace. Michaelovi se díky otcovým konexím dokonce povedlo, že si vyzkoušeli nadhozy na baseballovém stadiónu Yankees – tým zrovna hostoval na hřištích soupeřů. Brali své sportovní souboje vážně, ale smáli se při nich, žertovali a navzájem se špičkovali. Hráli jen o právo vytahovat se na poraženého a vybrat, kam půjdou na večeři. Poměr výher a porážek měli skoro přesně půl na půl, hry byly vždycky vyrovnané a poražený pokaždé zvesela kontroval frází: „Není všem dnům konec.“

Podobný vztah Michael ještě nezažil; měl pocit, jako by se přátelili odjakživa. Vydrželi si celé hodiny povídat o všem možném anebo jen tak mlčky sedět vedle sebe a těšit se z přítomnosti toho druhého. Cítil vedle Kate příjemný poklid, ale zároveň ho přitahovala a vzrušovala. Měla břitký, sebeironický smysl pro humor a zdálo se, že si vůbec neuvědomuje, jak je hezká. Dokonce i jeho ostražití psi si ji oblíbili.

Uběhl měsíc od jejich prvního setkání, od té schůzky, na které ji jen těsně porazil v basketbalu, a ještě svůj vztah nezavršili. Kate respektovala, že Michael má pořád rozbolavělé srdce ze ztráty, kterou utrpěl, a věděla, že některé věci není dobré uspěchat. Důvěrnost si žádá příjemné rozpoložení, prosté výčitek svědomí.

Michael připravil večeři, ozdobil stůl čerstvými květy, dal marinované steaky na gril a otevřel láhev, aby nechal víno nadechnout. Když Kate vešla dovnitř, oči jí padly na drobnou krabičku na talíři. Byla čtvercová a bleděmodrá – od Tiffanyho. Usmáli se jeden na druhého a Kate ji otevřela.

Vytáhla z ní drobný stříbrný medailónek na řetízku a přečetla si, co je na něm vyryto:

Není všem dnům konec.

Dojatě ho držela v ruce. Bylo to lepší než vánoční nebo narozeninový dárek, protože jí ho Michael dal jen tak, ne proto, že mu to velí tradice či očekávání. Šlo mu to od srdce. Když vzhlédla, viděla mu na očích, že jí dává mnohem víc než jen medailónek.

Na večeři vůbec nedošlo. Steaky se na grilu spálily na uhel.

Michael Kate objal. Počínal si pomaloučku, jako by něko-mu poprvé dával polibek, jako by se poprvé s někým miloval. Už hrozně dlouho takovou důvěrnost nezažil. Nechal se jí zcela unést, točila se mu hlava a srdce mu tlouklo jako zvon. Kate ho pevně objímala. Nikdo z nich by nedokázal říct, kde končí on sám a začíná ten druhý. Dech se jim zrychlil. Soustředili se jen na sebe navzájem, zapomněli na čas, nezištně se vzdávali vlastního potěšení ve prospěch toho druhého. Michael ji něžně hladil a cítil, jak jí navzdory teplu naskakuje husí kůže. Uvědomil si, že tohle není jen sex – doopravdy se milují.

Pak zůstali mlčky ležet vedle sebe, těšili se z ticha a z vědomí, že jsou spolu v bezpečí, že dokud budou jeden druhého svírat v náručí, nic jim nehrozí.

Příštího dne Kate zavolali z práce, že má jet na služební cestu do Paříže, Města světel, aby tam pomohla uchlácholit ega německých, francouzských a španělských představitelů Unie, kteří se ne a ne přestat hádat. Měla být pryč týden. Poprosila Michaela, jestli pak by neudělal steaky ještě jednou, protože se jí bude stýskat po domácím jídle. Michael jí slíbil, že na ni budou čekat naložené v marinádě. Rychle se rozloučili, jak měli oba ve zvyku, protože se už radši chtěli těšit na znovushledání. Když se za ní Michael díval, jak se vzdaluje po příjezdové cestě, neubránil se úsměvu. Našel něco, co považoval za nenávratně ztracené.

Ale když se teď o půldruhého týdne později díval na jídelní stůl, na neotevřenou láhev vína a čerstvé květiny, vyčítal si svou pošetilost. Kate se měla vrátit už před čtyřmi dny, ale od té doby mu nezavolala ani mu nenechala vzkaz. Na spoustu vzkazů, které jí nechal on, nereagovala. Připadal si jako naprostý hlupák – otevřel jí své srdce a duši, naivně si myslel, že tak snadno a rychle zase najde lásku.

Utěšoval se pomyšlením, že jednou už opravdovou lásku našel; bylo mu dopřáno zažít něco, co spousta lidí nezažije nikdy. A tak za to byl vděčný, pohřbil své srdce a vymazal Katherine Colleen Ryanovou ze své mysli.

Podrbal Jestřába za ušima a začal ze stolu sklízet nepoužité nádobí, když vtom se ozvalo zabušení na dveře. Vytrhlo ho z úvah a psi se zběsile rozštěkali.

Došel do obýváku, utišil je a otevřel vstupní dveře. Na zápraží stál vysoký štíhlý muž s živýma pronikavýma očima, které vůbec neodpovídaly jeho věku, a dokonale upravenými vlasy barvy pepř a sůl. Na sobě měl značkové sportovní sako a hnědé kalhoty s nažehlenými puky. Všechno na něm bylo jako ze škatulky, dokonce i svůj vůz Aston Martin zaparkoval, jak nejúhledněji to šlo.

„Ahoj, Michaeli,“ pozdravil.

„Ahoj, tati,“ odvětil Michael překvapeně.

„Jsi sám?“ nakukoval přes něj otec do domu. „Jo, dalo by se to tak říct. Pojď dál. Co se děje?“

„Jde o Simona.“

1

Vichr Michaelovi bičoval vlasy, nadouval mu oblečení, štípal ho do tváří. Michael byl napjatý jako struna, ruce i nohy měl roztažené, aby kontroloval volný pád. Vyskočil z letadla teprve před pěti vteřinami, ale už dosáhl pádové rychlosti dvě stě kilometrů za hodinu.

Díval se na výškoměr na zápěstí, sledoval, jak čísla klesají, a čekal, až dosáhne kýžené výšky dvanáct set metrů. I když měl seskoky rád, nikdy hloupě neriskoval, protože ani trochu nestál o trauma z náhlého zpomalení, jak někteří lidé eufemisticky nazývají osudovou srážku se zemí.

Zatáhl za lanko a z batohu se vyhrnul hlavní padák. Vrchlík se nad ním rozevřel, nabral vzduch a umožnil Michaelovi manévrovat a kontrolovat sestup, jako by letěl letadlem.

Jako pokaždé se při tahání za lanko v duchu modlil a byl připraven sáhnout po noži u boku. I když si výstroj balil sám, bál se, aby se mu nezamotala a aby nemusel odříznout hlavní padák a spolehnout se na záložní. Věděl, že při seskocích obvykle nepřicházejí o život nováčci, ale naopak ti zkušení a až příliš sebevědomí.

Zatáhl za řídicí šňůry a nasměroval padák ke kraji skalnatého vrcholu. Věznice trůnila na úzké náhorní plošině, která připomínala spíš mesu někde ve Wyomingu než akbikvestánskou horu. Až na její světla nebylo v okruhu osmdesáti kilometrů ani stopy po žádné další civilizaci. Vězeňská budova byla impozantní; vypadala, jako by vyrůstala přímo ze země, nebo spíš ze samotného pekla. Nikde nebylo vidět žádné ploty ani ostnaté dráty. Poloha vězení je bohatě zastala sama o sobě. Kdyby se vězni pokusili uprchnout z devítisetmetrového vrcholu obklopeného pouští, podepsali by si tím ortel smrti.

Půlměsíc zářící na bezmračném nebi zaléval zemi modravým přísvitem, který změkčoval obrysy skalisek a zbarvoval poušť tak, že vypadala jako poklidné moře.

Michael hladce přistál na kraji náhorní plošiny, necelého půl kilometru od věznice. Okamžitě smotal padák, odepjal si postroj a všechno schoval pod strom. Pak si sundal z hrudi připjatou černou brašnu, podřepí a otevřel ji.

Vytáhl z ní dvě devítimilimetrové pistole sig sauer – zastrčené v pouzdrech a důkladně naolejované – a připevnil si je na tělo. Střelné zbraně nesnášel; zásadně je nepoužíval, dokud ho s nimi Simon nenaučil zacházet, a i od té doby to dělal jen krajně neochotně. Uchyloval se k nim, jen když nebylo zbytí, a mnohem radši používal nůž. Ale když teď na vlastní pěst mířil do vězení střeženého ozbrojenými dozorci, neměl na vybranou.

Vyndal dva batůžky s padáky pro BASE jumping. Lišily se od padáku, kterým právě seskočil z letadla – byly určeny k seskokům z nízkých výšek a otevíraly se rychleji.

Kromě toho z brašny vylovil ještě tři kusy plastické trhaviny C-4. Do dvou vmáčkl dálkově ovládaný časovač, třetí si strčil do kapsy. Rozepnul boční kapsu brašny a vytáhl z ní drobné elektrické zařízení – rušičku, která umí vyřadit z činnosti nejen vysílačky, ale i mobilní telefony.

Za svůj život už kradl umělecká díla, diamanty, klíče a zlaté skříňky, ale takovouhle akci ještě nepodnikal. Dnes musí ukrást svého přítele, aby ho zachránil před popravou.

Obcházel věznici. Nikde žádná hlídka, i ochoz zel prázdnotou. Jen v třípatrových věžích v severním a východním rohu držely stráž dvě party dozorců, ale nejspíš je mnohem víc zajímal fotbalový šampionát v televizi.

Michael si prohlížel stometrové pusté prostranství před věznicí a sledoval kamenitý terén až k okraji skalisek. Ověřil si, že tam nečekají žádné překážky a že věznice vrhá v měsíčním světle stín správným směrem. Jestli přežijí desetivteřinový běh přes tenhle úsek, tak by to mohli zvládnout.

Sáhl po kusu trhaviny, umístil ho k jižní zdi věznice a zahrábl hlínou; červené světýlko přes ni skoro nebylo vidět.

Pak došel necelý kilometr k elektrárně. Hlasité bzučení generátoru se odráželo od vězeňských zdí a rozléhalo se všude kolem. Inženýrské sítě a dálkový rozvod elektřiny byly v tomhle odlehlém koutě světa pořád neznámým pojmem; chironská věznice si kvůli svému umístění uprostřed pustiny musela vyrábět vlastní elektřinu pomocí benzínového generátoru. Ta pak sloužila k pohánění sporého vězeňského osvětlení, vysílaček, satelitních telefonů a pátracích reflektorů na strážních věžích, které se zapínaly, jen když se někdo pokusil o útěk. A především sloužila ke zpříjemnění života dozorcům.

Ve skladu paliva se uchovával benzín ve dvou nádržích o objemu dvacet tisíc litrů. Každé dva měsíce je přijížděla doplňovat cisterna, jejíž řidič dostával trojnásobek obvyklého platu za to, že absolvuje cestu po úzké horské silničce. Peníze mu byly vypláceny předem, aby ho hřály v kapse a pomáhaly mu soustředit se na řízení, když projížděl kolem ohořelých vraků cisteren svých předchůdců, které se válely dole v údolí.

Michael opatrně upevnil další kus trhaviny k jedné nádrži a několikrát zkontroloval dálkové ovládání. Pak se přikradl ke generátoru a vyhledal skříňku s pojistkami. Zámek překonal skoro stejně rychle, jako by k němu měl klíč. Našel hlavní jistič a bez váhání ho vypnul. V celé věznici okamžitě pohasla světla. Michael zabouchl skříňku, zamkl ji a schoval se do tmavého kouta.

Za pět minut ohlásila světla baterek poskakující po stěnách příchod dvojice dozorců. Michael viděl, jak jim ve tmě září zapálené cigarety. Přes bzukot generátoru je neslyšel, ale sledoval je, jak odemykají skříňku a nahazují pojistky.

Počkal, až se odporoučejí, a pak skříňku otevřel a zase pojistky vyhodil. Tentokrát se vrátili rychleji a z jejich chůze bylo znát, jak je štve, že se museli podruhé zvednout. Michael se ukrýval přímo proti dveřím, kterými vešli, a čekal, až pojistky znovu nahodí. Zamířili zpátky ke dveřím, jeden si sundal z opasku svazek klíčů, odemkl si, oba zmizeli venku a zabouchli za sebou.

Michael se vrátil ke generátoru, zase vyhodil proud, schoval se a vyčkával.

Tentokrát jim to trvalo deset minut a jejich hlasité nadávky bylo slyšet i přes bzukot generátoru. Tak zuřili, že si vůbec nevšimli, že necelý metr od nich někdo stojí.

Výstřely jejich vztekání učinily přítrž; oba dozorci zemřeli, ještě než dopadli na zem.

Michael bleskurychle schoval pistoli, sehnul se a sebral jim zbraně, klíče a vysílačky. Pak jednomu sundal bundu a čepici, oblékl si je a zamířil k věznici.

Když vsunul klíč do zámku v postranních vstupních dveřích, přejel mu mráz po zádech; věznice nesnášel víc než cokoli jiného. Být zavřený za mřížemi mu připadalo jako stát jednou nohou v pekle. Před pár lety si odpykal tři roky v Sing Singu a dodnes z toho měl noční můry.

Setřásl nepříjemný pocit a přiměl se soustředit na úkol. Odemkl dveře a vklouzl do tmavé čtvercové místnosti připomínající podzemní kobku. Ve vzduchu visel nepříjemný pach. Byly tu jen dva kusy nábytku – stůl a židle přesně naproti sobě. Od obou se po mírně skloněné podlaze táhly tmavé šmouhy k odtoku uprostřed. Michael si stůl a židli prohlédl pozorněji. Byly z hrubě opracovaného masivního dřeva a potřísněné páchnoucími tmavými skvrnami. Překotně ucouvl, protože mu došlo, že jsou poznamenány smrtí. Těžký stůl jizvily upomínky na nesčetné popravy stětím. A elektrické křeslo… Michael viděl, jak jsou područky a opěradlo ožehnuté.

Rychle tu děsivou místnost opustil a vyšel na chodbu, která by se zřejmě dala označit za uličku smrti. Takové označení sice pasovalo na celou chironskou věznici, v celách podél téhle chodby ale seděli ti, pro které si smrt měla přijít nejdřív. Podle toho, co zatím Michael z Chironu viděl, to možná byl nejmilosrdnější způsob, jak se odtud dostat.

Rychle si v duchu zrekapituloval, co o věznici ví – že trpí nedostatkem financí, a tak nemá dost dozorců, aby mohli chodit na obchůzky. Také věděl, že v řízení věznice vládne spíš chaos než pořádek a že v dozorcích bublá hořkost a vztek, protože se s nimi zachází jen o trochu líp než s vězni, a tudíž nejsou službě zrovna oddáni. Kdyby se jim doneslo, že se odtud někdo chystá uprchnout, vysmáli by se tomu – a že by se někdo mohl chtít vloupat dovnitř, by je nejspíš nenapadlo ani ve snu.

Michael tiše procházel chodbou a napínal sluch, jestli neuslyší, že se někdo blíží. Žilami mu koloval adrenalin a srdce mu bušilo jako zvon. Ačkoli ho obvykle bavilo překonávat bezpečnostní opatření, teď ho svírala úzkost a strach, protože netušil, v jakém stavu Simona najde. Jestli bude zraněný, bude ho odtud muset odnést; tohle není jako krást umělecké dílo, které může v případě nouze odhodit a vrátit se pro něj někdy jindy.

Nakoukl malým okénkem zasazeným v masivních dveřích do první cely. Byla stísněná, tonula v šeru a táhl z ní puch lidských výkalů. Zela prázdnotou. Michael šel chodbou dál. Lemovalo ji celkem deset cel a prvních šest bylo prázdných. Nahlédl zamřížovaným okénkem do sedmé. Na podlaze kdosi seděl a zády se opíral o zeď. Michael z něj ve tmě rozeznal jen siluetu.

„Simone?“ zašeptal.

Postava překvapeně trhla hlavou a pak se obezřetně otočila. Beze slova vstala a došla ke dveřím.

Michaelovi došlo, že to není Simon. Tenhle člověk byl o něco menší a neměl tak široká ramena. Michael rozsvítil droboučkou baterku a posvítil si dovnitř. Postava si odhrnula z čela špinavé vlasy a Michael jí konečně pohlédl do očí. Zračila se v nich směsice pocitů – strach a hněv, stud a podráždění. Jejich smaragdovou zeleň připravily chmurné okolnosti o obvyklý jas.

Michaelovi se sevřelo srdce a mysl mu opanoval naprostý zmatek. Před ním stála v cele smrti žena, kterou před necelými dvěma týdny svíral v náručí.

Nevěřícně na Kate zíral a nezmohl se na slovo.

Třiašedesát hodin předtím se Kate dívala do útrob půlmetrového sejfu zasazeného do zdi. Stála v nejvyšším patře amsterdamské kancelářské budovy a všude kolem vládl půlnoční klid. Kancelář byla zařízena luxusně – židle a stoly od Hancocka & Moora, starožitné perské koberce, expresionistické malby nedozírné ceny, nejmodemější elektronika.

Kate měla na hlavě drobnou čelovku a tou si do otevřeného sejfu svítila. V ruce svírala zažloutlý dopis v průhledném igelitovém obalu. Byl prastarý; ručně psaný text vyvedený černým inkoustem už trochu vybledl a papír zpuchřel. Jelikož byl psán turecky, neuměla si ho přečíst. Rozluštila jen navzájem propojené symboly křesťanství, judaismu a islámu v horním rohu.

Podala dopis Simonovi. Střelhbitě ho naskenoval přenosným skenerem připojeným k mobilnímu telefonu a ten okamžitě odeslal dokument do jeho kanceláře v Itálii.

Kate opatrně zavřela sejf a dávala si pozor, aby se nespustil alarm, který před patnácti minutami zkušeně obelstila. Zase pověsila přes dvířka sejfu obraz, který je zakrýval, a ujistila se, že suvenýry a serepetičky na poličce pod ním stojí úplně stejně jako při jejich příchodu.

Když se otáčela ke dveřím, padl jí zrak na obraz pověšený na zdi u stolu. Jmenoval se Utrpení a namaloval ho Goetia v roce 1762, krátce po smrti své manželky – bylo to mistrovské dílo z vrcholu jeho umělecké tvorby. Kate ten obraz dobře znala, daleko líp než kterýkoli jiný obraz na celém světě. Svého času důkladně bádala, kdo ho kdy vlastnil, a studovala umělcův životopis, duševní stav, ve kterém obraz namaloval, barvy, které použil, plátno, na které je nanášel. Stala se na Goetiu odborníkem, protože Utrpení bylo prvním předmětem, který kdy ukradla a prodala na černém trhu.

Rozčileně se ohlédla po Simonovi.

„Co se děje?“ zeptal se, protože na ní viděl znepokojení.

„Tenhle obraz jsem před lety ukradla,“ řekla a těkala pohledem po místnosti. „Musíme odtud okamžitě vypadnout.“

Vyběhli z kanceláře a Simon za běhu vytáhl z kapsy obálku s nadepsanou adresou a nalepenou známkou. Strčil do ní dopis a na chodbě ho hodil do přihrádky s poštou k odeslání.

Kate mu uháněla po boku. „Myslíš, že to byla past?“

Simon zavrtěl hlavou. „Ani náhodou, byl…“

Než stačil doříct, otevřely se s cinknutím dveře výtahu. Ze ztemnělé kabinky se vyřítili tři muži z ostrahy; další dva zůstali stát v šeru uvnitř a mlčky přihlíželi, jak se Simon s Kate vzdávají. Ačkoli jim Kate neviděla do obličeje, přesně věděla, co je ten menší zač. Stačilo jí zahlédnout jeho siluetu, aby se jí zmocnil děs, jaký nezakusila od puberty.

Barabas Azem Augural, ředitel Chironu, seděl ve svém bytě v nejvyšším patře věznice. Byt měl rozlohu dvě stě třicet metrů čtverečních a výzdobou se příkře lišil nejen od vězeňských prostor, ale i od celého pouštního státu.

Stěny byly obloženy dřevem a všude visela zrcadla a umělecká díla. Elegantní nábytek prozrazoval vytříbený vkus – pohodlné pohovky čalouněné jemnou kůží, ušáky potažené hedvábím. Z velkých oken se otevíral výhled na pouštní svět; kam až oko dohlédlo, všude se táhl písek a kamení zalité měsíčním svitem. V bytě byl navzdory venkovnímu počasí příjemný chládek, ale už se do něj pozvolna začínalo vkrádat dusno. Barabas proklínal generátor. Jestli se rozbil, tak potrvá celé týdny, než se jim ho povede spravit, a on rozhodně nehodlal slevit z pohodlí, na které byl zvyklý.

Už uběhlo deset minut od chvíle, kdy se Džamer s Hankem potřetí za sebou vydali nahodit pojistky. Měl se toho úkolu chopit sám. Nikdo v celé téhle pouštní věznici nevykazuje ani ždibec inteligence – tedy s výjimkou jeho samotného.

Dotáhl to v akbikvestánské armádě až na plukovníka; povedlo se mu to díky tvrdé dřině, úplatkům a likvidaci generála, kterému se nezamlouvaly jeho sklony ke krutosti. Zásluhou svých novátorských kapitalistických metod a schopnosti vydírat a zastrašovat jednotlivce i celou zemi, kterou přísahal chránit, odešel do výslužby se štědrou penzí a tučným bankovním kontem. Přijal místo ředitele Chironu, protože představovalo dokonalou operační základnu. Mohl odtud šéfovat svému různorodému podnikání a nechávat mizet nepohodlné lidi za mřížemi cel a v neoznačených hrobech – někteří z nich se ani nedočkali soudu.

Svítil si baterkou kolem sebe, až našel vysílačku. Stiskl knoflík a křikl do mluvítka: „Džamere! Jestli tu elektriku nenahodíš během půlminuty, tak se vůbec neobtěžuj vracet!“

Čekal na reakci, ale žádná nepřicházela.

„Džamere!“ Barabasovi nikdy netrvalo dlouho, než v něm vzklíčil vztek, a teď už přímo pěnil. Kdykoli ho někdo neuposlechl, kdykoli se mu někdo opovážil vzdorovat, zaplatil za to vysokou cenu. A Džamer teď zaplatí tu nejvyšší. Ale pak si Barabas uvědomil, jak se ho podřízení bojí. Věděli, že bez váhání prožene komukoli z nich kulku hlavou a hodí jeho tělo do údolí. Věděli, jakou pověst si vybudoval za války, věděli, že klidně zabije nevinného člověka kvůli láhvi vodky. Džamer je jeho zástupce, a jestli nereaguje, tak nejspíš proto, že nemůže.

Barabas přešel k šatníku, kvapně se nasoukal do uniformy a celou dobu přitom své podřízené proklínal. Hmátl po pistoli, vysílačce a baterce a vyšel ze dveří.

***

Dozorci se nijak neznepokojovali. Usoudili, že trojí výpadek elektřiny má na svědomí počasí, které konečně dorazilo přepracovaný generátor, a zaplašili podezíravost. Většinou byli dokonce rádi – ve tmě je aspoň nikdo nepřistihne, když si ve čtyřicetistupňovém vedru zdřímnou.

Když jim z vysílaček zaduněl Barabasův rozzuřený hlas, unisono se ušklíbli. Ačkoli to nevyslovili nahlas, protože se báli postihu, zlomyslně se těšili z toho, že ředitel aspoň projednou na vlastní kůži zakusí pouštní vedro, které oni museli snášet dnes a denně.

Vězni už spali, takže netušili, co se děje. V celách i na chodbách úplně chyběl rozvod elektřiny, takže pro ně jediným zdrojem světla bylo slunce a měsíc, stejně jako před půldruhým stoletím.

Vězňům ani dozorcům by tudíž nevadilo, kdyby zůstali bez proudu celé dny. Nepotřebovali ho. A nikam se nechystali.

Michael vsunul do zámku dozorcův klíč, otevřel dveře cely a zadíval se Kate do očí. Bezvýrazně mu pohled opětovala, v tváři nehybné jako maska se jí nezračil ani náznak emocí. Měla na sobě černou kombinézu, kterou určitě nenafasovala ve vězení, protože jí až příliš dobře seděla. Tvář i ruce měla ušpiněné. Michael se na ni díval, měřil si tu ženu, která ho před deseti dny opustila a od té doby se mu neozvala, a vůbec nechápal, co to má znamenat. Zmatené mlčení mezi nimi houstlo a přetavovalo se v hněv. Kate je příliš chytrá a schopná na to, aby se tu ocitla nešťastnou náhodou. Michael si uvědomil, že ten měsíc, který spolu strávili, byl jedna velká lež, že ho podvedla způsobem, který překonává všechny meze.

Zničehonic vysílačka u jeho boku zachrastila a vychrlila salvu slov v cizím jazyce.

Kate s pohledem upřeným na Michaela konečně prolomila mlčení. „Říkal, že se do vězení někdo vloupal. A pak něco ve smyslu ‚nenechte ho uprchnout živého, střílejte na potkání‘.“

Vzápětí v horních patrech dosud tiché věznice propukla vřava. Michael se vzpamatoval, potlačil rozbouřené emoce a spolu s nimi i otázky ohledně Katiných netušených jazykových znalostí a tiše se zeptal: „Kde je Simon?“

„Michaeli?“ ozvalo se ze sousední cely.

Michael k ní přeběhl a odemkl dveře. Simon se za nimi tyčil v celé své výšce stopětaosmdesáti centimetrů. Tmavé kalhoty a košile na něm visely rozedrané na cáry. Vypadal spíš na vojáka než na kněze. Ztrhanou tvář měl zkrvavenou a samou modřinu, z uhlově černých vlasů slepených potem mu zřetelněji než jindy vystupovaly šedivé pramínky. Mozolnaté ruce měl naběhlé, jako by je v poslední době používal k něčemu docela jinému než k modlitbám.

Beze slova se na Michaela díval. Michaelovi bylo jasné, že Simon s Kate uvízli v téhle bryndě spolu. Netušil, který z nich do ní toho druhého zatáhl, ale na vysvětlování teď nebyl čas. Hodil Simonovi jednu z pistolí ukradených dozorci, Simon zkontroloval zásobník, ověřil si, že zbraň je funkční, a nechal si ji nachystanou v ruce.

„Jdeme.“

Všichni tři se rozeběhli chodbou a Michael si říkal, že se tahle akce začíná vymykat kontrole. Jestli hodně rychle něco nevymyslí, tak se odtud živí nedostanou.

Vyběhli zadními dveřmi ven do noci. Z vysílačky se znovu ozval hlas drmolící slova v cizím jazyce. Michael sáhl do černé brašny, vytáhl rušičku a pomocí magnetu na zadní straně ji přichytil k potrubí u dveří. Zmáčkl knoflík a díval se, jak se na ní rozsvěcejí a poblikávají červená světýlka. Vyzkoušel vysílačku – teď už se z ní linul jen praskot. Rušička zablokovala veškerou komunikaci.

Sáhl do brašny, vylovil z ní dva padáky pro BASE jumping a podal jeden Kate. „Umíš s tím zacházet?“ zeptal se.

„Co myslíš?“ opáčila Kate beze stopy humoru.

„Odpověz ano, nebo ne,“ vypěnil Michael.

„Jo,“ odsekla.

„Tak si to nasad.“

„Kam jdeme?“ zeptala se a připínala si batoh s padákem na záda.

Michael ukázal k hraně skalisek za stometrovým nekrytým úsekem rozprostírajícím se před věznicí.

Druhý padák hodil Simonovi. „Ty s tím určitě…“

Simon ho gestem umlčel a už si svižně zapínal postroj.

V tu chvíli jim s Kate došlo, že další padák už Michael ve své kouzelné brašně nemá.

„A co ty?“ zeptala se Kate a zastrkávala si blondaté vlasy pod kombinézu.

„O mě si nedělejte starosti. Sejdeme se dole.“

„To nepřipadá v úvahu,“ zamračil se na Michaela Simon. „Vem si můj. Dostanu se dolů někudy jinudy.“

„Říkal jsem, ať si o mě neděláte starosti. Já si poradím.“ Michael ukázal na nekrytý úsek, který bylo potřeba překonat. „Až vám dám pokyn, tak se oba ozlomkrk rozběhněte a skočte z té skály, co nejdál to půjde. Spadá devět set metrů kolmo dolů. Otevřete padák, jakmile napočítáte do tří, a manévrujte co nejdál do pouště.“

„Osmdesát kilometrů nad pouští neuletíme,“ procedila Kate skrz zaťaté zuby.

Michael se na ni zamračil. „Myslel jsem, že si potrpíš na extrémní sporty.“

Simon s Kate se zadívali na prostranství, které se před nimi rozprostíralo, a pevně uchopili lanka, aby za ně mohli po odrazu rychle zatáhnout a otevřít padáky.

Michael jim zdviženou rukou naznačil, ať ještě počkají. Podíval se na hodinky a sledoval, jak ubíhají vteřiny. Pak vytáhl z kapsy dálkové ovládání, které využívalo vyšší frekvenci, než blokovala rušička, a stiskl tlačítko.

Vzápětí zaduněla exploze, odrazila se od vězeňských zdí a rozlehla všude kolem. Simon s Kate se sprintem rozběhli ke kraji skalisek.

A Michael beze slova vyrazil opačným směrem.

Barabas zíral na otevřené a prázdné cely těch dvou Evropanů. Litoval, že se nevykašlal na tradici poprav za rozbřesku a nezastřelil ty dva, hned když je sem přivezli.

Hmátl po vysílačce, jenže v té jenom chrastilo. Nejenže kvůli výpadku elektřiny nesvítí světla, ale teď navíc přestaly fungovat i vysílačky. Zradila je veškerá elektronika. Byl vděčný za starou dobrou pistoli – nic elektronického, jen poctivé mechanické součástky. Natáhl ji a zamířil k popravčí místnosti.

Zničehonic věznicí zahřměl výbuch. Barabas se lekl a jeho vztek se zdesateronásobil. Bez přemýšlení proběhl kolem elektrického křesla a popravčího stolu ke dveřím.

Dostal zaplaceno padesát tisíc dolarů, aby toho chlapa a ženskou zlikvidoval. Poslal mu je sem člověk, který nad nimi vynesl ortel, a přidal třicet tisíc k obvyklé sazbě, aby měl jistotu, že Barabas záležitost vyřídí rychle a diskrétně a bude držet jazyk za zuby. Barabas proslul jako výkonný a nelítostný vykonavatel podobných úkolů; ničeho se nebál a nikdy neselhal. Ale tenhle člověk v něm vzbudil pocit, který nikdy dřív nezakusil – strach. Barabas znal úsloví, že každý se něčeho bojí. A teď se konečně setkal s něčím, co nahánělo strach jemu. Jestli ty dva uprchlé vězně nepřipraví o život, tak se ten člověk, který si ho na jejich popravu najal, nepochybně vrátí a připraví o život jeho.

Vyběhl ven a rozhlédl se. Spatřil na potrubí přichycenou černou krabičku s poblikávajícími červenými světýlky, serval ji, odhodil na zem a rozdrtil botou. Pak stiskl tlačítko na vysílačce a s úsměvem kvitoval, že se probudila k životu.

„Došlo k útěku z vězení. Všem dozorcům: Střílejte a zabijte je.“

Zabloudil pohledem ke svému džípu – byl z roku 1972 a o žádné elektronice v něm nemohla být řeč. Skočil za volant a motor k jeho spokojenosti okamžitě naskočil. Rozsvítil světla, dupl na plyn a rozjel se kolem věznice.

Kate se Simonem uháněli přes otevřené prostranství před věznicí. Simon uměl běhat rychle, ale Kate ho snadno předběhla. Utíkala mlčky, nohy a ruce se jí jen míhaly. V namodralém měsíčním svitu se vpředu rýsoval obrys skaliska. Oba v rukou pevně svírali lanka padáku. Simon se neohlížel po vězeňské budově a strážních věžích, ale bylo mu jasné, že se odtamtud co nevidět ozve střelba. A přestože ve tmě dozorci na běžící terče pořádně neuvidí, je dost pravděpodobné, že když budou všichni pálit hlava nehlava, dřív nebo později se někdo trefí. Simon už se párkrát pod palbou ocitl, ale nevěděl, jestli podobně ošemetnou situaci někdy zažila Kate. Byla dobrá zlodějka, vyrovnala se Michaelovi. Nemohla za to, že je chytili. Doplatili na něco, co nemohli předvídat.

Přestože se jim teď za zády každou vteřinou mohly rozštěkat pušky, pořád to bylo lepší než trčet ve vězení, ze kterého prchali. Naskytla se jim šance – Michaelovou zásluhou. Simon doufal, že Michael kvůli jejich záchraně neobětuje vlastní život; doufal, že opravdu ví, kudy jinudy se z tohohle zpropadeného místa dostat.

Ve věznici propukl naprostý chaos, dozorci klopýtali ztemnělými chodbami a pokřikovali na sebe. A pak se rozrušení přelilo i do cel a šířilo se jako nákaza. Vězni se dovtípili, že někdo z jejich kolegů pláchl, a tak začali halekat, povzbuzovat ho, bušit do stěn čímkoli, co měli zrovna po ruce. Působilo to, jako by se probudilo samo peklo, hřímalo a pobízelo ty, kdo se opovažují vzdorovat nevyhnutelné smrti.

Dozorci nevěděli, kam se vrtnout dřív. Vyběhli na ochoz a zahleděli se do tmy, ale nic neviděli. Přesto zacílili, jako by mohli každou chvíli zahlédnout ty troufalce, kteří jim vyklouzli.

Simon s Kate slyšeli, jak to za zdmi věznice vře. Simon riskl rychlé ohlédnutí a spatřil, jak se na ochozu hemží siluety dozorců s puškami. V duchu se připravil na palbu, která nevyhnutelně přijde, a ještě zrychlil.

A palba vzápětí skutečně zahřměla. Kulky se odrážely od kamení všude kolem. Simon slyšel, jak mu hvízdají kolem uší. Střelba se rozléhala ozvěnou a zněla jako burácení hromů.

Deset metrů před sebou zahlédl okraj skály. Podíval se po Kate a viděl, že se zrychluje, co se dá. Bok po boku doběhli k okraji a bez váhání, bez sebemenšího zpomalení, se odrazili a vrhli do prázdnoty.

Michael uháněl pryč. Z věznice se za ním nesl rámus; vězni byli na pokraji vzpoury. Netušil, jaké zločiny spáchali, netušil, co jsou zač, ale výkon trestu v Chironu se rovnal jisté smrti. A věděl, že jeho dva přátelé si smrt nezaslouží, ať už provedli cokoli. Na tomhle místě se nevykonávala spravedlnost, vládla tu smrt a nikdo se neohlížel na vinu či nevinu odsouzených. Doufal, že ti, které uvnitř nechal, dojdou spásy, ačkoli to rozhodně nebude na tomhle skalnatém vrcholu.

Hnal se pod příkrovem tmy púlkilometr k místu, kde schoval padák. Doufal, že ho nezradí plíce a vydrží celý ten běh tam a pak zase zpátky ke skalám. Proklínal všechno kolem, proklínal sám sebe. Vždycky si počínal nadmíru opatrně, ale tentokrát se rozhodl netahat s sebou zbytečně rezervní padák na BASE jumping. Ani ve snu by ho nenapadlo, že bude zachraňovat dva lidi, natožpak že tím druhým člověkem bude Kate. Měl co dělat, aby se dokázal soustředit, protože mu myšlení zastíral vír emocí; zmítal se mezi láskou a nenávistí, strachem a vztekem, falší a upřímností. Neměl tušení, proč tu Kate se Simonem skončili ani co společně provedli. Ale jestli odtud vyváznou, rozhodně se to hodlal dozvědět – do nejmenších podrobností.

Doběhl ke stromům a obratem našel schovanou výstroj. Vytáhl nůž a odřezal z postroje hlavní padák. Bez otálení si postroj připjal a v duchu se modlil, ať rezervní padák funguje.

Pak se bez okolků rozběhl zpátky k věznici.

Barabas zahnul s džípem za roh a ve světle reflektorů zahlédl sprintujícího muže. Nebyl to nikdo z dozorců ani ten uprchlý vězeň. Barabas netušil, co je dotyčný zač, ale bylo mu jasné, že pomohl těm dvěma na svobodu. Rozjel se přímo za ním, vyklonil se z otevřeného boku džípu, zamířil pistolí a zároveň šlápl na plyn.

Reflektory přitáhly pozornost dozorců. Všichni se po nich z ochozu zadívali, a když spatřili, jak džíp rychle dohání běžícího muže, automaticky pozvedli pušky a spustili palbu. Kolem se rozléhaly nesčetné výstřely; dozorci si užívali, že si mohou provětrat zbraně a procvičit si střelbu na terč. Z nudného večera ještě navíc zkaženého výpadkem proudu se vyklubala vzrušující zábava. Smáli se, pokřikovali a znova a znova tiskli spoušť.

Barabas také zamířil na běžící postavu, od které už ho dělilo jen nějakých padesát metrů. Zklidnil ruku se zbraní, a zatímco druhou nespouštěl z volantu, začal v rychlém sledu střílet.

Michaela opanoval strach; nečekal, že poslouží jako terč celé bandě dozorců. Dál se hnal ke skaliskům a dozorci po něm bez ustání pálili a kulky se zarývaly do země všude kolem. Už viděl kraj skal lomící se dolů do neprostupné temnoty. Běžel rychle, jak ještě nikdy, protože věděl, že jestli to nezvládne, všechno to úsilí a bolest přijdou vniveč.

Ale kulky dopadaly stále blíž, rozdíraly zem kolem něj. Bylo jen otázkou vteřin, kdy se někdo trefí.

Aniž zpomalil, hrábl do kapsy pro dálkové ovládání, odcvrnkl palcem víčko a zmáčkl červený knoflík…

Nocí zahřměla rána jak z děla. Zpoza vězení se vyvalila k nebi ohromná ohnivá koule a prozářila všechno kolem oslnivým jasem. Trhavina C-4 spolu se vzníceným palivem z nádrží vnášela zkázu do místnosti s generátorem. Michael dokonce i na tu dálku cítil vlnu horka. Palba rázem ustala, jak se dozorci instinktivně přikrčili.

Barabas, kterému k pronásledovanému chybělo už jen třicet metrů, se vyrušit nenechal. Ani se po ohnivé spoušti neohlédl. Plně se soustředil na Michaela jako jestřáb na kořist a střílel, dokud mu nedošla munice. Neměl čas znovu zbraň nabít. Sešlápl plyn až k podlaze. Ani to, že mu došly náboje, ho od pronásledování neodradilo. Už mu chybělo jen deset metrů. Během pár vteřin toho chlapa srazí – toho parchanta, který mu zdemoloval věznici, osvobodil vězně a zničil mu život.

Michael za sebou slyšel řev motoru, slyšel, jak vůz zrychluje a překotně se blíží. Dokonce slyšel i skřípění kamínků pod koly a chřestění, jak odlétávaly od kol a narážely do spodku džípu. Neohlížel se; odmítal pohlédnout do tváře smrti. Světlo reflektorů poskakovalo na okraji skály, ke kterému už mu chybělo sotva pár metrů…

Michael se odrazil a skočil do prázdnoty. Okamžitě ho zastudil vítr. Nezbývalo mu než modlit se, aby záložní padák byl správně zabalený a otevřel se dost rychle. V ruce křečovitě svíral lanko a volným pádem se řítil tmou.

Barabas se natolik soustředil na pronásledování, že zahlédl kraj skály příliš pozdě. Oběma nohama dupl na brzdu a přišpendlil pedál až k podlaze. Džíp sebou smýkl zleva doprava a Barabasovi bylo jasné, že jestli něco rychle nepodnikne, zřítí se dolů. Strhl volant doleva v naději, že odvrátí nevyhnutelný osud, ale nebylo mu to nic platné. Jel příliš rychle, takže brzdy nestačily auto zastavit; jen sebou trhlo na stranu, ale pak se přehouplo přes okraj skály do nicoty.

***

Michael nad sebou slyšel, jak džíp se skřípěním brzdí. Zaklonil hlavu a uviděl, jak se vzduchem zhouply reflektory a auto přepadává ze skaliska. Otočil se ve vzduchu a ještě čekal, než zatáhne za lanko; bál se, že se připlete do cesty skoro tunovému kolosu, který se řítil za ním.

Roztáhl ruce a nohy, aby vytvořil co největší odpor vzduchu a zpomalil pád, jak se dá. Čekal, že ho každou chvíli zabije padající džíp nebo náraz na zem.

Džíp klesl na jeho úroveň. Michaelovi to připadalo jako výjev ze zpomaleného filmu. Zahlédl řidičův obličej stažený strachy, viděl ho, jak křečovitě svírá volant, jako by ho to mohlo uchránit před smrtí. A teprve pak zatáhl za lanko.

Padák se vyhrnul z batohu, nabral vítr, vydul se a skoro zastavil Michaelův pád. Michael přihlížel, jak se světla džípu vzdalují, a pak úpatí skal rozzářil výbuch a k nebi se vyhrnuly oranžové plameny a sápaly se po něm. Ohlušující rána se ozvala až o vteřinu později.

Michael se odvrátil a manévroval s padákem skrz oblaka dýmu dál do pouště, směrem k severu. Se zatajeným dechem klesal níž a níž. Zničehonic se dole rozsvítily reflektory a ozářily ploché prostranství. Michael hladce doklouzal poslední metry a bez obtíží přistál. O landrover se opírali Kate a Simon.

K Michaelovi přikročil vysoký muž, dobře přes metr devadesát, kterému noční větřík cuchal blondaté vlasy. Paul Busch.

„Zásadně chodíš pozdě,“ řekl a pevně sevřel Michaela v medvědím objetí.

2

Budova Wake Financial byla se svými sedmačtyřiceti patry nejvyšší budovou v Amsterdamu. Postavili ji v roce 2007, vypínala se nad řekou Amstel a skýtal se jí ničím nerušený výhled na Severní moře. Nacházela se kousek jižně od historického centra se spletí kanálů, která nizozemskému hlavnímu městu vysloužila přezdív-ku Benátky severu. Ve třech nejvyšších patrech sídlila firma PV Group. V pětačtyřicátém podlaží se obchodovalo s akciemi a drahými kovy, v šestačtyřicátém se nakupovaly a prodávaly reality a v sedmačtyřicátém se odehrávaly pokoutnější obchody.

Firmu vlastnil a řídil dvaašedesátiletý podnikatel Philippe Venue. Teď seděl za svým obrovským černým stolem, masitými pokroucenými prsty hladil velké těžítko a upíral pohled na věkem ztmavlou olejomalbu na zdi. Byla více než dvě stě let stará a zpodobňovala matku s nemocným dítětem v náručí, obklopenou znesvářenými bohy svádějícími bitvy uprostřed prosluněných mraků.

Venueova kancelář byla obrovská, měla přes devadesát metrů čtverečních. Byla zařízena masivním nábytkem a kůží. Nechyběl v ní dlouhý konferenční stůl z třešňového dřeva s šestnácti židlemi a nádavkem několik míst, kde se mohla společně usadit menší skupinka lidí. Ohromný kamenný krb přes léto dřímal, ale za tuhých holandských zim v něm nepřetržitě plápolal oheň. Na policích v knihovnách se vyjímaly starožitnosti, velké zastoupení měly hlavně byzantské sošky a plastiky. Zdi byly ověšeny renesančními a expresionistickými obrazy a na nízkých vroubkovaných podstavcích trůnily klasické řecké a římské sochy. Některá z těch uměleckých děl Venue nakoupil v aukcích, ale k jiným si pomohl mnohem méně legálními způsoby. Podobně si počínal při akvizicích firem – některé si počestně koupil, ale jindy se uchýlil k fyzickým konfrontacím. Ať už je převzal jakkoli, vždy ten proces završil tady ve své honosné kanceláři. Byla hájemstvím člověka, který už si pomalu vydobyl pověst živoucí legendy.

Venue měřil metr devadesát a měl postavu zápasníka. Vlasy mu ustoupily tak, že z nich skoro nic nezbývalo, a už ve třiceti mu zešedivěly. Měl výraznou tvář, nos zdeformovaný, jak ho měl několikrát zlomený, a kůži poznamenanou drobnými jizvami, které v mládí utržil v ulicích – v prostředí, které mu poskytlo lepší průpravu do života, než by mu dalo studium na Harvardu či v Cambridgi. V mládí býval drsným způsobem pohledný; křivý nos ho nehyzdil, ale dodával mu osobitost.

Teď na sobě měl černý oblek od Armaniho s úzkým proužkem, modrou kravatu Hermés a černé polobotky od Gucciho. Byla to jeho válečná uniforma pro obchodní jednání, přijímání lidí a rozdávání vyhazovů. Záleželo mu v životě na jednom jediném – na sobě samém. Během pětadvaceti let si nahromadil víc než tři milardy dolarů a zasloužil se o to čistě jen svým vlastním úsilím. Neměl čas na takové pošetilosti jako rodina a láska, poháněla ho pouze touha po majetku a moci.

V osmatřiceti začal budovat od nuly svou investiční společnost a usadil se v Amsterdamu. Odjakživa měl to město rád; byl to nádherný kout s mírnějšími zákony a volnějšími mravy. Hrozně se mu líbila stará architektura, kamenné a cihlové domy lemující malebné kanály, čtyři stovky půvabných mostů, které se přes vodu klenou. Amsterdam jako jedno z mála evropských měst unikl bombardování za druhé světové války a díky tomu si uchoval starobylé kouzlo bez zásahů moderního světa.

Venue si najal odborníky přes akciové trhy, reality a finance a uvážlivě investoval a skupoval firmy, aby se vzájemně doplňovaly. Na zeď vedle stolu si nechal namontovat patnáct bezpečnostních obrazovek připojených k více než padesátce kamer rozmístěných ve dvou nižších podlažích, aby mohl sledovat produktivitu všech svých zaměstnanců. Občas se na dění na obrazovkách vydržel dívat celé hodiny – na to lidské hemžení a horečné uzavírání obchodů, které se odehrávalo jen a pouze v jeho prospěch; všechny ty roje mužů a žen pracovaly jako oddané služebnictvo na obohacení svého pána.

Venue nakupoval různorodé společnosti – energetické, textilní, farmaceutické, zábavní. Jakmile si vzal na mušku kořist, nepolevil v úsilí, dokud ji neskolil a nepřivlekl do svého konglomerátu. Osvojil si jedinečný způsob vyjednávání, kterým si dovedl podrobit i ty nejtvrdohlavější podnikatele. Zatímco organizovaný zločin se snaží mít pod palcem obchod s drogami a prostituci, Venue používal podobné metody k získání a ovládnutí legitimních podniků; podmaňoval si lidi pomocí výhrůžek, zastrašování a občas dokonce i vražd.

O jeho špinavých postupech se jen šuškalo a nikoho ani nenapadlo vznést proti němu obvinění. Plnil kapsy úředníků a policistů úplatky a ovládal je strachem. Všichni se ho báli jako čerta a byli přesvědčeni, že ho nic nezastaví. Jenže i na čerty občas dojde.

Situace na trzích se obrátila a z pohádkových zisků se staly obrovské ztráty. Ceny realit šly strmě dolů a provozní kapitál se Venueovi značně ztenčil.

Když se teď zadíval na řady obrazovek, nespatřil na nich žádné horečné hemžení, ale jen hrstku obchodníků pokoušejících se vyhrabat firmu z nejhoršího a houf účetních falšujících účetní knihy a spřádajících sítě iluzí, aby odvrátili pozornost úřadů.

Ale ještě víc než ztráta moci a majetku ho trápilo, že ho vypátrali oni. Je jen otázkou času, kdy celému světu odhalí jeho pravou tvář a zbytky jeho křehkého impéria se zhroutí a rozpadnou v prach.

Naproti němu seděl mladý muž s blond vlasy a modrýma očima, kterému ještě pořádně nedocházelo, jak je pohledný. Jean-Paul Ducete pocházel z chudých poměrů a toužil se nějak odvděčit rodičům, kteří toho kvůli němu a jeho vzdělání tolik obětovali. Studoval na Sorbonně a poté na Londýnské škole ekonomie a v obou případech ukončil studia jako nejlepší student v ročníku. Venue ho přijal před dvěma lety, protože ho zaujala mladíkova výjimečná inteligence a neukojitelná touha po úspěchu, a Ducete pro něj od té doby pracoval osmnáct hodin denně sedm dní v týdnu. Do svého bytu kousek od kanceláře chodil pouze přespávat. Snídal, obědval i večeřel v kanceláři a osobní život a sňatek odsunul, aby se mohl plně věnovat práci. Byl Venueovi a jeho vizím zcela oddán, protože věděl, že si tak pomůže k bohatství i on a bude se moci odvděčit rodině a prožít smysluplný a plnohodnotný život.

Jenže štěstěna, která ho dosud provázela, se k němu právě obrátila zády. Dopustil se chyby – vlastně se jí ani nedopustil on sám, ale jeden z jeho podřízených. Byl to drobný přešlap, který nezaregistrovaly kontrolní mechanismy a který by se dal bez následků snadno napravit, ale přešlap to zkrátka byl. A Venue přešlapy netoleroval, pokud se jich tedy nedopustil on. Uštědřil Jeanu-Paulovi dvouhodinovou přednášku, z valné části o vlastní bezchybnosti, upřímnosti a poctivosti; sáhodlouhý výklad o tom, jak je on sám geniální a zbytek světa jsou tupci.

Požadoval po Jeanu-Paulovi rezignaci, a dokonce už připravil e-mail pro ostatní zaměstnance, ve kterém jim oznamoval, že Jean-Paul odchází, aby se mohl věnovat jiné životní dráze.

Teď Venue vstal a obešel stůl. Opřel se o něj, svrchu se na Jeana-Paula zadíval a vysvětlil mu, že mu nechce ublížit; jen nemůže tolerovat ani sebemenší chybičku. Stál nad ním jako otec nad synem a mlčky na něj zklamaně shlížel.

A pak s ohromující hbitostí, jaká se u šedesátníka hned tak nevidí, hmátl po těžítku a jediným plynulým pohybem se jím rozmáchl a udeřil Jeana-Paula ze strany do hlavy. Vzápětí se rozmáchl znovu a praštil mladíka do nosu, až mu vmáčkl nosní kost do lebky. Mlátil ho těžítkem zas a znova, až po místnosti stříkala krev. Jean-Paul se pokoušel uhýbat, ale bylo to marné. Spadl ze židle a Venue se k němu vrhl a tloukl ho do hlavy, až byla zohavená k nepoznání, oči nateklé a zavřené, blond vlasy slepené krví.

Pak se napřímil, odebral se do své soukromé koupelny a osprchoval se. Převlékl se do plátěných kalhot, zeleného sportovního saka a mokasínů z krokodýlí kůže. Vrátil se ke stolu a širokým obloukem se vyhnul mladíkově zkrvavené mrtvole, aby si neušpinil oblečení a boty. Ještě jednou přelétl pohledem e-mail s oznámením o odchodu Jeana-Paula z firmy a ťukl na tlačítko „odeslat“.

Vtom mu na stole zazvonil telefon. Stiskl knoflík hlasitého odposlechu a z reproduktoru se ozval hlas podbarvený tichým praskotem. „Venue?“

„Ano?“ Venue se usadil do křesla.

„Barabas je po smrti,“ oznámil mužský hlas.

„Mám tomu rozumět tak, že jistí dva vězňové ve stejném stavu nejsou?“

„Uprchli,“ odvětil muž, jako by mu oznamoval úmrtí v rodině.

„Takhle to dopadá, když svěřím úkol zkorumpovanému řediteli věznice.“ Venue jen stěží ovládal vztek. „Peníze vyhozené oknem, pěkně děkuju.“

„Tak moment, Barabas byl tvůj člověk,“ odsekl muž. „Pracoval podle tvých pokynů, ne podle mých.“

„Kdybychom je zabili rovnou tady anebo je aspoň předhodili policii, jak jsem navrhoval…“

„Kdyby přišli o život v Amsterdamu a těla se podařilo vystopovat k tobě… anebo kdyby se dostali před soud a vyšlo najevo, cože to kradli… Jen se nad tím zamysli.“

„Nemysli si, že ty jsi bez viny,“ opáčil Venue.

„Připadá mi, že po tobě musím uklízet paseku čím dál častěji…,“ spustil muž.

„A budeš v tom pokračovat, dokud budu chtít,“ zařval Venue a praštil pěstí do stolu, aby ho umlčel. „Jak se sakra vůbec dozvěděli, že ten dopis mám? A jak věděli, že ho mám uložený v kanceláři? Jak na to zrovna oni přišli? Co se to tady do hajzlu děje? Ta holka a ten kněz… Dobře víš, jaký z toho mám pocit.“

Muž na druhém konci linky mlčel a bylo slyšet jen jeho pravidelný dech.

Venue se taky na okamžik odmlčel, aby se zklidnil. „A když už je řeč o odklízení… Vím, že jsi tisíce kilometrů daleko, ale koukej mi sem do kanceláře poslat úklidovou četu.“ Zadíval se na Jeana-Paula zhrouceného na podlaze v kaluži vlastní krve. „A co kdybys mi laskavě pověděl, kam ti dva mají namířeno?“

„Co bys řekl? No přece sem.“

„Myslel jsem, že ten dopis nemají.“

„Záleží snad na tom?“ zeptal se muž. „Máme přece kopii. Já myslel, že je ti fuk, jestli ho ukradnou, nebo ne.“

„Protože jsem věřil, že se z vězení živí nedostanou. Teď je podezírám, že se nás budou snažit předběhnout.“

„Oba jsem je prošacoval – neměli ho u sebe.“

„Blbost. Jen jsou chytřejší než ty.“

„Chytřejší?“ rozohnil se muž.

„Jo, přesně tak. Mají rozum a umějí ho používat.“ Venuem cloumal vztek. Křečovitě sevřel v ruce těžítko. „Co vůbec děláš ty, kopeš se do zadku? Dal jsem ti kopii toho dopisu už před čtrnácti dny. Kasal ses, že to bude hračka, že se dokážeš nepozorovaně vloupat na obě ta místa a obratem mi seženeš, co potřebuju.“

„Tyhle věci se nedají uspěchat, chce to čas.“

„Teď už ho ale nemáš. Musíš tu mapu ukrást, než se k ní dostanou oni.“

„Jen klid, už mám plán.“

„Jaký?“

„To ti nepovím,“ odvětil muž, aby získal převahu. „Budeš mi muset věřit.“

Venue se zadíval na obrazovky na zdi, na prázdné kanceláře a hroutící se impérium. Deptalo ho, jak se mu všechno rozpadá pod rukama. „Je mi fuk, jak to provedeš. Je mi fuk, kdo při tom přijde o život. Jestli budeš muset, klidně odprav toho kněze i tu holku, mně je to jedno. Potřebuju tu mapu. Svět se mi hroutí. A jestli se mi zhroutí úplně, tak ty dopadneš stejně.“

3

Landrover kodrcal po hrbolaté cestě, která se jen stěží dala označit za silnici, přes akbikvestánskou poušť. Paul Busch udržoval na tachometru stodvacítku, protože se nemohl dočkat, až z těchhle odlehlých končin zmizí, a byl vděčný za kvalitní pérování, protože každou chvíli vjeli do díry. Se svými stotřiadevadesáti centimetry výšky a víc než metrákem váhy se na sedadlo řidiče sotva vešel. Připomínal mohutného blondatého medvěda a vypadal, že by mu mnohem víc svědčilo prohánět se po mořských vlnách na Havaji než odvážet dva uprchlé vězně a jejich zachránce z asijské pouštní země. Během posledního roku a půl se dostal do formy, denně běhal osm kilometrů a pyšnil se tím, že v lehu už zase vzepře činku vážící stejně jako on sám. A rozhodně mu nevadilo, jak jeho neustále se zlepšující zevnějšek pochvalně komentuje jeho žena Jeannie – tvrdila mu, že vypadá stejně dobře, jako když byl úplným nováčkem u policie –, ačkoli ji podezíral, že ho těmi lichotkami chce obměkčit, aby si pořídili třetí dítě.

Rád o sobě říkal, že dělá barmana, ale Jeannie ho radši označovala za restauratéra. Po dvaceti letech v řadách policie odešel do výslužby a teď ho těšilo nalévat hostům pití a šéfovat prosperujícímu podniku. Z někdejší obskurní jídelničky proměnil Valhallu v restauraci, kde občas bývaly zarezervovány stoly i týden dopředu. U baru si člověk pochopitelně rezervovat místo nemusel a vždycky tam bylo plno nezadaných, kteří doufali, že třeba někoho uloví.

Ačkoli příjmy z restaurace zajišťovaly Buschovi pohodlný život, týden co týden sázel v loterii a nosil los v zadní kapse kalhot, přesvědčený, že příště už se na něj určitě usměje štěstí – a to navzdory tomu, že v prádelníku měl vzadu v zásuvce s ponožkami ukrytý rubínový náhrdelník nedozírné ceny. Za ten suvenýr z riskantního dobrodružství, které s Michaelem podstoupil v Rusku, by utržil celé jmění, ale rozhodl se, že ho zatím nechá odpočívat pod párem modrých vlněných ponožek. Už zjistil, že něco plánovat bývá mnohem zábavnější než plány nakonec uskutečnit. Je ideální, když má člověk v životě všechno, co potřebuje, ale přitom mu ještě zbývají nesplněná přání, takže se pořád má na co těšit.

Busch byl spokojený, i když se mu stýskalo po policejní práci. Bavilo ho řešit zločiny, napravovat křivdy, dávat za vyučenou arogantním hajzlům, kteří si mysleli, že jsou nepostižitelní. Kvůli svému neústupnému přesvědčení, že „zákon je zákon“, se s Michaelem v minulosti dostával do rozporů, zvlášť když Michaela podmínečně propustili z vězení a on ho dostal na starost a měl dohlédnout na jeho nápravu. Ale Michaelovy nezištné činy, kterými nesledoval nic než pomoc druhým, ho dovedly k závěru, že zákony se občas musejí porušovat v zájmu vyššího dobra.

Michael byl jeho nejlepší kamarád, Busch ho bral jako mladšího bratra. A jako většina mladších bratrů se každou chvíli dostal do nějaké bryndy – připletl se k ní, způsobil ji nebo z ní někoho tahal – a Busch mu nejednou stál po boku a pomáhal mu z ní ven. A právě to dělal i teď – už zase dostával Michaela z průšvihu, jen s tím rozdílem, že tentokrát se do toho navíc zapletla Michaelova milá.

Mrkl do zpětného zrcátka; pořád mu nešlo do hlavy, že Kate byla ve vězení spolu se Simonem. Vyrazilo mu to dech stejně jako Michaelovi. Dvakrát se s Kate setkal v New Yorku a připadala mu pro Michaela přímo ideální – krásná, inteligentní, s pronikavým smyslem pro humor. Byl hrozně rád, že jeho kamarád začal s někým chodit, a ani ve snu by ho nenapadlo, co se z Kate vyklube.

S pobavením přihlížel, jak se Michael s Kate hádají jako staří manželé. Poslouchal, jak se častují rýpavými poznámkami, jak se navzájem kritizují a jak se chvástají, a čím dál víc ho to utvrzovalo v přesvědčení, že se k sobě dokonale hodí.

„Není ti nic?“ zeptal se Michael Kate, když si všiml modřin a škrábanců na její paži.

„Ne,“ odsekla. Ale viděl na ní, že to není tak docela pravda. Byla potlučená, tvář měla zamazanou a pod nosem šmouhu zaschlé krve.

„Nechtěla bys mi něco říct?“ zeptal se blahosklonným tónem.

„A co jako?“ vyjela po něm. Odvrátila se a zadívala se z okna.

Michael se na chvíli odmlčel a snažil se zklidnit, potlačit adrenalin, který mu neustále koloval v žilách, takže mu srdce zběsile bušilo a myšlenky uháněly jako o závod. A hlavně se snažil ovládnout a nevybuchnout. Nespouštěl z Kate zrak, díval se na její odvrácenou hlavu, špinavé a rozcuchané vlasy. Konejšivě k ní natáhl ruku, ale sotva se přiblížil k jejímu rameni…

„Co je?“ vyštěkla bez ohlédnutí, jako by ten pohyb vytušila.

Michael ruku zase odtáhl.

„Co bych ti měla říct?“ Prudce se otočila.

Michael už to nevydržel a vypěnil. „Prý že konzultantka!“

„Tak hele…,“ spustila Kate.

„Nepracuješ pro Evropskou unii.“ Michael se obrátil k Simonovi; zuřil čím dál víc. „A ty… Co jsi to za kamaráda? Jak jsi nás mohl dát dohromady a nic mi neříct?“

Kate se k Simonovi obrátila taky a zvýšeným hlasem se k Michaelovi přidala: „Jak to, že jsi nic neřekl mně?“

Simon seděl vepředu na sedadle spolujezdce a jejich otázky ho bombardovaly z obou stran, ale dál mlčky upíral zrak na cestu a držel se od té válečné vřavy stranou.

„Co měl Simon říct tobě?“

Kate se otočila zpátky k Michaelovi a zelené oči jí přímo plály. „Jen to na mě nezkoušej. Odkdy chlap, co montuje alarmy, umí skákat s padákem, vloupat se do vězení, vyhodit ho do povětří a dostat z něj ven dva lidi? Simon tě zná ze stejného důvodu jako mě.“ Zadívala se na Simona. „Přišlo ti jako bezva nápad dát nás dohromady?“

Simon zalétl pohledem k Buschovi, ten mu pohled opětoval a pokývnutím mu projevil účast, zatímco oběma rukama dál svíral volant.

„No dobře,“ řekla Kate a konečně se trochu uklidnila. „Nepracuju pro Evropskou unii a ty nemáš bezpečnostní firmu.“

„Abys věděla, tak mám,“ odvětil Michael defenzivně. „Naprosto legální bezpečnostní firmu, kde si zcela počestně vydělávám na živobytí.“

„Když myslíš…“ Kate rozhodila ruce a zase vyhlédla z okna.

Landrover projel bránou ve zrezivělém drátěném plotě na letiště. Nikde žádná řídicí věž ani letištní hala. Reflektory auta, jediný zdroj světla, dopadly na pět soukromých letounů zaparkováných na konci ranveje, které střežilo osm ozbrojenců. Měli na sobě světle šedé kalhoty a košile a mířili puškami na přibližující se vůz. Busch zablikal světly smluvený signál a muži zbraně sklopili.

Dojel k nim a ozbrojenci jim otevřeli dvířka. Busch vystoupil, pokývnutím mužům poděkoval a podal veliteli ruličku bankovek. Michael, Kate a Simon také vystoupili z vozu a zamířili za Buschem k největšímu z letadel, u kterého už byly přistaveny schůdky.

Kate se při pohledu na luxusní Boeing Business Jet rozšířily oči. S povytaženým obočím se obrátila k Michaelovi. „Ta bezpečnostní firma ti teda musí sypat.“

4

Letoun stoupal k hvězdnatému nebi a mířil na západ, do Říma. Všichni pasažéři byli rádi, že nechali poušť daleko za sebou. Boeing byl nejnovější model, uměl létat rychlostí přes 850 kilometrů za hodinu a vyšplhat se do výšky až dvanáct a půl kilometru, takže se hodil k cestování po celém světě. Kromě prostorné sekce se sedadly v něm nechyběla zařízená kancelář, společenská místnost a soukromá ložnice.

Simon seděl u mahagonového konferenčního stolu, který by se hodil spíš do zasedací místnosti nějaké správní rady na Wall Street, a před sebou měl otevřenou lékárničku. Zrovna navlékal do jehly černou nit. Michael s Buschem si vzali sendviče a usadili se na komfortních kožených sedadlech opatřených telefony, televizními obrazovkami a stolky. Kate seděla naproti nim a jedla první jídlo po třech dnech.

Michael byl rád, že už jsou zpátky v letadle. I když mu nepatřilo, cítil se tu jako doma. Připadal si v bezpečí. Tady na jasném nočním nebi jim nic nehrozilo.

„Řekl jsem pilotovi, ať tě vezme zpátky do Říma,“ řekl Simonovi.

Simon k němu nesouhlasně vzhlédl.

„Když ne do Říma, tak kam?“ zeptal se Michael.

„Do Istanbulu,“ prohlásil Simon a zajel si jehlou do roztržené kůže na paži. „Potřebuju tam zajít na vatikánský konzulát.“

„Do Istanbulu,“ zopakoval po něm Michael a pak zhoustlo ticho. Michael si vyměnil ustaraný pohled s Buschem.

„Je to krásné město,“ pronesl Simon se vší vážností.

„No dobře,“ kapituloval Michael a usmál se. „Ať už poletíme tam či onam, každopádně musíme přistát v Ázerbájdžánu a dotankovat palivo.“

„V Ázerbájdžánu?“ Busch se znepokojeně předklonil.

„Dal bys přednost Teheránu? Pochybuju, že by se ti tam dostalo zrovna vřelého uvítání.“ Michael se obrátil ke Kate, která už spořádala dva sendviče a vypila láhev vody. „Mám ti donést ještě něco k jídlu?“

„Letadlo za pětatřicet miliónů dolarů…,“ prohodila vyčítavě. Pořád měla špinavý obličej a k tvářím se jí lepily pramínky zplihlých vlasů.

„Není to, jak si myslíš,“ hájil se Michael.

„No jasně,“ řekla skepticky. „Jak jsi nás sakra našel?“

„Za to byste měli poděkovat mému otci, kterému mimochodem tohle všechno patří,“ Michael mávl rukou kolem sebe. „Zavolali mu z Vatikánu; dostali anonymní tip, že se Simon ocitl v Chironu.“ Michael se odmlčel a těkal pohledem mezi Kate a Simonem. „Máte tušení, co byl ten anonym zač a proč z Vatikánu volali zrovna mému otci?“

„Ne,“ zavrtěl hlavou Simon, aniž vzhlédl od rány na předloktí, kterou si zašíval.

Kate se na Michaela dlouze mlčky zadívala.

Michael už se z ní nesnažil vypáčit, co mu nechtěla prozradit; když se člověk chce domoci odpovědí, občas to vyžaduje čas a trpělivost. „Poslali mu fotky Simona s pouty na rukou, zprávu, že mu hrozí poprava, a hrubý náčrt věznice. Vyhledali jsme si satelitní snímky té oblasti a okamžitě…“

„Tvůj otec je bohatý?“ zeptala se Kate.

„Bohatý s velkým B,“ vpadl jim do hovoru Busch s povytaženým obočím.

„Není to, jak si myslíš,“ bránil se Michael. „Nejsem rozmazlené děcko ze zazobané rodiny.“

Kate na něj zmateně hleděla. „Vždyť jsi mi tvrdil, že tvůj táta byl účetní a že před několika roky umřel. Naprosto jasně si pamatuju, jak jsi říkal, že jste byli typická střední třída. O tomhle ses mi nikdy ani slovem nezmínil.“

„Je to na dlouhé povídání. Stručná verze zní, že mě můj biologický otec dal k adopci,“ vysvětloval Michael. „Setkal jsem se s ním, až když moji adoptivní rodiče zemřeli. Za ten rok, co se známe, jsme se dost sblížili. Dovolil mi, ať si půjčím jeho hračku – nebo spíš na tom trval.“

„Proč mám pocit, že ve skutečnosti je to daleko komplikovanější?“ utrousila Kate a rozhlížela se po letadle.

„Protože v životě je vždycky všechno komplikovanější,“ opáčil Michael. „Ale to určitě víš stejně dobře jako já.“

Kate neuhnula pohledem, ale změnila téma. „Mohla bych se tu někde umýt?“

„Jistě.“

„A můžu odtud zavolat sestře?“

„Zavolej jí z telefonu v ložnici, budeš tam mít větší soukromí.“

Michael vstal a zavedl ji uličkou kolem kuchyňky a přes společenskou místnost do ložnice. Byla sice malá, ale vešla se do ní komfortní postel a byla zařízena jako penzión někde v Nové Anglii: bílé krajkové záclonky a povlečení, dubový nábytek. Malými dveřmi se z ní vcházelo do koupelny.

„Voda ve sprše má dost mizerný tlak,“ varoval Michael a pak kývl hlavou k černé brašně na posteli. „Tamhle mám rezervní oblečení, vezmi si, co budeš chtít.“

Kate se jen mlčky rozhlížela, na takový přepych a pohodlí nebyla zvyklá.

„A až budeš volat, tak nezapomeň na předvolbu,“ upozornil ji Michael a ukázal na telefon na zdi u postele.

Kate přikývla. „Díky.“

Rozhostilo se mezi nimi ticho. Poprvé za celou dobu se ocitli o samotě; rozpačitě se dívali jeden na druhého, jako by je zrovna někdo navzájem představil. Oba mlčeli a snažili se nedat najevo emoce. Michael se zmítal mezi touhou popadnout ji pevně do náručí a nutkáním pořádně s ní zatřást a vyčíst jí, že se vystavila takovému nebezpečí a že mu lhala. Ještě nedávno si byli tak důvěrně blízcí a cítili tak pevné pouto, ale teď to všechno odplavila vlna lží a klamů, takže se jeden druhému odcizili.

Kate beze slova vešla do koupelny a zavřela za sebou.

Michael se otočil, prošel letadlem zpátky a sedl si ke konferenčnímu stolu naproti Simonovi.

„Je zlodějka. Dal jsi mě dohromady se zlodějkou.“

„A s hodně dobrou,“ řekl Simon a dokončil poslední steh.

Ta poznámka se Michaela dotkla; bodl ho osten žárlivosti.

„Znám ji už roky,“ pokračoval Simon. „Má zlaté srdce, Michaeli. Je nesobecká, vždycky myslí jen na druhé a prožila si hodně krušný život; skoro nikoho na světě nemá. Potřebuje se konečně zastavit a začít myslet sama na sebe. A tak jsem ji poslal za tebou. Vy dva jste si podobnější, než tušíte.“

„Cože?“ Michael nevěřícně zakroutil hlavou. „Děláš si legraci.“

„Mluví z tebe vztek,“ podotkl Busch.

„To si piš, přímo pěním.“

„Pěníš, protože ti zatajila, že je zlodějka. Zrovna jako jsi to ty tajil před Mary, dokud byla ještě naživu.“ Busch káravě naklonil hlavu ke straně. „Prozradil jsi jí, čím se živíš, teprve po svatbě. A jen tak mimochodem, strávili jste s Kate měsíční idylku. Kdy ses jí za celou tu dobu zmínil, že jsi kdysi býval – anebo ještě pořád jsi – zloděj? Máš vztek sám na sebe.“ Busch se rozesmál.

Michael se obrátil k Simonovi, který souhlasně pokyvoval hlavou.

„Jděte se vycpat,“ prohlásil.

„Přestaň se vztekat na celý svět,“ opáčil Busch a dloubl ho do žeber. „Přece se nebudeš užírat takovou prkotinou.“

„Cože?“ Michael se snažil potlačit nervózní smích. Busch pro něj představoval něco jako mravní barometr a znal ho líp, než Michael znal sám sebe. Když mu po podmínečném propuštění dělal probačního úředníka, našel si cestu do jeho srdce a mysli a už odtamtud neodešel. Chovali se k sobě jako bratři – v jednu chvíli se do krve pohádali a za pět minut se tomu od srdce chechtali u piva. Jakkoli si to Michael nechtěl připustit, věděl, že Busch má pravdu.

„Je jako ty v ženském vydání, Michaeli,“ uchechtl se Busch. „A tobě se zkrátka a dobře příčí dívat se do zrcadla.“

Kate seděla omotaná bílou osuškou na kraji postele v ložnici v zadní části letadla. Michael měl sice pravdu a tlak vody ve sprše za moc nestál, ale bylo jí to jedno, hlavně že z ní horká voda smyla poslední upomínky na noční můru, kterou si prošla.

„Prosím?“ ozval se v telefonu ženský hlas.

Kate si přitiskla sluchátko těsněji k uchu, aby přes řev tryskových motorů pořádně slyšela. „Ahoj, Cindy, to jsem já.“

„Kate?“ Cindy přeskakoval hlas náporem citů. „Není ti nic? Mám o tebe hrozný strach.“

„Nic mi není,“ ujistila ji Kate, i když odraz v nástěnném zrcadle s ní tak úplně nesouhlasil.

„Kde jsi?“

„V letadle.“

„To není odpověď.“

„Letíme do Istanbulu.“

„Do Istanbulu?“ Cindy se dlouze odmlčela. „Jak ses dostala z vězení?“

„Jak víš, že…?“ Kate se úlekem celá napřímila.

„Sejdeme se v Istanbulu. Ještě nikdy jsem tam nebyla. Vyrazíme si na nákupy,“ prohlásila Cindy.

„Na nákupy?“ Kate to vyrazilo dech. „Ne. Za pár dnů se vrátím do Londýna.“

„Proč potřebuješ tak naléhavě letět do Istanbulu? Pověz mi, co se děje. Jsi s tím chlapem?“

„S Michaelem?“

„Chodíš snad ještě s někým jiným?“ opáčila Cindy. „To dá rozum, že s Michaelem.“

„To letadlo patří jeho otci,“ odpověděla Kate. Rozhlížela se kolem sebe a pořád se nemohla srovnat s tím, v jakém luxusu se ocitla.

„On má letadlo?“ Na Cindy to zjevně udělalo dojem, ale vzápětí změnila tón. „Kate, jsem hrozně ráda, že se ti nic nestalo, ale musíme si promluvit.“

„Promluvíme si, až se vrátím.“

„Ne, to nepočká. Prokristapána, zavřeli tě do vězení v nějaké pouštní zemi.“

„Jak to víš?“ naléhala Kate.

„Povím ti to, až se sejdeme v Istanbulu.“ Z Cindyina hlasu zaznívala blahosklonnost. „A ty mi vysvětlíš, co se to děje.“

„Nejezdi do Istanbulu,“ vyštěkla Kate naštvaně.

„Nejsi moje máma, Kate! Takhle se mnou nemluv.“

„Víš co, Cindy?“ Kate měla co dělat, aby se ovládla. Sestra ji uměla naštvat líp než kdokoli jiný. „Zavolám ti, až se vrátím.“ A práskla telefonem.

Michael se konečně zklidnil. Seděl na koženém sedadle naproti Buschovi a Simonovi, popíjel kolu a díval se z okénka. Mířili na západ, jako by se snažili dohonit Měsíc, a ze všech stran je obklopovalo nebe poseté hvězdami.

Potřeboval se trochu prospat. Od Istanbulu je dělilo víc než tři a půl tisíce kilometrů, a když se zastaví v Ázerbájdžánu dotankovat palivo, potrvá jim cesta něco přes osm hodin, takže do Turecka dorazí, zrovna když se země bude ráno probouzet. Ale v hlavě mu hlodaly nezodpovězené otázky a nedávaly mu usnout.

Nakonec to nevydržel a obrátil se k Simonovi. „Pověděl bys mi laskavě, co jste to vlastně kradli?“

„Dopis,“ odpověděl Simon a zapnul lékárničku na zip.

„A poštovní policie vás odsoudila k smrti?“ rozesmál se Busch, vstal a zamířil do kuchyňky; hlavou se skoro dotýkal stropu. „S tím na mě nechoď.“

Simon si ho nevšímal. „Jeden hrozně starý dopis.“

„A v tom dopise stálo…,“ křikl přes rameno Busch.

Simon se zadíval na Michaela; v takovéhle situaci se neocitli poprvé. Chvíli mu trvalo, než zformuloval slova. „V tom dopise se objasňuje, kde se nachází mapa nakreslená před pěti sty lety, která se považuje za nenávratně ztracenou.“

„Tím myslíš něco jako mapu s cestou k pokladu,“ pronesl dramaticky Busch. „Děláš si z nás legraci, viď?“

„Kdepak,“ zavrtěl hlavou Simon a snažil se nedat najevo podráždění. „Je to námořní mapa vyvedená do nejmenších detailů, přepečlivě namalovaná na vydělané kůži.“

Michael se skoro zdráhal zeptat: „A ukazuje cestu kam?“

„K jedné hoře někde v Asii.“

„No ovšem, vždyť je to přece námořní mapa,“ sarkasticky křikl z kuchyňky Busch.

„Mám chtít vědět, co se na tom místě nachází?“ zeptal se neochotně Michael.

„Radši ne,“ zavrtěl hlavou Simon a chvíli se jen dívali jeden druhému do očí.

„Legrácky stranou, doufám, že ten dopis máš.“ Busch se vrátil s tácem plným jídla a piva a položil si ho na stůl.

„Trochu se to zkomplikovalo,“ řekl Simon tiše.

Busch si ukousl sendviče a potřásl hlavou. „Jako vždycky.“

„Působilo to, jako by nás celou dobu sledovali, jako by chtěli, abychom ten dopis ukradli.“

„Aby vás za to pak mohli odsoudit k smrti,“ uchechtl se Busch.

„Kdo je ten nešťastník, kterého jste obrali?“ chtěl vědět Michael.

„Philippe Venue, zazobaný podnikatel, který umí nechat nepohodlné lidi zmizet pomocí jediného telefonátu.“

Michael se usmál. „Nepočítal s tím, že máš přátele, kteří tě pomocí jediného telefonátu dovedou najít.“

„Tak co přesně se stalo?“ vyzvídal Busch. Hmátl po otvíráku a otevřel tři Heinekeny.

„Vloupali jsme se s Kate dovnitř a uzmuli dopis ze sejfu, jenže než jsme odtamtud stačili zmizet…“ Simon udělal odmlku. „Díkybohu za kancelářské poštovní přihrádky. Než nám to překazili, strčil jsem ten dopis do obálky a poslal ho sám sobě do Říma.“

„Neber to jako urážku, Simone, ale chytili vás,“ upozornil ho Michael.

„No právě. Kate je ve své práci prvotřídní, nikdy předtím ji nechytili. Právě proto je tak sebraná. Není to kvůli tobě, Michaeli – vyčítá si, že nás kvůli ní málem zabili. Myslí si, že na nás nastražili past.“

„A bylo to tak?“

„To netuším.“

„Ale ten dopis máš,“ konstatoval Michael. „To je dobře.“

„Jo, a ještě jsem si ho naskenoval. Touhle dobou už mi ho někdo překládá. Ale Venue ho měl v ruce a nepochybně si pořídil kopie. Ví, kde tu mapu hledat, a vsadil bych se, že už pro ni někoho poslal.“

„Chce ji ukrást?“ zeptal se Michael.

Simon přisvědčil. „Právě proto nás poslal do Chironu. Aby se k té mapě dostal první.“ Upil piva a opřel se na sedadle. „Musíme se jí zmocnit dřív než on.“

„My?“ Busch se podíval po Michaelovi.

„Klídek,“ řekl mu Michael a pak se obrátil zpátky k Simonovi. „Tak co máš v plánu?“

„Ukrást ji a zlikvidovat.“

Michael na něj upřel oči.

„Ať tě to ani nenapadne, Michaeli,“ varoval Busch při pohledu na jejich rozhovor beze slov.

„Víš, že ti nemůžu pomoct,“ řekl Michael Simonovi. „Paul má pravdu.“

„Já to po tobě nechci, Michaeli.“ Simún se usmál a pozvedl láhev piva v přípitku. „Zachránils mi krk… už zase. Tohle bych od tebe nežádal. A nesnažím se v tobě probudit pocit viny, když zůstaneš stranou.“

„Ale tu mapu ukrást hodláš?“ zeptal se Michael, i když věděl, že je to zbytečná otázka.

Simon přitakal. A Michael o něm věděl, že když si něco vezme do hlavy, houževnatě půjde za svým cílem a nenechá se odradit protivenstvími, policií ani vězením.

„K čemu ukazuje ta mapa cestu, Simone?“ zeptal se.

„Jak už jsem ti říkal, nechtěj to vědět,“ odvětil Simon tiše.

„No dobře, tak mi aspoň řekni, kde je.“

„V Istanbulu.“ Simon se usmál. „Je to krásné město.“

Busch se na ně mračil. „Tohle se mi ani trochu nelíbí.“

Michael se k němu s úsměvem otočil. „Jen ho tam vysadíme.“

„Vysadíte nás tam oba.“

Michael se ohlédl a spatřil v uličce Kate; už se umyla, vlasy se jí leskly a tvář měla jemnou, jak si ji pamatoval. Stála ve dveřích, sebevědomě vzpřímená, takže vypadala vyšší než metr osmasedmdesát. Měla na sobě tmavomodré tepláky a bílou košili – Michaelovi ani jedno z toho nikdy tak neslušelo. Když se na ni díval, veškerý hněv z něj vyprchal a na chvíli zapomněl, že ho podvedla a vystavila se smrtelnému nebezpečí; najednou vůči ní zase choval stejné city jako před deseti dny. Byla zase taková, jako když se poprvé potkali – nevinná a překrásná.

„Co myslíš tím oba?“ zeptal se jí Busch, protože viděl, že Michaelovi se nedostává slov.

„Nemysleli jste si snad, že v tom Simona nechám samotného?“

Michael se vzpamatoval a zamračil se na ni. „To nepřipadá v úvahu. Do toho se pustit nemůžeš.“

„Neber si to tolik,“ opáčila ledově.

„Cože?“ Michael uraženě zavrtěl hlavou.

„Žárlíš na mě, protože se bojíš, že jsem v téhle práci lepší než ty.“

„Děláš si legraci?“ Michael se neubránil smíchu. „Tak hele, mě nechytili při činu, mě nemusel nikdo zachraňovat před popravou. Je mi líto, ale nedovolím ti…“

„Ty mi nemáš co poroučet,“ vyjela Kate.

Michael zvýšil hlas. „Jsi v mém letadle.“

„Vida, takže teď je tvoje – a já myslela, že tatínkovo.“

Michael měl co dělat, aby nevybuchl. Otočil se k Buschovi, ale ten se hádkou dobře bavil a jeho úsměv Michaela ještě víc popudil.

„Ukradnu tu mapu, Michaeli,“ prohlásila Kate. „Ať se ti to líbí, nebo ne.“

5

Katherine Colleen Ryanová poprvé někoho okradla, když jí bylo patnáct. Ten muž byl svobodný čtyřicátník, který žil sám nedaleko londýnského Trafalgar Square. Pět dní po sobě ho vídala, jak osaměle vysedává v zábavním centru s pinballovými automaty, vždycky na tomtéž místě, a chtivě pošilhává po mladých dívkách hemžících se kolem.

A pak se jednoho čtvrtečního odpoledne její život od základů změnil. Dorazila do zábavního centra se svými kamarádkami Lindsey a Bonnii. Koupily si limonádu a šly k automatům házet očkem po klukách, když vtom ten člověk přistoupil k Bonnii. Kate byla na okukování zvyklá – byla vysoká a vypadala spíš na osmnáct, ne-li na dvacet. Zato Bonnie s krátkými tmavými vlasy a obličejem posetým pihami vypadala na svůj věk, dětsky a nevinně, takže když Kate viděla, jak se jí ten chlap vlichocuje, všechno se v ní napjalo. Odtáhla Bonnii stranou a zeptala se jí, co to vyvádí, ale ta se jí vytrhla a odsekla, ať si hledí svého. Pozorovaly ji s Lindsey, jak si k tomu neznámému sedá do rohového boxu, pak nad její tvrdohlavou pošetilostí mávly rukou a nechaly ji být.

Strávily odpoledne obvyklou teenagerskou zábavou – klábosily a flirtovaly, smály se a zapomněly na všechno kolem. Když se v půl šesté loučily, zjistily, že Bonnie už odešla, a tak zamířily domů.

Kate se vrátila do svého stísněného bytečku, a jakmile vkročila do dveří, udeřila ji do nosu vůně dušeného hovězího od včerejška. Našla svou devítiletou sestru Cindy, jak na posteli píše domácí úkol; talíř s večeří měla postavený na stole vedle sebe. Obě se už brzo v dětství naučily postarat samy o sebe. Jejich matka Jennifer Ryanová po nocích uklízela, drhla podlahy a myla záchody. Přes den se živila jako švadlena ve správkámě šatů a čistírně nedaleko Piccadilly Circus. Měla nejmíň dvě zaměstnání, kam až sahala Katina paměť; obětovala dny i noci, aby své dvě dcery zaopatřila. Byla na to sama, protože otec jim už před osmi lety zemřel.

To byla jedna z prvních Katiných vzpomínek z dětství. Ne z těch nezřetelných útržkovitých vzpomínek, které má člověk z doby, kdy je malé děcko – byla to jedna z prvních naprosto zřetelných vzpomínek, u nichž jasně utkví v paměti barvy, pachy, všichni lidé kolem a především tehdejší pocity. Nad zmrzlou půdou hřbitova svátého Tomáše v Shrewsbury se proháněl a kvílel zimní vítr, ve vzduchu vířily sněhové vločky a řezaly ji do tváře jako skleněné střepy. Stála vedle matky a držela se jí za pravou ruku, zatímco Cindy se jí držela za levou. Kate bylo pouhých sedm. A nejjasněji ze všeho si pamatovala, co tehdy cítila, anebo spíš necítila. Slýchala, že pohřby jsou smutná událost, kdy se člověk loučí se svými milovanými, ale když vzhlédla k matce, neviděla v její tváři žádné slzy ani stopy po žalu. A přestože byla jenom děcko, dovtípila se, že něco není, jak by mělo být.

Vídala svého otce jen přes dva centimetry tlusté sklo, když ho s matkou navštěvovaly ve vězení; ty návštěvy byly zřídkavé a docházelo k nim ve značných časových rozestupech. Cindy, která byla plodem jedné prodloužené manželské návštěvy, otec nikdy ani neviděl.

Přišel o život dvě hodiny po útěku z vězení. Okamžitě se strhl poplach v celém hrabství a otec se nedostal ani kilometr od věznice. Nezastřelili ho ovšem policisté ani vězeňští dozorci; zabil ho Mickey Franks, vězeň, který se s ním dělil o celu a který společně s ním uprchl. Pohádali se a Mickey mu vrazil do břicha zavírací nůž, pak ho polil benzínem a zapálil. Matka Kate tvrdila, že ho dostihl osud, že se mu dostalo odplaty za všechno utrpení, které jim způsobil.

Po letech své dceři vysvětlila, že potřebovala na vlastní oči vidět, jak ho spouštějí do země. Potřebovala se ujistit, že je po smrti a pohřbený pod dvěma metry hlíny prolezlé červy. Kate viděla v jejích očích hořkou nenávist a planoucí hněv vůči tomu muži, který ji oblažoval svou přítomností jen při početí potomstva a jinak stěží.

Večer v osm hodin zazvonila Bonnie u jejich dveří, z očí jí tekly slzy a blůzu i sukni měla potrhané. Kate ji pevně držela za ruku a Bonnie jí vyprávěla, co jí ten chlap provedl. Bála se to říct doma nebo jít na policii. Chudé mladé holce by nikdo neuvěřil; ten chlap by se z toho za pomoci peněz vylhal a jí by zůstala na krku pověst ziskuchtivé poběhlice, která ho úmyslně očernila. Vídaly to kolem sebe v jednom kuse – děti z bohatých rodin vždycky ze všeho vyvázly, zatímco ty chudé si to vždycky odskákaly. Kate byla přesvědčená, že Bonnie není mužovou první obětí, jenže neměly žádný důkaz.

Osušila Bonnii oči a doprovodila ji domů. Když se jí zeptala na mužovu adresu, Bonnie se napřed vykrucovala, protože svou kamarádku znala a nechtěla, aby Kate provedla nějakou neuváženost. Ale Kate věděla, jak druhé přesvědčit; uměla si je podmanit, ať už zrovna měla pravdu anebo ne a ať už se jim chtělo nebo nechtělo.

Ten žulový dům byl dvakrát širší než domy kolem. Po fasádě se plazil břečťan. Vstup krášlilo leštěné mosazné zábradlí a klepadla ve tvaru lvích hlav.

Kate vklouzla odemčeným zadním vchodem dovnitř a tiše prošla kuchyní; srdce jí tlouklo, div jí nevyletělo z hrudi. Poprvé v životě měla pocit, že intenzívně vnímá vzduch, že se barvy kolem rozjasnily, že jí strach a adrenalin zostřily vnímání…, a líbilo se jí to.

Když ale vešla do domu, netušila, co dál. Nepřipravila si předem žádný plán, nerozhodla se, co udělá. Bylo jí pouhopouhých patnáct a byla bez sebe vzteky. Rozhlížela se po okázalém přepychu kolem sebe, po všech těch obrazech a sochách, stříbru a křišťálu. Ani se jí nesnilo, že se takhle dá žít, a z pomyšlení, že si takhle žije zvrhlík, který ublížil Bonnii, se jí dělalo nanic.

Chtěla mu ublížit, jako on ublížil její kamarádce, ale nevěděla jak. Napadlo ji, že něco rozbije, jenže na ničení věcí neměla žaludek. Žhářství nepřipadalo v úvahu a fyzicky ublížit by mu nedokázala, ale stejně mu chtěla něco provést. A jak tak procházela prázdným domem a dívala se, jak si žijí boháči, najednou ji něco napadlo. Ten člověk rád hromadí věci. Potrpí si na luxus, umělecká díla, šperky… a mladé holky. Rád něco – nebo někoho – vlastní. I Bonnie byla jen další trofej, kterou ukojil svůj chtíč a zvedl si sebevědomí.

Najednou přesně věděla, jak mu ublížit.

Popadla povlak na polštář a napěchovala ho hodinkami, stříbrem, zlatými náramky a manžetovými knoflíčky. Elektroniky a spotřebičů si nevšímala, soustředila se na drobnější a osobnější cennosti.

Když zamířila zpátky k zadním dveřím, padl jí do oka obraz. Byly na něm dvě sestry sedící u rybníka. Netušila, co je to za obraz, v životě neslyšela o Monetovi, ale z nějakého důvodu s ní hluboce souzněl. Nebyl příliš veliký, tak půl metru krát půl metru. Zalétla pohledem k pytli ve své ruce a pak zpátky k obrazu. A bez dalšího rozmýšlení ho strhla ze zdi.

V tu ránu se rozpoutalo peklo. Ohlušivě se rozječel alarm a všechny dveře se automaticky zamkly. Doběhla k oknům, ale zjistila, že jsou taky zavřená a že si s nimi neporadí. Ocitla se v pasti. Patnáctiletá holka s pytlem kradených věcí v ruce by jen těžko vysvětlovala, co tu pohledává, jen těžko by unikla polepšovně, anebo ještě hůř, pobytu ve vězení.

Myšlenky jí uháněly jako o závod. Vyzkoušela všechny dveře a okna, ale marně. Uslyšela blížící se sirény a vzápětí se ozvalo bušení na dveře. Celá rozklepaná a vyděšená se zhroutila na zem a rozbrečela se. Co na to řekne máma?

A vtom ji něco napadlo. Netušila, jak se jí ta myšlenka v hlavě vylíhla, ale najednou zase dovedla jasně uvažovat a věděla, co udělá.

Potrhala si blůzu a rozkřičela se; ječela z plných plic. Hodila pytel dozadu do šatní skříně a pověsila obraz zpátky na zeď. Policisté zase zabušili na dveře a ona jim odpověděla dalším řevem.

Dveře se rozlétly. Do domu vpadli dva policisté a spatřili Kate zhroucenou v slzách na podlaze. Usilovně brečela, a když u ní podřepla policistka a zeptala se jí, jak se jmenuje, řekla jen: „Já ty věci, co po mně chce, dělat nemůžu.“

„Co po tobě chce?“ zeptala se policistka.

A Kate na to odvětila: „Zeptejte se Bonnie.“

Toho chlapa příští den zatkli; zneužil spoustu nezletilých a našli u něj hromadu dětského porna. A ať je někdo bohatý sebevíc, když se dopustí zločinu na dětech, před vězením ho to neuchrání.

Když se Kate toho večera vrátila domů, seděla tam s její sestrou prošedivělá žena ve středním věku. Cindy zvedla uslzené oči, vrhla se Kate do náručí a celé tělo se jí otřásalo pláčem. Kate ji pevně objala a hladila ji po zádech, aby ji uklidnila; pak k ní podřepla a přitiskla si ji k hrudi.

„To bude dobrý, mrňousku,“ utěšovala ji. „Co se stalo?“

Ale když jí odhrnula z tváře kaštanové vlasy, otřela jí slzy a pohlédla jí do modrých očí, spatřila v nich bolest a utrpení, jaké by nemělo zažít žádné devítileté děcko.

Kate se převrátil život vzhůru nohama. Bylo jí jasné, co se stalo, ještě než ta prošedivělá žena otevřela pusu. Matka zemřela. „Spadla“ ze střechy kancelářské budovy, kde pracovala.

Jennifer Ryanová po celých čtyřiatřicet let svého života bojovala s depresí a v posledním roce se její stav prudce zhoršil. Naučila se nasazovat falešný úsměv a lhát očima, ale když se bavila se svými dcerami, chovala se čím dál odtažitěji. A noc co noc lehávala v posteli, tiskla si k sobě bibli a tiše vzlykala. Měla z Boha strach, nikdy nevynechala nedělní mši, řídila se Písmem a v příčetném stavu by sebevraždu rozhodně nespáchala. Takže když teď Kate objímala Cindy, jediného člověka, který jí na světě zbyl, uvědomovala si, že jejich matka se musela dočista pomátnout.

Seděla na podlaze a kolébala sestru v náručí.

„Musím si tvoji sestru odvést,“ oznámila jí sociální pracovnice. „Umístíme ji do nějaké rodiny.“

„Ale její rodina jsem já,“ namítla Kate s očima plnýma slz. „Jsem jediná, kdo jí z rodiny zůstal.“

„Já vím, že je to pro tebe těžké…“

„Fakt?“ vybuchla Kate. „Fakt to víte, anebo vás tuhletu větu učí na sociálce?“

Pak se zarazila, ovládla emoce a během pár vteřin dospěla. Pevně Cindy objala a zadívala se na tu ženu. „Představte si, že vám umře nejbližší člověk a ještě vás seberou jedinému dalšímu člověku, kterému na vás záleží, a šoupnou vás k úplně lhostejným cizím lidem. Já se o ni postarám.“

„Kolik je ti, holčičko?“

„Devatenáct,“ zalhala Kate. „Už mám práci, uživím ji,“ zalhala znovu. Přesvědčivě. Měla na to talent.

Sociální pracovnice se na ně dívala, jak se pevně tisknou jedna k druhé. Přejela pohledem malý byt a skromný nábytek. Všem třem jim krvácelo srdce. „Nikoho jiného nemáte? Kde je váš otec?“

Kate a Cindy se na sebe podívaly. „Umřel,“ zašeptala Cindy stydlivě.

„Prosím vás, neberte mi ji,“ žadonila Kate. „Nikoho jiného než mě nemá.“

„Nechci vás tu nechat samotné, holčičko.“

Kate Cindy objala ještě pevněji. „Nejsme samy.“

Žena sebrala kabelku a vstala. Zhluboka se nadechla a soucitně se na Kate zahleděla. „Zkusím něco vymyslet.“

Kate se zvedla, doprovodila ji ke dveřím a zavřela za ní. Pak se vrátila k sestře, zase ji objala a jejich slzy se navzájem smísily. Nic na světě je od sebe nerozdělí. Nikdo jí Cindy nevezme.

Ale plíživě ji opanoval strach. Vždyť nic neumí, je taky ještě dítě, nedokáže sestru uživit. Zalhala té sociální pracovnici, protože byla zoufalá a nechtěla, aby se Cindy obě trpěly ještě víc. Cindy ji potřebuje a ona zrovna tak potřebuje Cindy. Měla ji hrozně ráda – i když je dělilo šest let, byly si nesmírně blízké, skoro jako dvojčata. Zařekla se, že něco vymyslí. Přestane myslet sama na sebe a postará se o sestru.

Tehdy naposledy v životě plakala.

Příští noci se vrátila do domu u Trafalgar Square. Tentokrát už si počínala opatrněji. Vyndala z šatní skříně pytel plný cenností. Znovu se zadívala na obraz na zdi, na dvě sestry držící se za ruce. Došla si do kuchyně pro nůž a vyřízla ho z rámu. Srolovala ho, zastrčila ho do pytle a vyklouzla zadním vchodem ven.

Zamířila do zastavárny u Piccadilly. Za pultem se hrbil starý Rist, který byl ve zchátralé čtvrti živoucí legendou. Kate ho znala z kostela, anebo spíš on znal její matku.

„Je mi hrozně líto, co se vaší mámě stalo, holčičko,“ řekl jí a ve věkovité vrásčité tváři se mu zračil upřímný soucit.

Kate pokývala hlavou a póložila na stůl stříbrnou číši.

Upíral na ni smutné, ustarané oči.

„Patřila mámě. Potřebujeme se sestrou peníze.“

Rist jejich matku znal; znal ji dobře a věděl, že rozhodně nemohla vlastnit takovou věc. Díval se na číši a do Katiných očí a svíralo se mu srdce, protože mu bylo jasné, co Kate provedla. Dal jí za číši tisíc liber, skoro tolik, jakou měla doopravdy hodnotu. Sirotka by neošidil.

A tak to šlo tři měsíce. Kdykoli Kate se Cindy potřebovaly peníze na nájem nebo na jídlo, prodala Kate panu Ristovi něco z pytle kradených věcí. Ale ani ji nenapadlo prodat ten obraz. Pověsila ho nad postel v Cindyině pokoji, aby jí připomínal, že jsou jedna rodina, že jsou sestry, které se nikdy nepřestanou držet za ruce.

Starala se o Cindy, jako by to nebyla její sestra, ale spíš dcera. Ze dne na den dospěla; pomáhala Cindy s úkoly, vařila jí a prala. Měly jedna druhou a ani za nic by nedopustily, aby se té druhé cokoli stalo.

Po třech měsících se ale Kate dobrala v pytli s cennostmi ke dnu, už v něm zbývala jen poslední věc. Bála se, že se jejich iluze bezpečí co nevidět zhroutí. Už neměla co prodávat. Vrátila se do domu u Trafalgar Square, jenže byl prázdný; všechno z něj odstěhovali a nabízeli ho k prodeji.

Zachvátila ji panika. Potřebovala peníze, a to rychle. Večer co večer se dívala na obraz nad sestřinou postelí a uvažovala, jakou má asi cenu, ale nedokázala porušit slib, který dala sama sobě. Měla strach, že kdyby obraz prodala, přineslo by jim to smůlu.

Došla do zastavárny a prodala panu Ristovi poslední cennost – hodinky. Dal jí za rtě tři tisíce liber. Věděla, že jim to vystačí jen na další měsíc.

Když vyšla ze dveří, přikročil k ní nějaký muž. Byl menší než ona; měřil tak metr sedmdesát a byl štíhlý jako proutek. Měl dokonale upravené uhlově černé vlasy a ze snědé tváře tím výrazněji vystupovaly jeho bleděmodré oči. A i když měl neuvěřitelně vlídnou a nevinnou tvář, naháněl jí strach. Jenže pak se usmál a tím vřelým úsměvem, který mu sálal i z očí, zaplašil její obavy.

„Ahoj,“ pozdravil ji.

Oplatila mu úsměv.

„Pan Rist je laskavý člověk. Nikdy by tě neudal.“

Kate spadlo srdce do kalhot. „Co tím myslíte?“

„Ne, ne, neboj se. Jen tím chci říct, že tě má rád.“ Mluvil s americkým přízvukem. S jižanským. Dodával jeho hlasu konejšivý tón, takže zněl přátelsky, i když nepronášel vlídná slova.

Kate se nezmohla na reakci. Ten člověk ví, co provedla, ví, co chodí prodávat.

„Pochop, že ti nechci ublížit. Jmenuju se Iblis, znal jsem tvoji mámu. Vím, čím sis prošla. Vím, že se staráš o sestru, a vím, jak jsi toho dosáhla; je to naprosto neuvěřitelné.“ Dal se do pohybu a Kate s ním držela krok, i když sama nevěděla proč. „Ale myslet, že ji uživíš pomocí krádeží… Je ti patnáct, Kate. Vydáváš se na smrtelně nebezpečnou dráhu.“

Kate se odvrátila a vykročila pryč; ani nevěděla, jestli prchá před tím člověkem, nebo před svou situací.

„Počkej, Kate. Chci ti pomoct.“ Usmál se na ni.

Kate se zarazila a zadívala se na něj. Podléhala kouzlu jeho hlasu, přinášel jí útěchu, jakou nezažila už tři měsíce. A také ji zaujala mužova tvář – měl dokonale čistou pleť bez jediné vady, skoro jako dítě, což dodávalo jeho vzezření nevinnost a podněcovalo důvěru. Ale ty jeho oči… Tak světle modré oči ještě u nikoho neviděla. I když si říkala, že je to hloupé, působily na ni nepřirozeně; naháněly jí strach.

„Jak?“ zeptala se podezíravě.

„Chci tě učit.“

A taky ji učit začal, trénoval ji tak, jako Fagin trénoval svůj gang mladých zlodějíčků v Oliveru Twistovi. Kate se ocitla v bezvýchodné situaci a neměla na vybranou. Naučil ji všechno o zámcích, alarmech a sejfech. Naučil ji, jak si vytipovat vhodný dům. Vysvětlil jí, co krást a co nekrást. Objasnil jí, jak probíhá policejní vyšetřování a jak se vyznat ve spleti zákonů. Ukázal jí, jak prodávat kradené předměty, a varoval ji, že za ně bohužel dostane jen zlomek skutečné ceny. Řekl jí, že povedená loupež ji přesto dokáže zaopatřit na pět, deset let, ne-li do konce života. Klíčové je dobře si postup naplánovat. Zásadní je pochopitelně vlastní provedení krádeže, ale pokud si člověk akci nepromýšlí předem, je odsouzena k nezdaru hned od začátku.

Distancoval se od gangsterů a zločinců. Popisoval své řemeslo jako umění, jako studijní obor, který existuje od počátku věků. A pravé umění spočívá v tom, nenechat se chytit. Věznice jsou plné hlupáků, smolařů, zoufalců a hamounů. Ten, kdo řemeslo skutečně ovládá, se nemusí obávat neúspěchu, pokud pečlivě plánuje a řídí se pravidlem číslo jedna: Nevěř nikomu, ani členům vlastní rodiny.

Kate to chápala. Ale jediné, co jí pomáhalo uchovávat si lidskost a zároveň se na tuhle práci plně soustředit, byla její sestra – jen kvůli Cindy vůbec dělala to, co dělala. Milovala ji a jako jedinému člověku jí bezvýhradně důvěřovala.

Sedávala s Iblisem v prostorném bytě, stoly zavalené plány budov, náčrtky, knihami a poznámkami. Všechno důkladně studovala, hltala zakázané vědění, které jí pomůže uživit sebe i sestru. Po celou dobu, kdy ji Iblis zaučoval, jim dával peníze a staral se, aby jim nic nechybělo. Často za nimi chodil domů, spřátelil se se Cindy, nosil jim tašky jídla. Byl pro Kate jako starší bratr, kterého nikdy neměla. Po těch třech měsících, kdy byla na všechno sama, bylo příjemné mít někoho, kdo se o ni stará.

„Proč to děláš?“ zeptala se jednoho dne a tázavě se otočila k Iblisovi, který seděl u počítače.

„Když jsem byl mladší, modlil jsem se, aby se mi dostalo pomoci, modlil jsem se, aby mi Bůh seslal peníze a práci, nechal mě vydechnout. A víš, co jsem zjistil? Že všechno to modlení mi přináší jen falešnou naději. A pak mi jednoho dne svitlo, že bude mnohem jednodušší, když si to, co chci, ukradnu a budu se modlit o odpuštění.“ Iblis se odmlčel. „Můžeš se modlit sebevíc, ale před dopadením tě to neuchrání. To, co tě naučím, ti poslouží mnohem líp.“

„Ale proč to děláš?“ zeptala se znovu Kate.

„Asi abych si očistil svědomí. Hryže mě, protože jsem spáchal špatnosti, hodně velké špatnosti.“ Zase se odmlčel a Kate v jeho bleděmodrých očích zahlédla lítost. „Všichni, ať už jsme sebehorší, tu a tam uděláme dobrý skutek.“

Katina první skutečná práce, první opravdová loupež, se odehrála v soukromém domě. Generál Hobi Mobatu byl imigrant z Afriky, který zbohatl tím, že kradl humanitární pomoc určenou nemocným a umírajícím v jeho domovině. Odvezl si své jmění do Anglie, žil si tam na vysoké noze a naparoval se ve falešné generálské uniformě ověšené metály, které udělil sám sobě a vlastnoručně si je připjal.

Kate si předem nastudovala, co si nakoupil – hloupě se chvástal, kdykoli si pořídil nové umělecké dílo, protože mu publicita příjemně šimrala ego. Prošla si jeho koupě s Iblisem a ten jí pomohl vybrat Utrpení od Arlse Goetii. Umělec ho namaloval v roce 1762, ve svém vrcholném tvůrčím období, a zpodobnil na něm matku s nemocným dítětem v náručí, nad nimiž zuří nebeská válka.

Kate si počkala na večer, kdy generál přebíral ocenění za humanitární zásluhy – ocenění, které sám vymyslel a financoval. Opustil své honosné sídlo v šest hodin a minutu po šesté už Kate překonala zámek na zadních dveřích a vyřadila z činnosti alarm. Nemrhala časem a zamířila přímo do obývacího pokoje, kde Utrpení viselo na stěně. Zbavila se alarmu napojeného na rám, sundala obraz ze zdi, pověsila místo něj kopii a v 6:10 už byla zase venku.

Mobatu nahlásil krádež až po měsíci, protože ani sám pořádně nevěděl, co to vlastní. Policie a soukromí vyšetřovatelé vyslechli všechny lidi v okolí, jestli v poslední době nezaznamenali něco podezřelého. Ale nikdo si na nic nevzpomínal, jen jedna postarší žena si vybavila, že zahlédla nepovědomou školačku, vysokou dívku ve školní uniformě s batohem na zádech, jak si vykračuje ulicí. Pokoušela se s policisty zapříst hovor, protože ji těšila lidská společnost, ale ti si ji odškrtli v seznamu a přesunuli se o dům dál.

V novinách a v uměleckém světě se zprávy o krádeži několik týdnů propíraly, ale po ukradeném obraze se nikdy nenašla ani stopa. Mezitím ho koupil bohatý Evropan a zařadil ho do své sbírky. Iblis Kate už předtím ukázal, jak má kradená díla prodávat, jak si nechávat platit nevystopovatelnými penězi a jak s pokoutně získaným majetkem nakládat, aniž by vzbudila podezření.

Ta krádež byla něco jako diplomová práce; završení výcviku a praktická ukázka toho, co se od něj naučila. Nikdy po ní na oplátku nic nechtěl, což jí připadalo podezřelé, ale jeho upřímnost v ní pokaždé všechny obavy zaplašila. A když úspěšně demonstrovala své dovednosti a vydělané pemze si hověly na jejím účtu v bance, rozloučil se s ní.

Kate mu vrátila všechny peníze, které jí kdy dal, protože nechtěla nikomu nic dlužit. Napřed se vzpouzel, ale nakonec je přijal, protože viděl hrdost a neústupnost v jejích očích.

Byla jeho nejlepší student – a jediný, kterého kdy měl.

***

V osmnácti už byla Kate zběhlá zlodějka. Kradla radši umění než šperky. Okrádala jen ty, kdo byli dobře pojištěni. A jen ty, kdo si trest zasloužili – hamižného podnikatele, který podváděl své zaměstnance, rockového zpěváka, který zneužíval mladé dívky i chlapce a uplácel jejich rodiče, aby nepodali žalobu, lidi, kteří měl navrch nad zákonem, takžě jejich přečiny se nikdy nedostaly k soudu, a jejichž svědomí neznalo slova vina, výčitky svědomí a soucit. Většinou neprováděla víc než dvě krádeže do roka; všechny si do nejmenšího detailu naplánovala, pečlivě je provedla a nenechala za sebou žádné stopy.

Kate zanedbala střední školu, obětovala vlastní život pro sestru. Byl to jediný způsob, jak mohly zůstat spolu; jinak by si prostředky k živobytí neobstarala. A celou dobu se za své počínání hluboce styděla. Zločineckou dráhu pro sebe rozhodně neplánovala. Trápilo ji, že se navzdory veškerému úsilí nakonec tolik podobá otci, který zemřel jako zločinec. Ráda by věděla, jestli začal stejně jako ona a teprve postupem času se z něj stal surovec, který nechal ženu a dvě děti napospas vrtochům osudu. Přivedla ho na dráhu zločinu hamižnost, anebo jen okolnosti? A kam to asi časem dopracuje ona sama? Skončí stejně jako on, umře v nějaké Bohem zapomenuté věznici anebo s nožem v břiše v temné uličce?

Noc co noc se modlila za odpuštění svých mravních selhání, modlila se, aby Bůh pochopil, proč to všechno dělá.

Cindy neměla o jejím počínání ani tušení. Když to všechno začalo, byla ještě příliš malá a nezaobírala se tím, odkud se peníze berou, a časem si Kate začala vymýšlet povídačky, že pracuje jako konzultantka pro Evropskou unii, dělá průvodkyni diplomatům a radí různým národům.

Cindy se díky sestřinu úsilí skvěle dařilo. Vyrůstala v láskyplném prostředí, vynikala ve škole, a když se přestěhovaly do hezkého domku na londýnském předměstí, vůbec nic jí nechybělo. Po střední škole se dostala na Oxford a Kate jí studia financovala. Byla na sestru hrozně pyšná.

Ve třiadvaceti se Cindy osamostatnila, začala si budovat kariéru ve světě byznysu a Kate osaměla. Dům jí připadal prázdný, neměla pořádné vzdělání ani přítele – zcela se obětovala pro sestru. Neměla, na jakou dráhu se dát, ale oplývala zkušenostmi v řemesle, které ji zároveň vzrušovalo a naplňovalo pocitem viny. Nic jiného neuměla.

Nelitovala, jak se svým životem naložila. Předsevzala si, že sestru vychová a nenechá se o ni připravit, a přestože se to zdálo neuskutečnitelné, dokázala to; láska umí člověka motivovat, vybičovat ho k něčemu, co by jinak nezvládl. Z Kate vyrostla špičková zlodějka, nenápadná jako šumění větru, neviditelná jako duch, takže o ní Scotland Yard a Interpol neměly ani tušení.

Byla vděčná za spoustu věcí – že ji nikdy nechytili, že se Cindy daří a že zůstaly spolu –, ale ze všeho nejvíc byla vděčná za to, že Cindy nemá ponětí, jak toho všeho dosáhla. Že netuší, že její sestra je zlodějka.

6

Všichni v letadle spali. Všichni až na Simona, který vyhlížel z okénka a díval se, jak na východě pomalu vychází slunce a barví nebe pastelovými růžovými a purpurovými odstíny. Od šestnácti let měl tuhle denní dobu nejradši. Byl to nový počátek, nový start, připomínka, že ať je život jakkoli temný, nic nezabrání rozbřesku nového dne.

Simon vyrůstal za zdmi Vatikánu. Jeho matka, bývalá jeptiška, měla na starosti vatikánský archív s celou jeho historií, veškerou činností a všemi tajemstvími, která skrýval. Poté, co se stala obětí odporného bezbožného útoku svého manžela, od kterého prchla, zešílela a sáhla si na život. Simonova otce následně popravili, a Simon tak v šestnácti letech zůstal na světě úplně sám.

Nějakou dobu sloužil v italské armádě, vybíjel si hněv a zároveň se cvičil v zacházení se zbraněmi, v boji muže proti muži a ve vojenské strategii. Po odchodu z armády se vrátil k jediné rodině, kterou znal – k matčiným přátelům, kněžím a biskupům ve Vatikánu, nejmenší zemi na světě. Uvítali ho s otevřenou náručí a nabídli mu budoucnost. Vzhledem k jeho nově nabytým dovednostem a znalostem mu navrhli, ať zaujme matčino místo a stane se správcem rozsáhlé církevní sbírky náboženských památek a ochráncem jejích tajemství.

Letadlo se naklonilo doleva a klesalo na přistání. Simon zaujatě vyhlížel z okénka na více než desetimilionové město, které přežilo křížové výpravy, invaze, krále a sultány a stalo se metropolí oplývající nedozírnou krásou. Jitřní obloha plála oranžovou barvou a tvořila úchvatné pozadí ke kupolím a minaretům natahujícím se k nebesům.

Turecký Istanbul je středem světa, kde se doslova i obrazně spojují Evropa a Asie. Ať už se mu zrovna říkalo Nový Řím, Byzanc nebo Konstantinopol, byl odpradávna centrem říší patřících k nejvýznamnějším v dějinách – římské, latinské, byzantské, osmanské. Žádné jiné město si nemůže nárokovat tak bohaté a rozmanité dědictví. Istanbul byl odjakživa kulturním centrem, místem, kde se potkávali nejrůznější lidé, kde kvetl obchod s všemožným zbožím včetně otroků a žen, kde se stýkaly různé filozofie a náboženství, kde bok po boku žili křesťané, muslimové a židé dlouho předtím, než moderní doba musela začít kázat o vzájemné toleranci. Byl to nádherný svět s úchvatnou starou i novou architekturou, svět prostoupený záhadami, bohatstvím a slávou. Bylo to místo zároveň kosmopolitní i tradiční, kypící životem i poklidné. Stýkal se tu Východ se Západem, a přesto Turecko hrálo v současné globální politice politice druhé, ne-li třetí housle a proti jeho vstupu do Evropské unie se vzedmula vlna krajního odporu.

V Istanbulu se nacházejí významné historické svatostánky – čarokrásné mešity s minarety, které se téměř dotýkají nebe, neuvěřitelně půvabné katedrály a staré synagogy i opevněné paláce, kterým staletí nijak neubrala na nádheře.

Boeing roloval po ranveji na Atatürkově letišti a zaparkoval u terminálu pro soukromá letadla. Michael, Busch, Simon a Kate sešli po schůdcích do časného rána; zhluboka dýchali, protahovali se a nechávali se hřát sluncem.

Ze soukromého terminálu vyšla mladá žena táhnoucí za sebou na kolečkách tašku od Louise Vuittona a zamířila přes letištní plochu k nim. Kaštanové vlasy měla stažené do přísného uzlu. Na sobě měla bílý kostýmek Chanel a lodičky od Manola Blahnika a vypadala jako holčička, která si hraje na dospělou. Byla hezká, ale na celnici se zdála příliš mladá.

Když zahlédla Kate, na okamžik se zarazila a zatvářila se, jako by nemohla popadnout dech. Přes tvář jí přelétla myriáda emocí. A pak se k sobě obě ženy rozběhly a padly si do náručí. Objímaly se a bylo na nich znát, jak se jim oběma ulevilo.

„Co tu děláš?“ zeptala se Kate a dál k sobě sestru pevně tiskla.

„Z Londýna je to letadlem jenom čtyři hodiny – jak jsem mohla zůstat sedět doma?“

„Říkala jsem ti, ať sem nejezdíš.“

„Já vím.“

Kate se odtáhla a zadívala se jí do očí. „Ale jsem ráda, žes mě jako obvykle neposlechla.“

Obě dvě se konečně otočily a zamířily k ostatním.

„Michaeli, Simone, Paule, tohle je moje sestra Cindy,“ představila dívku Kate.

Michael si se Cindy potřásl rukou. „Teší mě.“

Cindy se na něj podívala a usmála se od ucha k uchu. „Nevím, co říct. Ještě nikdy jsem se s žádným Katiným přítelem nepotkala.“

Michael se rozpačitě usmál a pokýval hlavou.

„Já jsem Simon,“ představil se kněz se svým slabým italským přízvukem a také si s ní potřásl rukou. „Hodně jsem toho o vás slyšel.“

Cindy přikývla.

Michael kývl hlavou směrem k Buschovi. „Tohle je Paul Busch.“

Cindy k němu napřáhla ruku. „Ráda vás poznávám.“

„Já vás taky,“ usmál se Busch, který se nad ní tyčil jako věž, a jemně uchopil její ruku do své.

Cindy byla oproti Kate o kus menší a měla tmavomodré oči, ale rodinnou podobu rozhodně nezapřela. Michaelovi přesto připadalo, že jakkoli jsou si podobné, navzájem se od sebe diametrálně liší. Kate byla vysoká a štíhlá, překypovala energií a bezprostředností. Cindy se chovala uhlazeně a kultivovaně. Působily dojmem, jako by vyrostly ve dvou naprosto odlišných světech.

Cindy vzala Kate za ruku a zamířily k terminálu. Michael se Simonem a Buschem se po sobě podívali a zůstali stát na místě.

Kate se ohlédla. „Říkal jsi, že letadlo potřebuje údržbu, než bude moct letět dál.“

„Jo, to jsem říkal,“ usmál se Michael.

„Tak se půjdeme v Istanbulu nasnídat. Kdoví, kdy tohle město zase uvidíme – a jestli vůbec.“

„Já už jsem z něj viděl habaděj,“ řekl Busch Michaelovi. „Víc radši ani vidět nechci.“

„Vždyť je to jenom snídaně,“ namítl Michael. „Dřív než zítra stejně odletět nemůžeme.“

„Cože? O tom ses mi neobtěžoval zmínit,“ řekl Busch pobouřeně.

„Letadlo potřebuje údržbu po každých šestnácti tisících kilometrech. Rozhodně nemám v úmyslu zjišťovat, co se stane, když ji vynechá – a zvlášť ne nad Atlantikem.“

„Fajn, v tom případě ale vysvětlíš Jeannii, proč jsem se zpozdil… už zase.“

„Neboj,“ řekl Michael a vykročil. „Vysekám tě z průšvihu.“

„To je mi teda útěcha,“ postěžoval si Busch Simonovi.

„Tak co, Cindy,“ zeptal se Michael, když dohnal dívky, „už ti o mně Kate vykládala?“

„Tvrdila, že ti moc nejde tenis.“

„Cože?“ užasl Michael. „Fakt?“

Černá limuzína ujížděla po Kennedy Caddesi, široké třídě ucpané mořem troubících vozů. Řidiči se pokoušeli prokličkovat dopředu, nadávali, mávali rukama a svorně proklínali skoro nehybnou dopravní zácpu. Mezi řadami aut se jako včelky hemžily malé žluté taxíky, kterým se dařilo v tom blázinci kličkovat mnohem lépe než neohrabané limuzíně. Konečně řidič limuzíny provedl odvážný manévr, povedlo se mu ze zácpy vyjet a zahnul směrem k Velkému bazaru. Proplétal se bočními ulicemi a velkým obloukem se vyhýbal hlavním třídám, které v ranní dopravní špičce praskaly ve švech.

Minuli Velký bazar s bludištěm uliček zastřešených malovanou klenbou a s více než čtyřmi tisíci krámky nabízejícími nepřeberné množství zboží; tohle mraveniště obchodníků se za celá staletí téměř nezměnilo. K sehnání tu bylo všechno od zlata, stříbra a drahokamů až po starožitnosti, kůži a látky, od oblečení a spodního prádla až po svíčky a domácí spotřebiče.

Limuzína projížděla dlážděnými ulicemi dál, kolem Egyptského bazaru, druhého největšího bazaru v Istanbulu. Ten pro změnu překypoval kořením všech chutí a barev, plejádou dochucovadel, jaká není k vidění nikde jinde na světě. Nabízeli tu bylinky, med, ořechy, sladkosti i sušené hovězí nazývané pastirma. K dostání tu byly i hračky a rostliny a nakupující si mohli vybrat z široké palety exotických afrodiziak.

V úzkých uličkách se hemžili místní i turisté, hrnuli se do bazaru a ven jako pilné včelí dělnice.

Kate stáhla okénko. Zvenčí se hrnul vzduch provověný jídlem; pokřikování obchodníků si zdatně konkurovalo s troubením klaksonů. Kate zálibně nasávala atmosféru, směs různých kultur a všudypřítomný chaos.

„Zavři to,“ požádala ji Cindy nervózně.

„Proč?“ nechápala Kate.

„Prostě to zavři,“ odsekla Cindy.

„Je tu v ulicích vždycky takhle ucpáno?“ zeptala se Kate při pohledu na dopravní zácpu. Sestru ignorovala.

„V paláci Topkapi se v pátek večer koná velká recepce na oslavu vstupu Turecka do Evropské unie,“ odvětil řidič.

Michael se podíval po Simonovi, ale nic neřekl. Všichni si všimli, že ulice jsou plné policistů; na každém rohu hlídkovali ozbrojenci od turecké policie i soukromých bezpečnostních agentur, bedlivě sledovali dění zpoza tmavých brýlí, propátrávali pohledem davy lidí a kontrolovali budovy.

„Mraky policajtů,“ konstatovala Cindy. Těkala očima sem a tam a prohlížela si okolí. „To je dobře. Nejenže to odrazuje teroristy, ale i ostatní si pořádně rozmyslí, než se pustí do nějaké pitomosti.“

„Je to hlavně pro efekt,“ řekl řidič. „Ale mešity a palác Topkapi hlídají pořádně. Jeden nikdy neví, co nějakého cvoka napadne.“

Michael viděl, jak je Cindy nesvá, a tak se k ní s úsměvem naklonil. „Čím se živíš?“

„Zrovna jsem změnila práci,“ ožila Cindy. „V pondělí nastupuju do nové.“

„Cože?“ Kate odtrhla oči od rozhemžených ulic a zavřela okénko. „Kdy ses mi to chystala říct?“

„Promiň, moc jsme toho spolu v poslední době nenamluvily,“ řekla Cindy beze stopy výčitek svědomí. „Pokud se pamatuju, tak jsi byla šest týdnů někde na cestách… a skončila ve vězení.“ Oči jí žhnuly.

„Proč se ti nelíbilo u Goldmana-Sachse?“ Z Katina hlasu bylo znát zklamání. „Něco lepšího najdeš stěží.“

„A co v té nové práci budeš dělat?“ zeptal se vlídně Michael s upřímným zájmem, protože chtěl odvést řeč jinam, než mezi sestrami propukne otevřená válka.

„Finanční ředitelku,“ odpověděla Cindy s hrdě vztyčenou hlavou.

„Myslela jsem, žes byla ve staré práci spokojená,“ nehodlala ustoupit Kate.

„Na spokojenost budu mít čas později. Tady si víc vydělám a získám víc praktických zkušeností. Sami si mě vytipovali a zlanařili mě. Lepší zaměstnám bych si přát nemohla. Zamávali mi pod nosem hodně atraktivní finanční nabídkou a nabídli mi příležitost pracovat ve firmě s globální působností.“

„Prověřila sis je? Co je to za firmu? Goldmanu-Sachsovi se hned tak někdo nevyrovná.“

„SQS Capital Partners. Je to finanční skupina. Najali mě, abych jim pomohla rozšířit a vylepšit jejich portfolio a pracovala s vedením na zformulování nových vizí. Je to velká stabilní firma.“

„Měla jsi to se mnou probrat, než jsi tu práci přijala, aspoň si poslechnout můj názor.“

„Přesně jsem věděla, co bys mi řekla – totéž, co mi říkáš teď,“ opáčila Cindy kousavě. Pak se ale naklonila k sestře blíž a zjemnila tón. „Budovat kariéru je jako dávat dohromady skládanku. Potřebuju sbírat všechny dílky, dokud ji nebudu mít kompletní a nebudu si moct založit vlastní firmu. Pamatuješ si moje motto? Třicet miliónů ve třiceti, tři sta ve čtyřiceti. Čas běží.“

Kate vnímala, že se na ni upírají oči ostatních, a říkala si, že možná zareagovala nepřiměřeně. Nakonec se na Cindy usmála. „Jestli chceš se svým vzděláním z Oxfordu naložit takhle… Popovídáme si později a vysvětlíš mi to.“

„Povyprávím ti, co jsem v poslední době dělala.“ Cindy naklonila hlavu ke straně. „A ty mi povíš, co tě přivedlo do vězení. A proč ses potřebovala vláčet do Istanbulu, místo abys přijela domů.“

Atmosféra rázem zhoustla. Busch, Simon a Michael se vyhýbali očnímu kontaktu a na pět minut se rozhostilo ticho. Limuzína si dál razila cestu kolem moře turistů valícího se po chodnících, kolem obřích mešit s vysokánskými minarety, kamenných středověkých zdí a domů v barvě písku, které jako by vypadly z nějaké orientální pohádky.

Zničehonic vůz uprostřed historického centra zastavil. Kate otevřela dveře a k úžasu všech vystoupila do úzké starobylé uličky. Přímo za ní se tyčila impozantní, čtyři a půl metru vysoká zeď korunovaná zubatým cimbuřím a tu a tam přerušená bránami a věžemi.

Kate se podívala na Michaela. „Nechceš se projít?“

Michaela ta nečekaná nabídka zaskočila.

„Myslela jsem, že si spolu popovídáme…,“ namítla Cindy.

„Popovídáme, slibuju. Nezdržím se dlouho.“

„Jestli si to spolu potřebujete napřed vyříkat…,“ nadhodil Michael, aby vyšel Cindy vstříc. „A neměli bychom si hlavně odpočinout?“

„Odpočinout?“ vyjela Kate. „No dobře, jestli se ti nechce, tak půjdu sama.“

7

Philippe Venue seděl na břidlicí obkládané verandě přiléhající ke knihovně a popíjel koňak. Jeho domov, pojmenovaný Azrael Manor po méně známém archandělovi, zabíral téměř dva tisíce metrů čtverečních a byl zařízen ve starosvětském anglickém stylu. Jelikož Venue neměl stálou partnerku, dům působil čistě mužsky – samé tmavé dřevo, mahagon a třešeň, a těžké tmavozelené a kaštanově hnědé závěsy. Vlastnil působivou sbírku umění, kterou pečlivě dával dohromady celé roky. Byla mnohem rozsáhlejší než ta, kterou vystavoval v kanceláři; stěny jeho kamenného sídla krášlila více než stovka obrazů.

Zaměstnával dvanáct lidí – dva kuchaře, dva řidiče a několik domácích sluhů, kteří se starali o všechny jeho potřeby. K domu patřil pozemek s poli a lesy o rozloze přes dvě stě čtyřicet hektarů, rozkročený mezi dva okresy na předměstí Amsterdamu.

Venue přejížděl pohledem zahradu, bazén, stáje a tenisové kurty a v nitru ho spaloval oheň. Majetek se mu rozplýval před očima. Věřitelé už mu zabavili ostrůvek v Karibiku; padesátimetrová jachta pojmenovaná Crowley stála v suchém doku, nádrže měla prázdné, posádku musel rozpustit a hrozilo mu, že o loď přijde. Na Azrael Manor a letadlo mu zatím banky nesáhly, ale vytrvale kolem něj stahovaly síť, takže se bál, že se na ně dříve či později vrhnou taky. Ještě pořád mu sice zbývalo značné jmění, ale přicházel o ně čím dál rychleji.

A aby toho nebylo málo, zdálo se, že se na něj řítí další hrozba, taková, proti které byl rozpad jeho impéria docela bezvýznamný. Některé hříchy, ať už jakkoli staré, nikdy neupadnou v zapomnění, nikdy nedojdou odpuštění, nepřinesou nic než zatracení. A bůhví, že Venue jich spáchal tolik, že za ně bude muset pykat.

V mládí bezcílně proplouval životem a zajímalo ho jen a pouze vlastní okamžité uspokojení. V sedmnácti už měl za sebou vyloučení ze školy za neustálé rvačky, pobyt v polepšovně za ozbrojenou loupež a ukradl víc aut, než si pamatoval. Všechno svedl na skutečnost, že mu v pěti letech zemřela matka a on se s její ztrátou nedokáže vypořádat, a soucitný soudce se nechal obměkčit a poslal ho zpátky k otci alkoholikovi.

Jenže Venue s krádežemi a násilnickým počínáním nepřestal a otec ho v osmnácti vykopl z domu a řekl mu, ať se nevrací. Příští dva roky strávil nepřetržitou, čím dál vyhrocenější sérií zločinů, která vyvrcholila vraždou. Ale byla to svým způsobem šťastná událost, protože nebýt té vraždy, nikdy by neobjevil své životní poslání, nikdy by nenašel Boha.

To se událo skoro před čtyřiceti lety. Hotová věčnost.

Venue tehdy prohrál padesát tisíc liber, které si vsadil na fotbalový zápas – tým Manchester United ho zase jednou zklamal. Odmítl zaplatit, a když se bookmaker začal o jeho nespolehlivosti šířit, vyřízl mu jazyk a bodl ho do srdce, aby všechny varoval, že o Philippu Venueovi nikdo špatně mluvit nebude.

Okamžitě bylo vyhlášeno celostátní pátrání a Venue věděl, že je jen otázkou dní, kdy ho dopadnou. Potřeboval se někam ukrýt. V patách neměl jen policii; i v podsvětí vypsali na jeho hlavu odměnu za to, že zabil jejich člověka, takže nemohl hledat zastání ani na opačné straně zákona. Neměl na koho se obrátit, přišel o domov a nutně potřeboval najít útočiště.

A našel ho tam, kde ho po celá staletí nacházeli jiní.

Odjel ze země a vstoupil do církve. Ne že by to vnímal jako své poslání – prostě jen neměl kde jinde se schovat. V semináři se ho nikdo neptal na jeho záměry a původ. V těch časech ještě nebylo ve zvyku důkladně zkoumat minulost uchazeče a požadovat doporučující dopisy. Ti, kdo chtěli šířit slovo Boží, byli vítáni s otevřenou náručí.

A tak vstoupil do semináře svátého Augustina, vrátil se k náboženství svého mládí a začal studovat na kněze. Během měsíce se mu začalo líp spát, zklidnil nervy a potlačil v sobě násilnické sklony. Během tří měsíců se zbavil posedlosti zločinem a smrtí; vztek, který v něm dosud vřel každé ráno hned po probuzení, byl tentam. Ale k zásadní změně došlo po půl roce. Přijal víru za svou. Nalezl Boha ve svém srdci, ve své duši, v každém okamžiku svého bytí. Philippe Venue našel smysl života.

Jeho upřímné pokání bylo ryze soukromého rázu. Ostatním kněžím nic ze své minulosti neprozradil a ani to neměl v úmyslu, protože se obával, že jakkoli církev mluví o spáse a odpuštění, on sám by se ani jednoho nedočkal.

Jak plynuly roky, čím dál víc se přimykal ke své znovuobjevené víře, stal se znalcem bible a zaníceně vstřebával historii náboženství. Jeho hlad po vzdělání se neomezil jen na tradiční biblické knihy, ale zabrousil i do esoteričtějších textů – četl evangelia Tomáše, Enocha, Jidáše, Petra a Jakuba. Studoval ostatní velká náboženství – hinduismus, islám, buddhismus a judaismus – a všímal si podobností ve věrouce. Hltal po nocích náboženské texty, jako jsou korán a tóra, a bavilo ho to stejně, jako ostatní baví číst si knížky od Grishama a Kinga.

Nakonec ho studia zavedla až k mysticismu, který se projevuje v mnoha náboženstvích – Boží zásahy a Svatá trojice v křesťanství, kabala v judaismu, islámská úcta k andělům a démonům. Pohroužil se i do studia čarodějnictví a druidismu. Fascinovalo ho, čemu lidé věří, fascinovaly ho základy víry a jejich slepé přijímání, bezmezná oddanost náboženství.

A pak se ponořil ještě hlouběji. Studoval díla Danta a novopohanů. Četl si o Aleisteru Crowleym, který byl v raném dvacátém století považován za vtělení zla, studoval jeho názory a eseje a ze všeho nejvíc ho zajímalo Crowleyho pátrání po zapomenutých koutech magie a náboženství. Četl si o řádu Zlatého úsvitu, o černokněžnicťví, teistickém satanismu a uctívání dábla. Dozvídal se o děsivém zlu, zrůdných čarodějnických praktikách. Sám spáchal v životě dost otřesné činy, takže ho máloco šokovalo, ale z toho, co objevil, mu šla hlava kolem. A čím víc si o tom četl, tím víc ho to fascinovalo.

Nakonec na to téma zavedl řeč s bratry za své církevní rodiny a pověděl o mystickém světě, který ho tolik zaujal, otci Oswynovi.

Francis Oswyn byl kněz ze staré školy; stýskalo se mu po latinské mši a po časech, kdy se lidé Boha báli a nezpochybňovali ho. Seděl u stolu v semináři s pozorně nakloněnou hlavou, takže mu řídké šedivé vlasy přečesané přes pleš klouzaly ke straně, a zdvořile naslouchal Venueovým slovům. Ani jedinkrát mu neskočil do řeči, ani jedinkrát neodvrátil zrak. A když Venue skončil, promluvil k němu tichým tónem, téměř šeptem.

„Můžeš nahlédnout do srdce zla, aniž by tě pohltilo?“ zeptal se. „Svůdné zlo se leckdy maskuje zástěrkou vědeckého výzkumu a tváří se jako honba za věděním, jenže některému vědění bychom se raději měli vyhnout.“

„Vždyť jsme přece zástupci Boží na zemi, takže právě my bychom měli být nejlépe schopni rozpoznat zlo a bojovat s ním,“ namítl Venue.

„Kéž by tomu tak bylo,“ povzdechl si Oswyn. „Vídám, jak naše prosby o mír, naše modlitby za lidskou spásu vycházejí naprázdno. Doléhají k hluchým uším, anebo zlo vítězí ve válce o naše duše?“

„Tím spíš bychom se mu měli snažit porozumět.“

„Příliš ses k tomu cíli upjal. Už to vyvolalo rozruch a nesouhlas mimo naši komunitu, na tvůj výzkum se dokonce ptali i z Vatikánu.“

Venue poslouchal Oswynova slova a díval se, jak kněz ustaraně povytahuje šedé obočí.

„Musíš s těmi nesmysly přestat, se vším tím zkoumáním zla a temnoty. Měli jsme pro tvé studium pochopení, ale přerostlo v posedlost a teď s tím bude konec.“

„Ale… abychom pochopili Boží dobrotu, potřebujeme přece porozumět zlu v jeho nejtemnější podobě,“ žadonil Venue.

Oswyn byl neoblomný a poručil mu, ať přestane se svým neplodným bádáním a soustředí se na Boží velikost a skutečné potřeby lidstva.

Venue poprvé za celé roky pocítil zlost. Naplnila mu duši. Byl to tentýž pocit, který mu koloval v žilách po celé mládí, ten pocit, o kterém si myslel, že se ho vstupem do církve nadobro zbavil. Ale uklidnil se. S pokorně sklopenou hlavou odešel z Oswynovy kanceláře.

Neměl v úmyslu s čímkoli přestávat. Jeho zájem o téma už narostl do olbřímích rozměrů; zachvátila ho vášeň, a kdyby se teď svého bádání zřekl, bylo by to jako zříci se vlastní duše.

A tak v něm pokračoval dál. Fascinovalo ho zanícení ve spisech Aleistera Crowleyho, jeho zápal pro okultismus. Studoval i učení doktora Roberta Woodmana, zakladatele řádu Zlatého úsvitu, satanistické velekněžky Blanche Bartoňové a madame Blavatské, významné mysticky, která tvrdila, že dovede komunikovat s mrtvými.

Ale celou dobu přitom lpěl na křesťanské víře a na své církvi, protože pro něj představovala domov, rodinu, vzduch, který dýchal. Jeho zájmy v něm víru nijak neoslabovaly, naopak ji utužovaly. Protože jestli existuje zlo, jestli někde číhá temnota a dábel, pak také dozajista existuje Bůh a spasitel Kristus.

Na rozdíl od ostatních bratří v semináři Venue během svého života v ulicích zakusil zlo na vlastní kůži. Viděl ho v srdcích a myslích lidí z podsvětí. Viděl ho ve vlastním srdci… a slyšel ho rezonovat v hlavě, až ho to dohánělo k šílenství. A tak si představoval sám sebe jako zářný příklad toho, že zlo lze porazit, že temnotu lze zaplašit a nahradit světlem. Zákeřné hlasy lze umlčet, šílenství lze odehnat. Ale zlo je rovnocenná protikladná síla k dobru – vytváří na světě rovnováhu a nelze ji jen tak ignorovat.

Jednoho rána klečel Venue v kapli. Dovnitř se okny z barevných skel hrnulo sluneční světlo a házelo na mramorový oltář jasně rudé a purpurové odlesky. Venue se tiše modlil, vzdával dík za svůj život a vykoupení, jehož se mu dostalo.

Byla to poslední modlitba, kterou kdy k Bohu pronesl.

Zezadu k němu přistoupil otec Oswyn. Zastavil se a počkal, až se Venue ohlédne.

„Otče,“ oslovil ho a vyhýbal se mu pohledem, „šel bys laskavě se mnou?“

Venue ho následoval přes kapli a faru do velké konferenční místnosti, kde to vonělo kadidlem a kůží. Kolem stolu tam sedělo šest kněží. V obou čelech stolu stály prázdné židle; na jednu usedl Venue a na druhou Oswyn, takže se ocitli proti sobě. Všichni ostatní kněží se Venueovi vyhýbali pohledem a ten netušil, co se děje.

Oswyn beze slova začal rozkládat na stůl knihy – knihy o čarodějnictví, okultismu, uctívání dábla a druidismu.

„Na mysl se vtírá výraz znepokojení, otče,“ spustil. „Tolik toho před námi skrýváš, tolik toho skrýváš ve svém srdci.“

Venue se rozhlédl, krátce ulpěl pohledem na každém z kněží, až se konečně zastavil u Oswyna. „Vy jste se mi probírali osobními věcmi a odsuzujete mě za to, co si čtu?“

„Zneklidňuje nás, co jsme nalezli v tvém srdci.“

„Nemůžeme zavírat oči před zlem, které na světě existuje, to si dozajista uvědomujete,“ namítl Venue. „Mlčením zlo porazit nelze. Ve vědění je síla.“

„Ale my nebažíme po moci.“ Oswyn se na okamžik odmlčel a zavládlo tíživé ticho. „A právě to je znepokojivé.“

„Odsuzujete mě za to, že čtu knihy!“ vybuchl Venue. „Sedíte tu a soudíte mě za to, že jsem se opovážil nahlédnout za oponu, zatímco sami jste vůči zlu a temnotě na tomhle světě úplně slepí.“

„Nejsme slepí.“ Oswyn vytáhl složku a položil ji na stůl. „Otec Nolan se na tebe vyptal.“

Venue zíral na složku; ani do ní nepotřeboval nahlédnout, aby věděl, co obsahuje.

„Říci, že objevil znepokojivé informace, by bylo hodně slabé slovo.“

„Už dorazila policie,“ zamumlal nejstarší kněz, ale dál před Venuem uhýbal pohledem.

„Chceš, abychom si vyslechli tvou zpověd?“ Nolanovi se strachy třásl hlas.

Venue se k němu otočil; sám nevěděl, jestli by ho to mělo pobavit, nebo popudit.

„Měl bys vědět, že nás k tomuto kroku dohnaly tvé zločiny spolu s tvými nevhodnými zájmy. Tvé počínání nám nedává na vybranou. Nejenže budeš vyloučen z kněžského stavu, ale za činy, které jsi spáchal, za klamání, jehož ses dopustil, za zlo, které dlí v tvém srdci a které bys mohl šířit jménem církve…, budeš navíc exkomunikován.“

Oswynova slova Venueovi projela duší jako zásah blesku. Vyhazují ho z jediné rodiny, kterou kdy poznal, z jediného místa, které nazýval svým domovem.

A v ten okamžik mu ztvrdlo srdce. Duši mu naplnil vztek. Díval se na kněží kolem nenávistně planoucíma očima. Jestli o něj církev nestojí, jestli se k němu Bůh otočil zády, tak mu nezbude než se uchýlit jinam. Existují i jiné možnosti.

Do místnosti vkráčeli dva policisté. Beze slova ho obestoupili a odvedli ke dveřím. Tam se Venue zastavil, ohlédl se po sedmi kněžích a vtiskával si jejich jména a tváře do paměti. I když zatím netušil, jak to provede, jednoho dne jim tuhle zradu oplatí, pomstí se těm mužům, kteří mu zničili život.

8

Michael si prohlížel mohutnou, padesát metrů dlouhou a čtyři a půl metru vysokou zeď. Byla pevná a impozantní. Šestimetrovou bránu střežili dva ozbrojení hlídači ve vojenské uniformě. „To snad nemyslíš vážně.“

Kate ho obdařila odzbrojujícím úsměvem.

„Tohle je přece palác Topkapi,“ řekl Michael.

„V současnosti je to muzeum; sultán si už hodně dávno sbalil svých pět švestek.“

„Prosím tě, řekni mi, že ta vaše mapa není právě tam.“

„Pojď, zajdeme se dovnitř mrknout.“

„Ty se do toho fakt chceš pustit?“

Kate povytáhla obočí a vykročila k zejícímu chřtánu ohromné brány. Michael se za ní chvíli díval a pak ji neochotně následoval.

„Tvař se, že jsme tu jen pro zábavu.“

„Kate, dobře víš, že nejsme,“ odvětil naštvaně Michael.

„Udělal bys to laskavě kvůli mně?“

Michaelovi začínal lézt na nervy její anglický přízvuk. Ne že by se mu nelíbil, naopak se mu líbil až moc a on se jím až příliš snadno nechal obměkčit. „Běž napřed.“

Císařská brána, kterou se vstupovalo dovnitř, byla impozantní stavba ze žuly a zdobně tesaného mramoru. Archivoltu nad šest metrů vysokým vstupem krášlila zlatě vyvedená arabská kaligrafie a monogramy sultánů Mehmeda II. a Abdula Azíze I. Klenutým obloukem prošli na první nádvoří palácového komplexu obehnaného zdí o obvodu dva a půl kilometru, korunovanou zubatým cimbuřím. Tyčilo se z ní sedmadvacet věží a obkružovala svébytný svět, kde jako by se na celá staletí zastavil čas.

Topkapi Saray – neboli palác Dělové brány – svého času býval nejvelkolepějším palácem na světě. Ve vrcholných dobách Osmanské říše žily za jeho zdmi přes čtyři tisíce lidí. Když se říše roku 1921 zhroutila, vládním rozhodnutím se změnil v muzeum a ještě před koncem dekády otevřel své brány světu.

Ze strategických důvodů byl vybudován na návrší v cípu poloostrova, u něhož se na evropské straně Istanbulu stýkají vody Marmarského moře, Bosporu a zátoky Zlatý roh. V roce 1459 ho nechal vystavět sultán Mehmed Dobyvatel na místě někdejší byzantské akropole se starobylým klášterem. Z široka daleka se sjeli nejzručnější řemeslníci z celého světa a použili při stavbě vzácné materiály, protože náklady nehrály sebemenší roli. Stavba paláce byla dokončena roku 1465 a představovala první krok Osmanské říše ve snaze navrátit Konstantinopoli zašlou slávu.

Svým asymetrickým uspořádáním se palác Topkapi výrazně lišil od evropských paláců. I když byl rozlehlý, sestával z mnoha malých, navzájem propojených budov, takže poskytoval vlídnější a útulnější prostředí k životu než obrovské sály a komnaty jeho evropských protějšků. Nebyl vybudován kolem středové osy, ale nepravidelně se rozrůstal všemi směry.

Jeho architektonické uspořádání se zakládalo na čtyřech nádvořích umístěných za sebou – na půdorysu pocházejícím z časů Konstantinopole, který napodobovaly mnohé evropské hrady, protože poskytoval panovníkovi bezpečí a ochranu. První nádvoří paláce Topkapi, nazývané nádvoří Janičářů, tvořil nyní jeden velký park s muzei, chrámy a poklidnými zahradami.

Michael s Kate minuli byzantský chrám Hagia Eirene ze šestého století, který jako jeden z mála kostelů nebyl po osmanském dobytí Konstantinopole přeměněn v mešitu. Prošli kolem mincovny vystavěné z žuly a mramoru a pokračovali po široké cestě lemované cypřiši.

Kate zmizela v přičáplé cihlové budově a po chvíli se vynořila s lístky v ruce. Ukázala na zdobenou románskou mramorovou kašnu zastrčenou v rohu. „Katova kašna. Prý si v ní kati umývali ruce a meče po veřejných popravách.“

Michael se na ni zadíval s povytaženým obočím a snažil se nesmát tomu, jak morbidními informacemi ho zahrnuje.

„Používali dlouhatánské meče ostré jako břitva…“

„Jdeme.“

„… a po popravě vycpali hlavy plátnem a slámou a vystavili je na mramorové sloupy. Bylo to něco jako posadit člověka na trestnou lavici, jen s tím rozdílem, že tenhle trest byl napořád.“

„Díky za rozšíření obzorů,“ ušklíbl se Michael. „Už jsi tu byla, viď?“

„Už třikrát.“

„Tak proč mě sem vláčíš?“

„Rozhodně ne proto, že by mě tvoje společnost těšila,“ ušklíbla se Kate. „Potřebuju si omrknout dvě věci.“

„Vždyť jsi tu byla už třikrát.“

„Ale to bylo předtím, než jsem viděla ten dopis.“

„Co v něm stálo?“

„No vida, já věděla, že ti zvědavost nedá.“ Otočila se a zamířila po dlážděné cestičce pryč.

Kráčeli parkovou cestou lemovanou stromy až k mohutné žulové bráně, která vypadala, jako by ji sem dovezli z nějakého německého hradu. Po obou stranách se tyčily přes dvacet metrů vysoké osmiboké věže zakončené špičatými vížkami. Nad bránou se ježatily zuby cimbuří a klenutý průchod vypadal, jako by se z něj měl spouštět padací most. S okolní osmanskou architekturou to vůbec nešlo dohromady.

Když Michael s Kate prošli klenutým obloukem pod zlatými arabskými písmeny, rázem se ocitli zpátky v jednadvacátém století. Za bránou se hemžila ostraha, cestu přehrazovaly turnikety, bezpečnostní skenery a detektory kovů, jako by se tudy vstupovalo do Bílého domu.

Kate s vlídným úsměvem ukázala ostraze lístky a prošli s Michaelem bezpečnostní kontrolou.

„Tohle prostě miluju,“ utrousila Kate.

Michael mlčel.

„Co je s tebou? Projednou jsi někde jenom jako turista. Tak se uvolni a užívej si to. A netvař se jako kakabus, vypadáš o deset let starší.“

Michael rezignovaně potřásl hlavou.

Když vstoupili do vnitřního palácového komplexu, Michael měl pocit, jako by ho stroj času přenesl do minulosti. Před ním se rozkládal svět impozantních žulových a mramorových budov, poklidných zahrad á cest krytých stříškami, které zdobily mozaiky a podepíraly mramorové sloupy. Olověné střechy mnoha budov pokrývala patina, takže získaly tmavomodrou barvu. Stavbám dodávaly orientální kouzlo dekorativní kostkované oblouky z narůžovělého mramoru a Světlé žuly. Všude se hemžili turisté unesení tou všudypřítomnou nádherou a bavili se spolu polohlasem, jako by se ocitli v přítomnosti bohů.

Vzhled neustále se vyvíjejícího palácového komplexu, který býval domovem sultánů Osmanské říše, ovlivnili umělci a architekti z tak dalekých končin, jako jsou Persie, Řím, Uhry a Řecko. Po jednotvárnosti v něm nebylo ani stopy, ale shluky navzájem propojených staveb, které se nepravidelně rozlézaly po ploše větší než pětašedesát tisíc metrů čtverečních, působily velmi organicky.

Michael s Kate procházeli po cestičce stíněné tmavozelenými cypřiši, která se vinula místy kdysi považovanými za rajskou zahradu. Mířili k špičaté mramorové věži Spravedlnosti, nejvyšší stavbě v paláci. Nacházela se v ní místnost s velkými okny, odkud měl sultán rozhled po celém svém rozlehlém panství. Šedomodrou střechu věže bylo vidět odevšad z Istanbulu a vypovídala o sultánově dalekosáhlé moci.

Pod věží se nacházela široká otevřená sloupová předsíň se zdobným dlážděním, podepíraná sloupy ze zeleného mramoru a narůžovělého čediče. Byla to ukázka architektonického stylu Osmanské říše, jehož ozvuky se nacházely po celém městě a jenž se stal charakteristickým rysem Turecka.

Michael se rozhlížel kolem, ohromený tou dokonale propracovanou výzdobou a úžasnými detaily. S takovouhle řemeslnou dokonalostí a propracovaností se na svých cestách po světě snad ještě nesetkal.

Odtrhl oči od budov a obrátil se ke Kate. „Tak povíš mi konečně, kam to vlastně jdeme? Kde je ta mapa?“

„Ty si myslíš, že to nezvládnu,“ konstatovala se sebevědomým úsměvem. „Ze je to tak?“

„Svůj cíl musíš znát líp než vlastní odraz v zrcadle. Rozhlédni se, Kate,“ nenápadně nasměroval její pohled k pěti hlídačům obcházejícím kolem. „Pokud nevíš úplně všechno o tom, co kradeš a odkud to kradeš… Máš pravdu, myslím si, že to nezvládneš.“

Kate se podívala na hodinky a pak chvatně vykročila, jako by spěchala na vlak. „Pojď.“

Michael chvilku zůstal stát na místě; její náhlá rozhodnost ho zaskočila i pobavila. Pak se poklusem rozeběhl za ní.

Mířili k nízké stavbě na severním konci druhého nádvoří. Vstoupili do zlacené sloupové předsíně a prošli bránou Blaženosti. Touhle monumentální bránou vybudovanou v patnáctém století se vcházelo na třetí nádvoří, do soukromých obytných prostor paláce. V časech Osmanské říše sem nesměl nikdo vstoupit bez sultánova svolení.

Sám sultán tuhle bránu používal jen při zvláštních ceremoniích, kdy sedával na zlaceném trůnu a poddaní a úředníci mu vzdávali hold.

Kate zavedla Michaela po dlážděné cestičce k dlouhému monumentálnímu sloupořadí. Zamířila přes něj k mohutným umně vyřezávaným dveřím z tmavého dřeva a s Michaelem v patách vešla do klenotnice.

Vstoupili do první místnosti a prošli kolem rozměrné vitríny se středověkou zbrojí sultána Mustafy III.; kroužkové brnění bylo zdobené zlatém a diamanty a nechyběl u něj meč a štít. Ve druhé vitríně byly vystaveny korány okrášlené perlami a drahokamy, které sloužily osobní potřebě sultánů. Nechyběl tu ebenový trůn Murada IV. vykládaný slonovinou a perletí, keramika a jadeitové vázy, zlaté egyptské svícny, zlaté vodovodní potrubí z osmnáctého století a vycházková hůl Abdula Hamida II., kterou dostal darem od císaře Viléma. V hlavní vitríně, kterou si zrovna zaujatě prohlížel hlouček Francouzů, se skvěly desítky bohatě zdobených vojenských předmětů.

Kate s Michaelem prošli do druhé místnosti, přezdívané Smaragdová, kde bylo vystaveno nepřeberné množství třpytivých náhrdelníků a ozdob do vlasů zdobených smaragdy, diamanty a dalšími drahokamy.

Míjeli vitríny se smaragdovými modlitebními korálky, zlatém zdobenými toulci a zlatým náhrdelníkem sultána Abdula Hamida I., v němž byly do trojúhelníku zasazeny tři velké smaragdy a visel z něj střapec osmačtyřiceti šňůr perel.

Kate se na okamžik zastavila u vitríny, v níž si hověla proslulá Topkapská dýka vyrobená roku 1747 jako dar pro perského vládce Ňádira Šáha. Ten byl ovšem zavražděn, ještě než osmanský vyslanec překročil hranici, a tak si sultán dýku nechal a zařadil ji do své sbírky. Rukojeť dýky zdobily tři obrovské smaragdy a ten na samém konci v sobě skrýval hodinky. Ze stran ji krášlily řady diamantů a zezadu perleť a smalt.

Kate se podívala, kolik je hodin, a vykročila dál. Michael se držel dva kroky za ní. Vmísili se mezi hloučky turistů ve třetí místnosti. Byla plná drobných dekorativních předmětů a medailí, které sultánům věnovali panovníci jiných států, a také v ní stál zlatý trůn, na kterém sultáni sedávali při korunovacích a náboženských svátcích. Dav návštěvníků se sklukl kolem jednoho z nejproslulejších světových drahokamů, šestaosmdesátikarátového Lžičařova diamantu, který má tvar slzy a údajně ho na smetišti našel chudý rybář a prodal obchodníkovi za tři lžíce.

Jelikož palácová knihovna se zrovna opravovala, byly v klenotnici vystaveny i některé cennosti z jejích sbírek – knihy o islámském právu, teologii a světovém dění, historicky významné korány a spisy a mapy dokumentující vzestup a pád Osmanské říše. Díla z topkapské knihovny, sepsaná turecky, arabsky a persky, jsou považována za významnou sbírku nejen v muslimském světě, ale i celosvětově.

Kate se zničehonic zastavila a Michael měl co dělat, aby do ní zezadu nenarazil. Pomalu sjela pohledem k cíli jejich rychlé krátké procházky. Stáli před vitrínou, jejíž obsah ozařovalo měkké žluté světlo. Byla v ní mapa o rozměrech devadesát krát osmdesát centimetrů, pečlivě vyvedená hnědým, tmavočerveným a černým inkoustem na vydělané gazelí kůži. Do nejmenších podrobností zachycovala západní pobřeží Afriky, Středozemní moře až po Iberský poloostrov, Atlantický oceán až ke Karibiku a Jižní Americe a dole i severní pobřeží Antarktidy. V oceánu byly znázorněny ostrovy od Azor a Kanárských ostrovů až po bájnou Antilii. V Jižní Americe zobrazovala Andy i velké řeky ústící do Atlantiku – Amazonku, Orinoko, Magdalenu a Sáo Francisco.

Byla to typická portolánová mapa s liniemi paprskovitě se rozbíhajícími z určitých bodů, která měla sloužit námořníkům, aby je dovedla z přístavu do přístavu. Místo rovnoběžek a poledníků označujících zeměpisnou šířku a délku byly v klíčových místech znázorněny kompasové růžice s azimuty ukazujícími cestu do dalekých krajů.

Na africkém kontinentu se hrdě nesli sloni, pštrosi, králové a sultáni, zatímco po jihoamerickém se proháněly opice, pumy, dobytek a divoši.

Kolem mapy byla roztroušena spousta poznámek informujících o všem možném, počínaje Kryštofem Kolumbem a jeho objevem Nového světa a konče nahými jihoamerickými domorodci, mořskými příšerami a suchozemskými živočichy.

Pravý okraj, zhruba uprostřed Afriky, měla zubatý, jako by z ní někdo kus utrhl, ale jinak se zachovala velmi dobře. Turisty vitrína nijak zvlášť nezajímala, mnohem víc je přitahovaly sbírky klenotu a dýk vystavené kolem.

„Víš, že tuhle mapu vytvořil Turek Piri Reis v roce 1513?“

„No a?“ zeptal se Michael, protože mu bylo jasné, že tím Kate někam míří.

„Vypočítal obvod zeměkoule skoro přesně, s odchylkou jen nějakých osmdesát kilometrů.“ Z Katina hlasu zaznívalo zaujetí.

„To Eratosthenés v roce 230 před Kristem taky,“ opáčil Michael.

„Koukni se tamhle dolů,“ ukázala Kate na mapu. „Vidíš tam Antarktidu?“

„Jo.“

„To je antarktická pevnina.“

„Jo, vidím ji.“

„Jenže Antarktidu už skoro šest tisíc let pokrývá led.“

„Slyšel jsem, že je tam pořádná kosa,“ zavtipkoval Michael.

„V moderní době jsme neměli ani potuchy, jak antarktická pevnina vypadá, dokud americké námořnictvo nepořídilo v roce 1960 satelitní snímky. A víš, co zjistili?“ Kate překypovala zápalem pro věc a Michaelovy rýpance ignorovala.

„Ty mi to určitě povíš,“ řekl Michael, protože ho bavilo dobírat si ji.

„Že to, co vidíš tady,“ ukázala Kate na mapu, „je přesné – až děsivě přesné.“

„To byl ten Piri jasnovidec, nebo jak na to přišel?“

„Tvrdil, že jeho mapa se zakládá na dvaceti různých námořních mapách. Jedna pocházela od Kryštofa Kolumba, podle té zobrazil Karibik, jiné od Portugalců, Italů a Číňanů. Spoustu jich získal při svých plavbách a při plavbách svého strýce a některé údajně mohly pocházet z Alexandrijské knihovny.“

„A od koho získal mapu Antarktidy – od Atlanťanů?“

Kate mu povytaženým obočím naznačila kdoví?

„To si děláš legraci, viď?“

„Já vážně netuším, moc jsem se tím nezaobírala,“ zasmála se. „Ale je docela dobře možné, že se lidé plaví po mořích mnohem déle, než se odborníci domnívají.“

„Odborník je hodně relativní pojem a používá se poslední dobou až moc volně.“

„To máš pravdu.“ Kate stočila pohled zpátky k mapě, jako by ji neodbytně přitahovala. „Našla se v roce 1929 pod hromadou suti. Nevzbudila žádný velký rozruch, dokud se nepřišlo na tu záhadu s Antarktidou.“

Michael si mapu prohlížel; zapůsobila na něj její propracovanost i Katiny historky.

„Tak co říkáš?“

„Že je to hodně hloupý nápad,“ rozesmál se Michael.

„Neláká tě to?“ oplatila mu Kate úsměvem.

Michael odtrhl od mapy zrak a pomalu zavrtěl hlavou. „Ani v nejmenším.“

„A kdyby ano…, jak bys ji ukradl?“

Plánování Michaela hrozně bavilo. Odhalovat slabá místa budovy a bezpečnostních opatření bylo jako luštit hádanku. Rozhlédl se po turistech hemžících se všude kolem a po členech ostrahy stojících u dveří.

Nakonec se usmál. „No, kdybych měl plány budovy…“

„Máme je.“

Michael se zamyšleně obrátil zpátky k mapě, ale vtom mu něco došlo. Žertovným tónem se zeptal: „Kate, proč chceš tu mapu krást, když si v krámku se suvenýry můžeš koupit její přesnou kopii anebo si originál vyfotit?“

Kate se usmála. „Protože…,“ mrkla na hodinky a obrátila se k odchodu, „… potřebuju od té mapy druhou půlku.“

Limuzína vyjela od vatikánského konzulátu a zařadila se zpátky do istanbulské ranní dopravy. Cindy s Buschem si spolu povídali, zatímco Simon rozbaloval objemný balík, který si na konzulátu vyzvedl. Vytáhl z něj velkou koženou brašnu naditou mapami a dalšími materiály. Celé roky podrobně studoval a zkoumal mapu Piriho Reise. Věděl, kde se nachází polovina zobrazující západní část světa, ale co se stalo s druhou, to bylo předmětem dohadů a spekulací. Postupně se mu podařilo určit přibližné místo jejího uložení v paláci Topkapi, ale k tomu, aby zjistil, kde přesně ji hledat, potřeboval jistý dopis od velkovezíra – dopis, o kterém se říkalo, že se velmi konkrétně zmiňuje, kam velkovezír chybějící polovinu mapy ukryl.

Simon otevřel obálku a vytáhl z ní prastarý dopis chráněný igelitovým obalem. Byl rád, že ho pošta spolehlivě doručila do Vatikánu. Kromě něj byly v obálce ještě tři listy papíru – z jedné strany byla vždy kopie části dopisu a z druhé překlad do angličtiny.

„Co je to?“ zeptala se Cindy, když si zažloutlého dopisu všimla.

Simon se usmál. „Pracuju na jednom takovém výzkumu.“

„Zajímalo by mě jedno…,“ spustila Cindy.

Simon pohledem požádal Busche, ať ji nějak zabaví.

„Je to mezi Kate a Michaelem vážné, anebo je to jenom takový nezávazný románek?“

„No…,“ Busch nevěděl, co na to říct, protože v tuhle chvíli nejspíš ani Kate s Michaelem netušili, jak na tom jsou. „Vídají se spolu už asi měsíc.“

„Díkybohu.“ Cindy potřásla hlavou. „Potřebuje si někoho najít.“

„Nevím, jak vy dva,“ změnil Busch téma, „ale já mám hlad jako vlk.“

„Ten ty máš pořád,“ poznamenal Simon.

V limuzíně se rozhostilo ticho. Simon studoval překlad dopisu a Cindy s Buschem se dívali, jak za oknem ubíhá město.

„Můžu se zeptat, co vás s Kate přivedlo do vězení?“ zeptala se zničehonic Cindy Simona.

Simon vzhlédl od dopisu. „Radši by ses měla zeptat sestry.“

„Souvisí to nějak s tímhle?“ ukázala Cindy na dopis.

„Ne, bylo to jedno velké nedorozumění,“ odpověděl Simon a v duchu už prosil o odpuštění za tu lež. „Kate ti to určitě objasní, jen co se vrátí.“

Cindy těkala očima mezi Simonem a Buschem. Simon na ní viděl, že mu nevěří.

„Nechtěla, abych sem za ní jezdila,“ konstatovala suše.

„Tak proč jsi to udělala?“ zeptal se Busch bezelstně.

„Zrovna utekla z vězení.“ Cindy na něj upřela pohled. „Co bys v takové situaci udělal ty?“

Busch pokýval hlavou.

„Když moje dokonalá sestřička skončí ve vězení, tak mě to vyděsí a taky to vyvolá kupu otázek.“

Busch zrozpačitěl, protože mu došlo, že Cindy toho o sestře moc neví.

„Ty mi ale taky nic nepovíš, co?“

„Myslím, že mi to nepřísluší. Opravdu je to mezi tebou a Kate. Určitě ti to vysvětlí.“

Cindy přikývla, přestala z nich páčit informace, vytáhla mobil a vytočila číslo.

„Ahoj, Laro, tady Cindy. Potřebuju, abys mi v kanceláři zabalila věci, a postarej se, abys sehnala všechna čísla k té transakci s Pliantem, než se v pondělí přesuneme do SQS… A taky potřebuju, abys mi našla nějaký útulný hotel v Istanbulu. A když už tě mám na drátě…“ Pohroužila se do hovoru.

Simonovi se ulevilo, že mu dá na chvíli pokoj, využil toho a začetl se do překladu dopisu. Četl pozorně, převaloval v hlavě každé slovo, ale když se dobral až na konec, opanoval ho zmatek. Přečetl si dopis ještě jednou, pomaleji.

Pro patriarchu Makarije I.,

arcibiskupa Makarije Sokoloviče

Píši ti tento dopis, neboí se obávám, že se nedožiji zimy. Od chvíle, kdy se k moci dostal sultán Murad III., se mnohé změnilo. Nechává se snadno ovlivnit svou matkou, která je velmi mocná a žárlí na mé počínání. Moji nejbližší přátelé, důvěrníci a spojenci za záhadných okolností zahynuli, a jestli si k sobě Alláh chce povolat i mě, tak se smrti podvolím a budu se těšit na příslib ráje, který mě na druhé straně čeká.

Teď po sedmdesáti letech života se dostávám do rozjímaného rozpoložení. Stýská se mi po domově, po dětství, kdy naše starosti bývaly prosté a nesužovalo nás opravdové trápení. Čím dál častěji sním o zelených luzích, zvlněných kopcích a horách, kde jsme si hrávali, nevědomí si lidských špatností, hrabivosti, zla a strachu, které dlí v tolika srdcích.

Kdo mohl tušit, co pro nás osud uchystá a jakou roli sehrajeme v tomto ztrápeném světě? Rodiče nám vštípili hodnoty a vědomosti, které jsme oba po celý život uplatňovali. Jakožto synové Abrahámovi neseme velkou zodpovědnost za svou víru a za víru světa. A pro takové, jako jsme my, tato zodpovědnost neskončí, ani až se zbavíme tělesných schránek.

Mám strach z té mapy, kterou jsem ti ukázal při tvé poslední návštěvě, z mapy mého zesnulého přítele Piriho Reise a z míst, k nimž ukazuje cestu. Před měsícem jsem ti ji chtěl poslat v naději, že ji uchováš v bezpečí, tak jako jsem ji já uchovával po celých dvacet let, jenže svým služebným už nemohu věřit. Nedokážu se však přimět, abych ji zničil, protože její smysl třeba bude jednoho dne odhalen lidem moudřejším, než jsme my, a tak jsem ji ukryl za naším společným otcem. Byl to moudrý muž, prorok, jenž viděl do budoucnosti a jehož synové dosáhli velikosti v očích našeho společného Boha.

Přestože se víra u každého z nás ubírala jinou cestou, stále nás pojí to, že jsme synové Abrahámovi.

Loučím se s tebou, bratře, a těším se na naše rozpravy na věčnosti. Jen tě prosím, abys ty svou cestu na věčnost ještě odložil.

Salaam, bratře, Bajica

Simon doufal, že místo uložení mapy bude v dopise popsáno přesně, ale když si dopis přečetl, pochopil, že má co do činění s hádankou.

Zklamalo ho to, ale říkal si, že Venue a jeho kumpáni musejí být ještě zklamanější. Dostal anonymní tip, že Venue před dvěma týdny sehnal dopis na černém trhu, a ačkoli se mu nepovedlo zjistit, od koho ten tip pochází, ukázal se jako pravdivý. S Kate vyfoukli Venueovi dopis z kanceláře a teď ho držel v ruce.

Usuzoval, že Venue ještě nepřišel na to, kde přesně se mapa skrývá – kdyby ano, tak už by měl namířeno na východ a neseděl by ve své kanceláři v Amsterdamu.

Věděl, že Venue upíná k místu, kam mapa ukazuje cestu, svou poslední zoufalou naději. A také věděl, že pokud to se světem nemá dopadnout hodně špatně, právě tohle místo je tím posledním, kam by člověk jako Venue měl vstoupit.

Michael s Kate vyšli z klenotnice, minuli knihovnu obestavěnou kužely, aby lidé nevstupovali na staveniště, prošli bránou Blaženosti a zamířili zpátky ke zdobné sloupové předsíni věže Spravedlnosti, kde postávala skupinka turistů. Kate popadla Michaela za ruku a došla k mladíkovi v modrém klobouku.

„Dobrý den,“ usmála se na něj. „Charlie a Elaine Sullivanovi. Promiňte, že jsme se opozdili.“

Michael na ni jen zíral a měl co dělat, aby se nerozesmál. Připadal si jako úplný pitomec.

„Dobrý den, já se jmenuji Hámer.“ Muž měl na sobě bílou košili a plátěné kalhoty, na dlouhém nose mu seděly brýle s drátěnými obroučkami a jeho černý knír se ze všech sil snažil nevypadat moc mohutně. Nemohlo mu být víc než dvaadvacet, nejspíš to byl student, který si dělal doktorát na univerzitě Bilkent v Ankaře.

Michael se rozhlédl po skupince Evropanů a Američanů.

„Organizovaná turistická prohlídka,“ pošeptala mu Kate do ucha.

Michael se rozesmál. „Jsme manželé?“

Kate se na něj sladce usmála. „O tom si můžeš nechat leda zdát.“

Michael se ušklíbl a potřásl hlavou. „Prohlídka čeho?“

Hámer vykročil a dvanáctičlenná skupinka ho jako jeden muž následovala. Došel k těžkým černým dveřím zasazeným v mramorové zdi, uchopil masivní starobylý kruh, který sloužil místo kliky, otevřel a pokynul ostatním dovnitř.

„Když dívky procházely tímhle vstupem, bránou Kočárů, a poprvé vstupovaly do harému,“ spustil, „bylo jim řečeno, ať se rozloučí s venkovním světem, protože ho právě viděly naposled. Přítomné dámy tohoto pravidla pro dnešek zprostíme.“

Šest mužů ve skupince se svorně zasmálo.

„Jdeme na exkurzi do harému?“ naklonil se Michael ke Kate.

„Věděla jsem, že se ti to bude líbit,“ zavtipkovala Kate.

Zaujali místo až na samém chvostu skupinky, loudali se za ostatními dlouhou chodbou a poslouchali průvodcův nacvičený výklad.

„Harém. To prosté slovo vyvolává v západním světě barvité představy. Představíte si turecké lázně, kde se nahé dívky oddávají orgiím se sultánem. Sbírku žen, jejichž jediným posláním je sexuálně uspokojovat svého majitele. Ve skutečnosti se harémem nazývala ta část paláce, kterou obývala sultánova rodina – používá se pro ni také označení serail. I když zde žily stovky konkubín, nejkrásnějších žen v říši, panovaly tu mnohem formálnější vztahy, než byste si asi představovali. Byl to svébytný svět s přesně roz-vrstvenou společenskou hierarchií, místo vzdělávání, lásky, intrik, a dokonce i smrti.

Sultánův harém v Topkapi sestával z několika propojených domácností. Řídila ho sultánova matka zvaná valide, která byla nejmocnější ženou v říši, radila svému synovi, a občas dokonce jednala místo něj. Sultánovy nejoblíbenější konkubíny, kterým se říkalo kadin, byly v podstatě rovny manželkám – manželky jako takové směl mít sultán pouze čtyři. V harému bydlely také sultánovy dcery se svými domácnostmi a otrokyně, odalisky, které osazenstvu harému sloužily. A přesně jak se domníváte, žila tu i spousta konkubín, dívek mezi sedmnácti a třiadvaceti lety, které neměly za úkol nic jiného než těšit sultána v ložnici. Ale abych vyvrátil obecně rozšířené povídačky, nedocházelo tu k žádným nevázaným orgiím všech naráz, sultán si k sobě nebral na noc víc partnerek. Konkubíny byly nejen krásné, ale také kultivované a vzdělané, protože se jim dostávalo důkladné výuky v harémových školách.

Většinu dívek sultán unesl, vykoupil z otroctví, anebo koupil od neurozených rodičů. Do harému obvykle přicházely ve věku sedmi až patnácti let. Některé pocházely z Osmanské říše, ale většina jich byla zdaleka a bývalo mezi nimi hodně Evropanek. K sultánovu dvoru se dostávaly Gruzínky, Němky a Madarky, aby sultánovi sloužily. Ačkoli pocházely z různých koutů světa, jedno měly všechny společné – neobyčejnou krásu.

V harému studovaly umění, poezii, hru na hudební nástroje, například na harfu, a zpěv. Také se učily mluvit a číst turecky a seznamovaly se se zvyklostmi harému a Osmanské říše. Mezi dovednostmi, které si osvojovaly, nechybělo šití, vyšívání a umění přinášet erotickou rozkoš…“

„To je poprvé, co slyším tyhle výrazy v jedné větě,“ skočil mu do řeči robustní Američan.

Hámer jeho poznámku ignoroval. „Skoro všechny dívky, které do harému přišly, byly křesťanky a byly násilně donuceny konvertovat k islámu.

Většinou bývalo v harému něco přes čtyři sta konkubín, ale občas jejich počet narostl na více než tisíc. Konkubína obvykle trávila se sultánem noc pouze jedenkrát, pókud nebyla neobyčejně schopná anebo si ji sultán z nějakého důvodu neoblíbil. Pokud neotěhotněla nebo se nestala jeho favoritkou, dal ji darem vezírům – svým rádcům –, generálům nebo jiným hodnostářům a důležitým osobám.

V harému jsou více než čtyři stovky místností, všechny jsou vyzdobeny mozaikami a úžasně propracovanými ornamentálními malbami…“

Průvodce mluvil dál, ale Michael s Kate ho moc neposlouchali. Procházeli za ním spletitým labyrintem chodeb, míjeli stovky komnat. Byly tu ložnice, prostorné lázně, bazény, rozlehlé zahrady, kašny a soukromé pokoje pro sultánovy dcery a sultánovu matku. Nechyběly desítky pokojů pro mladé dívky, otevřená nádvoří a balkóny. Každá místnost, každá zeď byla neobyčejně umně vyzdobena mozaikami, malbami nebo kaligrafií; bylo to jako nekonečná přehlídka mistrovských uměleckých děl.

Michael s Kate se za chůze pečlivě rozhlíželi, jako by studovali na zkoušku, všechno vstřebávali, vtiskávali si do paměti všechny chodby a dveře.

„Harém byl rozdělen na tři části,“ pokračoval Hámer. „Vlastní harém, kde žily konkubíny, odalisky a ostatní ženy, sultánovy soukromé komnaty, kde ho ženy navštěvovaly a bavily, a místnosti, kde bydleli černí eunuchové, kteří harém střežili.

Podle muslimské tradice nesměl harém vidět žádný jiný muž kromě vlastníka, takže sultánovy ženy museli hlídat muži, kteří tak docela muži nebyli. U vykastrovaných eunuchů nehrozilo, že pro ně budou ženy představovat pokušení, a byli považováni za oddané služebníky.

Byli to většinou váleční zajatci nebo otroci vykastrovaní ještě před pubertou a odsouzení k celoživotní službě. Ve vrcholných dobách Osmanské říše sloužívalo v sultánově harému až sedm set eunuchů.

Bílí eunuchové pocházeli z dobytých křesťanských oblastí v Gruzii, Arménii, Uhrách a na Balkáně. Černoši byli zajímá-ni anebo získáváni darem v Egyptě, Súdánu a na horním toku Nilu a odtamtud převáženi na trhy v Mekce, Medině, Istanbulu a dalších městech. Cestou je vykastrovali; prováděli to Egypťané, křesťané či židé, protože islám provádění kastrace zakazuje – využívání vykastrovaných otroků však nikoli.

Bílí eunuchové zastávali funkce úředníků a s konkubínami nekomunikovali. Černoši, kterým se na rozdíl od bělochů odstraňovaly celé genitálie, pracovali v harému – sloužili konkubínám a sultánovým dcerám, střežili je a dohlíželi na ně.

Vrchní černý eunuch, kizlar agha, zastával třetí nejvýznamnější pozici v říši, hned po sultánovi a velkovezírovi. Velel halapartníkům ve funkci paši, což byla obdoba generála. Měl neomezený přístup k sultánovi a fungoval jako soukromý posel mezi sultánem a velkovezírem.

Každý večer přiváděl sultánovi do ložnice vybranou konkubínu. K jeho povinnostem patřilo zajišťovat ženám bezpečí, nakupovat do harému konkubíny a dohlížet na ženy a eunuchy. Zastával funkci svědka při sultánových svatbách a oslavách narození dětí, organizoval dvorní slavnosti, obřízky, svatby a podobně. Vynášel rozsudky nad ženami obviněnými ze zločinů a doprovázel odsouzené k popravčímu, který je zavřel do pytle a nechal utopit v Bosporu.

Černí eunuchové oddaně střežili konkubíny před vnějším světem a neváhali za ně položit život, ale uvnitř harému bujely intriky, zrady a roztržky. Ženy to úporně chtěly dotáhnout na sultánovy oblíbenkyně a neváhaly se spiknout proti jiným, aby zlikvidovaly soupeřky. Za největší čest bylo považováno porodit syna, který měl šanci stát se jednou sultánem. Jeho matka by se pak stala valide, nejmocnější ženou v říši. Ženy spolu neustále soupeřily a žárlily jedna na druhou, což vedlo k lecjakým hrozbám, nevyjímaje vraždy spáchané přímo konkubínami. Často se přihodilo, že byla nějaká konkubína nalezena mrtvá anebo beze stopy zmizela.

Ty smrti naháněly ženám strach a mnohé se v palácové kleci necítily v bezpečí. K obzvláště děsivé tragédii došlo za sultána Ibrahima I., když mu jeho milenka Sechir Para řekla, že jedna z jeho konkubín se tajně stýká s jiným mužem. Ibrahima zachvátila chorobná žárlivost a poručil vrchnímu eunuchovi, ať nechá několik konkubín mučit, aby z nich vypáčil, kdo je ta zrádkyně. Nic se ale nedozvěděl, a tak nechal všechny konkubíny – odhaduje se, že jich bylo nejméně 250 – naházet přivázané k zatíženým pytlům do Bosporu. Přežila z nich jen jediná, kterou zachránila francouzská loď. Ibrahimova matka, valide, tak hrozně žárlila na to, jakou mocí Sechir Para vládne, že pověřila vrchního eunucha, aby ji uprostřed noci uškrtil.“

Turisté mlčky vstřebávali, jak jim průvodce bortí zromantizované představy o harémovém životě.

Hámer je zavedl po dlouhých schodech dolů do rozlehlé místnosti obložené modrými a bílými dlaždicemi. Ke zdem byla připevněna mramorová umyvadla a nad každým trčel zlatý kohoutek. Nechyběly velké mramorové vany umístěné v rozích místnosti a spousta mramorových laviček.

„Tohle byly harémové parní lázně neboli hamam – v Evropě se pro ně vžilo pojmenování turecké lázně. Hrály v každodenním životě důležitou roli, věřilo se, že neočišťují jen tělo, ale i mysl a duši. Bylo to místo, kde se ženy mohly oprostit od svých starostí.“

Uprostřed místnosti byl odtok, otvor metr krát metr, zakrytý mříží z leštěné mosazi. Mříž byla v jedné rovině s mramorovou podlahou a otvory skrz ni mohla z lázní odtékat voda.

Hámer vykročil po schodech zpátky nahoru a dál mluvil o hamamu, jeho historii a údajných léčivých účincích, ale Kate ani Michael ho neposlouchali. Stáli nad odtokem a hleděli dolů. Kate vytáhla z kapsy drobnou minci, prohodila ji skrz otvor a čekala, za jak dlouho dopadne na dno. Po třech vteřinách se ozvalo šplouchnutí.

„Do háje,“ zaklela Kate. „Mají tam dole vodu.“

„No a co?“

„Ve vodě pracuju hrozně nerada.“

„A ty máš namířeno právě tam?“

„Tyhle prostory nevypadají stejně jako před stovkami let; od těch dob je zkrášlili a zrenovovali. Mapa Piriho Reise, kterou jsi viděl vystavenou v klenotnici, se našla v paláci pod hromadou suti – jenže je jí jenom polovina. Před pěti sty lety ji roztrhli vedví a druhou polovinu schovali tam někde dole. Pod palácem se nacházejí chodby, kudy se dovnitř a ven pašovaly konkubíny. Na ty průchody dohlíželi černí eunuchové, kteří měli pod palcem harém. Kdysi tu bývalo tajné schodiště, jenže už se dávno rozpadlo a přístup do podzemí uzavřeli.“

„Nezlobte se, pane a paní Sullivanovi…“ Hámerův hlas je oba polekal. Ohlédli se a spatřili průvodce, jak stojí na schodech, dívá se na hodinky a ukazuje jim, že mají jít nahoru.

„Promiňte,“ omluvila se Kate a pospíšili si s Michaelem ven z lázní. Zase se připojili ke skupince, ale dál se drželi až úplně vzadu.

„Můžu se tě na něco zeptat?“

„Jasně,“ usmál se na Kate Michael.

„Proč jsi to dělal?“

„Co?“ nechápal Michael.

„Proč jsi kradl.“

Tohle slovo Michael nesnášel – krást. A zrovna tak se mu příčila slova zloděj a zločinec. Takové výrazy se používají u soudu a ve vězení. Zamyslel se nad Katinou otázkou, nad tím, proč dělal to, co dělal, ale nedokázal se přimět k odpovědi. Bylo to pro něj příliš osobní téma, bavit se o tom by mu připadalo důvěrnější než sex. Nikdy své nitro nikomu neobnažil; o tom, co ho vedlo ke krádežím, nemluvil dokonce ani se svou zesnulou ženou Mary. Nikdo neznal důvody jeho počínání. A tak se odpovědi vyhnul a opáčil: „Proč jsi to dělala ty?“

Kate se na něj zadívala; neměla ráda, když jí někdo odpovídá na otázku otázkou. Ale pokud člověk chce, aby mu ostatní důvěřovali, musí se naučit důvěřovat jim. „Kvůli sestře.“

„Sestra tě donutila krást?“ zažertoval Michael.

Kate se usmála. „Svým způsobem jo. Umřela nám máma. Když mi bylo patnáct. Neměly jsme peníze.“ Na chvilku se odmlčela, jak si to v duchu zase přehrávala. „Člověku občas nezbude než udělat pro druhé – pro lidi, které má rád a na kterých mu záleží – ledacos, i když se mu to třeba příčí.“

Michael přitakal.

„Chtěli nás od sebe oddělit, umístit ji do pěstounské rodiny.“ Kate se vkradl do hlasu smutek. „Bylo jí tehdy jenom devět. A mě nenapadlo, jak jinak si pomoct k penězům, abychom se nějak uživily.“

„Tys ji vychovala?“

Kate přisvědčila. Michaela bodlo lítostí. Uviděl Kate z úplně nové stránky a něco takového rozhodně nečekal – jedno děcko muselo vychovávat druhé, samo se protloukat životem.

„Dělala jsem jí zároveň mámu i kamarádku. Pomáhala jsem jí s domácími úkoly. Jen si to představ, já jsem se školou sekla, abych mohla vydělávat, a přitom jsem jí musela pomáhat s úkoly z matematiky a cizích jazyků. Ale nějak jsme to zvládly. Jak plynuly roky, naučila jsem se všechno, co zrovna studovala. Mluvím čtyřmi jazyky a zvládám trigonometrii levou zadní, jenom mi chybí diplom.“

„A nikdy tě nechytili?“

„Ne,“ zavrtěla hlavou. „Dělala jsem jen pár akcí do roka. Hodně výnosných. Umění a šperky. Věci, které se dají snadno odnést a prodat.“

Michael šel se sklopenou hlavou vedle ní.

„A víš co?“ pokračovala Kate. „Pokaždé jsem se za to nenáviděla. Byla jsem bez sebe strachy, že mě dopadnou a šoupnou do vězení a Cindy skončí na ulici. Ale ze všeho nejvíc mě děsilo něco jiného – dokonce mě to budilo ze spaní. Bála jsem se, aby Cindy nezjistila, co dělám. Ze jsem se dala na dráhu zločinu. Porušovala jsem všechny zásady, které jsem jí vštěpovala, všechna svá kázání o tom, že má jednat čestně. Vysvětlovala jsem jí, co je dobré a co špatné, a přitom jsem sama byla dokonalým ztělesněním toho špatného. Přesně tím, co jsem nechtěla, aby se stalo z ní. Přála jsem si, aby se jí dostalo vzdělání, aby sehnala tu nejlepší práci. Aby byla dobře zabezpečená a nemusela se ničeho bát. Jenže abych jí to zajistila, musela jsem sama hodit mravní zásady za hlavu.“

Michael jí viděl v očích bolest. Rozuměl jí lépe, než si myslela – tomu, že obětovala své dětství, svůj život, aby dopřála hezký život někomu jinému.

„Občas musíme kvůli svým blízkým dělat věci, které jsou hodně těžké – a z duše se nám příčí,“ poznamenal. „Ale ať už nám připadají sebeodpornější, nesmíme zapomínat, že se za nimi skrývají ušlechtilé pohnutky.“ Otočil se k ní. „Tvoje sestra má ohromné štěstí. Vychovala jsi ji, když jsi sama byla skoro ještě děcko…“

Ani nemusel pokračovat. Chápal její počínání a už ji ani v nejmenším neodsuzoval.

„Já jsem začal tak, že…“ Zasmál se, aby odlehčil chmurnou náladu. „Pomáhal jsem kamarádovi s něčím do školy. Vplížil jsem se do školní budovy a něco štípl. Výchově sestry se to ani v nejmenším nevyrovná a přiznávám, že mě to bavilo.“

Kate se rozesmála. „Takže tys to dělal pro zábavu?“

„Asi jo…, teda vlastně ne.“ Udělal odmlku. „Napřed jo. Líbilo se mi to vzrušení, ten adrenalin.“

Kate se ušklíbla. „To znám.“

„Bylo to pro mě jako droga. Užíval jsem si to, ale zároveň jsem se cítil provinile.“

S úsměvem přitakala.

„Nikdy jsem nespáchal krádež, kterou bych někomu ublížil,“ pokračoval Michael. „Zásadně jsem kradl pojištěné věci lidem, kteří si to bez debaty zasloužili. Nemyslel jsem to zle. A když mě před několika lety chytili, tak jsem s tím seknul.“ Michael se nezmínil, že ho chytili kvůli tomu, že někomu zachraňoval život. „Od té doby to dělám, jen když není zbytí.“

„Takže Simon tě k tomu přinutil?“ zeptala se Kate.

„Ne, to ani náhodou. To jsem spíš já přinutil jeho. Jak jste se dali dohromady vy dva?“

„Měli jsme stejné záměry a cíle.“

„Kolikrát už jsi Simonovi pomohla?“ zajímalo Michaela.

Kate se usmála, nechtěla mu svěřovat všechno. „Prostě jen řekněme, že si čas od času pomůžeme navzájem.“

„A chceš mu pomoct zas?“

Kate odvrátila zrak. „Slíbila jsem mu to.“

„Já vím,“ řekl Michael chápavě. Nejradši by se jí dotkl, aby jí dal najevo, co cítí. „Ale Simon je šikula, on to zvládne sám.“

Kate tam jen zamyšleně stála.

„Co kdybys ráno odletěla s námi?“

„Slíbila jsem mu to, Michaeli,“ zopakovala Kate a podívala se mu do očí.

„Nech si to projít hlavou,“ odvětil Michael s úsměvem. „Neříkej ano nebo ne, jen si to nech projít hlavou.“

9

Simon s Buschem a Cindy dojídali snídani v malé kavárničce hned vedle hotelu Four Seasons.

„Jak dlouho znáte Kate?“ zeptala se Cindy. Dopolední slunce jí prozařovalo kaštanové vlasy.

„Panečku, už to bude možná třicet dní,“ zavtipkoval Busch a dopil druhý hrnek silné turecké kávy.

„Nevšímej si ho, on už je zkrátka takový,“ řekl Simon se svým italským přízvukem. „Já se s Kate přátelím pět let. Potkali jsme se, když jsme náhodou byli oba na dovolené v Rakousku. Tys tou dobou studovala na Oxfordu.“

„Víš toho o mně hodně?“

„Kate je na tebe hrozně pyšná, o ničem jiném v podstatě nemluví. Jsem rád, že jsem si k obdivuhodné Cindy konečně připojil tvář.“

„Obdivuhodné?“ zopakovala Cindy ostýchavě.

„Mimochodem, ta tvoje nová práce zní dobře, gratuluju,“ popřál jí Simon.

„Díky,“ upřímně poděkovala Cindy.

Simon se s Kate skutečně seznámil před pěti lety v Rakousku, potkali se v jedné malé aukční síni. Simon tam jel, aby se pokusil získat zpátky Zrození – obraz, který byl za druhé světové války odcizen z katolického kostela v Berlíně –, a Kate tvrdila, že je tam jen jako turistka.

Oba si renesanční malbu zobrazující Kristovo narození obdivné prohlíželi. Byla dílem slavného malíře Isidora De Marii a do aukce ji dal Reiner Matis, bohatý průmyslník, jehož život se pomalu chýlil ke konci. Do roku 1945 byl znám jakožto kapitán Heinrich Hund, hlavní pobočník Hermanna Góringa a správce Goringovy sbírky uměleckých děl ukradených z domů, kostelů a muzeí, které vyrabovala nacistická válečná mašinerie.

Na konci války, po Góringově sebevraždě, se po Hundovi slehla zem a zrovna tak po některých uměleckých dílech. Jeho novou identitu a minulost znali jen dva lidé – jeho manželka a vysoký tmavovlasý Ital, který si teď v aukční síni prohlížel obraz.

Simon s Kate zapředl o olejomalbě hovor a pověděl jí, proč ho sem Vatikán vyslal. Zapovídali se na celé hodiny, bavili se o osudech obrazu, o válce, o církvi a o životě. Simon Kate prozradil, že chce Matisovi alias Hundovi zabránit, aby se na kradeném díle obohatil, ale že aukční síň odmítla aukci zarazit, protože si měla přijít na pět procent z prodejní ceny obrazu a jeho vyvolávací cena byla 25 miliónů dolarů.

V noci k Simonovu úžasu obraz Zrození zmizel. Do televizních zpráv ani do novin se krádež nedostala. Matis prožil přes šedesát let, aniž by kdokoli odhalil jeho minulost, a nehodlal riskovat, že se provalí teď kvůli obrazu, na kterém mu beztak nezáleželo.

Když se Simon vrátil do své kanceláře ve Vatikánu, našel tam válcové pouzdro s prostým vzkazem:

Odpusť mi, otče, nebot jsem zhřešila.

Se srdečným pozdravem, Kate.

A skrze ten nezištný nezákonný čin se zrodilo přátelství, které během let přerostlo v blízký, téměř rodinný vztah. Kate mu otevřeně pověděla o svém životě, své sestře, minulosti a činech. Simon nevěděl jistě, jestli mu to říká jako důvěrnou zpověď, anebo jen jako kamarád kamarádovi. Neodsuzoval ji, chápal, že jí život nedal na vybranou. Nijak její přiznání nekomentoval, nekáral ji, nenabízel jí duchovní vedení. Prostě a jednoduše jí naslouchal a odpovídal jí na otázky o životě.

„Když toho víš tolik o mně,“ prohodila Cindy a napila se kávy, „tak toho taky musíš vědět hodně o Kate.“

„Vím to podstatné.“

„Jako třeba, proč s tebou skončila ve vězení?“ usmála se Cindy ve snaze vyloudit z něj informace.

„Ale, ale,“ oplatil jí Simon úsměv, „tak mizerný kamarád nejsem.“

„Ona je tak hrozně tajnůstkářská,“ povzdychla si Cindy.

„Co jiného kromě svých tajemství má?“

„Jak to myslíš?“

„Všichni skrýváme tajemství. Některé věci si necháváme pro sebe, protože se za ně stydíme nebo nám to velí hrdost či strach. A některé tajíme, abychom ochránili druhé, na kterých nám záleží. Takže co Kate kromě svých tajemství má?“

„Jak to myslíš?“

„Chodíš s někým?“

„No jasně,“ odpověděla Cindy.

„Cílevědomě si buduješ kariéru. Vedeš plnohodnotný život,“ konstatoval Simon. „Co má Kate kromě tebe?“

„Chápu, co se mi tím snažíš naznačit,“ řekla Cindy. „Ale ona nikdy neměla žádné životní cíle.“

Simon se předklonil a opřel se o stůl.

„Ach jo,“ povzdechl si Busch a pokoušel se nějak lépe vtěsnat své mohutné tělo na drobnou kovovou židli a pohodlně se uvelebit. „Tohle bude na dlouhé lokte.“

Simon se na něj zamračil a pak se obrátil zpátky k Cindy.

„Víš to jistě?“ zeptal se jí.

Cindy neodpověděla.

„Kate už svého životního cíle dosáhla, Cindy,“ usmál se. „Bylas jím ty. Vychovat tě, dopřát ti vzdělání, připravit tě na život. Mluví o tobě s pýchou – Oxfordská univerzita, práce u Goldmana-Sachse. Jakmile pochopí, jak dobrou novou práci jsi získala, bude se tím nepochybně chlubit taky.“

„Hrozně ti na ní záleží.“ Cindy si přebírala jeho slova. „Netušila jsem, že má tak dobrého přítele. Proč spolu nechodíte?“

Busch se rozchechtal.

„K Michaelovi se hodí líp.“

„A Simon krom toho musí dodržovat sliby, které složil,“ dodal se smíchem Busch.

Když Cindy došlo, na co tím naráží, užasle se podívala na vysokého, drsně pohledného Itala. „Ty jsi kněz?“

10

Michael s Kate, zabraní do hovoru a celí rozesmátí, prošli klenutým mramorovým vchodem do vstupní haly hotelu Four Seasons. Pětihvězdičkový hotel stál ve stínu Modré mešity a chrámu Hagia Sofia, jen kousek od paláce Topkapi v istanbulské čtvrti Sultanahmet, v samém srdci starého města. Sto let stará budova byla patřičně zmodernizována, ale přitom si uchovala neoklasicistní vzhled. Dvoupatrová tmavožlutá stavba obklopovala upravený zelený dvůr a snoubil se v ní moderní svět s historickou blízkovýchodní atmosférou, upomínající na časy, kdy Istanbul býval kos-mopolitním středem světa.

Michael se rozhlížel po prostorné mramorové lobby s vysokým stropem a neubránil se pocitu déjà vu. Nebylo to zařízením hotelu, rattanovým a proutěným nábytkem, pouštními barvami a perskými koberci. Nebylo to uvolněnou orientální atmosférou ani hosty ze všech koutů světa, kteří se hemžili kolem. Bylo to budovou jako takovou – něco mu na ní připadalo hrozně povědomé.

Vešli s Kate do výtahu připomínajícího klec a hotelový poslíček ho za nimi zavřel. Vyjeli do nejvyššího patra a cestou si povídali o sportu a cestování, o tom, že by si rádi zaběhali s býky v Pamploně a v létě si vyrazili lézt po horách do švýcarských Alp. Michael se zmítal ve víru emocí, jaký ještě nezažil. Kate ho přitahovala i rozčilovala, připadala mu úžasná, ale zároveň se před ní měl na pozoru. Vztek, který ho opanoval, když se dozvěděl, že je zlodějka, z něj pomalu vyprchával a místo toho v něm narůstal strach – strach, že Kate nezvládne, co si usmyslela. Strach, že zmizí v útrobách paláce Topkapi a už ji nikdy nikdo nespatří.

Jakmile vyšli z výtahu, uslyšeli Buschův smích a zamířili po zvuku k otevřeným dveřím. Prezidentské apartmá zabíralo přes sto dvacet metrů čtverečních. Strop mělo vysoký pomalu jako katedrála, na bílé mramorové podlaze ležely vkusné kaštanově hnědé koberečky. Byl to nejluxusnější pokoj v celém hotelu. Dominantu obývacího pokoje zařízeného tmavým nábytkem tvořil ohromný krb. Hnědé odstíny oživené modrou a karmínovou barvou mu dodávaly orientální atmosféru. Nechyběla kuchyň, jídelna a obrovský, skvěle zásobený bar. U paty širokánského mra-morového schodiště, které vedlo nahoru ke dvěma prostorným ložnicím s vlastními ohromnými koupelnami a k malé kanceláři, stály tři cestovní tašky.

Z vysokánských klenutých oken a ze tří velkých balkónů byl pohádkový výhled na chrám Hagia Sofia, palác Topkapi a historické centrum metropole, což ještě víc podtrhovalo atmosféru starosvětského osmanského luxusu.

Busch se Cindy popíjeli u baru. Busch se při pohledu na Michaela usmál. Takhle šťastného ho neviděl už celou věčnost.

„Pro nás jsem taky sehnal bydlení,“ zazubil se.

„Myslel jsem, že odtud chceš co nejdřív vypadnout,“ poznamenal Michael. „Kde?“

„O kousek dál na chodbě.“ Busch se zakřenil ještě víc. „Sice stojí balík, ale myslím, že se to vyplatí.“

Michael se na kamaráda díval a čekal, co se z toho vyvrbí.

„Chceš vědět, proč se směju?“

Michael přikývl. „Jo, to bys mi mohl laskavě objasnit.“

„Rozhlídni se,“ řekl Busch. „Koukni se na ty okna a dveře. Cítíš to? Vím, že máš na tyhle věci vnitřní radar… na takováhle místa.“

Michael se pomalu otáčel a prohlížel si luxusně zařízené apartmá, mramorové obložení, vysoké stropy. Už dole v hale se ho zmocnil divný pocit, ale nedovedl si ho přesně zařadit. „Kam tím míříš?“

„Tenhle pětihvězdičkový hotel býval vězení,“ rozchechtal se Busch.

Michaela to nepobavilo. Ta budova na něj od první chvíle působila tísnivě. Svíral se mu žaludek. „Tobě to připadá k smíchu?“

Kate se usmála. „Rozhodně je to mnohem lepší než moje poslední ubytování.“

„Jen si žertujte,“ zavrtěl hlavou Michael, přešel k baru a nalil si skotskou.

Simon seděl u jídelního stolu, před sebou odřenou hnědou brašnu přetékající věcmi, a četl si jakýsi rukopis. Vzhlédl k Michaelovi. „Jaké bylo rande?“

„Žádné rande to nebylo,“ ohradil se Michael. „Jen mi ukazovala místní pamětihodnosti.“

„Pamětihodnosti?“ zopakoval Simon se spikleneckým výrazem.

„Jaké pamětihodnosti?“ zeptala se Cindy.

Simon s Buschem si Michaela a Kate pobaveně měřili.

„O co tady kráčí?“ vyzvídala Cindy.

„Jen jsme se šli projít.“

„Fakt?“ Cindy se na Kate zamračila. „Mám dojem, že tady všichni vědí něco, co mně uniká.“

„Šli jsme se projít, to je všecko,“ prohlásila Kate podrážděně a tím výslech uťala.

V místnosti zavládlo ticho a sestry si navzájem jedna druhou měřily.

„Co kdybychom je nechaly, ať si to spolu vyříkají?“ Busch vstal. „Jestli se ti tenhle pokoj líbí, počkej, až uvidíš vyhlídku z našeho.“

„A kdo za tu vyhlídku platí?“ zeptal se Michael a dopil skotskou.

„Říkal jsem si, že bys měl ty, aby ses mi odvděčil, že mě vláčíš přes půl světa… už zase.“

Michael s Buschem a se Simonem se sebrali a zamířili ke dveřím.

Michael se ještě na odchodu otočil ke Kate: „Hned ráno nasedáme do letadla a mizíme odtud. Vážně si myslím, že by ses k nám měla přidat.“

„V kolik bude večeře?“ ignorovala jeho poznámku Kate.

Michael rozmrzele potřásl hlavou a vyšel z pokoje.

„Sejdeme se tak v šest,“ odpověděl za něj Busch.

Jakmile se za nimi zabouchly dveře, Cindyin výraz se změnil. Vyprchala z něj veškerá přetvářka a na povrch prorazily skutečné emoce. „Nechápu, jak jsi mohla skončit ve vězení.“

„Je to složité.“ I když byl pokoj obrovský, Kate měla pocit, jako by se kolem ní zdi svíraly.

„Zatkli tě, Kate,“ Cindy se tvářila naprosto nevěřícně. „Odsoudili tě k smrti. To přece není normální, odsoudit někoho k smrti tak rychle.“

„Odkud tohle všechno víš?“ Kate to naprosto šokovalo. Neprozradila sestře, že ji odsoudili k smrti, jen se jí zmínila, že ji neprávem zatkli, ale že už se všechno vyřešilo.

„Měníš téma.“

„Odkud to všechno víš, Cindy?“

„Někdo mi zavolal a řekl mi, že sedíš v akbikvestánském vězení a čekáš na popravu.“

„Kdo? Potřebuju, abys mi to řekla.“

„Já to sakra nevím!“ vybuchla Cindy. „Někdo mi zavolal uprostřed noci, tohle mi vyklopil a zavěsil. Volám ti do úmoru a nemůžu tě nikde najít. Už měsíc tě nikdo neviděl. A když se mi konečně ozveš, potvrdíš mi, že s tím vězením je to pravda, ale lžeš mi ve všem ostatním.“

„Říkala jsem ti, že máš zůstat v Londýně.“

„Děláš si legraci? Vždyť jsi málem přišla o život. A už zase měníš téma.“

„Neumřela jsem.“

„O co tady kráčí?“

„Do toho ti nic není.“

„Nejsi moje máma, Kate.“

Cindyina slova se jí zařízla až do masa.

Cindy došla ke svým zavazadlům naskládaným u schodů a otevřela cestovní tašku od Louise Vuittona. Vytáhla z ní válcové lepenkové pouzdro, vrátila se ke Kate a obřadně ho položila na stůl. Pak se posadila na židli. „Potřebuju se tě na něco zeptat a potřebuju, abys mi řekla pravdu.“

Kate na sestru upírala zrak. Už to nebyla ta holčička, kterou chránila, kterou vychovala. Vyrostla z ní rovnocenná dospělá žena. A tak se Kate podvolila: „Dobře.“

Cindy otevřela pouzdro, vytáhla z něj stočené plátno a opatrně ho na stole rozvinula. V Kate se při pohledu na známý obraz vzedmuly emoce a měla co dělat, aby to na sobě nedala znát. Doufala, že není slyšet, jak jí zběsile buší srdce.

„Dalas mi tenhle obraz, když jsme byly děti, krátce po mámině smrti, a říkalas mi, že mi má připomínat, že vždycky budeme mít jedna druhou, ať se stane cokoli. Že vždycky budeme sestry.“ Cindy udělala odmlku. „Kdes ho sebrala?“

Kate civěla na malbu, která visívala nad sestřinou postelí. Na obraz od Moneta, na němž se dvě holčičky držely za ruce. Svíralo se jí srdce. „Ty to nechápeš…“

„Ale chápu.“ Cindy probodla Kate odsuzujícím pohledem.

„Není to, jak si myslíš.“

„Řekni mi, žes ho neukradla. Podívej se mi do očí a řekni mi, žes ho neukradla.“

Kate na ni jen mlčky hleděla.

„Máš mě za pitomce? Kdy se mnou konečně přestaneš zacházet jako s dítětem? Jsi moje sestra, ne máma.“ Cindy se odvrátila a otírala si slzy. Když se zase sebrala, otočila se zpátky ke Kate. „A mimochodem, už od patnácti vím, že je od Moneta.“

Kate na ni dál zírala. Nadešla chvíle, které se celé roky děsila. Teď už se nemůže vytáčet a skrývat za falešné povídačky o smyšlené práci. Nemůže dál utíkat před pravdou a zbývá jí jen jedno jediné.

Zhluboka se nadechla, posadila se a všechno Cindy pověděla. Úplně všechno. Řekla jí, co všechno ukradla, čeho všeho se kvůli ní vzdala. Prozradila jí, jak se Simonem skončila ve vězení, obnažila sestře svou duši v naději, že Cindy pochopí, jak se kvůli ní v životě obětovala, aby jí zajistila budoucnost.

Cindy šokované naslouchala a vyhýbala se Katiným očím; bylo na ní znát, jak se stydí. Trvalo jí několik minut, než pravdu o sestře vstřebala. „A proč jsi přijela sem?“

Kate se nezmohla na odpověď.

„Abys něco ukradla?“ V Cindy se vzdouval vztek. Zamračila se. „Společně s tím svým milencem?“

„Nejsme milenci.“

„Hihňala ses, když jste se spolu bavili, Kate. Nikdy předtím ses nehihňala.“

„Ne. Ráno odtud odlétá, hned jak mu připraví letadlo.“

„Ale ty se něco ukrást chystáš, že jo? Řekni mi co.“

„Cindy…“

„Celý náš život byl lež!“ vykřikla Cindy. „Tvrdilas mi, že se dřeš jako máma, že děláš dvě, tři práce najednou, abys mě uživila. Předpokládám, že celá ta tvoje práce pro Evropskou unii je taky výmysl. V čem dalším jsi mi ještě lhala? Co naši rodiče? Všechno to, cos mi o nich vykládala – byly to taky jenom povídačky, které se ti hodily do krámu, abys vypadala jako patřičně obětavá sestra?“

„Dobře víš, co se mámě stalo. A bylas na tátově pohřbu. Byl špatný skrznaskrz, zasloužil si, co ho potkalo.“

„Jak ho můžeš odsuzovat, když jsi zrovna tak špatná?“ vmetla jí Cindy.

„Cindy, on zabíjel lidi. Vykašlal se na nás. Myslel jenom sám na sebe. Máš snad větší pochopení pro někoho, s kým ses nikdy nepotkala, než pro mě? Všechno, co jsem dělala, jsem dělala pro tebe.“

„Nesnaž se ve mně probudit výčitky svědomí.“

„O to se vůbec nesnažím.“ Katin hlas zněl prosebně. „Jenom ti předestírám fakta.“

„Jak ti mám věřit?“

Kate se na Cindy dívala a uvědomovala si, že má pravdu. Celý život sestře lhala. Je zločinec, zrovna jako býval otec, a teď právě ztratila důvěru jediné osoby, která ji měla ráda.

„Pojď, ještě dneska večer nasedneme do letadla a vrátíme se do Londýna,“ nabídla jí nakonec Cindy olivovou ratolest.

„Nemůžu.“

„Proč?“

„Nechtěj po mně, abych ti to říkala.“

„Jen to řekni. Obelháváš sama sebe. Schováváš se za ty svoje smyšlenky a snažíš se zapomenout, kdo ve skutečnosti jsi. Jsi prachobyčejný zločinec.“

„Potřebuju ukrást dokument z muzea,“ vyhrkla Kate a okamžitě svých slov zalitovala. Nikdy předtím tak přímočaře nezformulovala, co provádí, a naplnilo ji to studem.

Cindy to vzalo dech; v životě by ji nenapadlo, že od sestry uslyší něco takového. „Proč? Už mě nemusíš živit. Já ti klidně pomůžu, budu pro změnu živit tebe. Kate, existuje spousta zákonných způsobů, jak si vydělat peníze.“

„O peníze nejde.“

„O peníze jde tak či onak vždycky. Právě ty nám dávají moc, přinášejí lásku, udržují nás naživu. Všechno je o penězích, i když to někteří lidi nechápou.“

Kate chvíli mlčela a snažila se její prohlášení strávit. „Jak si to můžeš myslet po tom všem, co jsem ti vštěpovala?“

„Neopovažuj se mi kázat o hodnotách a morálce.“ Cindy se zvedla ze židle a spatra se na ni zadívala. „Chytnou tě, Kate. Už sis vyzkoušela, jaké je to ve vězení, a netvrd mi, že se ti to líbilo. Už jednou tě odsoudili k smrti. Podruhé už se z toho nevyvlékneš.“

„Je to mnohem složitější, než si myslíš.“

„Není. Jestli ten dokument tak úporně potřebuješ, tak si řekni někomu jinému. Ať to udělá Simon, jste přece parťáci, nebo ne? Byl s tebou ve vězení. Určitě to zvládne.“

„To nepřipadá v úvahu.“ Kate sáhla po mobilu. „Měla by ses vrátit do Londýna.“

„Nikam nejedu. Přestaň se chovat, jako bych byla tvoje dítě. Já se rozhoduju sama za sebe. Vybudovala jsem si vlastní život, sehnala jsem si pořádnou práci. A podívej se na sebe – ty nejsi nic než zlodějka.“

Kate sršel z očí vztek. Pomalu z ní vyvěrala všechna nastřádaná hořkost, že v patnácti obětovala vlastní život, promrhala své mládí, všeho se vzdala kvůli sestře. Nakonec pohár její trpělivosti přetekl a vyskočila ze židle. „Měla jsem je nechat, aby si tě tehdy odvedli a šoupli tě k pěstounům. Měla jsem se na tebe vykašlat a žít si vlastní život, místo abych ho obětovala kvůli tobě.“ Rázně přešla přes místnost, rozrazila dveře a spatřila za nimi Simona. Beze slova se prořítila kolem něj.

„Stalo se něco?“ zavolal za ní, ale Kate zmizela za rohem.

Otočil se a uviděl vedle sebe stát Cindy.

„Stalo se něco?“ zeptal se jí.

Cindy mlčela.

„Jen jsem si tu zapomněl tašku,“ ukázal na hnědou brašnu na stole. „Vážně se nic nestalo?“

Cindy dál mlčela a ignorovala ho, dokonce se na něj ani nepodívala. Pak odkráčela po schodech nahoru do ložnice a práskla za sebou dveřmi.

11

Busch stál na balkóně Orientálního apartmá hotelu Four Seasons a vyhlížel na Marmarské moře a Princovy ostrovy. Když se zadíval přes Bospor na vzdálené pobřeží, uvědomil si, že se nachází v jediném městě na zeměkouli, které se rozkládá na dvou kontinentech. Je to křižovatka různých světů, které se tu spojují v místě s kulturně rozmanitou historií, jaká nemá v dějinách obdoby. Oproti jeho domovu v Byram Hills to byl úplně jiný svět. Tohle město bývalo významnou metropolí už dávno předtím, než Evropané jeho domovské končiny vůbec objevili.

Po mahagonových schodech k němu sešel Michael; už se osprchoval a převlékl do džín a sportovního saka od Armaniho. „To je ale vyhlídka, co?“

„Nestačím žasnout, do jakých míst se podívám, když ti zachraňuju krk.“

„Letadlo bude nachystané v šest ráno – pokud si tu teda nechceš užívat dýl.“

„Jeannie už takhle pění. Jezdím si po světě bez ní, a jestli to budu provozovat dál, budeš brzo mít spolubydlícího.“

Michael se usmál. Občas si neuvědomoval, jak snadno se jemu samotnému cestuje, když ho nic nepoutá k rodině, k milovaným bytostem. Paul mu vždycky ochotně pomohl bez ohledu na to, kolik času to zabralo a jak daleko ho to odvedlo od rodiny a od dětí. Byl to ten nejopravdovější kamarád, jakého si mohl přát.

Michael od smrti své ženy pozapomněl, jaké to je, žít život pro ostatní, neustále odsouvat stranou své vlastní tužby a potřeby kvůli svým blízkým. Záviděl Paulovi jeho rodinu a doufal, že ho jednou taky svážou podobná pouta.

Vtom se k jeho překvapení ozvalo tiché zaťukání na dveře. Podíval se na hodinky, přešel přes prostorný pokoj a otevřel.

Za dveřmi stála Kate. Beze slova ho minula, došla k oknu a zadívala se na vodu.

Busch, který ještě pořád stál na balkóně, se po ní ohlédl a všiml si, jak je utrápená. Vyměnil si pohled s Michaelem, vešel z balkónu dovnitř a zamířil po schodech nahoru. „Potřebuju se vysprchovat a vypulírovat, abych byl zase fešák,“ prohlásil a zmizel v ložnici.

Michael se podíval na Kate zarámovanou vysokým oknem. „Není ti nic?“

Kate dál vyhlížela na moře a mlčení se protahovalo. „Máte v letadle ještě místo?“

„Jasně,“ řekl Michael; neuniklo mu napětí v jejím hlase.

„Končím,“ prohodila Kate spíš sama k sobě než k němu.

Michael k ní zezadu přistoupil a položil jí ruce na ramena. „Co se stalo?“

„Ví, jak to bylo,“ řekla Kate dutě. „Ví všechno.“

Michaelovi bylo jasné, o kom mluví; že tím myslí jedinou osobu, kterou může považovat za rodinu. A taky až příliš dobře věděl, jak se asi cítí, jaký vztek a stud zakouší, když se její blízký člověk dozvěděl o jejím zločinném počínání. „To mě mrzí.“

„Celé roky jsem jí lhala… Schovávala jsem se za iluze, nalítávala jsem si, že svým počínáním nikomu neubližuju.“

Chvíli tam mlčky stáli a pozorovali jachty s plachtovím vzdouvajícím se ve větru, jak si razí cestu Bosporskou úžinou do Marmarského moře.

„Když své blízké chráníme, občas jim tím ubližujeme. Nemáme to v úmyslu, ale prostě k tomu dochází. Časem určitě…“ Michael se odmlčel. „Musí toho hodně strávit. Ale vypořádá se s tím.“

„Tys neviděl, jak se tvářila. Zklamala jsem ji. Stydí se za mě. Přirovnala mě k otci.“

Kate se k němu konečně otočila a Michael viděl bolest vepsanou v jejích očích.

„Náš otec byl člověk bez srdce. Okrádal lidi a bez oka mrknutí je vraždil. Byl to zločinec, Michaeli, nejhorší, jakého si umíš představit.“

„To možná byl, Kate,“ řekl Michael, „ale ty taková nejsi.“

„To se pleteš. Jsem. Právě to mě trápí nejvíc, to mi rve srdce na kusy – že Cindy má pravdu. Jsem úplně stejná jako on.“

Michael jí zase položil ruku na rameno a zadíval se jí do očí. „Ne, Kate, nemá pravdu. Nejsi jako otec. Starala ses o svou sestru. Všechno, co jsi dělala, jsi dělala jen kvůli ní. Možná jí to ještě nedochází, ale bez tebe by to v životě nedotáhla na tu úroveň, kde je. Nejsi vrah, nejsi jako otec.“

„Jistě, Michaeli, kradla jsem, abych se o ni postarala, abych ji uživila. To si umím ospravedlnit. Ale posledních pět let… Nepřestala jsem s tím. Teď už to dělám jen pro sebe. I když pomáhám Simonovi, předestírám to sama sobě jako takovou křížovou výpravu, namlouvám si, že dělám špatné věci ve jménu dobra.“

Michael se na ni dál soucitně díval a přesně věděl, jak to myslí. Stejně jako on sám se rozhodla, že bude krást – a i když se člověk brání sebevíc, stejně to na něj nakonec dolehne.

„Už v tom pokračovat nemůžu.“

„Dobře děláš.“

„Musím to říct Simonovi. Naštve ho to.“

„Nenaštve. On to pochopí.“

Kate se zase zadívala na plachetnice proplouvající kolem. „Co si mám počít, Michaeli?“

Michaelovi bylo jasné, že je nešťastná z toho, jak se za ni sestra stydí. A že je bezradná, protože její současný život, jediný způsob života, jaký za posledních patnáct let poznala, je u konce. „Musíš si s ní promluvit.“

„Nemůžu,“ prohlásila pevně, jako by se o tom snažila přesvědčit sama sebe.

„Ale můžeš. Musíš.“

„Nic nemusím,“ naježila se a přešla do defenzívy, jako by doufala, že tím unikne nevyhnutelnému.

„Ale ano, musíš,“ řekl Michael jemně. „Dojdu pro ni.“

„To ať tě ani nenapadne.“

Michael vyšel na chodbu a zamířil k Prezidentskému apartmá. Kate se za ním naštvaně rozeběhla. „Udělej mi laskavost a dej od toho ruce pryč.“

Michael se po ní ohlédl. „Teď chceš, abych od toho dal ruce pryč? Přijdeš za mnou, vyklopíš mi, co tě užírá, a vzápětí chceš, abych se do toho nemíchal?“ Vzpurné zaklepal na dveře.

Kate ho probodávala pohledem a dávala mu jasně najevo, že přesně to si přeje.

„Ani náhodou,“ zavrtěl hlavou. „Své blízké nemůžeš odkopnout tak snadno. Půjdeš dovnitř a promluvíš si s ní. Pak možná vypadnu.“

Zase zaťukal na dveře.

Kate si prohrábla kapsy. „Nevzala jsem si klíč.“

„Já vím, že asi bude pěnit. S tím nic nenaděláš.“

„Fakt ho u sebe nemám.“ Z Kate čišela frustrace. Ruce, kterými si dál prohledávala kapsy, se jí třásly. „Vyběhla jsem odtamtud celá napružená.“

„Musíte si to spolu vyříkat,“ prohlásil Michael.

„Ty mi nemáš co dávat rady,“ vyjela na něj.

„Ale mám, protože jsem si prošel tím samým.“ Dobře její frustraci chápal. Znovu zaklepal. „Když se schováváme před těmi, na kterých nám záleží, je to známka nedůvěry. Cindy je tvoje sestra. Vypořádá se s tím.“

Kate se na Michaela chvíli dívala, pak se celá zamračená otočila ke dveřím a zabušila na ně pěstí. „Sakra, Cindy, tak už otevři!“

Ale nedočkala se odezvy.

„Možná…“ Michael se zarazil uprostřed věty. Čas jako by se zastavil, když se na sebe podívali a napadlo je, že…

Michael se rozmáchl nohou a dveře vykopl.

Jakmile se dveře rozlétly, spatřil na podlaze ty skvrny. Bílé mramorové dlaždice jimi byly celé potřísněné.

Byla to krev, čerstvá krev rozstříkaná a rozmazaná po podlaze, jako by ji někdo rozetřel mopem. Michael vběhl do druhé místnosti, pak vyběhl po schodech nahoru k ložnicím a za okamžik se zase objevil na podestě a zadíval se do prázdného apartmá. Nikde nikdo.

Kate také vstoupila dovnitř a prohlížela si tu spoušť. Sice navenek mlčela, ale v duchu křičela hrůzou. Sprintem proběhla celé apartmá, ale nikde nikoho nenašla. Zadívali se s Michaelem jeden na druhého a hněv v jejich očích se pomalu přetavil ve strach a beznaděj.

„Kdo to udělal?“ Michael se na Kate tázavě díval, jako by přesně věděla, co se tu seběhlo.

„Já… já nevím.“ Sehnula se a zírala na krev. Dech se jí zrychlil a z tváří jí vyprchala barva.

Rozhlíželi se, propátrávali místnost pohledem, dostali se do stavu, kdy se člověku zbystří smysly a všemu kolem přikládá význam. A oba naráz spatřili vysunutou mechaniku DVD přehrávače.

Michael zasunul disk dovnitř a stiskl tlačítko přehrávání. Zapnul plazmovou televizi o úhlopříčce metr osmdesát a vzápětí se na ní objevil omráčený Simon zhroucený na bílé mramorové podlaze v místě, kde teď stál Michael. Pak kamera sjela stranou a zabrala Cindyinu uslzenou tvář. Její zoufalý výraz vyplňoval celou obří obrazovku a z reproduktorů se ozval její přerývaný dech. Kate ucukla rukou z opěradla židle, protože jí došlo, že přesně na té židli Cindy před chvílí vzlykala.

„Kate,“ rozlehl se pokojem hluboký hlas, ve kterém byl patrný přízvuk z jihu Spojených států. „Jsem hrozně rád, žes z Chironu vyvázla živá. Dokonce jsem si na tvůj útěk vsadil. Vážně obdivuhodný výkon. A ten playboy s luxusním tryskáčem je hezká třešnička na dortu.“

Kamera se pootočila a zabrala člověka, který mluvil a který to všechno snímal. Měl opálenou chlapeckou tvář, z níž pod pravidelně tvarovaným černým obočím hleděly přízračné modré oči. Chvíli se do kamery jen tak díval a pak se pomalu, pomaličku usmál. Byl to neupřímný úsměv, beze špetky vřelosti, a v mužových chladných očích se ani v nejmenším neodrážel. Kamera se konečně zase otočila jinam a zabrala celý pokoj, se Simonem i Cindy.

Muž vešel do záběru a zadíval se na Cindy, která se na židli celá třásla a vzlykala. „To se podívejme, jaká z ní vyrostla ženská. Je krásná, Kate, a pokud vím, tak taky vzdělaná a úspěšná. Musíš na ni být hrozně pyšná. Vaše máma by ani náhodou nezvládla to, cos zvládla ty. Hrozně se mi zajídá, co musím udělat.“

Muž dál upíral pohled na Cindy. Natáhl se k ní a zlehka ji pohladil po kaštanových vlasech. „Ale občas nás život donutí k věcem, které se považují za odporné…, nemorální…, nezákonné. Ty to určitě chápeš líp než kdokoli jiný. Ukradneš Selimovu hůl, caduceus, jak jste měli se Simonem v plánu, až na to, že teď si s tím budeš muset poradit sama.“

„Caduceus? Cože?“ zmateně se po Kate podíval Michael, ale ta dál upírala oči na plačící sestru.

„Na mapu se vykašli,“ pokračoval muž neosobním hlasem vševědoucího vypravěče. „Tu si obstarám sám. Od začátku jsem to měl v úmyslu. Je to pro mě výzva, chci si kapku procvičit, co umím.“ Spustil ruku z Cindyiných vlasů a zadíval se přímo do kamery, jako by skrz obrazovku hleděl Kate až do duše. „Chci, aby mezi námi bylo jasno – k té mapě se nepřibližuj. Tu ukradnu já.“

Konečně se trochu uvolnil a znovu nasadil ten svůj strašidelný, falešný úsměv. „Kdo by věřil, že spolu zase budeme pracovat? Že z nás zase budou parťáci?“ A pak jeho hlas zaburácel celým pokojem: „Předáš mi sultánovu hůl v pátek v jednu hodinu před Modrou mešitou.“

Došel k omráčenému Simonovi a podřepí vedle něj. Chvíli hleděl na loužičku krve, která se mu utvořila u hlavy. „Ovážu mu rány, ale to je všechno. Jak vidíš, ztratil spoustu krve. Snad se mu do ran nedostane infekce. Jestli ano, tak přežije bez léčby maximálně tři, čtyři dny.“

Vrátil se k Cindy, která upírala do kamery prosebný pohled. Stoupl si za ni a položil jí ruce na ramena; Cindy sebou přitom škubla a roztřásla se ještě víc.

„Znáš mě, Kate, víš, čeho jsem schopný a co mě baví. Mám tě rád.“ Odmlčel se, aby svým slovům dodal důraz. Pak Cindy zase pohladil po vlasech. „Miluju tě, jako bys byla z mé vlastní krve, ale bez váhání tě klidně připravím o všechno, na čem ti v životě záleží. Máš tři dny, abys mi tu hůl obstarala. A ruce pryč od mapy, na to nezapomínej.“

Kamera dál zabírala Simona ležícího na mramorové podlaze, kterému se mělkým dechem slabě zdvíhala hruď, a Cindy s krví podlitýma, zoufalýma očima, z nichž tekly slzy a rozpíjely jí dokonalý make-up. Muž ji vzal za bradu a jemně jí zdvihl hlavu, aby jí bylo ještě lépe vidět do tváře. A pak se naposledy usmál a obrazovka zčernala.

Michael s Kate zůstali mlčky stát, dívali se na zakrvácenou podlahu a prázdnou židli. Na pokoj padlo tíživé ticho.

„Jmenuje se Iblis,“ řekla konečně Kate, aniž odtrhla zrak od potemnělé televize.

Michael dál mlčel a pokoušel se události strávit.

„Je to nebezpečný psychotik, horší, než si umíš představit.“ Kate dál civěla na obrazovku, jako by měla strach, že když se podívá jinam, tak se sesype. „Je zloděj, Michaeli. Mnohem lepší než já…“

„Jak to víš?“

Rozhostilo se ticho a pak se Kate konečně otočila a podívala se na Michaela. Oči jí překypovaly úzkostí a beznadějí. „Protože jsem se od něj učila.“

12

Nenarodil se jako Iblis. Vybral si to arabské jméno, protože vzbuzovalo strach. Narodil se v Kentucky jako syn žokeje. Jeho matka byla napůl Turkyně a napůl Řekyně a manžel o ní tvrdil, že právě to je příčinou její rozhárané osobnosti. Když člověk znal Iblisovo zvrhlé počínání, předpokládal by, že za sebou má neutěšené dětství, že buď pochází z rozvrácených poměrů, anebo je sirotek a mstí se světu za nespravedlnost, které se na něm dopustil. Jenže Iblis ve skutečnosti pocházel ze spořádané, milující rodiny.

Christopher Miller starší – mnohem radši měl přezdívku Zrzoun, kterou si vysloužil díky ohnivě rezavým vlasům, jimiž se pyšnil v mládí – byl konzervativec, přesvědčený o právu člověka nosit zbraně a umět s nimi zacházet. Naučil svého syna Chrise mladšího střílet, už když mu bylo sedm let. V osmi už malý Chris uměl trefit plechovku z padesáti metrů a v deseti z něj byl přímo ostrostřelec. Zrzoun ho naučil lovit a žít z darů země. Naučil ho, jak užitečné jsou nože a jak se dají používat v divočině – ke stahování ulovených zvířat z kůže, k přípravě jídla i jako zbraně a další šikovné nástroje. Také ho naučil, jak přežít a spoléhat se sám na sebe, a vysvětlil mu, že se mu to v životě bude hodit nejen v hlubokých lesích, ale i v džungli velkoměst.

Nuray Millerová byla krasavice se snědou pletí, havraními vlasy a průzračně modrýma očima a její rysy se promítly i do synovy tváře. Zatímco od Zrzouna se učil základnějším a brutálnějším způsobům přežití, od ní si osvojoval ty rafinovanější – jak se vyznat v lidech, jak obstát ve společnosti, jak jemným naléháním získat, co si přeje. Ukázala mu, jak se pohybovat v různorodých světech – jako dcera řeckého pravoslavného křesťana a turecké muslimky s tím měla bohaté zkušenosti. Vyznala se v rafinované diplomacii, uměla přijímat odlišné názory a získávat si důvěru všech. Tyhle dovednosti předala svému synovi a ten se díky tomu vyrovnal i s nešikovným vzhledem, do kterého v pubertě dorostl a který by se hodil spíš k teroristovi než ke klukovi z Kentucky – byl drobný a štíhlý, s uhlově černými vlasy a dětsky roztomilým, skoro až zženštilým obličejem. Pohyboval se rychle a trhaně jako nervózní pes a na to, jaký byl špunt, měl nepřirozeně hluboký hlas.

Když mu bylo třináct, přestěhovali se do newyorského Brooklynu, kde jeho otec získal práci na dostihové dráze v Elmontu. A tehdy pro Chrise nastaly krušné časy. Byl v New Yorku za outsidera s divným přízvukem, divným hlasem a až moc líbivým zevnějškem – ostatní se mu vysmívali kvůli tomu, jak vypadá a jak je drobný. Ve škole se s ním nikdo nebavil, neměl žádné kamarády a byl terčem všeobecného posměchu. Rodičům o svých potížích neřekl. Nezmínil se jim, jak se mu ostatní pošklebují, jak ho z legrace tlučou, jen aby viděli, za jak dlouho mu naskočí modřina.

Byl outsider, a jak to tak bývá, outsideři drží pohromadě. Ti, kteří nezapadají mezi ostatní, nejsou oblíbení a připadají si odlišní, si často uvědomí, že síla tkví v početní převaze. Chris se spřátelil s drsnou partou kluků, kteří neváhali využívat pěsti a dokonce ani zbraně k zastrašování ostatních. Všech dvanáct jich k němu vzhlíželo jako k božstvu, protože je učil střílet, pečovat o střelné zbraně a zacházet s nožem – takové dovednosti přišly vhod i Brooklyňanům. Také jim vysvětlil, jak účinné je vytvářet pocit ohrožení a jak s jeho pomocí lze manipulovat druhými, a předvedl jim, že tím často dosáhnou svých cílů mnohem lépe než přímou fyzickou konfrontací.

Jejich dvanáctičlenná skupinka si postupně získala neblahou proslulost a stal se z ní obávaný pouliční gang. Brali si, co chtěli a od koho chtěli. Byli čím dál arogantnější a čím dál víc si troufali, narůstal v nich pocit, že jim patří svět a že jsou nedotknutelní.

A pak se to stalo – jednoho čtvrtečního večera, když bylo Chrisovi patnáct. Už v minulosti přepadli pár obchodů, pro hrst drobných a hlavně pro příjemné vzrušení, ale teď se rozhodli vystoupat na žebříčku o pár příček výš. Několik jich hlídkovalo v ulicích, několik zaujalo postavení přímo ve ztemnělé boční uličce. Chris se protáhl okénkem do domu; díky drobné postavě to pro něj byla hračka. U pasu měl nůž a vzadu za opaskem zastrčenou pistoli, takže si připadal nezranitelný. Kmital po obchodě a sbíral náhrdelníky a hodinky, náušnice a náramky. Hrozně ho to bavilo; vzrušovalo ho, že porušuje zákon, že někomu vtrhl do soukromí. V obchodě ječel alarm, ale Chrisovi to bylo fuk, věděl, že se uvnitř nezdrží déle než minutu.

Jenže když vyklouzl oknem ven a seskočil do uličky, zjistil, že hledí do ústí policejní poloautomatické osmatřicítky. Po jeho kamarádech nebylo nikde ani stopy. Všichni utekli. Policista byl taky sám, svíral zbraň oběma rukama a na spáncích se mu nervozitou perlil pot, takže bylo znát, že je zelenáč. Překvapilo ho, jak mladě zlodějíček vypadá, a vyštěkl na Chrise, ať dá ruce vzhůru…

A v tu chvíli si Chris vzpomněl, co mu vštěpoval otec. Vždyť právě na tohle ho celé roky připravoval, učil ho střílet, stahovat zvířata z kůže, poradit si v každé situaci. Vštípil mu, jak přežít v hlubokých lesích i v džungli velkoměsta.

Chris odhodil tašku s lupem, čímž rozptýlil policistovu pozornost. Policista z něj na kratičký okamžik spustil zrak a ta chvilka nepozornosti ho stála život – Chris mu vrazil nůž do krku a probodl mu ho skrznaskrz. Surově mu čepelí v ráně zakroutil, přeťal mu krkavici a téměř mu oddělil hlavu od těla.

Rozhlédl se kolem. Spoušť, kterou napáchal, ho nijak nevyvedla z míry; díval se na policistu zcela nezúčastněně, jako by v sobě neměl špetku lidskosti. Fascinovalo ho, jak sebou umírající cuká. Jeho gang se rozprchl na všechny strany, všichni se vrátili domů do bezpečí a nechali ho, ať následkům svého počínání čelí sám.

Tři dny nato k Millerovým dorazili policisté, které tam nasměrovala různá vodítka, a chtěli s Chrisem mluvit. Nuray je přivítala svým okouzlujícím, podmanivým způsobem, pozvala je dál a vysvětlila jim, že její syn je s otcem na závodišti. Trvala na tom, že se určitě pletou, uvařila jim kávu a nabídla jim, že na Chrise mohou počkat. Ale policisté odmítli a zamířili přímo do Elmontu. Nuray se odebrala nahoru, sbalila tašku a probudila Chrise. Vydali se nejkratší cestou do Kanady, tam dala synovi peníze, posadila ho do letadla směřujícího do Turecka a varovala ho, že se už nikdy nesmí vrátit. Týden pobýval u jejích příbuzných, ale pak dospěl k závěru, že tu zemi z duše nenávidí. Vypravil se do Londýna, kde se aspoň mluví anglicky; aby se ve světě protloukl, potřebuje rozumět těm, které okrádá.

Sotva vystoupil z vlaku – vypadal mladší než na svých necelých šestnáct –, někdo mu vrazil pistoli do zad. Odvedl ho do zapadlé uličky, namířil mu na hlavu a poručil mu, ať navalí peníze. Za pár minut se Chris vynořil z uličky sám. Ani se moc neumazal od krve. Ten syčák, co ho přepadl, u sebe měl pět tisíc v hotovosti. To nebylo pro začátek špatné.

Bydlel v laciných penzionech a hotýlcích. Pracoval v ulicích a pomalu si budoval pověst. Učil se řemeslu metodou pokus-omyl. Kapsaření, přepadání lidí na ulicích, drobné loupeže. Byl rychlý a navzdory drobné postavě měl překvapivou sílu. Posiloval, chodil běhat, učil se různá bojová umění, zdokonaloval si kondici jako atlet, aby přežil v nebezpečném světě, který si vybral.

Pomalu se vypracovával – klenotnictví, umělecké galerie, obydlí smetánky. Vybrušoval své řemeslo k dokonalosti. Vzdělával se samostudiem, hltal publikace o drahých kamenech, historii umění a uměleckých technikách. Stal se odborníkem na rozpoznávání hodnoty. Učil se od aukčních síní, ať už těch legálních, jako Sotheby’s a Christie’s, anebo těch neviditelných, jako byla třeba firma Killiana MacShanea, která nejen obchodovala s uměním a šperky na černém trhu, ale navíc i zadávala objednávky.

Na rozdíl od ostatních londýnských zlodějů nerespektoval Chris žádné meze. Když si něco zamanul, tak to také úspěšně provedl, ať to bylo sebeobtížnější. Pohyboval se i po jiných evropských zemích, ve Stockholmu ukradl Renoira, v Amsterdamu Degase, v pařížském Louvru tři Ingresovy kresby.

A zároveň se zdokonaloval v další dovednosti – v zabíjení. To mu také šlo hodně dobře, přímo v něm vynikal. Kromě zkrvavených těl za sebou nikdy nezanechal jediný důkaz, který by k němu mohl vyšetřovatele dovést. Ať už použil pistoli anebo svou nejoblíbenější zbraň, ostrý nůž, nikdy ho kvůli ukončení lidského života netrápily výčitky svědomí. Nezastavil se před ničím – neváhal zabít muže, ženu ani dítě. Zbavil se zkrátka každého, kdo mu stál v cestě.

Tu a tam dokonce pracoval jako nájemný vrah. Bral to jako výzvu, chtěl si dokázat, že zvládne naplánovat vraždu, provést ji a dokonale za sebou zamést stopy. Občas oběť zabil nožem, občas z púlkilometrové vzdálenosti odstřelovačskou puškou.

Teď mu přišlo vhod jeho jemné, andělské vzezření, kvůli němuž se mu spolužáci posmívali; posloužilo mu jako skvělá maska, kterou ukazoval nic netušícímu světu, nevinná fasáda, která netvorovi umožňovala nepozorovaně žít mezi ostatními.

V jednadvaceti už byl nejuznávanějším a nejobávanějším člověkem v londýnských ulicích. Nikdo neznal jeho jméno, nikdo o něm nic nevěděl, s výjimkou toho, že je potřeba za každou cenu se snažit vyhnout jeho hněvu.

Usadil se v třípokojovém bytě u Piccadilly Circus. Zbožňoval noční život, neóny, energii, kterou noc pulzovala. Časem si pořídil ještě dům v Istanbulu, honosné letní sídlo shlížející na moře. Z té země pocházela jeho matka, a přestože mu oba rodiče zemřeli, než se s nimi mohl znovu shledat, cítil k matce pevné pouto. Naučil se její mateřštinu, seznámil se s kulturou její domoviny.

V jednadvaceti také opustil nudné jméno Chris Miller a inspirován kulturou, kterou kdysi zavrhoval, si vybral zbrusu nové. Stačilo mu jedno slovo – stejně jako se jeho otci říkalo jen Zrzoun a matce jen Nuray. On si zvolil jméno Iblis. Připadalo mu příhodné, protože z něj čišel strach. Byl to arabský výraz pro dábla.

13

Busch vydrhl podlahu, takže už zase bíle zářila, a nacpal karmínově potřísněné ručníky do velkého pytle na odpad, aby je posléze vyhodil. Když stíral Simonovu krev, dělalo se mu nanic a snažil se nemyslet na kamarádovu bolest a utrpení. Nedokázal vytěsnit z mysli děsivé představy. Měl pocit, jako by se vrátil zpátky k policii a byl svědkem odporného násilí spáchaného na nevinném člověku, jen s tím rozdílem, že obětí byl tentokrát jeden z jeho nejbližších přátel. Drhl podlahu čím dál úporněji, jako by tím mohl zlikvidovat nejen krvavé fleky, ale i výjevy, které mu předestíral mozek. A jak to u něj obvykle chodilo, úzkost se pozvolna přetavila ve vztek; jen ať se ten, kdo jeho kamarádovi tohle provedl, připraví na odvetu.

„Jak se odtud mohli dostat tak rychle?“ zauvažoval nahlas Michael a vytrhl ho z rozhněvaných myšlenek.

„Tady nejsme ve Státech,“ řekl Busch. „Platí tu jiná pravidla. Za pár babek nejspíš vyklouzneš zadním vchodem a zavřeš pusu komukoli, kdo tě pouští ven.“

Michaelovi bylo jasné, že nemohou zavolat policii. Šeredně by se jim to vymstilo. On a Kate jsou zloději, neexistuje žádný záznam o jejich vstupu do země a kdoví, jestli by se nestrhl poplach, až by Michaelovo jméno zadali do databáze Interpolu.

Zadíval se na balkón, kde stála Kate. Za poslední čtvrthodinu nepromluvila ani slovo. Michael už měl toho mlčení po krk a vyšel za ní. „Musíš mi povědět, o co tady kráčí.“

Kate se po něm ohlédla, ale mlčela dál.

„Simon mluvil jenom o ukradení mapy,“ pokračoval Michael. „Ani jeden z vás se nezmínil o ničem dalším. Tak kolik položek na tom vašem nákupním seznamu ještě máte?“

„Já ani netuším, co ta věc je,“ řekla Kate s pohledem upřeným na osvětlenou obrovitou kupoli chrámu Hagia Sofia. „Simon říkal, že ji obstará sám,“

Michael jí viděl na očích a slyšel na hlase, že mu neříká celou pravdu. A na vytáčky teď neměl čas. „Kate, potřebuju vědět, co jste měli se Simonem v plánu – potřebuju vědět všechno.“

„Ale já jsem ti řekla všechno,“ prohlásila Kate s pohledem odvráceným stranou.

Michael se snažil ovládat, ale emoce na uzdě neudržel. „Co je sakra ten caduceus? Plánovali jste dvě krádeže. Chystala ses mi to vůbec prozradit? Prokristapána, v čem dalším mi ještě lžeš?“

„Já že ti lžu?“ Kate se k němu otočila a oči jí zaplály. „Já že lžu? Unesli mi sestru.“

„Přesně tak, a pokud mi konečně neřekneš pravdu – celou pravdu –, tak bude pořádná fuška ji i se Simonem zachránit.“

„Neprosím se tě o pomoc,“ naježila se Kate.

„To je mi fuk,“ odsekl Michael zamračeně.

„Nepleť se do toho.“ Kate ho neutrvale odstrčila a prošla kolem něj.

„Budu.“ Michael vyrazil za ní.

Kate proběhla kolem Busche, rozrazila dveře a práskla jimi za sebou.

Busch se podíval na Michaela. „Moc hezky se nám to vyvíjí.“

„Jdi se vycpat.“

Busch vešel do svého hotelového apartmá a našel tam Kate, jak sedí v proutěném křesílku na balkóně a upírá zrak do prázdna. Když se zastavil ve dveřích, které svou mohutnou postavou celé vyplnil, zvedla k němu utrápené oči.

„Vidím, že nejen Michael se někam umí dostat bez klíče.“

Kate zase stočila pohled k moři; jeho žertovná poznámka ji nepobavila.

„Kate…“ Busch se posadil vedle ní. „Michael ti chce pomoct. Ví, v jaké jsi situaci. Sám si chudák prošel něčím hodně podobným. Na vlastní kůži poznal, jaké to je, držet v rukou něčí život.“

„Já to zvládnu sama.“

„Vážně?“ tiše pronesl Busch svým hlubokým hlasem, skoro šeptal. „Vážně se dokážeš soustředit, když budeš vědět, že na tvém počínání závisí život milovaného člověka? Věřím ti, že se ve svém řemesle vyznáš, nezpochybňuju to. Ale tohle sama nezvládneš. Klidně se s Michaelem rozejdi, ale neodmítej jeho pomoc.“

„Za tohle všechno můžu já,“ vyhrkla Kate. „Tak to taky napravím.“

„Před pár lety jsem znal někoho, komu umírala žena. Udělal by cokoli, aby ji zachránil.“ Busch se odmlčel. „Odjel a pokusil se o to sám. A i když ji hrozně moc chtěl zachránit, svým počínáním jenom všechno zhoršil, víc, než si umíš představit. Nestál o ničí pomoc. Musel jsem ho v podstatě svázat, aby si dal říct. A teď se tentýž člověk, Michael, snaží pomoct tobě. Společně se nám povede ty dva osvobodit a napravit tuhle polízanici.“

Busch se zadíval na vodu; sám žasl, co to říká. Nabádá někoho ke spáchání zločinu. Ještě před pár lety, když sloužil u policie, by pro něj něco takového bylo nemyslitelné. Jenže věděl, co je v sázce, a věděl, jak Kate trpí a jak provinile se cítí. „Věř mi a věř Michaelovi.“

Kate se k němu konečně otočila a uviděla, že dovnitř zrovna vchází Michael. Nesl Simonovu brašnu, která div nepukala ve švech.

Kate se na něj dívala a na chvíli jako by se zpomalil čas. Michael šel s brašnou v ruce dál do pokoje. Busch mezi nimi těkal pohledem, vyčkával, doufal…

Kate se konečně zvedla.

„Je to hůl, nebo spíš hůlka, dlouhá něco přes půl metru.“ Vešla do pokoje. „Obtáčejí ji dva hadi a cení na sebe zuby. Je posetá drahokamy, hadi mají rubínové oči a zuby ze stříbra. V Simonových věcech je někde obrázek.“

Busch se zastavil v balkónových dveřích a spiklenecky na Michaela mrkl.

Michael otevřel Simonovu brašnu a vyndal z ní na rozměrný konferenční stolek stohy dokumentů. Kate si sedla na pohovku ke stolku a vyměnila si s ním smířlivý pohled. Prohrabovala se papíry, až našla reprodukci obrazu, na kterém byl robustní muž s kulatou tváří zarostlou tmavým plnovousem, oblečený v hnědo-modrém rouchu nataženém přes bílozlatou košili. Na hlavě mu seděl velký bílý turban ozdobený zeleným střapcem s perlami a diamanty. Muž si hověl na zelených polštářích a kolem něj stál houf poddaných. V pravé ruce držel krátkou hůl a levou ruku měl napřaženou dlaní dolů směrem ke svým lidem.

K reprodukci byla sponkou připnuta fotografie, zvětšenina předmětu v mužově ruce, ze které bylo patrné, že tmavou hůl obtáčejí dva hadi s těly posetými drahokamy. Dívali se jeden na druhého s otevřenou tlamou, připraveni zaútočit, a vyceněné stříbrné zuby se jim výhrůžně leskly.

Michael si při pohledu na fotografii uvědomil, že takovou hůl už viděl, a to nejednou.

„Připadá ti povědomá?“ zeptala se Kate.

Přisvědčil.

„Podobně vypadá Asklépiova hůl, ale obtáčí ji jenom jeden had. Asklépios byl bůh lékařství, syn boha Apollóna. Jeho hůl přijala jako symbol Světová zdravotnická organizace i Americká lékařská asociace a najdeš ji na dveřích většiny sanitek.“

Michael zvedl fotografii a důkladně si ji prohlížel.

„Tahleta vypadá spíš jako caduceus,“ pokračovala Kate. „To je hůl, kterou nosil Hermes, řecký bůh obchodu. Zastával funkci posla mezi bohy a lidmi a také doprovázel mrtvé do podsvětí. A teď se podrž: je ochráncem kupců, lhářů a zlodějů.“

„No to je báječná zpráva,“ utrousil Busch.

„V řecké mytologii byl Hermés jedním z mála bohů, kteří mohli volně chodit do podsvětí a zase z něj odcházet.“

„Hele, s tímhle na mě nechoďte. Mystika a třesky plesky,“ mrmlal Busch.

Ale Kate pokračovala: „Hermova hůl bývá obykle zobrazována se dvěma hady, kteří ji obtáčejí směrem vzhůru, a se dvěma křídly na vršku. Spousta zdravotnických organizací, včetně zdravotnického sboru americké armády a námořnictva, ji používá jako svůj symbol a vůbec si neuvědomují, že s lékařstvím nijak nesouvisí.“

„Řeči, řeči…,“ teatrálně si povzdechl Busch. „Nechceš doufám tvrdit, že ta hůl, co máš ukrást, je nějaký mytický výmysl?“

Kate zavrtěla hlavou a skoro se pousmála. „Ne, je to skutečný předmět vytvořený podle mytického caducea. Má nedozírnou hodnotu.“

„Jeho význam mě nezajímá,“ řekl Buschovi Michael a pak se otočil zpátky ke Kate. „Kde je?“

Kate prolistovala dokumenty a vytáhla starobylou kresbu muže, jehož vzhled Michaela překvapil. Byl vysoký, měl nakrátko ostříhanou bradku a vypadal na Jihoevropana. Michael by čekal někoho snědšího, Araba nebo Severoafričana, ale pak si uvědomil, že město, ve kterém se nacházejí, bývalo křižovatkou kultur.

„Velkovezír Mehmed paša Sokolovič, člověk se značným vlivem a skvělými konexemi. Byl Srb, Osmani ho v dětství odebrali rodině, jak to na dobytých křesťanských územích dělali často. Dostalo se mu výchovy a vzdělání v Osmanské říši a poměrně rychle si získal vysoké postavení v armádě. Stal se velitelem sultánovy gardy a také admirálem osmanské flotily. Díky tomu se spřátelil s Pirim Reisem, který ve flotile zastával tutéž funkci – výraz Reis označuje v turečtině admirála.

Než Piriho Reise roku 1555 veřejně popravili v Egyptě, svěřil Mehmedovi dvě věci: druhou polovinu mapy světa, kterou vytvořil roku 1513, a tuhle hůl, kterou kdysi dávno dostal od svého strýce Kemala. Požádal Mehmeda, ať moudře rozhodne o osudu obou těch předmětů a posoudí, jestli si lidé zaslouží pochopit jejich význam.

Ta hůl byla jediný artefakt, který si Kemal ponechal z pokladu jedné lodi, kterou dlouhá léta předtím zajal v Indickém oceánu. Mehmed uložil hůl a Piriho mapu na dvě různá místa ve svém soukromém sídle a celé roky zvažoval, jak s nimi naložit.

O několik let později nastoupil na trůn Selim II. Byl synem Sulejmana Nádherného, jednoho z nejvýznamnějších vojevůdců šestnáctého století. Právě za Sulejmanovy vlády se Osmanská říše stala velmocí a dosáhla svého největšího rozkvětu. Dobyl se svým vojskem Rhodos, Bělehrad a velkou část Blízkého východu a severní Afriky. Na mořích kralovalo osmanské lodstvo. Pod velením Piriho Reise ovládalo Středozemní moře, Rudé moře a Perský záliv. Sulejman byl považován za velkého státníka a vojevůdce a také za čestného a spravedlivého panovníka.

Zato jeho syn Selim II. byl úplně jiný. Vojenská tažení ho nezajímala a vládu v podstatě přenechal svému velkovezírovi Mehmedovi, aby se sám mohl věnovat zhýralejším zábavám. Vládl v letech 1566 až 1574. Zatímco jeho otec byl skvělý panovník, který toho pro svou zem a lid hodně udělal, Selim byl jeho pravý opak. Zdržoval se většinou v harému, opíjel se a poddaní, říše a svět ho vůbec nezajímali.

Byl to egoistický pijan, který se považoval za nástupce starověkých egyptských faraónů, jen nenosil faraónskou korunu s ureem, vztyčenou kobrou nachystanou k útoku. Když byl na návštěvě u Mehmeda, hůl s hady mu padla do oka a okamžitě si ji vzal, protože se mu ohromně zamlouvala. Nosil ji jako žezlo, jako symbol své moci, a útočící hady předváděl jako varování.

Mehmed bývá považován za jednoho z nejvýznamnějších vezírů v dějinách Osmanské říše. Zastával funkci velkovezíra už za Sulejmana a pokračoval i za Selimova panování. V podstatě zemi vládl, protože Selima vladařské povinnosti nezajímaly. Byl vynikající politik a vojevůdce, který uměl uvažovat hodně dopředu, mnohem dál než ostatní. Co se týče hole, pamatoval na slib, který dal Pirimu, a hodlal ji získat zpátky a ukrýt, jen vyčkával, až to bude možné.“

„Proč po té holi tak baží Simon, proč ji chce získat?“ skočil Kate do řeči Busch.

„Simon neříkal…“

„Na tom teď nezáleží,“ zakročil podrážděně Michael. „Co se s tou holí stalo?“

„Mehmed se opakovaně pokoušel sultána přesvědčit, ať se jí vzdá. Vykládal mu, že ta hůl je možná prokletá, že mu přinese bolest a utrpení a že je pod sultánovu úroveň ohánět se žezlem jako nějaký západoevropský změkčilec, ale opilec Selim svému hlavnímu rádci nenaslouchal. Mehmedovo naléhání vyšlo naprázdno.

Když Selim zemřel, Mehmeda napadlo, že se vlastně naskytla dobrá příležitost, jak Piriho přání splnit. Z pozice velkovezíra řídil uspořádání sultánova pohřbu a nechal mu postavit hrobku – její stavba trvala tři roky.“

„Chceš tím říct, že…“ Busch ani nedořekl; doufal, že to není tak, jak si myslí.

„Ta hůl byla pohřbena společně se sultánem.“

„Takže jsi nám vykládala celou tuhle spletitou historii, jen abys nám nakonec sdělila, že máme jít vykrást hrob?“ řekl Busch. „To snad nemyslíš vážně. Nevím, jak ty, ale já si na vyhrabávání mrtvol zrovna nepotrpím.“

„Kde je ten hrob?“ zeptal se Michael a Busche si nevšímal.

„Je to celá hrobka.“ Kate vstala a zamířila ke dveřím. Tam se zastavila a otočila se. „Pojďte, ukážu vám to.“

Michael s Buschem celí zmatení neochotně vykročili za ní. Došli chodbou k jejímu apartmá a prošli přes obývák na balkón.

Zadívali se z něj na staré město, na palác Topkapi a jeho okolí, kde se hemžili místní i turisté, a nakonec zabloudili pohledem k ohromné budově nalevo. Byla to impozantní bazilika s dominantní kopulí tyčící se do výšky skoro padesáti metrů, vybudovaná v byzantské éře. Se spoustami klenutých oken a menších kopulí vypadala jako starobylý kostel, ale šedesátimetrové minarety v rozích prozrazovaly, že přinejmenším nějaký čas sloužila jako mešita.

„Děláš si legraci,“ řekl Busch. „Chceš říct, že ta hrobka je tam?“

„Přesněji řečeno tamhle.“ Kate ukázala na tři malé stavby s kupolemi kousek od baziliky. „Selimova hrobka má vlastní budovu – tu prostřední.“

14

Venue si míchal drahý čaj a z šálku se linula vůně mandlí a medu. Tady nebyli žádní sluhové, žádní asistenti, účetní ani jiní zaměstnanci.

O tom, že mu patří tenhle cihlový dům u amsterdamského kanálu Prinsengracht, nikdo nevěděl. Jeho vlastnictví bylo dobře maskované labyrintem různých firem a falešných jmen, takže mu dům poskytoval bezpečné útočiště, kde se mohl skrýt, kdyby se mu zhroutil svět. Schovával si tu přes pět miliónů v eurech, dalších pět miliónů v diamantech a také zbraně. Nechyběl ani protiatomový kryt, který si postavil v době, kdy jím zmítala extrémní paranoia. Měl v něm zásoby jídla a pití na půl roku, pro případ, že by potřeboval zcela zmizet z povrchu zemského. A opatroval tu i server se zálohou všech dokumentů z firemních počítačů chráněný neproniknutelným firewallem a také fyzické kopie důleži-tých dokumentů, kterými by v případě potřeby mohl zničit nejen své protivníky, ale i své zaměstnance. Zálibně tomu říkal „složka strachu“ a spousta lidí doufala, že ty papíry nikdy neukáže jejich milovaným, policii či vládě.

Vytáhl ze složky štůsek dokumentů týkajících se jednoho z jeho právníků, Raye Jasperse, který patřil ke klíčovým lidem ve firmě a pomohl mu nahromadit bohatství. Mezi papíry nechyběl Jaspersův podrobný životopis, ale ani informace, že si potrpí na hazardní hry a nezletilé dívky, a seznam jeho dluhů mafii, které nadělal v době, kdy žil v Americe. Venue sáhl po dalším štůsku dokumentů. Ty se týkaly muže, jehož považoval za svou pravou ruku, muže, který ho ještě nikdy nezklamal a který měl v rukou jeho budoucnost. Když listoval tlustým svazkem vypočítávajícím mužovy zločinné aktivity, loupeže a vraždy, neubránil se úsměvu. O Venueovi se říkalo, že zcela postrádá emoce, ale pokud měl ve svém srdci pro někoho slabost, tak pro lidi jako Iblis.

Když začal před dvaceti lety budovat své impérium, hledal lidi, kteří by mu pomohli položit základy jeho organizace, nejdůležitější stavební kameny, díky nimž bude schopen dosáhnout svých cílů. Najal finančníky a účetní, daňové poradce a právníky a kromě toho taky lidi, kteří si své znalosti neosvojili na univerzitách a jejichž dovednosti nebyly ve světě byznysu zrovna běžné. Venueovy podnikatelské záměry, které si důkladně promýšlel během pobytu za mřížemi, vyžadovaly porušování zákonů, plnění úkolů, které by sice zvládl sám, ale už se na nich nechtěl osobně podílet.

Venue začínal jako pouliční gangster, pak se z něj stal kněz a nakonec zakotvil ve světě byznysu; během prvních tří let poté, co se vrátil z vězení, vydělala jeho investiční firma přes dvacet miliónů liber. Při uzavírání kontraktů se neváhal uchylovat k prostředkům, které si osvojil na ulicích – k nátlaku, zastrašování, vydírání a výhrůžkám. Využíval slabin svých protivníků, vyhledával nejzranitelnější jedince, které mohl odírat. A přitom hledal spřízněnou duši, někoho, s kým by se mohl otevřeně bavit a kdo by se vyznal na ulici.

Jednoho večera před dvaceti lety seděl v rohovém boxu v jednom zapadlém lokále v Brightonu. Netěsnícími okny a dveřmi dovnitř táhl zimní vítr pofukující od moře. Mezi popíjejícími dělníky vypadal Venue ve svém černém obleku s vestou, ušitém na míru v Londýně, dost nepatřičně. Pil ze zamazaného otřískaného půllitru černé pivo a snažil se nevnímat halekání houfu štamgastů u baru hlučně oslavujících konec pracovního dne.

Do boxu naproti němu usedl mladý muž. Byl střízlík, na výšku ani ne metr sedmdesát, takže více než stodevadesáticentimetrový Venue se nad ním tyčil jako věž.

„Ahoj, Chrisi,“ pozdravil ho.

Střízlík nehnul ani brvou, v dětské tváři se mu nemihly žádné emoce, přestože mu Venue jasně naznačil, že zná jeho pravou totožnost.

„Vím, že radši používáš jméno Iblis. Mně je úplně fuk, jak si říkáš – jestli Christopher Miller, syn Nuray Millerové a Zrzouna, anebo prostě jen Iblis. Jména se může člověk zbavit snadno, ale svého pravého já nikdy.“

„Řekni mi, proč bych tě neměl hned teď a tady zabít,“ pronesl Iblis, který se hromotlukem před sebou nenechal zastrašit.

„Ze dvou důvodů,“ odvětil Venue sebevědomě; v jeho hlase také nebylo ani stopy strachu. „Zaprvé, jsem o dvacet let starší než ty. Můžu ti ukázat, jak se vyšvihnout na vyšší úroveň. Buď se můžeš dál potloukat po ulicích a krást z muzeí tam a onde, anebo můžeš vyšplhat o příčku výš a pustit se do akcí, které ti vynesou desítky i stovky miliónů.“

„A ten druhý důvod?“

„Potřebuju partnera.“

Zakřiknutá blondatá servírka s tvářemi zarudlými od mořského větru před ně postavila další dva půllitry a obratem se odporoučela.

Iblis se rozchechtal a napil se piva.

„Býval jsem zrovna takový jako ty,“ pokračoval Venue. „Dělal jsem to, co děláš ty; dokonce jsem za to seděl, čemuž se ty zatím úspěšně vyhýbáš. Ale už to dělat nemůžu. Musím si uchovávat image.“

„Vím, co provádíš a jak to provádíš. To kvádro z tebe dělá leda tak slušně ohozeného zločince,“ opáčil Iblis. „Kdyby se po tobě slehla zem, pochybuju, že by to někomu bylo líto. Dokonce bych tvoji hlavu možná docela slušně zpeněžil.“ Položil na stůl dlouhý lovecký nůž. „Klidně tě můžu oddělat přímo tady.“

„Když myslíš… Nenapadlo tě, že když jsem dost chytrý na to, abych si zjistil, jak se ve skutečnosti jmenuješ, kde máš rodinu a co máš na triku, tak mi to dost pálí taky na to, abych si tě udržel od těla? Než jsem tě sem pozval, pojistil jsem si svoje bezpečí a zorganizoval tvou případnou likvidaci.“

Iblis mlčel.

„Jen klid, kdybych tě chtěl zabít, už by bylo po tobě.“

Iblis naklonil hlavu ke straně a uznale se usmál. „Co by to partnerství obnášelo?“

Venue postavil na ulepený poškrábaný stůl kufřík. „Budu tě potřebovat několikrát do roka, hlavně abys kradl firemní dokumenty, informace o konkurentech a firmách, které chci získat.“

„To není žádná pořádná výzva.“

„Ale budou za to tučné odměny. Čas od času můžu chtít i umělecká díla; pro některá mám slabost, zejména pro obrazy s náboženskou tematikou.“

„Vida, duchovně založený člověk,“ utrousil Iblis.

„A to netušíš zdaleka všechno.“

„Hádám, že ten kufřík tu nestojí jen tak,“ kývl Iblis hlavou ke stolu.

„Mohou se vyskytnout i chvíle, kdy po tobě budu požadovat náročnější úkony, takové, které mají nevratné důsledky.“

„Zabíjení?“ předklonil se Iblis.

Venue povytáhl obočí na znamení souhlasu.

„Budu ti platit pět miliónů dolarů ročně. Nevyžaduji od tebe žádné odpracované hodiny, se svým časem si můžeš nakládat, jak se ti zlíbí, s výjimkou chvil, kdy tě budu potřebovat. Pak očekávám, že sekneš se vším, co zrovna děláš, a budeš mi plně k dispozici. Kromě pevné roční částky ti budu vyplácet odměnu za každou práci – suma se bude odvíjet od náročnosti úkolu.“

Iblis tam seděl a hlava mu z toho šla kolem. Venue to na něm viděl.

„Zjevně už máš nějaký konkrétní úkol na mysli,“ ukázal Iblis na kufřík.

„Po pravdě řečeno…,“ Venue se významně odmlčel, „… mám.“

Otec Francis Oswyn vyšel z tržiště v Penzance a uložil si nakoupené jídlo do kufru svého Fordu Taurus. Sedl si za volant a dojel k domu na pobřeží, který církvi odkázal úspěšný účetní jménem Miles O’Banion, když před dvěma roky zemřel bezdětný.

Bíle omítnutý dům s šesti ložnicemi shlížejícími na moře si O’Banion postavil na konci padesátých let, kdy pomýšlel na početnou rodinu. Jenže jeho žena zemřela při porodu a jejich syn také a on už se znovu neoženil; místo toho svůj čas věnoval práci, církvi a Bohu. Z domu s anglickým nábytkem, masivními pohovkami, tmavým ořechovým obložením a parketovými podlahami se každé léto stávalo středisko zábavy a radovánek, široké verandy kolem dokola bývaly plné lidí. Zábavy se pořádaly vždycky od prvního máje až dó začátku září a zváni byli všichni farníci, přátelé i nepřátelé. Ale od O’Banionovy smrti dům utichl. S ra-dovánkami byl konec a nahradilo je tiché rozjímání v modlitbách.

Oswyn si zimní moře oblíbil, bavilo ho dívat se, jak se na něm vzdouvají vlny, jak se na nich dělají bílé hřebínky a jak se voda tříští o pobřeží. Večer ho rytmické šumění moře ukolébávalo do spánku.

Zatímco spousta lidí z přímořské vísky prchala za teplem a pulzujícím životem do měst, Oswyn si v kamenném krbu zapálil oheň, sáhl po nejnovějším románu od Stephena Kinga a nic mu nechybělo. Četl tu knížku už čtrnáct dní a pořád ho od ní něco vyrušovalo, ale teď už si snad v klidu dočte poslední dvě kapitoly a bude se moci pustit do románu od Roberta Masella, o kterém mu tak bájila sestra.

Byla bezměsíčná noc, tmavá a tichá. Oswyn se usadil v mohutném ušáku u krbu a rozsvítil si stojací lampičku. Uvelebil se a natočil se směrem k sálajícímu krbu, zaposlouchal se do vzdáleného šumění vln a otevřel knížku.

Vůbec nezaregistroval, jak se k němu krade muž, který dvě hodiny trpělivě vyčkával pod rouškou temnoty.

Zezadu ho popadla silná ruka a škubla mu hlavou. Náhlý útok Oswyna ochromil, paže mu bezvládně sklesly podél boků a knížka spadla na podlahu. Hlavu měl vyvrácenou v nepřirozeném úhlu, bradu až na hrudi. Už ani necítil, jak mu zezadu zajela do krku ostrá čepel a přeťala mu míchu pod prvním krčním obratlem.

Zničený nervový systém a paralyzovaná bránice ho připravily o schopnost dýchat. Než mu z plic unikly poslední zbytky vzduchu, ještě se sebral natolik, aby se upjal ke své víře a naposledy se kajícně pomodlil.

Dusil se pomalu a bylo to čiré utrpení; jeho tělo už sice nic necítilo, ale zato v hlavě měl pocit, jako by mu měla explodovat. Do zorného pole se mu vkrádala temnota, kterou se jako padající hvězdy míhaly drobné zářivé tečky, a postupně ho pohlcovala. A jak se jeho duše připravovala uniknout z tělesných pout, jeho poslední myšlenka nepatřila sestře, zesnulým rodičům, církvi ani přátelům. Hlavou mu blesklo, že teď se už nikdy nedozví, jak končí ten zpropadený Kingův román.

Během příštích tří měsíců zemřelo i dalších šest kněží z Venueova seznamu. Vrah nezanechal žádné stopy, žádné otisky prstů. Policisté na místech činu nenašli žádné užitečné důkazy a neměli svědky. V celé Evropě to vyvolalo rozruch a spekulovalo se o sériovém vrahovi, který se zaměřuje na kněze. Vynořila se kupa různých teorií – počínaje tím, že jde o protestantskou odvetu, a konče názorem, že je to dílo samotného dábla. Ale po sedmi vraždách řádění ustalo a vyšetřování uvízlo na mrtvém bodě.

Iblis seděl ve Venueově zbrusu nové kanceláři ve čtvrtém patře budovy shlížející na kanál Keizersgracht. Během půlroku, který uplynul od jejich prvního setkání, si společnost patřící tomu proplešatělému hromotlukovi nesmírně polepšila a v kancelářích a kójích kolem teď pracovalo třicet zaměstnanců a vydělávalo svému šéfovi další a další milióny.

Venue přisunul Iblisovi po stole doklad o bankovním převodu. „Sedm miliónů. Neutrať to všechno naráz.“

„Chci si koupit letní dům v Istanbulu,“ usmál se Iblis.

„Máme odlišný vkus,“ konstatoval Venue. „Já mám mnohem radši italskou Riviéru.“

„Proti gustu žádný dišputát.“

„Když už se tam na jih chystáš, mohl by ses mi po něčem poohlédnout.“

„Po čem?“

„Po jedné námořní mapě. O její existenci se spíš jen spekuluje. Povedlo se mi sehnat jenom útržky informací.“

„Po mapě?“

„Už je to tak.“

„Co je to za mapu?“

„To nevím úplně jistě. V tuhle chvíli to pro mě není priorita, spíš jen taková kratochvíle. Jak jsem říkal, zatím jsem toho o ní moc nezjistil.“

„Až budeš chtít, abych s tím něco provedl,“ Iblis se zvedl ze židle, „tak mi zavolej.“

„Ještě něco, než odejdeš.“ Venue vstal, přešel k televizi postavené v knihovně a zapnul video. „Jsme dobrý tým, ale chci, aby ti bylo jasné, že šéfem toho týmu jsem já.“

Iblis na něj zmateně pohlédl, ale to už se rozběhla nahrávka. Když Iblis záběry uviděl, tvář se mu zkřivila vzteky.

Nahrávka zachycovala jeho samotného – jak sleduje kněze, které později zabil, jak vstupuje do domu v Penzance. Některé záběry byly pořízeny kamerou s nočním viděním, něco byly jen fotografie – ale rozhodně nebylo pochyb o Iblisově totožnosti.

„Odjakživa mi připadá nejlepší vyvolávat strach.“ Venue upíral na Iblise chladné bezcitné oči. Přešel k němu, aby mu dal najevo převahu i svou fyzickou výškou. „Mám za to, že strach je nejlepší motivace, zvlášť strach o vlastní život.“

„Proč to děláš?“ Iblis zrychleně dýchal jako uřícený závodní kůň. „Bez námitek jsem udělal, cos po mně chtěl. Zabil jsem je, přesně jak sis řekl.“

„Jen chci, aby mezi námi bylo jasno.“

„Co tím myslíš?“ Iblis musel vynaložit veškeré sebeovládání, aby nesáhl do kapsy po noži a nepodřízl Venueovi krk.

„Chci si pojistit tvoji loajalitu.“

„Zastrašováním si loajalitu nekoupíš,“ procedil Iblis skrz zaťaté zuby.

„A přesto mám dojem, že tebe jsem si právě koupil,“ usmál se Venue. „My dva jsme dvě strany téže mince. Myslíš si, že nevím, že ty proti mně máš podobné pojistky? Vážně mě máš za takového hlupáka? Myslíš si, že mě nenapadlo, že si proti mně schováš důkazy, které mě spojují s nájemnými vraždami sedmi kněží, kteří mi zničili život?“

Iblis mlčel.

„Nemusíš se k ničemu přiznávat, jen chci, abys věděl, že mám oproti tobě dvacetiletou praxi s manipulováním druhých – znám jejich meze, umím je zlomit, jsem přeborník v hrách kdo s koho. Nikdy neprohrávám, to měj na paměti. Doufám, že si rozumíme, a věřím, že před sebou máme zářnou společnou budoucnost, která nám oběma přinese značný prospěch.“

Venue přešel ke stolu a zvedl z něj složku; rozevřel ji a předvedl Iblisovi dokumenty uvnitř. „Jsou ti povědomé?“

Iblis na naditou složku jen zíral. Obsahovala jeho materiály o kněžích, o tom, kde se pohybují a co mají a nemají rádi. Něco z toho shromáždil vlastním průzkumem terénu, něco s Venueovou pomocí. V deskách nechybělo několik Venueových fotografií a pečlivě vypracované poznámky, které Venuea jasně spojovaly s jeho kněžskou minulostí a těmi sedmi muži, kteří ho vyloučili z církve.

Iblisovi se rozšířily panenky, až mu skoro zčernaly oči a obkružoval je jen tenoučký proužek přízračné modré. Tlukot srdce slyšel až v uších a strach se mu zavrtával hluboko do duše.

„Na světě neexistuje nic, co bych si neuměl obstarat – ať už je to moc, peníze nebo lidé. Když dosáhnu až do bezpečnostní schránky ve Švýcarsku a pomůžu si k těmhle papírům, tak si radši ani nepředstavuj, čo svedu, když se naštvu.“

Iblis už nedokázal strach skrývat. Bylo to poprvé od dětství, kdy se bál. Tenhle chlap vážně dokáže sahat skrz stěny, aby získal, co si zamane.

„Jak už jsem říkal, čekal jsem něco takového,“ okomentoval Venue dokumenty. „A nemám ti to za zlé, je to chytrý a prozíravý způsob, jak si krýt záda. Upřímně řečeno, kdybys něco takového neudělal, nejspíš bych tě nechal zabít za to, že jsi naivní a nezpůsobilý pro mě pracovat.

Teď jsme vyložili karty na stůl, vyříkali jsme si, že si navzájem nevěříme, a víme, že jsme oba schopni zabíjet. Chci, abys pochopil, že pracovat pro mě je závazek na celý život. Budu ti hodně dobře platit, dám na tvůj úsudek a budu vyhledávat tvoje rady. Ale je ti doufám jasné, že když si zamanu, mám moc a prostředky kdykoli ukončit tvůj život.“

15

Michael s Buschem a Kate seděli v Michaelově hotelovém apartmá, podnosy s jídlem položené na podlaze, a probírali se stohy Simonových dokumentů týkajících se paláce Topkapi, záhadné hole Selima II. a chrámu Hagia Sofia.

Busch se ládoval už třetím hamburgerem; do typických místních specialit s kozím sýrem a jehněčím se mu moc nechtělo.

„Vím, že jsme dostali varování, ať od té mapy dáme ruce pryč,“ řekl Michael. „Ale stejně mi musíš povědět, co o ní víš, Kate. Jestli máme zachránit Cindy a dostat se včas k Simonovi, tak mi musíš říct všechno.“

Kate přikývla. Michael viděl bolest v jejích očích, viděl, že jí dělá potíže pořádně se soustředit, ale jakžtakž se sebrala. Napila se vody, stáhla si dlouhé blond vlasy do culíku a spustila.

„První mapy nezachycovaly města či země, ale nebe. V jeskyních Lascaux v jižní Francii se našly pravěké mapy hvězd. Lidé odjakživa prahli po něčem, co by jim ukazovalo cestu, ať už skrze slova nebo právě skrze mapy. I bible bývá považována za mapu, která ukazuje cestu na nebesa, a zrovna tak korán a tóra. Jsou to duchovní mapy duše.

Mapy jsou dodnes nejopisovanějšími dokumenty na zemi – je naprosto běžné přejímat informace ze starších. Když piráti zajali loď, ze všeho nejdřív se zmocnili map; byly to nejcennější věci, cennější než zlato a poklady. Mapy je mohly zavést do neprobádaných končin, umožnit jim, aby se stali pány na mořích.

Mapy byly také to první, s čím se obchodovalo, když lodě zakotvily v přístavu. Platily se za ně horentní sumy, protože odemykaly tajemství moří, ukazovaly nejen cíle cest, ale i smrtící korálové útesy, nebezpečná skaliska a mělčiny. Mapa Piriho Reise vznikla na základě bůhvíkolika starších nákresů.

Kemal Reis, Piriho strýc, byl korzár. Panuje přesvědčení, že spousta informací zachycených v Piriho mapě pochází z map, které Kemal ukořistil během svých plaveb.“

„Ukořistil?“ rozchechtal se Busch. „Co byl ten chlapík zač? Errol Flynn?“

„Korzáři byli piráti, zmocňovali se kořisti,“ odvětila Kate, jako by to bylo nad slunce jasnější.

Busch se přestal smát. „Myslel jsem, že Reis znamená admirál.“

„Koho jiného si vybrat za admirála flotily než člověka, který zná moře líp než rty vlastní ženy? Osmanská říše stejně jako spousta dalších zemí – Španělsko, Anglie, Francie – dovolovala korzárům, jako byl Kemal, aby ve jménu své vlasti přepadali cizí lodě, nechávali si pro sebe značnou část kořisti a oslabovali nepřátele.

Kemal byl šikovný korzár, ukořistil hodně map a Piri pak díky nim a díky dalším mapám, které vlastnil – některé pocházely z Alexandrijské knihovny, jiné z Byzance – vytvořil svoji vlastní. Jenže Piriho mapa uchovávaná v paláci Topkapi, objevená roku 1929, je pouze částí té původní. Nezobrazuje celý svět, ale jen polovinu.“

„No a?“ snažil se ji popohnat Busch.

„Vytvářel tu mapu z čirého zájmu, nedělal to pro peníze nebo na objednávku ani ho tím nepověřil sultán. Vycházel z nových i starých map, dokonce i z prastarých a snad i takových, které dnes pokládáme za mýtus. Nakreslil svou mapu na ohromnou vydělanou kůži z africké gazely a byla to ve své době vůbec nejucelenější mapa, po celé století se jí nic nevyrovnalo. Znázorňovala oceány od Atlantického přes Indický až po Tichý. Detailně zachycovala Andy, Himálaj a další pohoří a zrovna tak i nejdůležitější řeky. Navíc ji opatřil podrobnými poznámkami vycházejícími z historie i legend. Zachytil svátá i temná místa, skutečná i mytická zvířata, civilizaci i divochy. Je to mistrovské dílo ohromného historického významu a celé vzniklo čistě z jeho vnitřního popudu a zájmu.

Ale když si Piri uvědomil, co to vytvořil, když mu došlo, že jeho dílo by světu odhalilo nezmapovaná moře, řeky a místa, která se izolované civilizace snažily skrývat jako posvátná, a dalo je v plen lačným dobyvatelům, roztrhl svůj nákres vejpůl.

Západní polovinu věnoval roku 1517 sultánu Sulejmanovi I. I když byla mapa nekompletní, roztržená v půli Afriky, a východní část se pokládala za zničenou, byl to dar, jemuž není rovno, a sloužil jako důkaz nadvlády Osmanské říše na moři i na pevnině.

Polovinu zobrazující Asii si Piri nechal, ale časem se začal bát, že po jeho smrti padne do špatných rukou, a tak ji svěřil svému příteli, velkovezírovi Mehmedovi.

Jak už jsem vykládala Michaelovi, většina obyvatel harému a sultánových vezírů se dostala do Konstantinopole jako vězňové či otroci zajatí v křesťanských zemích. Po příchodu do paláce byli donuceni konvertovat k islámu, studovat korán a účastnit se místních náboženských obřadů, ale to neznamená, že v nitru zavrhli svou starou víru. Jen si to představte – zajmou vás a donutí vás konvertovat k cizímu náboženství. Uděláte to dobrovolně, přijmete novou víru a vzdáte se všeho, s čím jste se dosud ztotožňovali? Mezi některými eunuchy, konkubínami a vezíry panovala tajná křesťanská solidarita.

Aby jim usnadnil a zpříjemnil sžívání se s novým prostředím, nechal hlavní černý eunuch, kizlar agha jménem Attawa, za Mehmedovy pomoci postavit v útrobách harému kapli, do které se chodilo tajnými chodbami a průchody. Byl to nesmírně riskantní počin – kdyby se to provalilo, aktéři by zaplatili životem –, ale pravověmým věřícím to za riziko stálo. Byla to jen malá kaple s oltářem, kam mohli chodit křesťané a židé, které násilím odtrhli nejen od rodin a vlasti, ale i od jejich víry. Krčila se za vodním rezervoárem pod druhým a třetím palácovým nádvořím, který tam zůstal od byzantských časů.

Když zemřel sultán Selim II., na Mehmeda už také doléhalo stáří a navíc bylo jasné, že nevyhnutelně dojde ke změně hlavního eunucha. A tak Mehmed s Attawou usoudili, že je načase kapli zazdít a zahladit jakékoli stopy její existence. A jaké může být lepší místo, kam něco ukrýt, než místnůstka, která už neexistuje?“

„Ale proč vůbec Piri to svoje mistrovské dílo rozerval?“ zeptal se Busch. „A proč chtěl, aby se půlka nikdy nenašla?“

„To netuším. Ale ať jde o cokoli, Simonovi to nahání strach – a u něj jsem nikdy předtím nezažila, že by se něčeho bál.“

„Upřímně řečeno, je úplně fuk, proč Piri mapu roztrhl a co na té druhé půlce je,“ řekl Michael. „Důležité je, že je to nejlepší páka, kterou můžeme získat, abychom vysvobodili Cindy a Simona.“

„To máš možná pravdu, Michaeli, jenže Iblis je nesmírně nebezpečný,“ namítla Kate.

„A my snad ne?“ opáčil Busch; nakrabatil čelo a hlas mu zdrsněl.

„Tak jako on ne,“ prohlásila Kate.

Michael se na ni díval a svíralo se mu srdce, protože na ní viděl, že se toho muže opravdu bojí. Iblis kdysi býval jejím učitelem, učil ji tajnému zakázanému řemeslu, a teď ji kruté zradil. Bylo na ní znát, jak se kvůli unesené sestře trápí, jak hrozný strach má o její život.

„Kate,“ oslovil ji Michael tiše, „on si myslí, že jsi na to sama. Nemá tušení, kdo jsem já a kdo je Busch, a neví, že mu dokážu vyfouknout tu mapu přímo pod nosem.“

„Třeba už ji ukradl.“

„Před pár hodinami byl tady a teď má plné ruce práce s tím, aby Simona a tvoji sestru někam ukryl. Kdyby si pro tu mapu mohl obratem zaskočit, tak by tě tak důrazně nevaroval, ať od ní dáš ruce pryč.“

„Jestli mu ji vyfoukneme, tak Cindy zabije. Nevím, jestli to chci riskovat,“ namítla Kate.

„Uvažuj, Kate. Existuje ta mapa v jednom jediném exempláři?“

Kate přisvědčila. „Simon tvrdil, že ano.“

„V tom případě se k ní musíme dostat dřív než Iblis. Jen tak na něj budeme mít páku. Netroufne si riskovat, že o tu mapu přijde. Jestli ji získáme, tak Cindy nezabije, oba to dobře víme. Takže nesmíme ztrácet čas. Pokud je tak dobrý zloděj, jak říkáš, určitě se důkladně připravil. A v tom případě musíme jednat hodně rychle, abychom ho předstihli.“

„Kam tím míříš?“

„Ukradnu tu mapu,“ prohlásil Michael a mírně se na židli napřímil.

„Já věděl, že přesně tohle řekneš,“ povzdychl si Busch.

„To ti nemůžu dovolit,“ řekla Kate ztrýzněně.

„Ale můžeš. Ty ovšem budeš muset sama získat tu hůl – zvládneš to?“

„Nechápeš, jak by mohl Cindy ublížit. Nechá ji trpět…“

Michael ji zdviženou rukou zarazil.

„Vím, že je to pro tebe těžké, ale musíš na sestru přestat myslet. A na Simona jakbysmet. Oba jsou naživu, to naštěstí víme. Ale pokud na ně budeme myslet, tak se nedokážeme soustředit a dlouho naživu nezůstanou.“

Kate se zhluboka nadechla a přikývla. „Tak dobře, ale hlavní slovo budu mít já.“

„Nepřipadá v úvahu,“ odsekl Michael.

„Jde o moji sestru.“

„Přesně tak,“ opáčil Michael, „a já jsem tudíž schopen uvažovat střízlivěji.“

„Už dlouho jsi nic nepodnikal, vyšel jsi ze cviku,“ namítla Kate.

„To není tak docela pravda,“ poznamenal Busch.

„Myslela jsem, že… Tvrdil jsi mi, že jsi s krádežemi už před lety přestal.“

„To ti říkal?“ uchechtl se Busch.

„Budeme pracovat jako tým,“ prohlásil Michael. „Smiř se s tím. Ty ukradneš tu hůl, já tu mapu.“

„Pro mapu půjdu já,“ stála si na svém Kate.

„Ani náhodou. Jestli je Iblis vážně tak nebezpečný, jak tvrdíš, a narazíš na něj někde v podzemí paláce…“

Kate neochotně pokývala hlavou.

„Zvládneš sama ukrást tu hůl?“ zeptal se Michael.

„Děláš si legraci? Starej se radši o sebe.“ Znělo to dopáleně.

„Ouvej,“ utrousil Busch a snažil se nesmát.

„Budeme muset jít na věc rychle, máme maximálně šedesát hodin. A budeme muset provést obě krádeže naráz.“

„Co když někoho z vás dopadnou?“

„Nedopadnou,“ prohlásili Michael a Kate jednohlasně.

„No to je bezva, vy dokonce i stejně odpovídáte,“ utrousil Busch.

„Jestli Iblis očekává, že tu hůl ukradneš do tří dnů, tak se nejspíš chystá pro mapu vydat někdy během té doby,“ poznamenal Michael.

„Proč myslíš?“

„Jakmile dojde ke krádeži hole, strhne se poplach a policie bude na nohou. Co bys na jeho místě dělala ty?“

Kate uznala, že má pravdu.

„Pověz mi, co o tom Iblisovi víš. Jaký je zloděj?“

„Takový ten typ, co ti bez mrknutí oka vrazí kudlu do krku a ještě se bude dívat, jak z tebe crčí krev.“

„Paráda,“ ucedil Busch.

„Navíc je paranoidní.“

„Myslíš, že tě sleduje?“

„Ani v nejmenším nepochybuju, že má hotel pod dohledem,“ odvětila Kate.

„V tom případě ho musíme ráno přesvědčit, že odtud odlétám.“ Michael se obrátil k Buschovi. „A ty nám budeš muset najít jiný hotel.“

„To myslíš vážně?“ remcal Busch.

Michael už to dál nerozváděl; věděl, že Busch pochopí, že je potřeba, aby to vypadalo, že Kate v Istanbulu osaměla.

Kate vstala. „V chrámu Hagia Sofia se líp vyzná Simon.“

„Přestaň na něj myslet, zvládneme to.“ Michael se zadíval do jejích zelených očí a z hloubi srdce ji ujistil: „Slibuju.“

Busch prolistoval papíry a vytáhl plánek chrámu.

Podal ho Kate, ale ta zavrtěla hlavou, podívala se na hodinky a vykročila ke dveřím. „Je půl čtvrté a už mám koukání do papírů až po krk.“

„Jdeš se tam podívat?“

„Kam jinam bych asi šla?“ odsekla.

„Půjdu s tebou,“ prohlásil Michael. „Dáme si sraz za pět minut dole v hale.“

„Myslel jsem, že nás Iblis sleduje,“ podotkl Busch.

„To taky doufám,“ opáčil Michael. „Jen ať nás vidí, jak míříme do chrámu Hagia Sofia. Bude si myslet, že si Kate obšlapává terén.“

„Ale přesně to přece bude opravdu dělat,“ nechápal Busch.

„A Iblis si tudíž bude myslet, že se řídí jeho pokyny a nemá spadeno na jeho vzácnou mapu.“

„Za pět minut dole,“ přikývla Kate a vyšla na chodbu, aniž se po nich ohlédla.

A sotva za ní zapadly dveře…

Busch upřel pohled na Michaela.

Michael tenhle pohled znal jako své boty. Mísil se v něm vztek a zklamání. Poprvé ten výraz u Busche viděl, když mu Busch dělal probačního úředníka a zjistil, že Michael porušil podmínku a slib, který mu dal.

„Prokristapána, vždyť jde o Simona.“ Michael měl co dělat, aby se ovládal.

„Já vím, že jde o Simona,“ vyjel Busch. „Je to i můj kamarád. Ale zahrává si s ohněm. Co s tím chceš dělat, zachraňovat mu krk, kdykoli se dostane do průšvihu? Naposledy jsi ho zachránil před čtyřiadvaceti hodinami. A už je zase v bryndě. A já ti povím, jak tohle dopadne – skončíš bradou vzhůru.“

„Dobře víš, že neskončím. Ale zato je jisté, že jestli Simonovi nepomůžeme, tak skončí bradou vzhůru on. A zapomínáš na Katinu sestru? Tu unesli taky. Nemá s tímhle vším vůbec nic společného, a přesto teď její život visí na vlásku. Jak ospravedlníš tohle?“

„Michaeli, mám doma takovou mapu. Visí mi na zdi ve sklepě. Píchám si do ní napínáčky do míst, kde jsem s tebou byl – míst, o kterých jsem si nemyslel, že je někdy v životě navštívím, míst, kde jsem málem přišel o život. Další napínáčky už do ní píchat nechci. A ještě něco: až umřu, tak chci umřít doma anebo aspoň ve vlastní zemi.“

„Odleť odtud,“ řekl mu Michael a myslel to naprosto vážně. „Nechci po tobě, abys mi pomáhal. Vrať se k rodině. Už jsi toho pro mě udělal dost.“

„To jsou kecy a sám to dobře víš. To čekáš, že poletím domů a pak zase zpátky, až budeš potřebovat zachránit krk? Ani si neumíš představit, jak už mi to leze na nervy. S tebou jsem si užil víc nebezpečí než za všechny ty roky u policie.“

„Nemůžu v tom nechat Kate samotnou, Paule.“

„Pověz mi jedno – o koho ti jde především? O Simona, o Katinu sestru… anebo o Kate?“

Michael mlčel.

„Děláš to kvůli ní? Abys na ni udělal dojem, abys ji ochránil, nebo proč?“

„Simonovi jde o život,“ procedil Michael skrz zaťaté zuby.

„Já vím, že Simonovi jde o život,“ řekl Busch klidným tó-nem. „A dobře víš, že nechci, aby si to kdokoli odskákal – ani Simon, ani Katina sestra.“ Odmlčel se, jako by se chystal sdělit nějakou tragickou zprávu. „Nevykládej si to špatně, ale jak dobře Kate znáš?“

„Cože? Kam tím míříš?“ okamžitě se naštětil Michael.

„Říkal jsem ti, ať si to nevykládáš špatně, sakra. Znáš ji… jak dlouho? Měsíc? A už bys kvůli ní klidně riskoval život. Chci tím jenom říct, že je zlodějka. A já zlodějům moc nedůvěřuju – tedy s jednou čestnou výjimkou.“ Busch se zamyslel. „A zlodějkám už vůbec ne.“

Michael si ho měřil, snažil se jeho slova nevnímat, ale zarývala se mu až pod kůži.

„Víme houby o její minulosti, s její roztomilou sestřičkou jsme se potkali teprve dneska, a už se ji hrneme zachraňovat. Netvrdím, že je nutně špatná, ale…“

„Ale co? Myslíš, že na mě ušila boudu? Myslíš, že tohle všechno zosnovala, aby si vynutila moji pomoc?“ Michael se snažil držet vztek na uzdě. „I kdybych Kate nevěřil, tak bych to udělal kvůli Simonovi. Kolikrát on zachránil krk nám?“

„Dovol, abych ti připomněl, že to většinou bývá on, kdo nás zatáhne do té šlamastyky, ze které pak potřebujeme zachraňovat.“

„Nenechám ho v bryndě.“

„Netvrdím, že se na něj máš vykašlat,“ couvl Busch. „Jen chci, aby sis napřed vyjasnil, jak jsou na tom tvoje srdeční záležitosti.“

„Já ne…“ Michael zmlkl. Dobře věděl, co tím Busch myslí. Busch byl jeho nejlepší kamarád, znal ho líp, než Michael znal sám sebe. „Nedopustím, aby mi zase někdo umřel. Podruhé už bych to nevydržel, Paule.“

„Zamiloval ses do ní?“

Michael se zhluboka nadechl. Přemýšlel o tom. „Já nevím. Ale povedlo se jí zase ve mně vzkřísit city. A toho se nechci vzdát.“

„Jo, to chápu. Ale pohybuješ se na neznámé půdě, v úplně odlišném světě. Tohle je Istanbul. Zvládl jsi ledacos v Americe, v Evropě, v Rusku, ale tady je to jiné. Jinak uvažují, jinak jednají, jinak mluví. Ale…“

„Co?“ pobídl ho Michael, aby větu dořekl.

„Ale vsadil bych se, že zabíjet umějí úplně stejně.“

16

Michael s Kate vyšli z hotelu Four Seasons a vykročili ulicí. Ani se neohlédli, takže neviděli žlutý fiat zaparkovaný u protějšího chodníku, jehož tmavovlasý řidič sledoval každý jejich pohyb. A ten si zase nevšiml mohutného světlovlasého Američana, který pro změnu sledoval jeho. Busch se držel v hotelové lobby, měl odtamtud ničím nerušený výhled a mohl muže pozorovat teleobjektivem digitálního fotoaparátu.

Řidič se temenem skoro dotýkal stropu auta. Busch se po-usmál, protože mu došlo, že si vytáhl sedadlo co nejvýš, aby si o něm ostatní mysleli, bůhvíjak není vysoký.

Tmavé vlasy mu padaly do obličeje; občas si je odhrnul rukou. Vypadal jako neviňátko, ale Busch věděl, že ten zevnějšek je v příkrém rozporu s jeho povahou. Muž nespouštěl naprosto chladné oči z Michaela s Kate a přitom se bavil se dvěma dalšími, kteří seděli v autě spolu s ním. Byli mnohem vyšší než on a pohledem sledovali tentýž cíl.

Busch si je všechny vyfotil, pak ještě pořídil celkový záběr vozu a detail poznávací značky. Ze svých dnů u policie věděl, jak často si pronásledovatelé neuvědomují, že někdo na oplátku sleduje je.

Když Michael s Kate zmizeli za rohem, Iblis nastartoval a vyrazil od chodníku. Když vůz projížděl kolem hotelu, Busch pro jistotu ustoupil od okna, aby si ho nevšimli.

Vrýval si Iblisovu tvář do paměti a celou dobu přitom myslel na krvácejícího Simona zhrouceného v bezvědomí na mramorové podlaze a na kaluže krve, které stíral hotelovými ručníky.

Už se nemohl dočkat, až Iblisovi jednu vrazí za to, že ublížil jeho kamarádovi.

Skrz stovky oken s barevnými vitrážemi se linulo odpolední slunce a rozhazovalo po podlaze kousíčky duhy. Hlavní chrámová loď byla obrovská, skoro šedesát metrů dlouhá – ohromný otevřený prostor, kde tři stovky turistů vypadaly jako houf mravenců na fotbalovém hřišti.

Michael s Kate svižně kráčeli po mramorové podlaze a zvedali pohledy ke skoro padesát metrů vysoké kupoli.

Chrám Hagia Sofia patří k nejúžasnějším stavbám v dějinách. Svého času býval největší katedrálou na světě a dosud se může směle měřit s takovými architektonickými skvosty, jako jsou bazilika svátého Petra v Římě, milánská katedrála či chrám svátého Pavla v Londýně. A ač je to k nevíře, byl postaven o tisíc let dříve než kterákoli z nich.

Kupole o více než třicetimetrovém průměru sedí na ochozu se čtyřiceti klenutými okny, jimiž se dovnitř hrne barevné světlo, a vypadá, jako by vůbec nic nevážila. Stěny jsou obloženy zeleným a bílým mramorem s purpurovými tečkami porfyru a bohatě zdobeny zlatými mozaikami zobrazujícími Ježíše, Pannu Marii, světce, císaře a císařovny.

Chrám Hagia Sofia býval skoro tisíc let náboženským centrem Byzantské říše. Po staletí v něm bývaly uloženy nejsvětější křesťanské relikvie – kámen z Ježíšova hrobu, předměty patřící Panně Marii, Ježíšův pohřební rubáš a kosti několika světců. Když byla Konstantinopol během čtvrté křížové výpravy roku 1204 vypleněna, relikvie byly poslány do kostelů v západní Evropě.

29. května 1453, po osmitýdenním obléhání, dobyl Konstantinopol sultán Mehmed II. se stotisícovou tureckou armádou. Ukončil tak tisíciletou existenci Byzance a započal zlatý věk rozkvětu a expanze Osmanské říše.

Sultán přikázal svým lidem, ať nechají na pokoji byzantský chrám Svatých apoštolů, protože tam hodlal dosadit vlastního patriarchu, aby mohl lépe ovládat křesťanské poddané. Chrám Hagia Sofia však nařídil neprodleně přeměnit v mešitu. Zvony, oltář a obřadní nádobí byly odvezeny pryč a mnohé křesťanské mozaiky zmizely pod novou omítkou. Uvnitř se objevil mihráb a minbar a v rozích chrámu časem vyrostly čtyři minarety. Jako mešita sloužila Hagia Sofia až do roku 1935, kdy z ní vláda Turecké republiky udělala na muzeum.

Michael s Kate vyšli z chrámu zadem a zamířili po cestičce k prostřední ze tří staveb opodál. Mauzoleum Selima II. má zvenčí tvar čtverce, z jehož střechy vystupuje další patro ve tvaru osmiúhelníku, završené olověnou kupolí. Kolem té kamenné stavby obklopené mramorovou dlažbou jsou z obou stran další mauzolea – mauzoleum Selimova syna Murada III. a vnuka Mehmeda III.

Michael s Kate prošli sloupovou předsíní s malou kupolí na vrchu šikmé stříšky. U širokých dveří, jimiž dovnitř a ven proudili turisté, líně postávali členové ostrahy a polohlasem si spolu povídali.

Do mauzolea dopadalo jasné světlo dvěma řadami zamřížovaných oken, které budovu obkružovaly; třetí řada byla zasazena pod kupolí a osm dalších oken pak přímo v kupoli. Červená kupole byla vyzdobena modrými a zlatými ornamenty a seděla na bílo-červených obloucích nesených světlými mramorovými sloupy.

Mezi první a druhou řadou oken se kolem celého osmibokého vnitřku táhl modrý pruh, který vytvářel předěl mezi světem zesnulých dole a kupolí symbolizující nebesa. Byl bíle popsán arabským kaligrafickým písmem nesoucím požehnání zesnulým.

Zástupy turistů, takhle v pozdním odpoledni už prořídlé, mechanicky procházely kolem čtyřiačtyřiceti různě velkých rakví zakrytých zeleným plátnem. Na rakvích, v nichž spočívala těla mužů, byly posazeny bílé turbany. Kromě obrovského sarkofágu sultána Selima II. se tu nacházely menší rakve s ostatky jeho ženy, pěti synů, tří dcer, jednadvaceti vnuků a třinácti vnuček. Turisté kolem nich procházeli v uctivém tichu.

Na zdech nevisela žádná umělecká díla, ale bohatě je krášlily mozaiky a ornamenty. Členové ostrahy stáli u dveří, klábosili a jen občas zabloudili pohledem k pohybujícím se řadám návštěvníků.

„Víš jistě, že ta hůl v jeho rakvi je?“ zeptal se Michael.

„Dost jistě,“ odvětila Kate.

„To je nicneříkající odpověď,“ zašeptal Michael popuzeně. „Tak víš to, anebo nevíš?“

Kate se snažila nedat najevo podráždění. „Simon tvrdil, že tam je, v jeho poznámkách stojí, že tam je. Takže mi nezbývá, než se na to spolehnout.“

„Takže to nevíš – ledaže bychom tu rakev hned teď otevřeli a mrkli se do ní.“

„Klidně si posluž,“ rýpla si Kate.

Když Michael procházel kolem sultánovy rakve, střelhbitě sáhl po kraji zelené látky, která ji halila, a nadzvedl ji, takže zpod ní vykoukl mramorový sarkofág. Turisté se po něm pobouřeně dívali, někteří zalapali po dechu a Kate vytřeštila oči. Michael nasadil rozpačitý výraz, jako by to udělal neúmyslně. Rychle plátno zase uhladil, než cokoli zahlédla ostraha.

Už viděl, co potřeboval. Mezi sarkofágem a jeho víkem byla zřetelná mezírka, což znamenalo, že se víko dá nadzvednout, i když odhadoval, že váží nejmíň půl tuny.

„Jak to mám sakra zvednout?“ postěžovala si šeptem Kate.

Michael se pousmál. „K čemu byly všechny ty hodiny v posilovně?“

„Fakt vtipný.“

„Bude to kapku složitější, než jsme čekali,“ připustil Michael.

„Myslíš?“ utrousila Kate sarkasticky.

Michael se ušklíbl. „Jenom když musím.“

Kate se otočila a zamířila ven, protože už se jí nedařilo držet vztek pod pokličkou. „Radši bys měl hodně rychle začít, jinak jsme v háji.“

17

Cindy upírala zrak na masivní ocelové dveře, jako by je mohla silou vůle otevřít, ale po půlminutě to vzdala, protože si uvědomila, že je to k ničemu. Napila se z láhve studené vody a rozhlédla se kolem. Místnost měla šest krát šest metrů. Podlahu pokrýval vysoký modrý peršan, a když po něm přecházela, příjemně ji hladil do bosých nohou. Na zdi visela plazmová televize, v rohu byl kuchyňský kout s ledničkou a skříňkou plnou jídla a pití. Stěny obložené tmavým dřevem a masivní nábytek kombinující mahagon a kůži dodávaly místnosti atmosféru londýnského pánského klubu.

U zadní stěny stálo skládací lehátko. Na něm ležel v bezvědomí Simon, hlavu pevně ovázanou obvazy. Za celou dobu se ještě neprobral.

Když je sem Iblisovi muži dopravili, Iblis jí řekl jen: „Vaše životy jsou v rukou tvé sestry. Modli se, ať uspěje.“ A s těmi slovy se odporoučel, zavřel za sebou dveře a uvěznil je v té místnosti bez oken.

Nevěděla, co si má o Iblisovi myslet. Naposledy ho viděla před dlouhými roky; chodíval k nim domů, když byla malá, bral je do restaurací a choval se jako laskavý strýček. O Vánocích a narozeninách jim nosil dárky a zdálo se, že jsou si s Kate hodně blízcí. A teď, po všech těch letech, se zčistajasna objevil, jen aby ji se Simonem unesl.

Ale i když byla bez sebe strachy, pořád se v ní svářily i další emoce. Snad ještě nikdy v životě se na nikoho nehněvala tak jako teď na Kate. Kate jí celé roky lhala; je zločinec v nejednom smyslu. Soustavně ji podváděla, dopustila se na ní zrady, jakou Cindy ještě v životě nezakusila. Tohle bylo horší než obyčejné lži, byl to podvod olbřímích rozměrů. Jediná osoba, kterou upřímně milovala a které bezmezné důvěřovala, ji dnes a denně obelhávala.

A co když se to provalí? Co když se její nadřízení dozvědí, že její dokonalá sestra, kterou před každým vynášela do nebes, je zlodějka? A že za její studia na Oxfordu se platilo ziskem – kořistí – z krádeží uměleckých děl? Nejenže ji vyhodí z práce, ale nejspíš bude úplně odepsaná, protože ve světě byznysu se okamžitě roznese, že její sestra, její hrdinka, dává před normálním zaměstnáním přednost zločinecké dráze.

Postavila si Kate na piedestal. Považovala ji za naprosto dokonalou. Kate jí byla sestrou, matkou i učitelkou, a přitom celou dobu okrádala druhé, loupila bůhvíco, jen aby si namastila kapsy. Ze to dělala, aby se uživily, to jsou žvásty. Mohla dělat tisíc jiných prací, ale zvolila si ten nejsnazší způsob, zkratku. Jestli to dělala jen kvůli jejich obživě, tak proč v tom pořád pokračuje? Je prolhaná, že jí není rovno. Už ji neživí, už jí nemusí financovat studia, a přesto před necelým týdnem bůhvíproč skončila za mřížemi a vzápětí odtamtud utekla. Co je její sestra vlastně zač?

A jestli ji obelhávala v tomhle, v čem dalším jí ještě lhala? Tohle vrhá stín na celý jejich dosavadní život.

Cindy odjakživa hrála podle pravidel. Tvrdě na sobě dřela, vychodila prestižní školy, snažila se v práci. Věděla, že není dokonalá; tu a tam zalhala, dokonce i párkrát podváděla při písemkách, aby si udržela dobré známky. Ale vždycky si to před sebou ospravedlnila tím, že cíl světí prostředky – a cílem, který si vytyčila, bylo nikdy neupadnout do chudoby, jakou zakoušela její matka. Ona nikdy nebude dělat uklízečku nebo švadlenu, nikdy nepozná nedostatek peněz. Jestli bude dřít osmnáct hodin denně, tak proto, aby byla bohatá, ne aby přežívala v omšelém dvoupokojovém bytě a nemohla si dovolit nic víc než to nejnutnější. Přestože matku milovala, nechtěla dopadnout jako ona.

Ale když tu teď seděla zavřená v tísnivé místnosti a uvažovala o životě, začaly v ní hlodat pochyby. Dá se úspěchu dosáhnout i jinak, může se měřit i něčím jiným než penězi a kariémím postupem? Co takhle láska a děti a všechny ty otřepané poučky, jak dosáhnout skutečného štěstí? A uvažuje teď ještě racionálně, anebo s ní tohle dělá strach ze smrti?

Zabloudila pohledem k Simonovi. Došla k němu, sedla si vedle jeho lehátka a zkontrolovala mu pulz. Pořád ho měl silný, ale rána na hlavě vypadala ošklivě. Po pravé straně obličeje, kolem oka a po tváři, se mu rozlézala modřina. Cindy posunula sáček s ledem, aby mu k ráně líp přiléhal, a zapřela ho polštářem.

Vřel v ní hněv – vůči Iblisovi, vůči Kate. Jsou tu se Simonem kvůli nim, kvůli těm jejich nezákonným hrátkám, těm utajeným životům, které vedou.

Vstala od lehátka a došla k ocelovým dveřím. Takovéhle bezpečnostní dveře vídala v bankách a ve filmech, ale vždycky jen zvenčí. Prohlížela si tu ocelovou bariéru, která ji dělila od svobody; nikde žádná klika, žádné nouzové otvírání. V pokoji nebyl telefon. Mobil jí Iblisovi muži zabavili, ale stejně by tu nejspíš nefungoval. Neexistoval způsob, jak se spojit s okolním světem.

Otočila se zpátky ke dveřím a pěstmi do nich zabušila. Nevedl ji k tomu strach ani panika, ale čirá zuřivost vůči Iblisovi a Kate. Dala průchod emocím, po tvářích se jí řinuly zlostné slzy a frustrovaně vykřikla: „Otevři ty dveře, sakra!“

Nechtělo se jí umřít.

18

Letní slunce zapadalo a zemité odstíny istanbulských domů vzplály ohnivými barvami. Otevřenými okny se do hotelového pokoje linul pach připáleného jehněčího od pouličních prodejců.

Michael seděl na podlaze, v klíně měl položenou Simonovu brašnu naditou mapami a dokumenty, které Simonovi poslali z Vatikánu. Probíral se informacemi o paláci Topkapi, jeho historii a současných muzejních sbírkách a o bezpečnostních opatřeních.

Nechyběly architektonické nákresy podrobně zachycující uspořádání paláce, který se během staletí neustále rozrůstal. V nejnižších podlažích se nacházela technická zařízení, kanceláře a sklady. Vodovodní sítě a stoky byly propojeny skrytými tunely, kterými se do harému a ven dostávaly dívky. Ty tajné prostory nechali kdysi dávno vybudovat eunuchové a od té doby upadly v zapomnění.

Michael si přečetl dopis, který Kate se Simonem ukradli v Amsterdamu, jenže si nebyl jistý, jak si ho má přebrat. Prohlížel si křesťanské, židovské a islámské symboly v horních rozích, které Simon červeně zakroužkoval, ale netušil, zda jsou důležité.

Busch s Kate seděli na pohovce a znovu a znovu si pročítali materiály, které už znali skoro zpaměti. Kate shromáždila podrobné informace o Selimově mauzoleu a jeho interiéru, jaké se nedají najít v turistických brožurách a mapách. Oba s Michaelem byli pohrouženi ve vlastním světě, plánovali, přemýšleli, zvažovali postup. Všichni tři si už tři hodiny četli všechny sesbírané informace, vstřebávali je a dělali si poznámky. Posléze se chystali porovnat závěry, ke kterým dospěli, ale napřed chtěli postupovat samostatně, aby se navzájem neovlivňovali. Doufali, že když si prostudují materiály každý zvlášť, nestane se, že by jim uniklo něco podstatného.

Po osmé Michael konečně vzhlédl od štosů papírů, vstal a protáhl se. Sebral několik dokumentů včetně velkovezírova dopisu a strčil si je do kapsy. „Co takhle na chvíli někam vypadnout?“

Busch odložil papíry a dopil poslední lok lahvového piva. „Hurá. Nevím, jak vy, ale já už hodinu umírám hlady.“

„Takhle jsem to zrovna nemyslel,“ usmál se Michael a otevřel dveře.

Kate se zvedla; ve tváři měla vepsané emocionální vyčerpání.

„Tak kam máme namířeno?“

„Co takhle vloupat se do paláce?“

Michael s Kate prošli vstupní halou hotelu a zamířili k limuzíně, která už na ně čekala s otevřenými dvířky. Michael se rozhlížel po Buschovi, ale nikde ho neviděl.

„Myslíš, že si zaskočil do baru?“ nadhodila Kate.

Michael zavrtěl hlavou. „Nastup si, já se skočím mrknout nahoru.“

Kate nasedla do černé limuzíny a Michael vykročil zpátky k hotelu.

„Michaeli!“ zavolala za ním.

Tázavě se ohlédl.

„Pojď, mrháme časem.“

Naštvaně se zamračil. Nechtěl odjet bez kamaráda; potřeboval ho s sebou a nehodlal si nechat od netrpělivé Kate poroučet. Jenže pak sjelo okénko vepředu na straně spolujezdce.

„Hejbni kostrou!“ zadunělo zevnitř.

Michael nakoukl do auta a uviděl Busche za volantem.

„Dlužíš mi dvě stě babek,“ prohlásil Busch.

Michael nasedl dovnitř a zabouchl za sebou dvířka.

„Nechci, aby bůhvíjaký cizí řidič věděl o každém našem kroku,“ vysvětlil Busch a rozjel se. „Řekl jsem mu, že potřebuju auto na jisté frivolnosti.“

„Frivolnosti? Zírám, že víš, co to znamená.“

„Dej mi svátek. Přišlo mi, že šlapky budou lepší výmluva než loupež.“ Zařadil se do husté dopravy; limuzína se mezi svištícími žlutými taxíky a dalšími místními vozy ploužila jako neohrabaný slon. Každou chvíli na ně někdo zatroubil nebo zahrozil z okna pěstí. Busch turecké nadávky ignoroval, podíval se na displej GPS zobrazující cestu na Atatürkovo letiště, pevně sevřel volant a šlápl na plyn. „Nezaručuju, že tam dorazíme celí, ale nějak se tam do-staneme.“

Žlutý fiat byl jako včelka uprostřed roje, naprosto k nerozeznání od běžných taxíků. Držel se pět vozů za ohromnou černou limuzínou a spolu s ní se šinul ve šňůře vozů po silnici běžící paralelně s Bosporem.

Iblisovi se příčilo, že musí Kate vydírat, aby tancovala, jak on píská, že používá svoje špinavé metody na jediného člověka, kterého si na světě váží. Měl pocit, že jsou jedna rodina. Líbilo se mu, jak je bystrá, vynalézavá, nebojácná. Cítil se s ní spřízněn od chvíle, kdy se poprvé potkali. Celé dny, týdny, měsíce ji zaučoval, formoval k obrazu svému, dělil se s ní o poznatky, k nimž se dopracoval metodou pokus-omyl, špatnými zkušenostmi, policejním pronásledováním a čirým zoufalstvím. Ze všeho, co v životě dokázal, ať už zákonnou či nezákonnou cestou, byla Kate tím nejlepším a naplňovala ho největší pýchou.

Sáhl do náprsní kapsy, vytáhl z ní ožmoulanou fotografii a položil si ji na palubní desku. Díval se na tu mladou ženu jako tolikrát předtím, na její světlé vlasy a zelené oči, v nichž se zrcadlil úsměv. Pořídil ten snímek před deseti lety, jednoho prosluněného dne v Essexu – ještě předtím, než se o něm Kate dozvěděla pravdu, než konečně nahlédla do jeho srdce.

Když ji před týdnem přistihl ve Venueově kanceláři, neopanoval ho vztek, nepřipadalo mu, že ho zradila. Naplnil ho pocit, který skoro neznal – náklonnost a radost, že ji poprvé po deseti letech zase vidí, a také pýcha, protože Kate dělala přesně to, čemu ji naučil, k čemu ji před těmi dlouhými roky vytrénoval.

Zvěsti o tom, že Venue získal ten dopis a kde ho uchovává, schválně rozšířil prostřednictvím církve, protože věděl, že se tak dříve či později dostanou k Simonovi a že ten si jako zloděje vybere právě Kate. Iblis se na ni sám obrátit nemohl; nemohl ji požádat, ať mu pomůže ukrást mapu a sultánovu hůl. Jednak si pořád uchovávala morální zábrany, jednak ho dobře znala a věděla o jeho temných spádech a zálibě v zabíjení. Už deset let spolu nepromluvili ani slovo.

Šokovalo ho Venueovo rozhodnutí, že Kate a Simon mají za svůj troufalý čin zaplatit životem. Ale vůbec se o Kate nebál, přestože osobně zařídil, aby byli posláni do Chironu, a zaplatil řediteli věznice, ať je popraví. Učil ji, trénoval a formoval, a tak nepochyboval, že se odtamtud dokáže dostat. Aby jí trochu pomohl, poslal do Vatikánu fotografii spoutaného Simona a spolu s ní informaci, kde je vězněn a kdy má být popraven. V Katině kapse našel vizitku právníka jménem Stephen Kelley – právníky z duše nesnášel –, a jelikož usuzoval, že ji tam nemá jen tak zbůhdarma, přiložil ji do obálky taky.

Zlodějce se asi těžko někdo pohrne na pomoc, ale zato knězi… Nikdo nebude nečinně přihlížet popravě duchovního.

Zahrnul Kate do svých istanbulských záměrů, protože bez její pomoci by si neporadil. Nepomohl jí na svobodu jen z čiré náklonnosti, ale také aby si zajistil, že mu bude k dispozici, aby mohl v Istanbulu provést obě kýžené akce naráz. Všechno to patřilo k jeho plánu – k plánu, o kterém neměl Venue ani tušení.

Jel po pobřežní komunikaci přeplněné taxikáři uhánějícími směrem k letišti, aby si před večerem urvali ještě nějaký kšeft. Osazenstvo limuzíny ho nemělo šanci zahlédnout. Díval se, jak se černý vůz neohrabaně proplétá dopravou, a představoval si, co se asi Kate honí hlavou.

Znal ji, věděl, jak uvažuje, co cítí, co ji dojímá a čeho se bojí. A teď těch znalostí využíval, aby ji mohl ovládat. Kate se bude řídit jeho pokyny, protože bude mít strach; udělá to kvůli sestře, stejně jako se kvůli ní dala na zločineckou dráhu, aby ji mohla vychovávat. Pohání ji stále tatáž motivace. Ať už krade hodinky, aby mohla Cindy koupit jídlo a učebnice, anebo hledá starobylý artefakt, aby jí zachránila život, vede ji k tomu sesterská láska.

Iblis se vytrhl ze sentimentálního rozpoložení a přiměl se soustředit. Odsunul emoce stranou, jako to dělal často, a upjal myšlenky k momentálnímu úkolu. Díval se, jak limuzína odbočuje ze silnice, projíždí bránou terminálu pro soukromé lety na Atatürkově letišti, zpomaluje a mizí v jednom z hangárů. Zaparkoval na místě, odkud měl dveře hangáru jako na dlani, vypnul motor a vyčkával.

Nepochyboval, že Kate navzdory nebezpečí, které hrozí její sestře, a navzdory zuboženému stavu, ve kterém se nachází její zraněný kamarád, bude zvažovat i krádež mapy. Na mapu měli se Simonem spadeno především, právě kvůli ní se vloupali Venueovi do kanceláře a ukradli dopis, ze kterého se chtěli dozvědět, kde ji hledat. Iblisovi bylo jasné, že si Kate uvědomuje její důležitost a ví, jak dokonalý vyjednávači nástroj by jí poskytla.

Kate má strach a propadá zoufalství, ale stejně se nenechá využívat jako pěšák, nenechá sebou snadno manipulovat. Bude chtít držet v rukou všechny trumfy a mezi ně patří i mapa.

Iblise lákalo utkat se se svou bývalou žačkou, prozkoušet si ji, střetnout se s ní v tomhle utkání důvtipu a vynalézavosti. Byl nadšený, že se zase potkali; kdykoli ji zahlédl, poskočilo mu srdce. Ale zároveň si uvědomoval, že tohle není hra, a rozhodně ji nehodlal nechat, aby se mapy Piriho Reise ukryté pod palácem Topkapi skutečně zmocnila.

Záleželo mu na ní, dokonce ji miloval – ale jestli ho zradí a překazí mu plán, tak ji bez výčitek svědomí zabije a klidně jí vlastnoručně vyrve srdce z hrudi.

Michael odhrnul koberec v uličce boeingu, odkryl velký obdélníkový panel vsazený v podlaze a rychle uvolnil šrouby. Když kovový panel zvedl, objevila se pod ním elektronická zařízení, ale Michael sáhl dovnitř, falešnou elektronickou desku vyndal a odhalil skrytý úložný prostor velký asi metr krát dva metry. Vešly se tam věci, které by neprošly žádnou bezpečnostní kontrolou. Michael vlezl dovnitř a podal Buschovi čekajícímu v uličce tři nadité černé brašny.

Busch rozepnul zip na brašně označené zlatým štítkem, prohrábl se horolezeckým náčiním až na dno a vylovil pouzdro s nožem, kompas a dva kotouče lana. Z další brašny na něj vykoukla pouzdra se střelnými zbraněmi a krabičky s municí.

„Prokristapána, Michaeli, ty máš fakt štěstí, že nelítáš na normálních komerčních linkách.“

Michael jeho poznámku ignoroval, vydrápal se z útrob letadla zpátky nahoru a otevřel poslední brašnu. V té schovával různá elektronická udělátka, základní potápěčskou výbavu a čtyři kusy plastické trhaviny zabalené v igelitu. Všechno si pečlivě prošel a zkontroloval, co s sebou má.

Posadil se a chvíli přemýšlel. Pak zase vstal, přešel do zadní části letadla a vrátil se odtamtud se čtyřmi válcovými koženými pouzdry, asi metr dlouhými. Díky koženým popruhům se dala nosit přes rameno a vypadala jako pouzdra na architektonické nákresy. Když jedno otevřel, ukázalo se, že mají vnitřek z oceli a vodotěsná víčka.

„V tom běžně transportuješ lup?“ rýpl si Busch.

„Fakt vtipný. Jsou dělaná na přepravu obrazů – jsou vodotěsná a dají se neprodyšně uzavřít.“

„A ty je máš, protože…“

„Dej mi svátek.“ Michael hodil pouzdra do jedné z brašen. Pak všechny brašny pozapínal a vrátil na místo falešnou elektronickou desku. Přiklopil panel, pevně ho přišrouboval, přetáhl přes něj koberec a chodidlem ho uhladil.

„Bod bez návratu,“ utrousil Busch a podal Michaelovi nůž a kompas.

„Toho jsme dosáhli už před několika hodinami,“ opáčil Michael a strčil si nůž a kompas do kapsy. Pak si přehodil kotouč lana přes jedno rameno, černou brašnu přes druhé a zamířil z letadla ven. Busch popadl zbývající dvě brašny, snesl je po schodech dolů a hodil je do kufru limuzíny vedle té Michaelovy. Zabouchl kufr a zadíval se okénkem na Katino temeno. Pak se obrátil k Michaelovi.

„Tys podle mě dosáhl bodu bez návratu už daleko dřív.“

„Jo? A kdy?“

„Před šesti týdny, když jsi té holce dal poprvé pusu.“

19

Iblis sledoval, jak z limuzíny vystupuje světlovlasý řidič. Působil mohutně po všech stránkách – vysoký, robustní, samý sval. Nebylo pochyb, že dvěma pasažérům, kterým zrovna otevíral dvířka, dělá mnohem víc než jen řidiče.

Restaurace Mikla Iki patřila k nejvybranějším v celém Istanbulu, proslula mořskou kuchyní a neopakovatelnou atmosférou. Hosté si v ní museli rezervovat místa několik týdnů předem. Ale to pro Kate zjevně nebylo překážkou. Vystoupila se svým společníkem z limuzíny. Muž vykročil ke dveřím restaurace, ale Kate se zarazila, rozhlédla se a propátrávala pohledem okolí. Iblis nepochyboval, že se rozhlíží po něm. Sledoval ji z taxíku opodál. Kate díky svým blond vlasům a vysoké postavě upoutávala pozornost kolemjdoucích; otáčeli se po ní a přemýšleli, jestli by tu krasavici neměli odněkud znát.

Iblis se držel limuzíně v patách celou cestu z Atatůrkova letiště a nenápadně ji sledoval zpátky do města, které už kypělo večerním životem. Pokoušel se proklepnout si Katiny společníky, ale zatím zjistil jen tolik, že ten muž, se kterým mířila na večeři, je syn zámožného amerického právníka, jehož navštívenku našel u Kate v kapse. Iblis právníky nesnášel, považoval je za nafoukané, sebestředné, arogantní vykladače práva. Kdykoli nějakého zabil, činilo mu radost pomyšlení, že prokazuje světu službu.

Nebyl si úplně jistý, ale měl dojem, že ten hnědovlasý muž je s Kate v důvěrných vztazích. To pomyšlení ho zarazilo a vzápětí se v něm vzedmul pocit, jaký ještě nikdy nezažil. Probudila se v něm žárlivost a čím dál víc narůstala.

Muž vzal Kate za paži, očividně ji pokáral a přiměl ji, ať si pospíší do restaurace. Když zmizeli Iblisovi z očí, jeho žárlivost dostoupila vrcholu. Žilami mu proudil temný hněv, jako by ho Katin společník osobně napadl.

Vryl si jeho tvář do paměti. Měl na něj vztek, že se opovažuje Kate dotknout, a navíc ho podezíral z bůhvíjakých nekalých záměrů. Netušil, co je ten člověk zač a jak moc jsou si s Kate blízcí, ale umínil si, že to zjistí. V tomhle oboru je potřeba vědět všechno o každém, protože největší hrozby často přicházejí z míst, kde by to člověk nejmíň čekal.

Ke Katinu řidiči přistoupil úpravně oděný zřízenec. Nebylo mu víc než pětadvacet a přímo sršel činorodostí. Nehodlal si nechat líbit, aby mu během služby někdo neoprávněně parkoval před restaurací. Iblis ty dva pozoroval, jak se dohadují a jejich debata přerůstá v neskrývanou hádku. Blonďák se nad útlým Turkem tyčil jako věž. Navzájem si hrozili prstem a jejich křik bylo slyšet i přes večerní ruch. Nakonec Američan odkráčel zpátky k autu, neochotně do něj nasedl a odporoučel se, ale neodpustil si ukázat z okénka vztyčený prostředník.

Iblis zvažoval, jestli se za ním má pustit, ale pak se radši rozhodl sledovat Kate. Jakkoli je ve svém řemesle dobrá, nepustí se do akce bezhlavě, nepůjde krást hůl ani mapu bez přípravy. Pečlivě si naplánuje postup a neponechá nic náhodě, přesně jak ji učil.

A bude si počínat nachlup podle jeho přání, jako loutka, kterou loutkář vodí na šňůrkách. Nemá nejmenší tušení, co pro ni uchystal.

20

Michael s Kate leželi nataženi na břiše hlavami k sobě na třímetrové žulové zdi ohraničující areál paláce Topkapi, bedlivě naslouchali a rozhlíželi se. Zeď jako by oddělovala dva různé světy – jeden kypící nočním životem, plný lidí, pouličních prodejců a restaurací, a druhý tichý, poklidný, dýchající atmosférou starých časů a takhle pozdě navečer už zcela opuštěný. Michael s Kate tiše sklouzli ze zdi a oba naráz přistáli v trávě na nádvoří Janičářů. Michael se rozhlédl a zjistil, že většina mužů z ostrahy se potlouká kolem zamčené Císařské brány o padesát metrů dál a dva hlídači chodí po obchůzkách.

Klábosili spolu a moc si nevšímali, co se kolem děje, takže Michaela s Kate vůbec nepostřehli a ti nepozorovaně přeběhli o kus dál a skryli se ve stínech u někdejší špižírny.

Opatrně se kradli tmou kolem chrámu Hagia Eirene, mincovny a dalších kamenných budov, až se zastavili u shluku cypřišů. Nepolevovali ve střehu. Lehli si na zem a díky tmavému oblečení splynuli s okolím; Kate si schovala blonďatou hřívu pod černou čepici, aby ve tmě nesvítila. Michael měl přes každé rameno kotouč lana a u pasu připjatou vodotěsnou tašku.

Prošli předtím restaurací Mikla Iki k zadnímu vchodu, kde na ně čekal Busch. Tisícidolarovým úplatkem, který podstrčili vrchnímu, si koupili nejen soukromí, ale i případné alibi. Iblise nikde nezahlédli, ale nepochybovali, že buď přímo on, nebo jeho lidé restauraci sledují. Zaplatili za soukromý salónek dvojnásobek obvyklé ceny a krom toho dali štědré spropitné číšníkům, aby si zajistili, že je nikdo nebude obtěžovat. Kate nevěřila, že by se Iblis odvážil dovnitř do restaurace, ale i kdyby to udělal, nic by nezjistil. Přesto jim bylo jasné, že nemohou „večeřet“ věčně, aby nevzbudili podezření.

Usoudili, že mají tak dvě hodiny.

Před nimi se proti nočnímu nebi impozantně tyčila mohutná brána Pozdravení pokoje. Před jejími tmavými vraty stáli dva hlídači a polohlasem se spoli bavili.

Michael vytáhl ze zadní kapsy mapu a rozložil ji před sebe na trávu. Kate mu podala maličkou baterku, jejíž červené světlo nebylo zdálky vůbec vidět. Michael jím přejížděl po mapě, oba ji studovali a přitom co chvíli zalétávali pohledy k ostraze. Úplně nalevo od nich přiléhalo k hradbě archeologické muzeum, stíněné stromy a okolními stavbami.

Michael ukázal prstem na Kate, na své oči a na hlídače, aby jí naznačil, kam se má dívat. Sám se pečlivě rozhlédl kolem, jestli ještě někde nezaregistruje pohyb, a pak oba beze slova vystartovali zpod stromů.

Sprintem přeběhli přes otevřené prostranství a zastavili se u vnitřní hradební zdi, která obkružovala palác jako takový. Byla šest metrů vysoká, vybudovaná z kamenných kvádrů a cihel pospojovaných pevnou maltou, takže představovala nemalou překážku.

„Já to zvládnu,“ prohlásila Kate.

Michael zavrtěl hlavou, zaryl prsty do maltou vyplněné škvíry, a než Kate stačila jakkoli zareagovat, začal šplhat vzhůru. Zeď byla stará, ale dobře udržovaná. Sápal se po ní nahoru a ruce i klouby ho pálily; konečky prstů jen obtížně hledal, čeho se zachytit v centimetrových štěrbinkách, které byly čím dál mělčí a mělčí. Po zdi se nepravidelně rozlézaly stíny a nutily ho co chvíli změnit směr, aby zůstal skrytý ve tmě. Za minutu byl nahoře, shodil z ramene lano, rychle ho upevnil k výstupku a hodil druhý konec Kate do napřažených rukou. Bez otálení po něm začala šplhat a během pár vteřin seděla vedle Michaela.

Michael ze Simonových poznámek i předchozí návštěvy paláce věděl, že kvalitní bezpečnostní opatření se omezují na veřejně přístupné budovy, kde jsou vystaveny cennosti, kdežto místa, kterými teď procházejí a kam mají namířeno, leží stranou zájmu.

„Povíš mi už konečně, kam jdeme?“ zašeptala Kate.

„Tady nahoře je to fajn.“ Michael se rozhlížel. Před nimi se rozkládal palácový komplex a měsíc ho zaléval namodralým přísvitem. Palác tvořil obrovský slepenec různě velkých staveb čerpajících z východních i západních architektonických slohů – orientální oblouky, evropské věže, asijské střechy, zkrátka dokonalý odraz rozmanité kulturní minulosti Istanbulu. Michael se konečně obrátil zpátky ke Kate a s úsměvem ukázal přes druhé nádvoří na třetí, to nejvnitřnější.

Kate přimhouřila oči, aby ve tmě lépe viděla, a zahlédla tam řadu oranžových kuželů ohraničujících černou jámu vedle Ahmedovy knihovny z bílého mramoru.

„Všiml jsem si té vykopané díry, když jsme vycházeli z klenotnice.“ Michael vytáhl moderní schéma elektrických rozvodů a rozložil ho před sebou. „Tenhle nákres jsem našel v Simonových věcech. Ukazuje, kde probíhají stavební práce; zrovna pokládají nějaké nové vedení. Při všech těch rekonstrukcích a stavebních úpravách se prokopali do otevřeného prostoru a teď ho potřebují vyztužit a zakrýt.“

„No a co?“

Michael vytáhl další mapu; tahle ukazovala dva tunely, které kdysi nechali vykopat eunuchové. „Co takhle mrknout se do podzemí?“

Zase papíry složil a zastrčil si je do kapsy. „Pojď se projít.“ Vstal, hodil si stočené lano na rameno, a aniž čekal na odpověď, vykročil po střeše pryč.

Kate ještě chvíli zůstala sedět a dívala se za ním, pak vyskočila na nohy a doklusala k němu. Připadalo jim, jako by se procházeli po cizí planetě. Střechy jsou svébytný svět, který se poštěstí spatřit málokomu, svět s jedinečnými, úchvatnými výhledy. A střechy paláce Topkapi nebyly žádnou výjimkou. V průběhu staletí si palác z téhle perspektivy mohla prohlédnout jen hrstka lidí. Většina se jich hemžila dole a vůbec si neuvědomovala, jaký zvláštní, poklidný prostor se rozkládá nad jejich hlavami.

Takhle z výšky vypadal palác Topkapi jako živý organismus bez jakéhokoli promyšleného designu či symetrie. Palácová křídla se rozbíhala všemi možnými směry, dopředu, dozadu, doprava, doleva, na západ, na východ, a spojovaly je namodralé olověné střechy, ze kterých trčely komíny a vížky připomínající minarety. Michaelovi připadalo, že po těch nízkých plochých střechách běží celou věčnost; úmyslně se drželi co nejdál od krajů, aby je nezahlédli hlídači na obchůzce. Minuli věž Spravedlnosti, přešli přes harém a kolem obřízkového pavilonu a dorazili na střechu budovy, v níž se vystavovaly rukopisy a miniatury. Michael se zadíval dolů. Uprostřed staveniště zela malá tmavá jáma připomínající černou díru, která do sebe vsává všechno světlo.

Pořádně se rozhlédli, a když se ujistili, že nikde nikdo není, přikradli se ke kraji střechy a seskočili z třímetrové výšky dolů. Přikrčení u země vyrazili sprintem k bílé budově knihovny a doběhli k řadě oranžových kuželů, u nichž parkoval bagr.

Michael k němu přivázal obě lana a bez váhání se jednoho chopil a skočil do jámy. Sjel nějakých šest metrů do neprostupné tmy, pak se zarazil a podíval se, kde je Kate. Spatřil nad sebou její siluetu, jak klouže po druhém laně. Visel uprostřed nicoty a slyšel, jak se od stěn jámy odráží jeho dech.

Vytáhl baterku, rozsvítil ji a kolem se rázem vynořil přízračný svět. Viseli v kamenné šachtě, po jejíchž stěnách stékaly pramínky vody. Michael si posvítil dolů a světlo baterky se odrazilo od vodní hladiny.

„Tak to byl fakt báječný nápad,“ sykla naštvaně Kate, která už si taky rozsvítila baterku.

Michael se jí vyhnul pohledem a začal se spouštět níž, aby unikl jejímu remcání.

Šachta byla hluboká šest metrů; konec lana se svíjel na hladině jako had nachystaný k útoku. Michael zpomalil sestup, zastavil se kousíček nad hladinou a posvítil si kolem sebe. Spatřil, že se ocitli v jeskyni. Bylo tu chladno a nad nimi se klenul strop připomínající chrámovou kupoli, po němž stékala vápencová voda a vytvářela třpytivé krápníky. Michael se na laně otáčel dokola, svítil si kolem sebe a všechno si prohlížel. Jeskyně byla podlouhlá, tak devět metrů na šířku a přes pětadvacet na délku. Uměle otesané stěny se vlhce leskly a zesilovaly i sebeslabší zvuky dopadajících kapek..

„Podzemní rezervoár,“ konstatovala Kate.

„Ano i ne.“ Michael se pomalu spouštěl do vody, až v hloubce půldruhého metru konečně narazil na dno. Voda mu šplouchala kolem ramen. Byla průhledná jako sklo a příjemně chladná; Michael odhadoval, že má tak osmnáct stupňů. „Je to mnohem víc než jen rezervoár.“

Podzemní nádrže lidé budovali už před staletími. Sloužily jako zásobárna sladké vody pro vládnoucí rod a šlechtu. Pod Istanbulem se jich nacházely stovky; většinou už dávno upadly v zapomnění, ale čas od času se na ně náhodou narazilo.

Kate se také spustila do vody a zalapala po dechu, když ji zastudila po celém těle.

Michael vytáhl kompas, posvítil si na něj baterkou a zamířil podzemní prostorou na sever.

„Cos myslel tím ‚ano i ne‘?“ Kate si svítila baterkou po stropě, stěnách i vodě a obezřetně se rozhlížela, jako by čekala, že se ze tmy vynoří nějaká příšera.

Michael se brodil dál a svítil si před sebe, až konečně cosi zahlédl. Na protější stěně se rýsoval pozůstatek z předislámských dob. Symbol vytesaný do kamene – i když byl poznamenaný zubem času a špatně zřetelný, nebylo pochyb o jeho křesťanském původu. „Než vybudovali palác Topkapi a tenhle rezervoár, stával v těchhle místech klášter. Dočetl jsem se o tom v Simonových poznámkách. Pocházel z časů císaře Konstantina. Dřív bývalo úplně běžné stavět na základech starších budov. A ještě běžnější bylo rozebrat je na materiál a ten pak použít při stavbě nových.“

Michael se dovtípil, jakému účelu tahle prostora původně sloužila. Na zdech byl vytesán jeden kříž vedle druhého a pod nimi se ve skále nacházely hluboké výklenky. A v každém stála kamenná schrána – kamenná rakev.

„Tohle bývala krypta,“ konstatoval.

„Pěkně děkuju – jako by to i bez toho nepůsobilo dost strašidelně.“

Rozhlíželi se kolem. Většina rakví byla netknutá, ale z některých rozbitých zbývaly jen hromádky, v nichž se nedaly odlišit kusy mramoru od kostí.

„To jsem ráda, že jsem tu vodu nepila,“ podotkla Kate.

Šli dál, i když se do nich ve vodě dávala zima a nedalo se v ní postupovat rychle. Konečně dorazili na protější konec jeskyně. Michael přejížděl stěnu baterkou, ale nikde v ní nebyl žádný ótvor. Slepá ulička. Kate poodešla doleva, taky si svítila baterkou a pátrala po průchodu, po jakémkoli náznaku, že tu někde existuje zazděná místnost.

Michael postupoval těsně podél kamenné stěny a vtom to ucítil. Slabounké proudění vody. Posvítil si kolem a pak se bez varování potopil pod hladinu a zmizel.

Kate se ohlédla, zjistila, že v jeskyni osaměla, a křečovitě sevřela v ruce baterku, jako by ji to mohlo ochránit před okolní temnotou. „Michaeli?“

Ale Michael se nevynořil.

„Michaeli?“ zopakovala hlasitým šeptem. „Sakra.“

Brodila se k místu, kde Michael zmizel, svítila si pod vodu a pátrala po něm. Cítila, jak ji na těle šimrá proud. Michael byl pryč už půl minuty. Vtom zavadila světlem baterky o metr širokou díru zející ve stěně pod hladinou. Vyčkávala. Uplynula minuta.

Kate Michaelovi – a vlastně ani nikomu jinému – neprozradila, že se bojí tmy. Tahle fóbie se u ní rozvinula, když jí bylo šest, osaměle lehávala v posteli, pozorovala, jak se po zdech míhají stíny, a poslouchala matčin hlas vycházející z ložnice. Křik i šepot, smích i pláč – jako by se matka s někým bavila, jako by její pokoj byl plný hostů. Zatímco se matka nervově hroutila, Kate připadalo, že se po ní tančící stíny sápou a chtějí ji vtáhnout do nějakého jiného, hrůzostrašného světa. Matka se každou chvíli rozplakala anebo zlostně vyrukovala po přízracích ve své ztrýzněné mysli a Kate to nahánělo hrůzu. Těkala očima po ztemnělém pokoji a čekala, že ji každou chvíli popadne nějaký neviditelný démon a unese ji do světa, kde ji pohltí temnota.

Postupem času se jí povedlo fóbii potlačit, ale strach ji přesto úplně neopustil. Když se ocitla ve tmě, občas se v ní vzedmul a ona měla pocit, že znovu slyší matčin hlas, že ji matčin šepot a výkřiky znovu vtahují zpátky do oněch strašidelných nocí.

Když teď stála úplně sama v temné jeskyni, nervy jí jen hrály a drtila v ruce baterku. Kam se Michael poděl? Uvízl někde v pasti? A jestli se za ním vydá tím tunelem, uvízne tam taky? Utopí se tu spolu? Minuta a půl. Strach se přetavil v hněv. Měla na Michaela pořádný dopal.

„Krucinál, Michaeli.“ Potopila se pod hladinu.

Posvítila si do tunelu; byla ráda, že s sebou Michael vzal vodotěsné potápěčské baterky. Vyrazila proti mírnému proudu a volnou rukou se odrážela od slizké stěny tunelu. A než se nadála, ocitla se na druhém konci a vynořila se v menší jeskyni, jakési předsíni rezervoáru. Voda jí dosahovala po ramena.

Ale po Michaelovi nebylo vidu ani slechu.

„Michaeli,“ zašeptala, jako by se bála, že probudí mrtvé. Přejela baterkou po metr široké římse, která obkružovala místnost kousek nad vodní hladinou. Chytila se jí a vytáhla se nahoru. I když tu bylo chladno, pořád to bylo mnohem příjemnější než vězet ve vodě, která ji studila až do morku kostí. Posvítila si na římsu a zjistila, že je úplně suchá – takže Michael z vody nevylezl. Zvedla se na nohy, když vtom se Michael zničehonic vynořil z vody na protější straně místnosti. Lapal po dechu.

„Co to sakra vyvádíš?“

„Cože?“ Michael se po ní zmateně ohlédl. „Je tady další tunel, tak deset, dvanáct metru dlouhý; vede do další místnosti. Tak jsem ho prozkoumával.“

„To už mi nedělej!“ obořila se na něj Kate.

Michael si ji měřil. „Není ti nic?“

Kate se na něj mračila a měla sto chutí jednu mu vrazit.

„Bála ses o mě?“ Michael se neubránil úsměvu.

„Co bys řekl?“

„Vypadáš, jako bys viděla ducha.“ Doplaval k římse a vytáhl se na ni.

„Našel jsi něco?“ zeptala se Kate, aby změnila téma.

„Tahle římsa se táhne kolem celé místnosti.“ Michael ukázal na protější stěnu: „Tamhle býval průchod, vedou k němu tři schody. To je určitě zazděné schodiště do harému. Za tou zdí, kam jsem se plaval podívat, je další takováhle prostora. Vypadá na místnost, odkud se regulovala výška hladiny, a vede z ní nahoru vysoká šachta.“ Michael udělal odmlku. „Je to ta šachta, co jsme viděli v tureckých lázních v harému.“ Podal Kate minci, kterou tam ráno hodila. „Tady máš něco na odškodněnou.“

Ukázal na stěnu nalevo. „Tamhletudy jsme se sem dostali od hlavního rezervoáru…“

Kate přistoupila ke čtvrté stěně a přejela po ní dlaněmi.

„Skrz tuhle jedinou žádný průchod nevede.“ Michael se zvedl a došel k ní. „Koukni se na tu římsu.“

Kate sklopila oči a sledovala římsu po obvodu místnůstky. „Co s ní má být?“

„Je o patnáct centimetrů užší než jinde,“ ukázal Michael v podřepu. Poklepal na stěnu. „Tuhle zeď přistavěli až později.“

„To ještě neznamená, že je za ní ta kaple.“

„Já vím. Ale tenhle symbol tomu nasvědčuje,“ ukázal Michael na starobylé linie vytesané do kamene poblíž rohu. Symbol byl drobný a hrubě tesaný a na první pohled vypadal jen jako kamenická značka.

Michael vytáhl fotokopii dopisu, který Kate ukradla Venueovi, a podržel ji v napřažené ruce. I když byla zmáčená a písmena se začínala rozpíjet, symbol v pravém horním rohu zůstal zřetelně patrný a přesně se shodoval s tím na zdi.

„Je to symbol velkovezíra Mehmeda Sokoloviče a Simon si pod něj poznamenal synové Abrahámovi. Právě v to velkovezír věřil. Byl tolerantní a respektoval odlišná vyznání – všechna tři velká náboženství, judaismus, křesťanství a islám, která spojuje společný Bůh a společný prorok Abrahám.“ Michael poodstoupil ode zdi, vykročil po římse na druhou stranu a přitom si zeď prohlížel. Zase se zastavil a zadíval se na ni. „Ta kaple je určitě tady.“

„No to je super.“ Kate přejížděla pohledem kameny a maltu; zeď byla pořádně bytelná. „Jak se skrz tu zeď asi dostaneme?“

„S tím si nelam hlavu, hlavně že jsme našli to, kvůli čemu jsme sem přišli.“ Michael se podíval na vodotěsné hodinky. Už bylo po půl jedenácté. „Musíme se vrátit do restaurace, aby tvůj kamarád Iblis nepojal podezření.“

„Takhle mu neříkej,“ okřikla ho Kate smrtelně vážným tónem.

„Promiň,“ omluvil se jí.

Kate skočila do vody a zamířila nejkratší cestou k tunelu. „Pořád jsi mi neobjasnil, jak se skrz tu zeď chceš dostat.“

Michael skočil za ní, a teprve když dorazil k ústí tunelu, ohlédl se po bytelné kamenné překážce. „Asi budu muset použít něco, co udělá pořádné bum.“

„Prima. To se mi ohromně ulevilo,“ utrousila Kate a potopila se.

21

Michael s Kate vklouzli do restaurace zadem, podsunuli vrchnímu další dvě stovky a vyšli hlavním vchodem. Měli na sobě suché oblečení, které pro ně Busch schovával v kufru auta. Zůstali stát na chodníku a dívali se, jak jejich kamarád vyjíždí zpoza rohu a zastavuje před nimi. Vystoupil z limuzíny, spiklenecky na ně mrkl a otevřel jim zadní dvířka, aby mohli nastoupit do vozu, ze kterého vystoupili teprve před dvěma minutami o blok dál.

Když vylezli z podzemní nádrže, znovu přeběhli po střechách paláce. Celí promočení pak po laně přešplhali přes hradební zeď do zapadlé boční uličky, kde je Busch naložil.

„Zítra večer tam budou stovky lidí a bůhvíkolik členů ochranky a policajtů v uniformách i v civilu.“

„To je další důvod, proč jít na věc,“ prohlásil Michael. „Nebudou čekat, že by někdo byl takový blázen, aby se zrovna v tu dobu pokusil něco podniknout. A Iblis to taky nebude čekat, zvlášť když tě uvidí, jak jdeš do chrámu Hagia Sofia.“

Kate přitakala.

„A tady náš milý Paul na něj bude dohlížet, aby neudělal něco nepředvídaného.“

Kate s Buschem si ve zpětném zrcátku vyměnili úsměvy.

„Když už o něm mluvíme,“ nadhodil Michael, „kde je náš kamarád teď?“

„O pět aut za námi,“ odpověděl Busch. „Sledoval vás, jak vcházíte do restaurace a vycházíte ven, a za celou dobu se ani nehnul.“

Michael s Kate se otočili a vyhlíželi zadním okénkem, ale neviděli za sebou nic než moře žlutých taxíků. „Nechápu, jak to děláš, že ho neztratíš z očí,“ podotkla Kate.

„Má s sebou dva chapy. Nejspíš budou přes noc sledovat hotel, aby si mohl zdřímnout.“ Busch se na chvíli odmlčel. „Takže vy do toho fakt chcete jít?“

„Ještě musíme dořešit pár zádrhelů na mojí straně.“ Kate se s úsměvem podívala po Michaelovi. „A Michael si musí obstarat něco, co udělá bum.“

„Ani si neumíš představit, jak je riskantní svěřit mu výbušninu – v jeho rukou může i obyčejná sirka způsobit celosvětovou zkázu.“ Busch se pro sebe zasmál a zastavil před hotelem. „Já si ještě zaskočím do hotelového baru. Uvidíme se brzo ráno.“

„Dobrou noc, Paule,“ popřála mu Kate. „A díky – i když je to slabé slovo.“

„Když mi ho říkáš ty, tak si nemůžu přát víc.“

Kate s Michaelem vystoupili a zamířili do hotelu.

„Tohle bylo nejneobyčejnější rande, co jsem kdy zažil,“ prohodil Michael.

Kate se usmála. „Nevím, jestli bych to označila zrovna za rande.“

„Tak jak bys to nazvala?“ Čekali na výtah a Michael k ní přistoupil.

„Michaeli…,“ hlesla Kate; najednou se jí nedostávalo slov.

Viděl, jak se jí do očí vkrádá lítost, a znenadání se mezi nimi rozhostilo napětí.

„Nemyslím, že my dva…“

Přijel výtah. Nastoupili.

Jak stáli osamoceně v kabině, atmosféra mezi nimi ještě zhoustla; nenucené klábosení se změnilo v obtížné hledání slov. Dveře se už skoro zavřely, když vtom se mezi nimi objevila čísi ruka a přiměla je znovu se otevřít.

„Ještě momentík,“ řekl starý muž s francouzským přízvukem. Vzápětí se do kabinky pro šest lidí nahrnula osmičlenná skupinka. Zatlačili Michaela s Kate dozadu a donutili je přitisknout se k sobě.

„Promiň.“ Michael se zadíval Kate hluboko do očí.

Tělem se jí chtě nechtě rozlévalo teplo. Jak se dav mačkal, aby se mohly zavřít dveře, jejich rty se ocitly jen kousíček od sebe. „Ty taky,“ zašeptala Kate.

Výtah se dal pomalu do pohybu. Michael s Kate byli pohrouženi ve vlastním světě a vůbec nevnímali rozesmáté brebentění Francouzů. Ve třetím patře výtah zastavil a celá skupinka se rozradostněně vyhrnula ven, takže Michael s Kate zase osaměli a v kabině se rozhostilo mlčení.

Dveře se zavřely, ale brzy poté se zase otevřely a vypustily je ve čtvrtém patře.

Michael doprovodil Kate k jejímu pokoji. Nemohl si pomoci a cestou si prohlížel její blond vlasy zalité jemným světlem a pružnou postavu.

„Michaeli,“ oslovila ho, a přestože k němu otočila hlavu, nepodívala se mu do očí. „Hrozně mě mrzí, do čeho jsem tě zatáhla.“

„Do ničeho jsi mě nezatáhla.“

„Pořád v duchu vidím uplakanou Cindy a Simona…“ Odmlčela se. „Ve všem jsem jí lhala – a tobě taky.“

„Netrap se tím.“

„To nejde. Myslel sis, že se scházíš s úplně jiným člověkem – bezúhonným, pravdomluvným. Jenže já taková nejsem. To, co jsme spolu prožili, se zakládalo na lži.“

„Kate…,“ snažil se ji utěšit Michael, protože na ní viděl, jak trpí.

„Odted je se lhaním a zatajováním konec.“

„Nelhala jsi bezdůvodně.“

„Nejbližším lidem se lhát nemá. Podívej, jak to zacloumalo se Cindy. Musím s tebou jednat na rovinu.“

Michael se na ni srdečně usmál.

„Podle mě se někteří lidé pro lásku nehodí, a jiní si ji naopak zaslouží bezvýhradně.“ Kate se nadechla. „Nemůžu ti nahradit zesnulou ženu…“

„To po tobě ani nechci…“

„Nech mě domluvit. Nevím, co si počít. Jsi strašně hodný, zasloužíš si to nejlepší, a já ti nemůžu nabídnout vůbec nic…“

„Kate, na přemýšlení o těchhle věcech teď není čas. Musíme se soustředit na to, jak zachránit Cindy a Simona. Teprve pak si spolu sedneme a probereme to. V mezilidských vztazích se pořádně nevyzná nikdo, a tím spíš ne já.“ Něžně ji pohladil po tváři. „Teď to pusťme z hlavy. Není všem dnům konec.“

Kate se mu dívala do očí, jejich tváře dělily pouhé centimetry. Mlčení se protahovalo.

„Promiň, Michaeli.“ Poodstoupila a elektronickou kartou si odemkla dveře. „Dobrou noc.“

***

Dveře zaklaply a Kate vešla do svého apartmá. Zamířila nejkratší cestou nahoru, vešla do ohromné koupelny, svlékla se a pustila sprchu. Vkročila do žulového sprchového kouta a nechala na sebe dopadat proud horké vody, protože doufala, že jí dodá energii. Po pěti minutách, znavená do hloubi duše, vodu zastavila, zabalila se do obrovské osušky a vyšla ze sprchového kouta zpátky do koupelny obložené mramorem.

Zničehonic se vyděsila; sebrala z podlahy kalhoty a zalovila v kapse, protože ji popadl strach, že to ztratila. Ale její prsty drobnou věcičku obratem nahmataly. Vytáhla ji a sevřela ji v dlani. Svezla se na podlahu, opřela se o stěnu a kolem ní se pozvolna rozplývala pára.

Udělala všechno, co se dalo, aby u ní tu věc nenašli, když ji v Amsterdamu šacovali, aby nepadla do rukou Iblisovi, když ji prohledával a objevil jí přitom v kapse navštívenku Michaelova otce. Propašovala ji i do chironské věznice, aniž se o tom kdokoli dozvěděl. Ta věc nebyla bůhvíjak cenná, ale citovou hodnotu pro ni měla nedozírnou. Byl to jediný dárek, který kdy dostala z lásky. Znovu si přečetla slova vyrytá na medailónku – Není všem dnům konec – a pověsila si ho na krk. Zavřela oči a pevně ho svírala v ruce, jako by držela Michaelovo srdce. Usnula schoulená na osušce na podlaze koupelny.

Michael stál na balkóně svého hotelového apartmá, vyhlížel na noční Istanbul a přes Bosporskou úžinu až do Asie a přitom si v duchu přebíral Katina slova. Kate v něm probudila k životu cosi, co považoval za dávno mrtvé, pohřbené společně s Mary. Probourala se až do hloubi jeho nitra, k jeho srdci.

Nechtěl se jí tak lehko vzdát – navzdory tomu, co mu řekla a jaké obavy z ní čišely. Byla bystrá a silná, odmítala se podvolit smutku, přestože její city procházely nesmírně krutou zátěžovou zkouškou. Byli si navzájem hrozně podobní, a to nejen svými nekonvenčními dovednostmi a počínáním, ale i povahou a osobními vlastnostmi.

Po celý ten náročný a trýznivý den na něj doléhala starost, kterou spolu ještě budou muset probrat – strach o její bezpečí. Kate se tvářila, že se ve své práci vyzná, a nepochybně tomu tak skutečně bylo, jinak by se na ni Simon neobrátil. Ale Michal lépe než kdokoli jiný věděl, že jí přesto hrozí nebezpečí. Vždycky může dojít k nečekanému zvratu, který člověka připraví o život, než si vůbec stačí uvědomit, co se děje. On sám mnohokrát unikl smrti jen o vlásek a trnul při pomyšlení, jak by si asi v podobné situaci poradila Kate – přežila by, anebo by ji nenávratně ztratil?

Vytrhl se z přemítání. Jestli mají získat mapu a zachránit Cindy a Simona, je potřeba být stoprocentně ve střehu. Musí vypudit z hlavy myšlenky na Kate, odsunout obavy a emoce stranou a plně se soustředit na nadcházející úkol. Jedině tak se jim povede uspět, jedině tak se jim povede přežít.

Vrátil se z balkónu do pokoje a vystoupal po schodech do ložnice. Svlékl se, zalezl si do postele a vzal si složku s dokumenty. Našel je v Simonově kufříku a ještě si je neprostudoval. Když se společně s Kate a Buschem materiály z kufříku probírali, tuhle složku jen letmo prolistoval a odložil ji na později. Zaujalo ho pár slov a dospěl k názoru, že bude lepší, když ji ostatním zatím neukáže. Když se ho Simon vyptával na mapu a na to, k čemu ukazuje cestu, choval se nadmíru vyhýbavě a Michaelovi bylo jasné, že k tomu měl své důvody. A právě proto, že před ním Simon na-vzdory jejich kamarádství mlžil, rozhodl se, že si tyhle dokumenty přečte napřed sám v ústraní, než se o ně podělí s Kate a Buschem.

Rozevřel desky a zadíval se na kresbu tureckého korzára stojícího na přídi lodi s jednou nohou opřenou o zábradlí. Ve větru mu povlávaly dlouhé tmavohnědé vlasy propletené s přerostlým plnovousem. Na sobě měl široké kaštanové kalhoty přepásané tmavomodrou šerpou a přes ramena přehozený tmavý plášť vzdouvající se ve větru. V ruce třímal dlouhou zakřivenou šavli.

Kemal Reis byl turecký korzár, který se v Osmanské říši stal věhlasným admirálem. Vlastním jménem se jmenoval Ahmed Kemaleddín, pocházel z Gallipoli a čtyřicet let se plavil po mořích – po Středozemním a Černém moři, a dokonce i po Indickém oceánu a Čínském moři – a zajímal a drancoval lodě. Nahromadil ohromné bohatství a získal značnou moc.

Michael sundal sponku, kterou byla kresba přichycená k papírům vespod, a odhalil fotokopii ručně psaného dopisu a k ní přicvaknutý anglický překlad.

Následující záznam zapsal do lodnílio deníku Bora Celil, kapitán vlajkové lodi ve flotile Kemala Reise.

16. dubna 1511 podle juliánského kalendáře:

Během plavby po oceánu kolem Indie jsme narazili na čínskou džunku, mohutnou dlouhou loď se svěšenými potrhanými plachtami povlávajícími ve větru. O Číňanech není známo, že by se vydávali na daleké plavby po světě, a tak ona událost vyvolala mezi posádkou značné vzrušení. Společně s Kemalem Reisem a třiceti dalšími muži jsem vstoupil na palubu oné lodi a celou její posádku jsme nalezli mrtvou, jako by loď zachvátil nějaký příšerný děs. Čínští muži si vlastnoručně vyškrábali oči, usekali údy a vrazili do srdcí dýky. Zkrvavenýma rukama pořád ještě svírali jílce. Jakožto korzáři jsme se se smrtí setkali již mnohokrát a nejednou jsme ji nevinným sami způsobili; viděli jsme snad více mrtvých, než je hvězd na nebi, a připadalo nám to stejně běžné jako dýchat, ale přesto námi ten výjev otřásl do hloubi duše. Bylo to naprosto nelidské počínání.

S Kemalem jsme nařídili posádce, ai drží stráž, a spolu se třemi muži jsme se vypravili do podpalubí. Lucerny svítily, zásoby jídla byly nedotčené, ale všechna zvířata byla mrtvá, pozabíjela se navzájem. Podpalubím se nesl zápach dalších mrtvých Číňanů, kteří se stejně jako ti nahoře na palubě zabili vlastníma rukama. Vzadu Kemal objevil kapitánskou kajutu. Čínský kapitán byl vysoký, měřil přes čtyři lokte; ležel na podlaze a stále ještě svíral meč, přestože jeho uiatá hlava se válela na opačné straně kajuty. Dlouhé černé vlasy měl slepené zaschlou krví, přivřené oči bělavě zastřené, ústa doširoka rozevřená.

Bez otálení jsme zamířili ke stolu s mapami. Byly jich tam stovky, všechny byly úhledně naskládané v policích pod deskou stolu. Kemal nám nařídil, ai je co nejrychleji posbíráme a vezmeme s sebou, zatímco sám si zaujatě prohlížel mapu rozloženou na stole. Byla obrovská a provedená do nejmenších detailů; tak podrobnou mapu s tak širokým záběrem jsme ještě nikdy neviděli. Ale jak jsme tam tak s Kemalem stáli – ostatní muži už odešli, aby odnesli ostatní mapy –, měli jsme dojem, že slyšíme hlasy. Rozhlíželi jsme se, ale nikoho jsme neviděli, tak jsme to přičetli na vrub představivosti rozjitřené těmi děsivými výjevy, které nás obklopovaly.

A pak jsme zaslechli tiché broukání, sotva slyšitelné. Vytasili jsme šavle, popadli ze stěny olejovou lampu a otevřeli dveře. Zamířili jsme po zvuku směrem k přídi a tam jsme narazili na zamčenou kajutu.

Přivolali jsme Hadrída s kladivem a ten několika ranami rozbil zámek.

Kemal s lucernou ve zdvižené ruce pomalu otevřel dveře a pohled dovnitř nás málem oslnil. Kajuta přetékala zlatém; na podlaze nebyl ani kousíček volného místa, celou ji pokrývaly hromady vzácného kovu, v nichž byly roztroušeny drahokamy: diamanty, rubíny a safíry, větší a nádhernější, než si kdokoli z nás uměl představit. V protějším rohu se vršily stohy knih a svitků, starobylé pergameny, popsané kusy kůže, dokonce i písmo vytesané do kamenných desek, které jsme nedokázali přečíst.

A uprostřed toho všeho seděl muž. Byl holohlavý a neuvěři-telně starý, ačkoli měl hladký obličej bez vrásek, jako by se nikdy v životě neusmíval ani nemračil, jako by nikdy neprožil žádné city. Až na jizvu, která se mu táhla přes pravou tvář, jeho plet vůbec nepoznamenal čas.

Seděl se zkříženýma nohama na velkém sametovém polštáři, oběma rukama svíral tmavou hůl, která mu ležela v klíně, a tiše si pro sebe broukal. Jeho kůže měla barvu slabého čaje a nepokrývaly ji žádné chlupy. Nebyl Číňan ani Ind, ba ani Turek, Evropan nebo Afričan. Vypadal, jako by se v něm snoubily rysy všech lidských typů a zároveň jako by všechny postrádal. Byl ztělesněním klidu a pokoje. Pomalu otevřel oči a prohlížel si nás, naše tváře a oblečení. Nezdálo se, že poklad chrání; nebyl ozbrojen a nepůsobil agresivně. Netušili jsme, jestli je to člen posádky, pirát, vězeň či strážce. Byl oděný v prostém vlněném rolnickém šatu a na nohou měl dřeváky. Když vstal, mohli jsme si pořádně prohlédnout hůl, kterou držel. Byla půldruhého lokte dlouhá, zhotovená z tmavého, nepřirozeně vyhlížejícího dřeva. Po celé délce se kolem ní obtáčeli dva hadi s otevřenými tlamami, jako by se na sebe na vrcholku hole chystali zaútočit. Oči z krvavě rudých rubínů se jim ve světle lucerny třpytily; stříbrné zuby, kterými se hodlali zahryznout jeden do druhého, se leskly.

Kemal se toho muže zeptal, co je zač, ale dostalo se mu odpovědi v jazyce, jaký jsme nikdy dřív neslyšeli. Muž zpomalil řeč, pečlivě vyslovoval a zdálo se, že s každou větou mění jazyk, až našemu prvnímu důstojníkovi Hadrídu Lovlaisovi problesklo v očích poznání. Hadríd je členem naší posádky už pět let, je to vysoký snědý válečník pocházející z indických džunglí. Pomalu promluvil a pustil se s tím mužem do řeči. Hovořil tiše a zdvořile, což obvykle nemíval ve zvyku; takový zůsob řeči se na mořích obvykle nenosí.

Po chvíli se obrátil ke Kemalovi. A pronesl čtyři slova…

„Tohle je náš konec.“

Hadríd nám přeložil, že ten muž cestuje s pokladem už ne-sčetné měsíce a že ten poklad je znovu a znovu kraden od chvíle, kdy byl poprvé odcizen z nitra hory, kde ležel po celá staletí. Nazývá ho prý dáblovým pokladem, protože se traduje, že byl uloupen ze samotného pekla a jeho vlastnictví přivodí majiteli šílenství a smrt.

Stařec s kůží barvy čaje se nedoprošoval, nežadonil, prostě nás jen požádal, abychom vrátili poklad, kam patří.

Kemalovi je šedesát let; vyhrál nespočetné bitvy a ukořistil bohatství, které by se nedalo utratit ani během stovky životů. Vídal život i smrt, dennodenně je držel ve sirých rukou, hrál si na boha, kam až paměí sahala. Ale po celou tu dobu si uchovával duchovní založení, byl oddaným muslimem a dodržoval pět pilířů víry, jak si to islám žádá. Věřil v Alláha, v Mohameda, v anděly a zejména v peklo. Na vlastní kůži se často setkával se zlem a vídal dáblovo dílo – a to, s čím jsme se setkali na oné lodi, jím dozajista bylo.

Neznámý muž k němu pomalu vztáhl ruku a ukázal na mapu v jeho podpaží. Kemal mu ji podal, muž ji rozbalil a ukázal na místo, kam je třeba navrátit poklad.

Naložili jsme cennosti do našich lodí, zaplnili jsme jimi největší skladovací prostory ve třech hlavních plavidlech. Vybrali jsme dvě stě mužů z posádky a zamířili přes Indický oceán směrem k Bengálskému zálivu. Odtamtud poplujeme proti proudu řeky do neprobádaných končin a pak poputujeme pěšky; ten neznámý muž nám ukáže cestu. Vydáme se k nejvyšším vrcholům Země, abychom navrátili uloupený poklad samotnému dáblovi.

Kemal předal získané čínské mapy svému synovci Pirimu a řekl mu, aí se s flotilou plaví kolem afrického mysu Bouří zpátky domů do Istanbulu.

Michael nehybně seděl a vstřebával slova osmanského kapitána. Teď už chápal, odkud Piri načerpal informace pro východní část své mapy. A ačkoli zkazky o prokletém pokladu by ledaskomu nahnaly strach, Michaelovi nešlo na rozum, proč Piri svou mapu roztrhl vejpůl jen kvůli obavám jednoho korzára.

Ale pak si přečetl poslední přeložený list v Simonově složce. Byl to kratičký dopis adresovaný Pirimu; v poznámce stálo, že byl doručen po čtrnáctiměsíční plavbě korzárem Hadrídem Lovlaisem, který zemřel dva dny po jeho předání.

24. září 1513

Piri,

z pověření tvého strýce Kemala ti posílám tuto hadí hůl, které přezdíváme Klíč k věčné noci. Kemal tě prosí, abys ji ukryl spolu s mapami z té čínské lodi a jakýmikoli vodítky, která by mohla prozradit cíl naší cesty. Nemohu ti objasnit, co jsme nalezli, ale celá posádka včetně Kemala zahynula – naživu jsem zůstal jen já, Hadríd a tři další muži. A měj na paměti jedno: lidstvo není připraveno na pravdu, již jsme odhalili, a mužům, jako jsme my, nepřísluší rozhodovat, kdy a jestli vůbec se ji má říše a svět dozvědět. Pochop, že jisté skutečnosti je lépe nevědět a jisté věci by nikdy neměly být nalezeny.

Salaam, Bora Celil

Michael hloubal nad těmi osudovými slovy a začínal chápat, proč Piri mapu, kterou s takovým úsilím stvořil, roztrhl vedví. Kousky skládanky pomalu zapadaly do sebe a vysvítalo, po čem to Iblis pátrá.

Michael sebral obrázek, přicvakl ho sponkou zpátky k papírům a schoval je do složky. Rozhodl se, že je Kate neukáže. To, co se z nich dozvěděl, jejich úkol nijak neovlivní; nehraje to žádnou roli v tom, jak provedou loupeže, leda by je to rozptylovalo. Bude lepší, když si záznamy kapitána Bory Celila nechá pro sebe a bude se řídit jeho varováním.

Jisté skutečnosti je lépe nevědět…

22

Boeing Business Jet vyjel z hangáru a jeho bílý trup se leskl ve zlatém jitřním slunci. Roloval po prázdné ranveji, odlepil se od ní a ve čtvrt na sedm ráno už se hnal vzduchem směrem k západu.

Busch stál uvnitř ohromného soukromého hangáru a díval se, jak se letoun vzdaluje, až z něj na nebi zbyla jen nepatrná tečka. Zamnul si ospalé oči a stočil pohled ke žlutému fiatu, který je sledoval celou cestu od hotelu. Neřídil ho Iblis, ale Busch ani nečekal, že by sám držel hlídku čtyřiadvacet hodin denně. Vozem přijel tmavovlasý Turek, vysoký, s vyzáblým obličejem. Opíral se o fiat a také sledoval vzdalující se letadlo. Busch ho sledoval, jak dopíjí kafe, odhazuje prázdný kalíšek na zem, nasedá zpátky do auta a odjíždí.

Teď se bude Iblis soustředit jen na Kate, takže Michael s Buschem se budou moci nepozorovaně chystat k akci.

„Nehorázné plýtvání leteckým palivem,“ poznamenal Busch a jeho hlas zaduněl vysokým prázdným hangárem.

„Letí jenom do Řecka, večer se vrátí,“ řekl Michael.

„Stejně je to rozhazování peněz.“

„Jestli to ode mě odvrátí Iblisovu pozornost, tak je to dobrá investice. Když si bude myslet, že jsme odletěli, nebude čekat, k čemu se chystáme.“

Michael stál v zadní části hangáru u dlouhého ponku. Správa letiště pronajímala majitelům soukromých letounů hangáry i s personálem a nabízela jim všemožné služby, počínaje údržbou letadla týmem mechaniků až po zásobování ledniček a barů na palubě. Michael personálu zaplatil, aby se pro dnešek vzdálil, a měl tak celý ohromný hangár s veškerým vybavením a nářadím sám pro sebe.

Hodil na ponk, který se táhl podél celé zadní stěny, tři velké černé brašny. Jednu po druhé je rozepnul a začal z nich metodicky vyndávat věci. Z první vylovil šest kotoučů horolezeckých lan, dva postroje, čtyři karabiny, malou sadu nářadí se šroubovákem, multifunkčním nožem a páčidlem a nakonec čtyři kožená pouzdra na obrazy. Z druhé vytáhl čtyři pistole sig sauer, krabici s náhradními zásobníky, čtyři krabice nábojů, odstřelovačskou pušku Galii s laserovým zaměřovačem a dvě pouzdra na pistole. Zalovil hlouběji a položil na ponk ještě dva potápěčské nože s gumovou rukojetí a čtyři vysílačky.

„Chystáme se ukrást mapu, anebo vytáhnout do války?“ zeptal se Busch, došel k Michaelovi a sáhl do třetí brašny.

„Dej mi svátek. Pořád se rozhoduju, co vlastně budu potřebovat.“

Busch z brašny vyndal igelitku plnou malých černých krabiček.

„Přenosné alarmy,“ objasnil mu Michael. „Fungují podobně jako nástražné dráty. Vyšlou signál, když někdo naruší laserový paprsek.“

„Ne abys takovou hračku půjčil Jeannii. Myslí si, že chodím domů v jedenáct.“

Michael se usmál a Busch vytáhl z brašny čtyři elektronické čipy velikosti pokerových žetonů. Zblízka si je prohlížel a všiml si zkratky GPS vyryté po obvodu.

„Bojíš se, že zabloudíš?“

„Náhodou je to moc šikovná věcička, jak neztratit psy – vždycky jim to strčím do obojku, když si s nimi jdu zaběhat nebo si vyrazím na tůru.“

„Na túře už jsi nebyl dva roky,“ poznamenal Busch přezíravě.

„Ty jsi ale takhle po ránu bručoun,“ ušklíbl se Michael. „To máš z toho, že flámuješ do dvou v noci.“

„Díky za radu, mami,“ utrousil Busch. „A zuby jsem si vyčistil, kdyby ses ptala.“

„Někdo na tebe musí dohlížet, když jsi daleko od ženy.“ Michael s úsměvem sebral čip. „Měli bychom si každý jeden vzít pro případ, že se ztratíme. Sledují se tímhle.“ Zvedl drobné zařízení s displejem. „Funguje to všude.“

„Úplně všude?“

„Přinejmenším všude na zeměkouli.“

„Koukej mi připomínat, ať u sebe ten čip za žádnou cenu nemám.“

„Pro tvoji informaci, Velký bratr už tě stejně sleduje. Do mobilních telefonů se dává mnohem lacinější čip a triangulační systém vyhledávání. Dneska se ve světě jen tak neztratíš.“

„Díky za dovzdělání, Georgi Orwelle.“

Michael vylovil z poslední brašny cosi, co vypadalo jako srolovaný kotouč plastelíny.

„Prokristapána,“ zhrozil se Busch. „Tos měl v letadle?“

Michael se k němu ani neobtěžoval vzhlédnout. Vytáhl z brašny ještě tři kostičky trhaviny C-4 a položil je vedle kotouče.

„Mohlo nás to vyhodit do vzduchu.“

„Neblázni.“ Michael mu předvedl pytlík drobných elektronických rozbušek. „Nemohlo, pokud by do toho někdo nezastrčil tyhle potvůrky.“

„Zburcuješ tím všechny sousedy.“

„Třeba to vůbec nepoužiju.“

„Řekl bych, že Kate dvakrát nepotěší, jestli se vyhodíš do povětří.“

„Netvrdím, že na to fakt dojde. Beru si to jenom pro všechny případy.“

„Už jsi vykoumal, jak Kate zvedne víko z bedny toho mrtvého chlapíka?“

„Myslíš víko Selimovy rakve?“ Michael se po něm ohlédl a přistrčil mu nákres vynálezu, který vypadal jako schválně překombinovaný strojek z grotesky.

„Paráda.“ Busch přelétl nákres očima a obrátil se k odchodu. „Jdu si dát něco k snídani, musím se kouknout, jaké životabudiče tu mají. Doufám, že aspoň stará dobrá vajíčka se slaninou. Preclíků se tu člověk asi nedočká, co?“

Michael ho ignoroval a Busch zamířil do prostorné kuchyňky uvnitř hangáru a zmizel v ní.

Michael s nákresem v ruce došel do skladiště nářadí. Bylo tu všechno, co je potřeba k opravám letadel a aut – od ventilů a olejů až po sedadla a palubní desky. U zadní stěny spatřil dlouhé gumové hadice obalené látkou; byly pevné a používaly se v pneumatických ovládacích systémech letadel. Šest jich popadl a taky několik měděných trubek, čtyři hliníkové rámové výztuže, hrst mosazných upínacích prvků a ruční pumpičku.

Všechno si to odnesl zpátky k ponku a rozložil na něj. Uhladil dlaní arch papíru s nákresem, prohlížel si ho a v duchu si promýšlel postup. Pak si přitáhl svářečku, rozžhavil ji na tři tisíce dvě stě stupňů Celsia a pustil se do práce.

23

Iblis seděl ve venkovní zahrádce kavárny Honessa’s v Egyptském bazaru a popíjel ranní kávu.

Proti němu stál jeho člověk jménem Džahara a zrovna mu referoval o tom, jak viděl Business Boeing Jet s Katiným přítelem na palubě odlétat z Istanbulu. Tenhle typ letadla byl v soukromé letecké dopravě něco jako Cadillac mezi automobily; Iblis jeden čas zvažoval, že si ho taky pořídí, ale nakonec to neudělal. Proč rozhazovat peníze, když má tři sta šedesát pět dní v roce plně k dispozici Venueův letoun?

Nevšímal si Džahary a díval se, jak kolem proudí po chodnících turisté, propátrával pohledem davy a hledal v nich konkrétní tvář. Konečně starého muže zahlédl a mávnutím ruky Džaharovi naznačil, ať se odporoučí.

Stařec měl na sobě pomačkaný pepitový oblek, řídké vlasy na příliš velké lebce měl ulízané dozadu a ramena shrbená, jak na něj těžce doléhala léta. Při chůzi se opíral o pokroucenou sukovici a ve druhé ruce nesl černý kožený kufřík.

Ray Jaspers byl také emigrant, před čtyřiceti lety sem přesídlil z Chicaga. Jeho právní kancelář se sídlem v Haagu měl Venue na výplatní pásce už přes dvacet let. Jaspers mátl ošumělým vzhledem a šouravou chůzí, ale ve skutečnosti byl králem mezi informátory, zabýval se průmyslovou špionáží a přesně věděl, které firmy jsou zranitelné, kteří finanční ředitelé obírají firemní pokladnu a ve které skříni kdo schovává kostlivce. Jeho zdroje nebylo radno zpochybňovat, protože se nikdy nemýlily. Jestliže Iblis byl Venueova smrtící levá ruka, pak Jaspers byl jeho pravice, která zaměřovačem vybírala cíle.

Došel k Iblisovu stolku a bez vyzvání se mlčky posadil. Odložil si kufřík, otevřel ho a vytáhl z něj naditou složku.

„Dáte si kávu?“ nabídl mu Iblis.

„Ne, akorát bych pak musel za čtvrt hodiny na záchod,“ odmítl Jaspers chraplavým prokouřeným hlasem. Rozhlédl se po bazaru, vytáhl z kapsy složený kapesník a otřel si jím upocené čelo. „Jde všechno podle plánu?“

Iblis přitakal a napil se kávy. Panovalo mezi nimi téměř hmatatelné napětí.

„To doufám,“ pronesl Jaspers obviňujícím tónem. „Venue dorazí zítra. Zmocňuje se ho netrpělivost.“

„Ten je netrpělivý už od narození,“ poznamenal Iblis podrážděně a ani se nesnažil udržet kamennou tvář. „Tím se není třeba znepokojovat.“

Jaspers k němu přes stůl přisunul složku.

„Netrvalo vám to dlouho.“ Iblis vytáhl složku zpod jeho dlaně.

„Nikdy mi nic netrvá dlouho. Myslím, že to pro vás bude zajímavé čtení,“ řekl Jaspers a vstal.

„Vy už jdete?“ naoko se podivil Iblis a usmál se.

„Neberte si to osobně, ale nemáme, o čem se spolu bavit,“ odtušil Jaspers suše, otočil se a odkráčel.

Iblis se za ním díval, jak se belhá pryč, až mu zmizel z očí. Mávl na servírku, ať mu donese další kávu, uvelebil se na židli, rozevřel složku a začetl se do informací o Michaelu St. Pierrovi.

Busch projížděl limuzínou kolem Císařské brány, hlavního vstupu do paláce Topkapi – ačkoli přesnější výraz by byl „plazil se šnečím tempem“. Ulice byly přecpané nákladáky a dodávkami všech druhů, jaké si Busch uměl představit.

Všude kolem se jako mravenci hemžili lidé, tlačili skrze bránu vozíky naložené zbožím, vykládali na chodník květiny a stoly, upravovali na střechách přenosových vozů satelitní antény. Bryskně pobíhali sem a tam, proplétali se mezi kolemjdoucími a pokřikovali na ty, kdo jim stáli v cestě. Vypadalo to, jako by se ve městě měla konat olympiáda nebo fotbalový šampionát a oni měli jen hodinu, aby se na tu událost připravili.

Buschovi padl zrak na ostrahu a policisty, kteří postávali kolem brány a pilně se rozhlíželi kolem. Dovnitř pouštěli jen ty, kterým na šňůrce na krku visela propustka. U brány zastavil nákladák s plochou korbou, řidič mávl na policisty a ti mu naznačili, ať jede dovnitř. Nebylo pochyb o tom, co na korbě veze – čtyři bezpečnostní skenery, jaké se používají na letištích.

„Fakt sis musel vybrat zrovna dnešek?“ utrousil Busch. Limuzína se v zácpě úplně zastavila.

„Čas od času není nad pořádnou výzvu,“ opáčil Michael ze zadního sedadla, obličej přitisknutý ke kouřovému sklu.

„Kate je taky taková výzva?“ rýpl si Busch a ohlédl se po něm.

Michael ho zpražil pohledem. „Dočasně jsme to zabalili.“

Busch chvíli jen tak seděl, ale nakonec to nevydržel a prolomil protahující se mlčení.

„Nechci strkat nos, kam nemám, ale čí to bylo rozhodnutí? Tvoje, nebo její?“

„Moje,“ zalhal Michael. „V tuhle chvíli se musíme soustředit na důležitější věci.“

„To je dobře. Ne že bych ji neměl rád – mám, a moc. Sice si zatím nejsem tak úplně jistý, jestli se jí dá věřit, ale je to fajn osoba. Připadalo mi, že se k sobě perfektně hodíte – a tím nemyslím jen tou nešťastnou volbou povolání. Působíte dokonale sehraně, dokonce i když si vjedete do vlasů. Ale nebylo by to poprvé, kdy jsem se spletl. Jenom ty můžeš posoudit, jestli je pro tebe ta pravá, nebo ne.“

Otočil se zpátky k volantu a popojel o celý metr a půl, než zase musel zastavit v dopravní zácpě. Znovu vyřadil rychlost a obrátil se k Michaelovi.

„Nevykládej si to špatně, ale nesnažíš se zaplnit mezeru po Mary? Protože pokud ano, tak je úplně jedno, s kým si začneš a do koho se zamiluješ. Nikdo nebude jako ona a nikdo tu zející díru nezaplní; té bolesti už se nikdy nezbavíš. Zato když si najdeš novou lásku, bude to jiné – možná ji nebudeš milovat víc ani míň, ale bude to zkrátka jinačí. Takže jestli ti na Kate záleží…“

„Díky, Freude,“ uťal ho Michael. „Ale jsem v pohodě.“

„Takže do ní nejsi zamilovaný?“

„Ne.“ Michael dál vyhlížel z okna.

„Jen se ptám…“

Busch zajel k hotelu Four Seasons a zaparkoval před vchodem. Vytáhl z kufru černou brašnu a skoro metrovou modrou tašku. Když kufr zaklapával, všiml si Iblise, jak sedí v autě na protější straně ulice a upřeně hotel sleduje.

Cestou dovnitř se po Iblisovi naposledy podíval a potvrdil si, že je to opravdu on a že je s ním v autě ještě jeden člověk.

Michaela vysadil na protějším konci čtvrti Sultanahmet a ten se tam ubytoval v malém soukromém bytě, kde nemusel vyplňovat žádné přihlašovací údaje. Bude tam nenápadně vyčkávat až do večera, kdy se věci dají do pohybu. Jelikož naoko odletěl ze země, Buschovi teď připadla role Katina pomocníka. Přivezl jí od Michaela z letiště náčiní, bude jí dělat šoféra a dohlížet na její bezpečí. Do paláce Topkapi nepůjde, takže Iblis si s ním nebude dělat hlavu a bude ho považovat jen za řidiče.

Busch zamířil do výtahu, vyjel do čtvrtého patra a došel ke Katinu pokoji. Kate už na něj čekala. Měla na sobě jen vytahané tričko a vlasy si stáhla do ohonu. Busch na ni chtě nechtě civěl. I bez jakéhokoli make-upu byla nápadně krásná.

Usmáli se na sebe, vešli do pokoje a zavřeli za sebou dveře.

Kate sebrala z křesla modré šaty na ramínku a pověsila je do skříně.

„Parádní,“ okomentoval je Busch. „Někdo se nám tu háže do gala.“

„Koupila jsem je tady dole v butiku. Obvykle nemám takové věci kam nosit, ale dneska večer…“

„Kvůli Michaelovi?“

„Kvůli práci,“ opravila ho Kate. „Pro případ, že by potřeboval pomoct.“

„No jasně,“ utrousil Busch se spikleneckým úsměvem. „Anebo pro případ, že by se vynořila zvláštní příležitost.“

„Zato ty vypadáš jako Santa Claus uprostřed léta,“ změnila téma Kate.

„Taky že přináším dárečky.“ Busch rozepnul černou brašnu.

Vytáhl skoro metr dlouhé černé válcové pouzdro a podal jí ho. Ani jí nemusel vysvětlovat, k čemu má sloužit. Pak vyndal vysílačku a drobné sluchátko s připojeným mikrofonem. „První kanál je hlavní, tím spolu budete komunikovat vy dva. Já budu na druhém.“

Kate si od něj vysílačku vzala a položila ji na stůl. „Jak se má?“ zeptala se.

„Michael? Fajn. A ty?“

„Všechno v pohodě. Proč se ptáš?“

„Jen pro jistotu. Slyšel jsem, že jste poslali váš vztah k ledu.“

„Jo,“ přitakala Kate tiše.

„Hele, já vím, že ti asi napovídal ledacos a že chtěl chod věcí kapku zpomalit. Ale to ještě neznamená, že…“

„To ti řekl?“ podivila se Kate.

„Já vím, že to bolí, když člověka někdo odpálkuje…“

„Řekl ti, že dal kopačky on mně?“ Z Katina hlasu zaznělo podráždění.

„Ono to tak nebylo?“ Buschovi došlo, že mu kamarád lhal a že to rozhodnutí učinila Kate.

„Teď nemůžu řešit věci, které jsou proti záchraně sestry naprosto podřadné.“ Znělo to, jako by se snažila přesvědčit sama sebe.

„To chápu,“ přitakal Busch a obrátil se zpátky k brašně.

Kate se k ní sklonila a začala se věcmi uvnitř prohrabávat sama. Vytáhla dvě černé krabičky.

„To jsou přenosné alarmy. Můžeš si je prý dát na třetí kanál a budou ti signalizovat, pokud někdo naruší pole senzoru.“

„Já vím, jak fungují.“

Kate se dál probírala brašnou, objevila pistoli sig sauer, náhradní zásobníky, lano, nůž, malé páčidlo a dvě vodotěsné baterky.

„Je to celé hrozně komplikované,“ řekla zčistajasna defenzivním tónem. „Vůbec nejsem s to rozumně uvažovat. Ještě nikdy jsem neměla dlouhodobý vážný vztah. A Michael byl ženatý – já mu ženu nemůžu nahradit.“

„To nemůžeš,“ řekl Busch po pravdě. „Ale kdo tvrdí, že bys měla?“

Zase zavládlo mlčení. Busch netušil, co by jí měl říct. Příčilo se mu dělat prostředníka v mezilidských vztazích, od toho je tady přece jeho žena Jeannie. Ta je na mezilidské vztahy přímo expert.

Kate ukázala na modrou tašku. „A v téhle je co?“

„Doslova ti ocituju, co řekl Michael: ‚Jestli víko sarkofágu neuzvedneš vlastní silou, tohle ti kapku pomůže.‘“ Vytáhl z kapsy papír s ručně psanými instrukcemi a podal jí ho. „Radí ti, ať si to napřed vyzkoušíš na nadzvedávání jídelního stolu.“

Kate si papír strčila do kapsy.

„Co ještě říkal?“ zeptala se a zněla jako dychtivá školačka.

Busch se napřímil v celé své výšce a zadíval se na ni. Pak si prohrábl kštici špinavě blond vlasů a povzdechl si. „Kate, jestli můžu přispět se svojí troškou do mlýna, tak ti radím, neotáčej se k němu zády. Moc mu na tobě záleží a vím, že tobě záleží na něm. Nikoho lepšího nenajdeš, to ti garantuju. A mám dojem, že on nikdy nenajde nikoho lepšího, než jsi ty.“

Kate k němu vzhlédla a smutně se usmála.

Měl sto chutí ji obejmout a říct jí, že všechno dobře dopadne, že se jim povede zachránit její sestru i Simona a že jí to s Michaelem zase bude klapat, jenže si tím sám nebyl jistý.

Vtom se ozvalo zaťukání na dveře a ukončilo tu rozpačitou chvíli.

Oba se zamračili. Vždyť by o nich nikdo neměl vědět.

Busch Kate gestem naznačil, ať zůstane, kde je, a zamířil ke dveřím. Vytasil pistoli, odjistil ji a pomalu se kradl podél zdi.

Pak jediným rychlým pohybem vzal za kliku, rozrazil dveře a namířil příchozímu na hlavu.

„Tomu se říká paranoia,“ ušklíbl se Michael tváří v tvář ústí zbraně.

„Co tu hergot děláš? Mohl jsem tě zabít. A jestli si tě všimne Iblis…“

„To nehrozí,“ prohlásil Michael a vešel dovnitř. „Zaplatil jsem zásobovačům, ať mě v dodávce zavezou dozadu do garáže. Sem nahoru jsem přijel služebním výtahem a dával jsem si pozor, aby mě nezabrala žádná bezpečnostní kamera.“

„Co tu děláš?“ vynořila se zezadu z pokoje Kate ve vytahaném tričku.

„Musíme si spolu pro jistotu všechno ještě jednou projít, obě ty akce.“ Michael se snažil nenechat se rozptylovat jejím sporým oblečením. „Čím víc o tom přemýšlím, tím víc mi připadá, že jsme měli na přípravu hrozně málo času. A jestli si nebudeme dávat pozor, vletíme po hlavě do průšvihu.“

„Já už mám svoji akci naplánovanou,“ ohradila se Kate.

„Vážně?“ Michael zajel pohledem k neotevřené modré tašce. „Jak víš, že to zařízení funguje, když jsi ho ještě ani nevyzkoušela?“

„A kdy jsem to asi tak měla udělat?“ namítla. „Busch sem dorazil teprve před chviličkou.“

Michael popošel dál do pokoje. „Objednáme si něco k jídlu a projdeme si to spolu.“

„Jak říkám, já už mám všechno naplánováno.“

„To je sice možná pravda, ale stejně si to spolu projdeme,“ pronesl Michael zvolna. „Tvoji akci i tu moji.“

„Vím, že s tím nápadem přicházím trochu pozdě,“ skočil jim do řeči Busch, „ale co takhle zkusit najít Cindy a Simona? Určitě je vězní někde blízko.“

„Jak?“ obrátila se k němu Kate.

„Jestli ho budeme sledovat, přijde nám na to,“ podotkl Michael. „Není hlupák. Může je věznit kdekoli.“

„Kde bydlí?“ zeptal se Busch.

„Ale no tak,“ opáčila Kate, „to si myslíš, že jsem se ho nesnažila vystopovat? Jenže je jako duch, odjakživa byl takový.“

„Promiň,“ rozhodil Busch ruce na znamení porážky. Kate s Michaelem si byli podobnější, než si připouštěli.

„Unesl mi sestru, prokristapána.“

„Já vím,“ řekl smířlivě Busch, usadil se do semišové klubovky a nohy si hodil na pohovku. „A taky unesl Simona.“

„Radši se oba soustředte na to, co nás čeká,“ řekl Michael a hlas mu sršel elánem. „Napřed musíme provést akci v paláci a v chrámu. Až získáme, po čem Iblis prahne, neudělá Iblis žádnou pitomost, protože bude chtít ty věci získat.“

„A ty mu je prostě jen tak předáš?“ zeptal se Busch.

Michael se na něj jen mlčky díval.

„Co to má znamenat?“ zeptala se Kate a těkala mezi nimi pohledem. A pak jí svitlo. „Radši mi ani neříkejte, že chystáte nějakou boudu. Nemůžete si ty věci nechat, i když by si to Simon přál. Vám o tom nepřísluší rozhodovat. Je to moje akce, já určuju pravidla. Cindy je jediná rodina, kterou mám.“

„Uklidni se. Nechci…“

„Neříkej mi, že se mám uklidnit. Vždyť je to jenom stará námořní mapa a nějaká pitomá hůl. Je mi úplně fuk, jakou mají cenu. Nestojí mi za to, abych kvůli nim riskovala Cindyin život. Jestli je musíme vyměnit za ni a za Simona, tak je vyměníme.“

„Kate…“ Michael se k ní předklonil. „Všechno…“

„Dej mi pokoj, nechoď na mě s tím, že všechno bude dobrý, nejsem děcko. Vím, v jakém maléru vězíme a k čemu se chystáme. Nezapomínej, že to děláme, abychom zachránili moji sestru. Jestli jim budeme muset tu mapu dát, tak jim ji prostě dáme.“

Michael se musel ovládat, aby na ni nevyjel.

„Co ty mi vůbec máš co poroučet, co mám a nemám dělat?“ rozčilovala se dál Kate.

„Co tu podle tebe asi sakra provádíme?“ opáčil Michael zvýšeným hlasem, protože už to nevydržel. „Proč asi tohle všechno dělám? Je mi úplně fuk, co krademe, záleží mi jenom na tom, aby dva lidi nepřišli k úhoně. A taky že nepřijdou, my je zachráníme, ale pustíme se do toho, teprve až si všechno krok za krokem předem projdeme.“

„Pokud jsi zapomněl, tak já s touhle prací mám jisté zkušenosti,“ odsekla Kate odbojně. „Mě nechytili při činu a nezavřeli.“

„Ne.“ Michaelovi došla trpělivost a přestal se ovládat. „Tebe chytili a poslali na popravu. Máš pozoruhodně krátkou paměť a jsi pěkně nevděčná. Nezapomínej, že já jsem nepotřeboval, aby mě někdo zachraňoval.“

„Tak hele, já tuhle akci zvládnu sama.“

„Ty nezvládneš ani ukrást dopis, aniž by tě za to neodsoudili k smrti.“

„Tak a dost.“ Busch vyskočil z křesla. „Dejte si pohov.“

Kate s Michaelem zmlkli a jen se na něj zadívali.

„Všichni jsme ustaraní a předráždění. Ty,“ ukázal na Kate, „si přestaň vylévat vztek na lidech, co ti chtějí pomoct, a radši ho zaměř na Iblise – ten tohle všechno spískal, ne Michael. Čím to je, že po svých nejbližších každou chvíli vyjíždíme, ale před těmi, kdo nás fakt štvou, držíme jazyk za zuby?“ Vztekle potřásl hlavou a obrátil se k Michaelovi. „A ty, co máš plnou pusu řečí, že je potřeba uchovat si chladnou hlavu, se tím už konečně začni sám řídit. Máme toho hodně, co probírat, a mě doma čeká manželka a děti a mám v úmyslu se s nimi znova shledat, takže bych to dost nerad podělal.“ Obličej mu rudl vzteky. „A ještě ke všemu mám hlad jako vlk a dal bych si něco k jídlu, krucinál.“

Byly čtyři hodiny odpoledne. Uplynulé tři hodiny strávili tím, že do nejmenších podrobností rozebírali obě nadcházející akce. Michael sice věděl, že Kate je jako zlodějka nejspíš dobrá, protože jinak by se na ni Simon neobracel, ale přece jen netušil, jak moc je zkušená, a tak ji zahrnoval lavinou otázek ve stylu „co kdyby…“ a nehorázně ji tím rozčiloval. Busch jim naštěstí celou dobu dělal prostředníka a mírnil rozbouřené emoce.

Michaelovi neustále vířila hlavou slova kapitána Bory Celila a v uších mu znělo jeho varování Pirimu Reisovi. To varování nebylo určeno jen Pirimu, ale všem. Iblis po té holi určitě neprahne bezdůvodně a Michael se obával, že mu zdaleka nejde jen o její prodejní cenu. Kate bude první, kdo ji bude držet v rukou po pěti stech letech. Určitě ji ukryli z dobrého důvodu, vždyť naháněla strach i korzárovi Kemalu Reisovi, jednomu z nejobávanějších mužů v námořní historii. Michael nakonec vypudil obavy z hlavy, protože ho zbytečně rozptylovaly; i bez toho pro něj bylo těžké přimět se po hádce s Kate k soustředění.

Sledoval Kate, jak zkouší zařízení, které jí vyrobil. Viděl v jejích zelených očích soustředění, pozoroval oblé křivky jejího pružného těla. Konečně zařízení zase rozebrala a uložila do modré tašky.

Michael poodtáhl Busche stranou. „Iblis bude Kate sledovat. Musíš se mu pověsit na paty, Paule. Nespouštěj ho z očí. Bojím se, že jakmile se Kate vynoří z chrámu, sebere jí tu hůl a možná se pokusí unést i ji samotnou.“

„Neměj o ni strach. Ona se o sebe umí postarat.“ Busch zalétl ke Kate pohledem. „Ale pro všechny případy jí budu krýt záda. Jenže co ty?“

„Co tím myslíš?“

„To je mi ale otázka. Chystáš se vtrhnout do paláce, kde tou dobou bude sedm set padesát potentátů z celého světa. Ta tvoje akce je podle mě mnohem náročnější. A ještě jedno mi dělá starost…“

„Co?“

„Co když Iblise podceňujeme? Co když se pro tu mapu vydá zároveň s tebou a narazíte na sebe – kdo bude krýt záda tobě?“

„Hele, hlídej Kate a o mě si nedělej starosti. Já si poradím.“

„To tvrdíš vždycky, a víš, jak to obvykle dopadá. Div si neuženu infarkt, jak ti zachraňuju krk.“

„Díky za starostlivost,“ poplácal ho Michael po paži.

Došel k oknu, ze kterého Kate vyhlížela na svůj cíl, chrám Hagia Sofia, jehož ohromnou kupoli zalévalo jasné odpolední slunce.

„Už musím jít,“ řekl jí tiše.

Kate se k němu otočila a přeskočila mezi nimi myriáda emocí.

Michael se jí zahleděl do očí. „Buď opatrná.“

Kate mu pohled opětovala. „Ty taky.“

„Hele, lidi.“ Busch luskl prsty, aby upoutal jejich pozornost, a poklepal si na hodinky. „Mrháme časem. To vaše melodrama je k ničemu. Oba se ve svojí práci vyznáte. Já po celou dobu nespustím z očí Iblise. Tak jdeme na věc, ať odtud můžeme co nejdřív vypadnout. Jasný?“

Dveře se nehlučně otevřely, na jejich leštěném ocelovém povrchu se odrazilo světlo z místnosti a po zdech obložených tmavým dřevem se roztančila prasátka. Dovnitř vešel Iblis oblečený v klasickém černém smokingu od Armaniho.

Cindy na něj hleděla z koženého gauče, kde seděla, popíjela dietní kolu a dívala se na televizi, jako by si hověla doma v obýváku, a netrčela uvězněná v místnosti bez oken. Iblis došel k Simonovu lehátku a zkontroloval skoro prázdný pytlík s infuzí. Pak se podíval na Simona a ke svému úžasu zjistil, že ten mu zpoza ztěžklých víček pohled oplácí a sotva znatelně pohybuje hlavou.

„Vida, vida, nečekal jsem, že se probereš,“ pronesl Iblis hlubokým hlasem.

Simon neodpověděl, pokoušel se zaostřit pohled, ale víčka se mu sama od sebe zavírala.

Iblis mu vyměnil infuzi a prázdný pytlík odhodil do koše. „Ne abys mi tu upadl do kómatu a umřel. Přinejmenším dokud s tebou neskončím.“

„Potřebuje doktora,“ naléhala Cindy.

Iblis ji ignoroval. Otočil se a přešel k nástěnnému zrcadlu. Podíval se na sebe, odhrnul si z hladkého opáleného čela hnědé vlasy, uhladil si klopy smokingu a setřepl z ramenou smítka.

„Kam se chystáš?“ zeptala se Cindy.

„Na večírek,“ odpověděl Iblis a urovnal si motýlek.

„Bůh chraň, abys kvůli nám přišel o společenské vyžití,“ řekla Cindy. „Jak dlouho nás tu ještě hodláš držet?“

Iblis se k ní otočil. „Jestli půjde všechno podle plánu, tak jste zítra ve tři volní.“

„Takže ty nás nezabiješ?“ troufla si na otázku Cindy.

„Ne, tedy pokud si to ještě nerozmyslím. Ale kdo by ublížil takové pěkné tvářičce?“ Iblis se na ni usmál, ale oči měl úplně ledové. „Jestli mě ovšem tvoje sestra podrazí…“

„Co když se Simonovi přítíží?“

Iblis pokrčil rameny. „Už musím jít. Bude to velkolepá noc, děje se spousta zajímavých věcí a nechci nic propásnout,“ promluvil spíš sám k sobě než k ní a zamířil zpátky k masivním ocelovým dveřím.

„Kde se ten večírek koná?“ neodolala Cindy otázce.

„V moc hezkém místě, v paláci jménem Topkapi. Mám tam naplánované jisté dostaveníčko.“

„Vážně? A s kým? Chystáš se s mojí sestrou vyrazit za nějakým zločinným povyražením?“ rýpla si Cindy s opovržením v hlase.

„Kdepak, chystám se na dostaveníčko s jejím milencem, Michaelem St. Pierrem.“

24

Michael utíkal do svahu a držel se ve stínu stromů, i když ho beztak kryla noční tma. Přes pravé rameno měl přehozený černý neoprenový vak s náčiním, který mu za běhu narážel do boku. Ještě nikdy nepoužíval potápěčskou tašku na souši, ale usoudil, že dole v nádrži mu přijde vhod, aby se mu náčiní nezmáčelo. U pasu se mu houpala baterka a nůž a na zádech nesl válcové pouzdro na kořist. Běžel po svých od kolejí, které se táhly nad silnicí obkružující špičku zátoky Zlatý roh a shlížely na Bospor.

Na vrcholu kopce, padesát metrů před ním, se tyčila dvanáct metrů vysoká zadní část hradební zdi paláce Topkapi a vrhala mu v ústrety dlouhý stín, jako by ho vyzývala na souboj. Palác vybudovali před pěti sty lety na nejstrategičtějším místě v Konstantinopoli; střežil jedinou vodní cestu do Černého moře a zároveň měl z vyvýšeného místa skvělý výhled až na asijskou pevninu, a mohl tak včas zpozorovat nepřátelský útok. Ale od pádu Osmanské říše a konce vlády sultánů už tady nestávaly na stráži hlídky a nevyhlížely vetřelce, protože za palácové hradby už se nesnažili proniknout žádní nepřátelé, jen zástupy turistů, kteří shora shlíželi na lodě plující kolem.

„Za pár hodin bude hotovo,“ řekl Michael do drobného mikrofonu propojeného se sluchátkem. „A zítra budou tvoje sestra a Simon zpátky. Co ty, všechno v pohodě?“

„Jo. Musím přiznat, že něco takového jsem ještě nepodnikala.“ Její hlas zněl ze sluchátka průzračně čistě a čišelo z něj zaujetí a optimismus.

„Tvrdilas mi, že to praktikuješ už celá léta,“ zavtipkoval Michael.

„Ale to mi přitom nehučí do ucha hlas rozumu.“

„Neber mě jako ztělesněné svědomí.“ Michael se dál sápal do strmého svahu.

„On je ten poslední, kdo by se na to hodil,“ ozval se Busch.

„Zdá se mi, že kapku funíš, Michaeli,“ podotkla Kate. „Jako když jsem ti to natřela v basketu.“

Busch se uchechtl. „Tos mi nepřiznal, že tě porazila v basketu.“

„Taky že neporazila.“ Michael dorazil k patě dvanáctimetrové zdi. „Teď si dáme od řečiček chvilku pauzu.“

„Začal jsi s tím ty,“ upozornila ho Kate.

„Je na prohry háklivý,“ rýpl si Busch.

Michael vypnul vysílačku, vzhlédl ke zdi, která se nad ním vypínala, a začal po ní šplhat vzhůru.

Kate se procházela po dlážděné cestičce v rozlehlém parku. Na krku se jí houpal fotoaparát, přes rameno měla přehozenou velkou modrou tašku a v levé ruce nesla černou kabelu od Prady. Na sobě měla stylové přiléhavé černé kalhoty a těsné černé tričko. Blond vlasy se jí ve světle pouličních lamp zlatě leskly. Aby vypadala každým coulem jako turistka, tu a tam se zastavila a vyfotila chrám Hagia Sofia, který se před ní tyčil. Na noc ho nádherně nasvětlili a čtyři minarety vypadaly, jako by kolem starobylé stavby s kupolí stály na stráži.

Na lavičce seděli milenci, zcela pohroužení ve vášnivém polibku. Když kolem nich Kate procházela, neubránila se kradmým pohledům a hlavou se jí honily myšlenky na lásku a manželství, které jí byly úplně cizí; byla přesvědčená, že něco takového nikdy nezažije. Obvykle to mohla svádět na osud, vymlouvat se na Cindy a na to, že kvůli její výchově neměla na vztahy čas, ale tentokrát může dávat vinu jen sama sobě. Obrátila se k Michaelovi zády, řekla mu, že nechce v jejich vztahu pokračovat.

Když o tom tak přemýšlela, uvědomovala si, že ji k tomu vedl strach – strach ze závazku, strach z toho, že by mohla nalézt lásku a štěstí. Právě proto Michaelovi řekla, že mu nedokáže nahradit ženu, právě proto na něj tak vyjela. Neměla vztek na něj, ale sama na sebe a na situaci, ve které se ocitla.

Přiměla se zaplašit sebelítost. Vždyť ještě není po všem, určitě se to nějak vyřeší. Nějak to s Michaelem urovná. Ale napřed to nejdůležitější.

Chrám Hagia Sofia – který dříve sloužil jako bazilika i mešita a momentálně z něj bylo muzeum – střežila minimální ostraha. I když to byla historicky významná budova, mířili do ní povětšinou jen turisté a mnohem lepšímu zabezpečení se těšil palác Topkapi.

Až na líbající se pár bylo všude kolem chrámu pusto prázdno, jako by se všechny oči upíraly na protější stranu ulice, kde se hemžili mocní a bohatí potentáti sjíždějící se na společenskou událost do paláce. Všechny oči až na Iblisovy – ty Kate bez ustání cítila v zádech.

Busch pozoroval dalekohledem Iblise, který sledoval Kate bloumající parkem u chrámu Hagia Sofia. Seděl ve svém žlutém taxíku asi sto metrů před Buschem. Světlo na střeše taxíku bylo pochopitelně zhasnuté. Busch se mu nenápadně držel v patách od chvíle, kdy ho zahlédl před hotelem. Kate vyšla ven ve tři čtvrtě na devět, přes rameno tašku s náčiním, a pěšky došla ten kousek k majestátnímu chrámu. Vypadala spíš jako modelka než jako turistka. Iblis nastartoval a vyrazil za ní a zjevně mu bylo jedno, jestli si ho Kate všimne. Busch si říkal, že dokonce možná chce, aby o něm věděla. Hlídal ji na každém kroku a zároveň na ni vy-víjel tlak.

Iblis obloukem objížděl chrám a pak se vnořil do šňůry vozů směřujících na oslavy v paláci Topkapi. Auta se šinula krokem, což Buschovi usnadňovalo práci. Většina vozů v ulicích Babihumayun a Kabasakal byly limuzíny, takže se mezi nimi ztratil a navíc se nemusel strachovat, že mu drobný žlutý fiat snadno zmizí z očí.

Slíbil Michaelovi, že Kate za každou cenu ochrání a že nedopustí, aby jí Iblis byť i jen zkřivil vlas, a hodlal svému slibu dostát. Jestli se k ní ten všivák přiblíží, Busch mu milerád holýma rukama rozdrtí lebku a nebude mít sebemenší výčitky svědomí.

Michael běžel po střechách a čím dál hlasitěji k němu doléhala hudba, klábosení a smích lidí. Oslava vstupu Turecka do Evropské unie byla v plném proudu, druhé nádvoří zářilo světlem, které vrhalo jas i nahoru na oblohu; takovou slavnost nezažily palácové zdi už více než sto let. Dveře muzeí byly zamčené a zajištěné poplašným systémem a krádeže se momentálně nikdo neobával – vždyť kdo by byl takový hlupák, aby vykrádal muzeum, které nikdy vykradeno nebylo, zrovna v noci, kdy je ostraha vyšší než kdy jindy? A Michael si navíc říkal, že nikdo nemá ani ponětí, jaký poklad se skrývá v palácovém podzemí. Veškerá pozornost se soustředí na dění na slavnosti, ostraha se snaží chránit význačné hosty.

Když dorazil na kraj střechy shlížející na třetí nádvoří, které zelo prázdnotou a bylo pohroužené do ticha, rozhlédl se kolem a povšiml si dvou mužů stojících na stráži u brány Blaženosti. Ke třetímu nádvoří byli otočeni zády, protože sledovali hemžení hostů na druhém nádvoří.

Michael se zadíval na vykopanou jámu obehnanou zábranami a obestavěnou kužely a měl pocit, jako by se z ní temnota rozlézala po zemi všude kolem. Celé prostranství tonulo v hlubokém šeru, které se zdálo ještě tmavší oproti jasně osvětlenému nádvoří za bránou Blaženosti. Seskočil ze střechy, bleskově vytáhl z neoprenové tašky lano a uvázal ho k nedaleko stojícímu bagru. Sebral o kus dál pracovní plachtu, přehodil ji přes lano, aby nebylo vidět, a ještě ji pro jistotu zatížil krumpáči a lopatami.

Zkontroloval popruhy koženého válcového pouzdra a lépe si ho na zádech upevnil, zapnul vodotěsnou tašku, uvázal si lano kolem pasu a spustil se do tmy. Po čtyřech metrech ucítil, že se šachta otvírá, zastavil sestup a zůstal viset v prostorné jeskyni nějakých osm metrů nad vodní hladinou. Rozsvítil baterku, posvítil si kolem a prohlížel si prostory, které byly vybudovány před více než patnácti sty lety, takže byly mnohem starší než současný palác, a přesto se dochovaly dodnes. Lidé tehdy neměli žádnou moderní techniku, a navzdory tomu jejich výtvory přečkaly celé věky a byly bytelnější než mnohé moderní stavby, které vydrží stěží dvacet let.

„Kate?“ ozval se do mikrofonu.

„Ano?“ zašeptala přes praskot ve vysílačce.

„Jak ti to jde?“

„Všechno v pohodě.“

„Za chvíli ztratím spojení,“ řekl jí. „Takže…“

„Kde jsi?“

„Jen se tu tak houpám ve vzduchu. Co ty?“

„Schovávám se ve tmě, pozoruju ostrahu a sleduju, v jakých intervalech vyráží na obchůzky. Jak to, že sis uzmul zábavnější úkol?“

Michael zavěšený na laně se rozhlédl po jeskyni a temné vodní hladině. „Slibuju, že příště přenechám studenou vodu a výbušniny tobě.“

„Už se těším. Dávej na sebe pozor.“

Kate běžela přes tmavý dvůr k chrámu Hagia Sofia. Na hlavě měla černou čepici, aby skryla blond vlasy. Vklouzla předtím do areálu postranní brankou; se zámkem si poradila během pěti vteřin. Chrám Hagia Sofia sice sloužil jako muzeum, ale nebyly v něm vystavovány vzácné artefakty – hlavním exponátem byla stavba sama o sobě, s bohatými mozaikami a přilehlými hrobkami. Ostraha tu byla minimální, jak už to tak bývá v místech, kde se nedá nic moc ukrást. Hlídači měli za úkol hlavně odradit vandaly a šprýmaře, takže nedávali bůhvíjaký pozor a jen znuděně prováděli obchůzky.

V ústraní za pět metrů vysokou zdí chrámového areálu vládl hluboký noční poklid, který ostře kontrastoval s kypícím životem venku ve městě; jen vzdálený hukot aut a smích Kate připomínal, že se ještě pořád nachází v moderním světě. Středem dvora se táhl hlavní chodník vedoucí od vstupu do chrámu kolem tří hrobek k hlavní bráně, za kterou se rozkládalo parkoviště a která teď v noci byla zamčená.

Kate se stáhla do tmy za kmen cypřiše, sedla si a opřela se o kamennou zeď. Podívala se na hodinky. Hlídači obcházeli areál ve dvacetiminutových intervalech. Kdykoli ji míjeli, zaujatě se spolu vybavovali. Moc nesledovali, co se kolem děje, protože bylo krajně nepravděpodobné, že by se do mauzoleí pokusil někdo vloupat.

Kate sledovala počínání ostrahy hodinu a přitom se jí honila hlavou spousta věcí. Snažila se zkrotit roztoulané myšlenky, nepředstavovat si, jaké nebezpečí hrozí Cindy a Simonovi. Věděla, že pokud se nedokáže soustředit, tak selže, a jestli selže…

Zaplašila tu děsivou představu a upřela pozornost na vstup do Selimovy hrobky.

Michael se vynořil z vody v menším rezervoáru přiléhajícím k hlavní jeskyni, do které se spustil po laně, a rozhlédl se kolem. Světlo jeho baterky pableskovalo na vodní hladině. Voda mu tentokrát připadala studenější než posledně, měl pocit, jako by se mu do těla zabodávaly stovky drobných jehliček.

Zachytil se okraje nádrže, vytáhl se nahoru a bez otálení rozepnul vodotěsnou tašku. Vytáhl z ní hrst svíticích tyčinek, zlámal je a rozházel kolem, aby se místnůstka prosvětlila. Přízračné oranžové světlo se odráželo od zdí z kamene a cihel, od čiré vody a klenutého stropu. Jeskyně měla skvělou akustiku, zesilovala jeho dech i pleskání kapek bez ustání odkapávajících ze stropu. Nedalo moc práce představit si eunuchy a dívky z harému, jak tudy před pěti sty lety procházeli. Michaela napadlo, jestli v kamenných zdech dodnes ulpěla ozvěna jejich hlasů.

Napřímil se a přejel dlaněmi po zdi. Nejenže zazdili někdejší průchod, ale postavili tu z kamenů a malty celou novou stěnu. Byla pět metrů vysoká a dvanáct metrů dlouhá.

Vyndal z potápěčské tašky nálože – tenké srolované proužky pentritu zabalené v tenké měkké textilii, takže vypadaly jako kotouče nylonových lanek. Byly určeny pro demolice a daly se použít s téměř chirurgickou přesností a zaměřit sílu výbuchu na přesně daný kus skály nebo ocelový nosník. Michael pět těch půldruhametrových šňůr rozmotal a vmáčkl je do malty mezi kameny asi metr nad zemí, ve třímetrových rozestupech. Doprostřed každé zapíchl elektronickou rozbušku – drobný kovový kolíček připomínající golfové týčko. Na konci každé rozbušky visel na dvou drátcích přijímač a čekal na signál, kterým se odpálí nálož.

Michael rozmístil výbušninu tak, aby ve zdi prorazila jen menší otvory a nestrhla ji celou, protože to by mu mohlo nejen překazit úkol, ale také ho připravit o život.

Obešel jeskyni na protější stranu a ponořil se do metr a půl hluboké nádrže. V pravé ruce držel vodotěsný detonátor, mnohem menší a praktičtější než staromódní zápalné šňůry, jaké s oblibou používal kreslený zloduch Yosemitský Sam. Bez okolků ho odjistil, stiskl zelené tlačítko a potopil se pod hladinu.

Všechny nálože rozmístěné na zdi naráz explodovaly, kolem se rozlétly kusy kamene a malty a ke klenutému stropu se vyvalilo pět ohnivých koulí. Síla výbuchů se soustředila jen do konkrétních míst a prorazila ve stěně pět přibližně metrových otvorů rozmístěných v pravidelných intervalech, přesně jak si Michael přál.

Vynořil se z vody a vylezl na břeh. Pomalu obcházel nádrž a ujišťoval se, že římsa po jejím obvodu zůstala neporušená. Dorazil k protější zdi, prozkoumal první otvor a objevil to, co čekal – za rozmetanou zdí byla další. Novější zeď byla vystavěna rovnoběžně s tou původní. Přešel k dalšímu probouranému otvoru, skopl do vody popadané kameny a narazil na totéž jako prve. Teprve u třetího nalezl, co hledal. Za metrovou dírou nebyla další zeď, ale zel tam černý průchod. Vytáhl zpoza opasku baterku, posvítil si do něj a usmál se.

Banket Evropské unie byl v plném proudu. Stále přijížděli další hodnostáři, významné osobnosti a celebrity, vystupovali z limuzín, mířili po chodníku pokrytém modrým běhounem k Císařské bráně a procházeli skrz ni dovnitř do paláce. Na protější straně ulice stály přenosové vozy médií, kamery neúnavně běžely a reportéři komentovali dění. Z fotoaparátů paparazziů bez ustání vyšlehávaly blesky, ozařovaly tváře příchozích a zalévaly okolí ostrým namodralým svitem. Bránu ostentativně střežili hlídači, desítka mužů vyzbrojených puškami, kteří vysílali světu vzkaz, že Turecko bude bránit Evropskou unii stejně zaníceně, jako odjakživa bránilo samo sebe. Země rozkládající se na dvou kontinentech, v níž se mísí všechna náboženství, se po letech odporu, jednání a řečnění konečně dočkala přijetí do společenství sedmadvaceti evropských států.

Busch seděl za volantem limuzíny zaparkované na místě, odkud měl výhled jak na ruchem kypící Císařskou bránu o čtyři sta metrů dál, tak na poklidný a tichý chrám Hagia Sofia přímo přes ulici.

Nespouštěl z očí žlutý fiat, který teď nečinně stál v moři taxíků nějakých šedesát metrů od něj. Iblis seděl na sedadle řidiče, pozoroval chrám Hagia Sofia a nepochybně doufal, že jeho chráněnka uspěje. Uplynulo teprve dvacet minut a Buschem už šili všichni čerti. Když ještě pracoval u policie v Byram Hills, taky sledovačky neměl rád. Hodiny a hodiny naprosté nudy, kdy člověk jenom vyčkává, až sledovaný učiní nějaký krok nebo se něco stane. Jenže tohle sledování mělo za cíl zajistit, aby se naopak nic nestalo.

A vtom se události daly do pohybu.

Iblis vystoupil z auta a Buschovi se rázem rozbušilo srdce dvojnásobnou rychlostí. Iblis nevykročil směrem k chrámu; svižným tempem si to namířil k Císařské bráně, oděný v nažehleném černém smokingu, s koženým kufříkem v ruce. Tak tohle celou dobu zamýšlel – chystá se do paláce Topkapi, aby ukradl mapu.

Busch si zkontroloval pistoli a zastrčil si ji do pouzdra. Vypnul motor, hrábl po vysílačce a nenuceně vystoupil z limuzíny. Přešel přes ulici a zamířil po chodníku k paláci. Kvapnou chůzí zkrátil vzdálenost mezi sebou a Iblisem na polovinu, byl od něj už jen třicet metrů a dál se přibližoval. Sám nevěděl, co udělá; jednal instinktivně a doufal, že ve správnou chvíli správně zareaguje. Iblis dorazil k bráně a mířil po modrém koberci dovnitř. Jeden z hlídačů ukročil stranou a zastavil ho.

A v tu chvíli se Iblis k Buschovu neskonalému překvapení ohlédl a podíval se mu přímo do očí. Usmál se a pokývl mu hlavou, pak se obrátil zpátky k hlídačům, vytáhl jakousi kartičku a ukázal jim ji. Hlídač, který ho zarazil, ustoupil stranou, aby ho nechal projít, a Iblis zmizel za palácovými zdmi.

Michael se protáhl otvorem do temné prostory a posvítil si baterkou kolem. Místnůstka byla malá, stěží šest krát šest metrů. Bylo tu místo jen na tři řady lavic obrácených k malému oltáři s krucifixem a volné prostranství pokryté modlitebním kobercem. V rohu měl koberec vetkaný půlměsíc a hvězdu a byl otočený směrem do míst, odkud ráno zalévají město paprsky vycházejícího slunce. Stranou byla ještě modlitebna s oltáříkem a dřevěnou svátou schránou, kterou zdobila hvězda Davidova.

Byla to soukromá kaple, kde se scházeli a společně modlili vyznavači různých náboženství. Potají tu svou víru mohli praktikovat i ti, které odvlekli z jejich domovů v křesťanských a židovských zemích a donutili je navenek se jejich vyznání vzdát. V téhle kapli se mohli zase modlit ke svým bohům – tedy vlastně všichni k jednomu, vždyť všechna tři náboženství odvozují svůj původ od Abraháma a uctívají téhož Boha.

Michael si prohlížel oltáře a náboženské symboly – půlměsíc s hvězdou, kříž, hvězdu Davidovu – a neubránil se pomyšlení, jak moudré bylo vystavět tuhle kapli a jak obdivuhodně si počínali ti, kteří sem tajně pomáhali věřícím. Přál si, aby taková chápavost a tolerance měly ve světě větší slovo.

Milióny a milióny umřely ve jménu Božím, sešly ze světa rukou lidí přesvědčených, že Bůh je na jejich straně. Michael si v duchu říkal, jestli je Bůh fanoušek Yankees, anebo má radši Red Sox, jestli drží palce komunistům, nebo kapitalistům. Komu asi naslouchá, když se k němu modlí vojáci na obou stranách bitevní linie a prosí ho o vítězství? Anebo už ho unavuje to neustálé válčení v jeho jménu, a tak ignoruje všechny? Radši se vytrhl z filozofického rozjímání. Ať tak či onak, ti, kdo vybudovali tuhle kapli, ji nakonec moudře skryli před očima světa a někde v ní schovali ještě důležitější tajemství.

Přecházel po místnůstce, prohlížel si pět set let staré náboženské předměty, úžasně propracovanou fresku středověké Konstantinopole na jedné stěně a půvabnou mozaiku na druhé, ale nikde neviděl žádnou schránu, kam by se dalo něco ukrýt, ani žádný průchod do nějaké další tajné komnaty. Podlaha byla z jednolité skály, stěny vysekané ze žuly. Tahle kaple byla vytesána do samotné země. Oltáře byly také z kamene, lavice z cypřišového dřeva, koberce pevně utkané z vlny – a všechny bez úhony přečkaly půl tisíciletí.

Prohlížel si zadní stěnu, z větší části vyzdobenou nádhernou mozaikou. Mozaika znázorňovala tři výjevy a všechny byly vyvedeny do nejmenších detailů. Prostřední zachycoval zelenou zahradu. Uprostřed ní stály dva vysoké ovocné stromy, jejichž svěží listí vypadalo téměř skutečně. Kolem zahrady se rozkládala různá města, někdejší prosperující metropole. Nikde žádná auta, žádné vlaky, ale zato po neuvěřitelně modrých mořích pluly trojstěžníky, v dálce bylo vidět egyptské pyramidy, vzkvétající Jeruzalém, Mekku ve vší její slávě a Řím, který ještě nebyl v troskách.

Mozaika ukazovala všelijaká posvátná místa starého světa – výjevy z doby před pěti sty lety, před tisícovkou let i z časů před Kristem, ohromný svět překračující hranice času, který spojovala moře, po nichž se plavily starobylé plachetnice.

Michael putoval očima výš, kde modré nebe přecházelo v noční temnotu. Hvězdnatá obloha se otvírala a v ní se zjevovalo cosi, co se nedalo popsat jinak než jako nebe – oáza poklidu, vrcholný příslib spásy. Muži a ženy mezi anděly, plující mraky, mírumilovné shromáždění těch nejlepších, osob všech ras, barev pleti a vyznání. Kněží a imámové, rabíni a mniši. Muslimové, křesťané, hinduisté, buddhisté, židé i Kelti, všichni žijící pospolu, naleznuvší porozumění ve věčnosti. Michaela ten pohled naplňoval optimismem. Sám nevěděl proč, ale ten výjev, na němž dávný umělec zpodobnil to, co spousta lidí pokládá za ideál, mu dodával naději.

Ten pocit se ale rázem vytratil, když mu oči sklouzly ke třetí části mozaiky. Nacházela se pod výjevem z pozemského světa, pod městy a moři. Vyrůstala přímo z temné země a zobrazovala peklo, svět čirého zla, říši plnou trpících lidí, uplakaných, chovajících v náručí mrtvé. Ve stínech číhali netvorové, ze tmy jim svítily žluté oči. Byl to svět spalujícího žáru a krutého mrazu, trýzně a nekonečných muk. Povalovala se tam polámaná těla a utrhané údy, města stála v plamenech, v řekách plných krve pluly další mrtvoly. Obři třímali meče, z nichž odkapávaly šarlatové krůpěje, a u pasu jim visely uťaté hlavy.

Michaelovi se udělalo nevolno; předklonil se, opřel se dlaněmi o kolena, naprázdno polykal a snažil se popadnout dech. Připadalo mu, jako by mu to zobrazené zlo zachvátilo mysl a srdce. Nechápal – a ani nechtěl chápat –, co mohlo nějakého umělce vést k tomu, aby ztvárnil něco tak ponurého a děsivého. Ale ta hrůza ho zároveň vyburcovala a vrátila do přítomnosti.

Konečně mu svitlo, kde se mapa ukrývá, a nijak ho to netěšilo. Aby se k ní dostal, bude muset udělat něco, co je zajisté proti Bohu, vztáhnout ruku na úchvatné umělecké dílo, které v člověku rozněcuje základní emoce, které dokonale zachytilo lidský úděl. Na neopakovatelný výtvor, jaký už moderní svět nikdy nespatří.

Vytáhl z tašky majzlík a kladivo a přistoupil k mozaice.

Opřel majzlík doprostřed zdi a zvedl kladivo. Zavřel oči, poprosil o odpuštění a vší silou se rozmáchl a udeřil kladivem do majzlíku.

Jeruzalém se roztříštil na kusy a dávným světem se z něj rozeběhla pavučina prasklin, jako by se samotný Bůh rozhodl zničit lidstvo. Kousky mozaiky se s rachotem sesypaly na podlahu. Michael dál bušil do majzlíku a rozbíjel ten umělecký výtvor, dokud středovou část úplně neotloukl.

Zprvu si myslel, že to bylo k ničemu, že mozaiku zničil zby-tečně, ale když si na stěnu posvítil zblízka, něco spatřil. Rýsovala se na ní jakási čerň, téměř splývala s kamenem kolem. Poznal v ní dehet, jaký se dřív používal na střechy a lodě, aby byly vodotěsné. Přejel po něm rukou a poklepáním zjistil, že je za ním dutina. Dutá oblast byla velká asi půl metru krát půl metru a dehet ji dokonale utěsňoval. Michael se pustil do práce s majzlíkem a během chvilky se prokutal dovnitř a odhalil dřevěnou truhlici. Vytáhl ji z dutiny a postavil na zem. Byla z cypřišového dřeva, také pokrytá černým dehtem, a vzadu měla mosazné panty. Zámek na ní byl spíš jen pro okrasu; povolil pod prvním úderem majzlíku.

Michael se zatajeným dechem odklopil víko. Plný vzrušeného očekávání si dovnitř posvítil baterkou. Truhlice byla úplně suchá, vodotěsná pečeť se osvědčila a ochránila její obsah. Michael sáhl dovnitř a vyndal hrst mincí s vyraženými portréty sultánů a králů. Byly ze zlata a stříbra, z mědi a cínu. Poznal římská a egypská platidla. Sáhl do truhlice znovu a vytáhl srolovanou mapu. Byla vyrobená z vydělané zvířecí kůže a převázaná řemínkem. Michael ho přeřízl, pomalu mapu rozvinul a konečně vydechl.

Prohlížel si ji. Byla velká a podrobná, s poznámkami a popisky po obvodu.

Michaelovi se sevřelo srdce. Tohle není druhá polovina mapy Piriho Reise. Tahle mapa Katinu sestru a Simona nezachrání. Sice to bezpochyby byla starobylá mapa, ale ne ta, kterou hledal, protože zachycovala Evropu a Blízký východ. Ukazovala cestu k nejposvátnějším místům tří velkých náboženství – do Mekky a Mediny, do Jeruzaléma a Betléma, do Hebronu a na horu Sión. Vedla cestovatele do míst, kde se ocitne nejblíže Bohu, ať už ho nazývá Bůh, Alláh nebo Jahve.

Michael poraženecky svěsil hlavu. Vyvodil si, kde mapu Piriho Reise hledat, ze Simonových poznámek a informací od Kate. Hrozně nerad se spoléhal na druhé a jeho zatvrzele samotářský přístup, při němž nesl veškerou odpovědnost, ho nikdy nezklamal. Jenže tentokrát neměl dost času, aby si informace z druhé ruky ověřil…

Vyburcoval se ze skleslosti; takhle snadno se nevzdá.

Vzhlédl k mistrovskému dílu na stěně a bez váhání udeřil majzlíkem do nebe. Na zem se sesypaly kousíčky andělů a světců. Zpoza hvězdnaté oblohy vykoukla odhalená skála s dalším výklenkem zapečetěným dehtem. A v něm spočívala další truhlice.

Michael se nad ní sklonil, a aniž marnil čas přemítáním, rozbil zámek. Zvedl víko a nahlédl dovnitř. Ale ani tentokrát si nepomohl – uvnitř byly jen knihy a svitky. Vyndal zdobenou bibli, pečlivě ručně vyrobenou v dobách před vynálezem knihtisku. Kožené desky krášlily rubíny a safíry, na latinsky psaných stránkách se skvěly nádherné iluminace. V truhlici nechyběl ani umně provedený korán psaný elegantním arabským písmem a obrovský svitek tóry zabalený v plátnu, převázaný šňůrkou se zlatými konci a zapečetěný.

Michael se na ty posvátné knihy zmateně díval. Nešlo mu do hlavy, proč je někdo ukrýval; byly sice nádherné a bezpochyby cenné, ale rozhodně ne unikátní. A ta mapa při zběžném pohledu také nevypadala nijak převratně, nezdálo se, že by odhalovala nějaká tajemství.

Ale pak se mu vybavila Katina slova. Mapy. Duchovní mapy. Ty posvátné knihy představují mapy nebes. Když se jimi bude člověk řídit, zavedou ho k nejvyšší odměně, ke spáse, k věčnému životu. Zatímco mapa v první truhlici ukazuje cestu k místům na zemi, tyhle ukazují cestu do nebe.

Michael rázem pochopil význam nástěnné mozaiky, toho uctivého zobrazení světů, k nimž hledače zavedou mapy uložené ve schránách za nimi.

A zároveň mu došlo i všechno ostatní. Zachvátila ho úzkost a strach, jaké ještě v životě nezakusil. Teď už nepochyboval, kde se skrývá ztracená polovina mapy Piriho Reise.

Zahleděl se na poslední část mozaiky, na tu úplně dole pod nebesy a pozemským světem. Litoval výjevů, které rozbil, protože by mu svým svátým poklidem třeba mohly ulevit od děsuplné noční můry, která ho nepochybně bude pronásledovat ještě celé měsíce – noční můry vyvolané zobrazením pekla, které mu jako jediné zbylo před očima.

25

Kate sledovala dvojici hlídačů, jak znuděně obchází chrám na pravidelné pochůzce. Vůbec si jí nevšimli a netušili, k čemu se chystá. Když zmizeli, minutu počkala, pak se odlepila od zdi, vytáhla z tašky dvě malé černé krabičky a položila každou na jednu stranu hlavního chodníku. Stiskla drobný knoflík a vyrovnávala krabičky, dokud jí vysoké pískání ve sluchátku nepotvrdilo, že laserový paprsek není ničím rušený. Znovu stiskla tlačítko, rozhostilo se ticho a neviditelná zábrana se aktivovala.

Sprintem doběhla ke kruhové budově, ve které odpočíval sultán Selim II., a umístila další dvojici krabiček asi osm metrů od vchodu. Když alarm zapnula, ozvalo se vyšší a hlasitější pískání, mnohem znepokojivější. Tenhle alarm jí poskytne varování jen s předstihem v řádu vteřin – ale varování na poslední chvíli je pořád lepší než nenadálé překvapení.

Budova Selimova mauzolea byla prastará, ale zámek měla naprosto moderní. Sice ho pokrývala zelenavá patina, takže působil omšele a letitě, ale uvnitř se skrýval vysoce moderní mechanismus. Takovéhle zámky byly momentálně hit a bývaly inzerovány jako nepřekonatelné, jenže prolomit se dá jakékoli bezpečnostní opatření, když člověk ví, jak na to. Kate zastrčila do klíčové dírky plochý univerzální klíč a zmáčkla tlačítko na jeho konci, kterým se aktivovaly senzory a laserový paprsek. Koupila ten klíč v Německu za patnáct tisíc eur a nijak ji nepotěšilo, že Michaela stál podobný, který si pořídil pro svou bezpečnostní firmu v New Yorku, jen tři a půl tisíce dolarů.

Snadno klíčem otočila a zámek s lupnutím povolil.

Střelhbitě se protáhla dovnitř, zavřela za sebou dveře a zase je zamkla. Odložila si obě tašky na zem a rozhlížela se po hrobce. Stavba bohatě zdobená nádhernými mozaikami byla poctou muži, který se svými činy nemohl ani zdaleka rovnat svému otci a dědovi, dokonce ani svému velkovezírovi, jehož zásluhy si často přičítal, ani své ženě, teď uložené k věčnému spánku po jeho boku, která si získala důležité postavení, když na uprázdněný trůn nastoupil jejich syn Murad III. Jenže Selim II. byl přes to přese všechno sultán, vládce největší tehdejší říše. A tohle mauzoleum ho patřičně uctilo.

Kate si prohlížela rakve zahalené zeleným plátnem. Bylo jich tam celkem čtyřiačtyřicet. Rakve sultána a jeho manželek ji nijak neznepokojovaly, ale zato ty drobné dětské ano. Děti – bratři, sestry a synové –, které byly zavražděny, aby nemohly dospět a uzmout si pro sebe trůn. Vraždy ve jménu stability říše, počínání, které bylo ve starověku a středověku běžnější, než se připouštělo. Králi, sultány, faraóny i císaři cloumala paranoia a neustále bedli-vě sledovali všechny kolem sebe. Protože jakmile se člověk dostal na vrchol, existovala pro něj odtamtud jen cesta do hrobu. Nekonaly se žádné volby, žádné předávání moci – na trůn nastoupil nový panovník, až když ten předchozí zemřel.

Ale panování Selima II. neukončil syn ani bratr, vezír ani admirál; sultána nezabil jed, meč ani dýka. Přišel o život při nehodě – příčinou jeho pádu byl pád jako takový. Podlehl zraněním, která si způsobil, když roku 1572 v opilosti nešťastně a nedůstojně uklouzl v lázních.

Stavba jeho mauzolea trvala čtyři roky; v dobách, kdy sultán mohl snadno zavelet tisícovkám lidí, aby mu během tří let vybudovali celý palác, to byla dlouhá doba. Hrobku navrhl tehdejší významný architekt Mimar Sinán, který kromě ní projektoval více než tři stovky význačných staveb Osmanské říše, včetně harému v paláci Topkapi, Selimovy mešity v Edirne a Sulejmanovy mešity v Istanbulu. Dožil se devětadevadesáti let, byl blízkým přítelem Mehmeda paši Sokoloviče. Dnes je považován za jednoho z nej-významnějších architektů v dějinách a bývá srovnáván s Michelangelem.

Ostatky a rakve dopravili do hrobky pod rouškou temnoty a roku 1577 hrobku zpřístupnili veřejnosti.

Kate odhrnula zelené plátno a odhalila sultánův zdobený sarkofág z kamene a vyřezávaného cypřišového dřeva. Výjev na víku zobrazoval Selima II. ve slavnostním odění a s velkým turbanem na hlavě, jak z vysoké hory shlíží na svou říši a poddaní před ním na znamení úcty padají tváří k zemi.

Kate obešla rakev kolem dokola a prohlížela si ji. Rozhodně byla hodna panovníka. Stála na masivních žulových blocích a řemeslníkům muselo trvat celé měsíce, než ji zhotovili. Kate se rozhlédla kolem a hlavou jí prolétlo, jestli byla taková nádhera dopřána i jeho ženě a dětem, jestli mu vůbec záleželo na těch, kteří ho doprovodili na věčnost.

Přemohla ji zvědavost, a tak odhrnula zelené plátno z rakve po sultánově levici, v níž spočívala jeho první žena Nur Bana, která ho přežila o osm let. Rakev byla mnohem prostší, celá zhotovená z vyřezávaného dřeva, a víko krášlilo zobrazení sultána, paláce Topkapi a chrámu Hagia Sofia.

Nur Bana se narodila jako Cecilia Venier Baffo, byla to benátská šlechtična, kterou v mládí zajali Osmané. Když na trůn nastoupil její syn Murad III., stala se z ní valide, sultánova matka, a její moc vzrostla. Osm let se podílela na vládě spolu s velkovezírem Mehmedem pašou Sokolovičem a pak za nevyjasněných okolností zemřela. Kate se neubránila úsměvu při pomyšlení, že žena vládla světu, kde byla ženská práva tak silně potlačována.

Přejela rukou přes bohatě zdobené víko rakve té ženy, která věděla, že je jen jednou z mnoha, jež si její manžel pro sebe uchvátil. Povšimla si jednoduchých pantů, kterými bylo víko uchyceno k rakvi, a blesklo jí hlavou, proč se rakve vyrábějí tak, aby se daly snadno otevřít; vždyť jejich obyvatelé nikam prchat nebudou a nikdo k nim nebude chodit na návštěvy.

Zase přes rakev přetáhla zelené sukno a vrátila se k sarkofágu Selima II. Na tom nebyly žádné panty, jejichž pomocí by se dalo víko jednoduše zvednout. Kate si přála, aby ho mohla prostě jen odklopit, sáhnout dovnitř a zmizet odtud.

Jenže víko vážilo nejmíň šest set kilogramů. Bylo vyrobeno z kamene a k jeho zvednutí by bylo potřeba několika silných zručných mužů vybavených potřebnými nástroji.

Kate se usmála; Michael má pro překonávání překážek, prolamování bezpečnostních opatření a pronikání na všechna možná i nemožná místa skutečný talent. Ona sama se radši nepouštěla do akcí, při kterých by se musela vypořádávat s příliš odolnými překážkami nebo které vyžadovaly výjimečnou tělesnou kondici či akrobatické dovednosti. Zato Michael si ve zdánlivě neproveditelných kouscích očividně liboval.

Sáhla do modré tašky, vylovila z ní kovový mechanismus a v duchu děkovala za Michaelovu vynalézavost.

Upevnila stabilizační rám k zadní části rakve, dolní konec zasunula dospodu pod rakev a vršek uchytila k víku. Do škvírky pod víkem vrazila úzký ocelový klínek a opatrně ho zatloukla dovnitř; připadalo jí, že se údery rozléhají hrobkou jako rány z děla. Pak připevnila klínek k rámu. Složit Michaelův mechanismus byla hračka a rozebrat ho bylo ještě snazší. Tím improvizovaným heverem zhotoveným z měděných trubek a ze součástek ze zpevněného hliníku, které se používají v křídlech letadel, by se nejspíš dal uzvednout i nákladák, a přitom se vešel do relativně malé tašky. Nebylo potřeba upevňovat ho k zemi, protože na ní pevně stál díky váze rakve, a zdvihací rameno drželo na správném místě díky celkovému tlaku. Bylo to zařízení stejně prosté jako obyčejný zvedák na auto.

Zopakovala celý proces na zbývajících třech stranách sarkofágu. Pak k mechanismu připojila vzduchovou hadici a upevnila k ní malou tlakovou láhev. Pevně ji uchopila, zapumpovala zdvihacím ramenem a stačila chvilka zvýšeného tlaku, aby víko povolilo. Rakev se nadechla čerstvého vzduchu a zároveň vydechla historii. Víko se začalo pomalu zdvíhat a starobylý sarkofág nesouhlasně povrzával. Centimetr po centimetru stoupalo.

Kate začínaly pobolívat namáhané svaly, ale pumpovala dál; víko už bylo nějakých dvanáct centimetrů nad rakví. Neodolala pokušení, rozsvítila si baterku a nakoukla dovnitř.

To, co spatřila, ji vyděsilo, nahnalo jí to hrůzu, protože něco takového s Michaelem ani jeden nečekali. Zničehonic dostala strašný strach o sestru. Na tohle nebyla ani v nejmenším připravená.

A vtom se jí ve sluchátku rozeřval alarm. Někdo prošel paprskem přetínajícím chodník. Někdo se blíží.

Nechala víko rakve klesnout zpátky, až vzduchové ventily zasyčely. Bleskurychle posbírala čtyři podpěry, hodila je zpátky do tašky a přetáhla přes rakev zelené sukno.

Ve sluchátku zaječel druhý alarm. Hlídači už jsou skoro u mauzolea.

Kate se otáčela jako korouhvička a hledala, kam se ukrýt, až jí oči nakonec padly na rakev sultánovy ženy. Odhrnula zelené plátno. Bez otálení udeřila majzlíkem do místa, kam zapadal čep víka, a otevřela rakev. Teď byla ráda, že není stejně bytelná jako ta Selimova.

Podívala se na ostatky Selimovy ženy – tvář jí halil průsvitný bílý závoj, dlouhé tmavé vlasy vypadaly dokonale učesaně. Zbývající kousky kůže připomínaly tenoučký pergamen, byly úplně suché, drolily se a pod nimi prosvítaly bělostné kosti. Sultánova žena byla drobná, Kate odhadovala, že neměla na výšku ani metr šedesát.

Zvenčí se ozývaly zvuky, hlídači už dorazili skoro až ke dveřím mauzolea.

Kate odstrčila kostru, hodila do rakve tašky a kvapně se nasoukala za nimi.

Při nadzvedávání víka si předtím dala pozor, aby přes něj zůstalo přetažené plátno, takže až víko zaklapne, zase rakev překryje.

Tiše rakev zavřela a rázem ji obklopila černočerná tma a zatuchlý pach smrti. Měla co dělat, aby se jí neobrátil žaludek, a k tomu se přidal její obvyklý strach ze tmy. Snažila se nemyslet na tu hrůzu vedle sebe, ale vytěsnit děs prostě nedokázala.

V duchu zmučeně úpěla.

Michael hleděl do hlubin pekla, před očima mu defilovalo utrpení a muka jeho obyvatel. Obrnil se a udeřil majzlíkem přímo do středu toho děsuplného uměleckého výtvoru. Dal do té rány veškerou sílu, jako by vrážel majzlík do srdce samotného dábla, a pak kvapně otloukl zbytek mozaiky. Zatímco při rozbíjení mozaik zobrazujících svět a nebesa si dával pozor, aby se zachovaly aspoň okraje, z pekla nenechal nic, likvidoval ten výjev, dokud z něj neodpadl poslední kousek.

Proboural se do výklenku skrytého za ním a vytáhl z něj velkou truhlici – měla skoro metr na délku a nějakých třicet centimetrů na šířku. Díval se na ni a váhal; doufal, že se nechystá otevřít nějakou Pandořinu skříňku, a proklínal okolnosti, které ho vehnaly do téhle situace. Ale pak pomyslel na Kate a na útrapy, které prožívá, na nesnesitelný pocit viny, kterým se užírá kvůli své sestře a Simonovi.

Rozbil zámek, odklopil víko a sáhl dovnitř. Věděl, co tam najde. Rozložil mapu na zemi. Gazelí kůže byla překvapivě jemná a poddajná a zubatý okraj, ze kterého bylo poznat, že mapu někdo roztrhl vedví, mu potvrdil, že je to ta pravá. Byla vyvedená do nejmenších podrobností a zachycovala východní část Afriky, Indický a Tichý oceán, Indii, Austrálii a Dálný východ.

Michaelův pohled přitáhlo detailně vykreslené pohoří Himálaj s umným zobrazením hory s pěti vrcholy v horní části Indie. Ze všech orientačních bodů a cest byla trasa vedoucí k téhle hoře zachycená a popsaná nejpodrobněji; vedla od moře proti proudu indických řek a pak do nitra kontinentu. Michael sice neuměl popisky v turečtině přečíst, ale odhadoval, co v nich stojí. Poté, co si přečetl dopis o plavbě Kemala Reise a ukrytí mapy, nepochyboval, že obsahují varování.

Vytáhl z potápěčské tašky vodotěsný digitální fotoaparát, pořídil různé záběry mapy a pak ho zase schoval. Bylo to jen záložní opatření, možná úplně zbytečné, ale rád si kryl záda.

Sroloval mapu, sáhl po válcovém pouzdru a odšrouboval z něj víko. Zastrčil mapu do vodotěsného prostoru uvnitř, pořádně pouzdro zavřel a přehodil si jeho kožený popruh přes rameno. Pak naskládal nářadí zpátky do neoprenové tašky, taky ji zavřel a přehodil si ji křížem přes druhé rameno. Podíval se na hodinky a zkusmo zapnul vysílačku, ale nefungovala; zdi tu byly příliš silné. Nervy mu jen hrály, měl o Kate hrozný strach. Doufal, že už v Selimově hrobce skončila a čeká na něj.

Naposledy se rozhlédl po kapli a po škodě, kterou napáchal, a modlil se, aby to všechno nebylo zbytečné. V duchu pořád viděl poslední mozaiku, výjevy utrpení, které se mu vtiskly do paměti a nedaly se vypudit. Rozhodl se, že o ní nikomu nepoví, ani Kate a Buschovi. Neřekne jim, kam mapa asi vede a co by se tam mohlo nacházet. Některé věci je lepší nevědět. Mehmed tuhle informaci umně zašifroval do uměleckého díla v kapli a Michael ji nehodlal předat nikomu dalšímu.

Zachrání Simona a Cindy, ale tuhle mapu nedá z ruky.

***

Kate ležela bez hnutí a snažila se zadržovat dech, zčásti proto, aby jí v uzavřeném prostoru nedošel vzduch, a zčásti aby nenabírala do plic pach smrti, protože se bála, že by se z něj mohla něčím nakazit. I když ta žena skonala před pěti sty lety, v dřevěné rakvi pořád visel hnilobný zápach. Když Kate odstrkávala její ostatky stranou, překvapilo ji, že z těla už skoro nic nezbývá; bylo to, jako odstrkávat hromádku kostí, které o sebe šustily a klapaly.

Vtom se rozlétly vstupní dveře mauzolea a rachot dolehl až do rakve, kde se schovávala. Našpicovala uši a slyšela, jak dovnitř vcházejí oba hlídači. Bavili se spolu o bezpečnostních opatřeních a pozastavovali se nad tím, proč zrovna oni schytali noční službu.

V rakvi byla naprostá tma, ale Kate vedle sebe přesto v duchu viděla mrtvé tělo; sice ho zahlédla jen letmo, ale věděla, že na něj do smrti nezapomene. Obracel se jí žaludek, dělalo se jí nanic z pomyšlení, že leží vedle mrtvé. Bedlivě poslouchala kroky hlídačů.

Slyšela z jejich hovoru jen útržky, ale dala si dohromady, že jen tak klábosí o ničem. Připadalo jí, že se kolem motají celé hodiny, i když to nemohlo trvat víc než pár minut.

A jakkoli bylo hrůzostrašné, kde leží a vedle čeho leží, a jakkoli ji děsilo pomyšlení, že by ji mohli dopadnout, to, co spatřila v sultánově sarkofágu, jí nahánělo nesrovnatelně větší strach.

Konečně hlasitě bouchly dveře a v zámku zarachotil klíč. Chvilku nato jí ve sluchátku zase zaječel alarm a dával jí na srozuměnou, že hlídači prošli skrz první neviditelnou bariéru. Další zaječení jí prozradilo, že se vzdalují po chodníku.

Pomalu nadzvedla víko a na mrtvolu dopadlo slabé světlo. Hlava se oddělila od těla a omotaly se kolem ní původně hladce učesané vlasy. Kate zhnuseně vyskočila z rakve a vzápětí se zastyděla. Narušila poklidný věčný spánek mrtvé – té nevinné ženy. Ráda by tělo uložila zase tak, jak bylo, jenže neměla čas.

Rychle se vrátila k sultánovu sarkofágu a zase se pustila do práce. Během minuty odhrnula zelené sukno a nachystala mechanismus a během další nadzvedla víko – tentokrát nejen o několik centimetrů, ale o půl metru.

Rozsvítila baterku a posvítila si dovnitř na to, co zahlédla už poprvé.

V rakvi nespočívalo žádné tělo. Nikde žádný sultán ani hůl. Sarkofág zel prázdnotou. Byl bezedný, skýtal vstup do jiného světa. Sloužil jako průchod do skutečné hrobky.

Teď už Kate chápala, proč stavba mauzolea trvala dlouhé čtyři roky. Jsou pod ním další prostory. Chrám Hagia Sofia dříve sloužil jako bazilika a v tehdejších časech bylo běžné budovat pod kostely krypty. Všechny známé kostely je mají – Svatý Petr ve Vatikánu, Svatý Patrik v New Yorku, Notre Dame v Paříži. Když Hagii Sofii v šestém století vystavěli jako křesťanský chrám, také ji opatřili kryptou. Ale když ji v roce 1453 přeměnili v mešitu, o osudu podzemních krypt nebyla nikde ani zmínka. Kate teď při pohledu do Selimova sarkofágu pochopila, co se s nimi stalo.

Přehodila přes otevřený sarkofág zelené plátno, popadla tašky a tlakovou láhev, nadzvedla kraj plátna a vklouzla pod ním dovnitř. Ze sarkofágu vedlo dolů příkré úzké schodiště, které bylo před stovkami let vytesáno přímo do skály.

Kate svírala v ruce tlakovou láhev, od níž se táhla hadice zpátky ke zdvihacímu mechanismu, a trochu pootevřela upouštěcí ventil. Víko sarkofágu pomalu se syčením klesalo dolů a zavíralo ji ve starodávném podzemním světě. Když už chyběly k úplnému zavření jen centimetry, zase ventil zavřela, aby víko přestalo klesat. Zvenčí takhle nebude nic vidět, jen rakev překrytá plátnem. Toho, že je víko o kousíček výš, si nikdo nevšimne. Kdyby ho nechala dovřít úplně, přiskříplo by jí vzduchovou hadici a navěky by ji uvěznilo v kryptě.

Sestupovala níž a svítila si před sebe baterkou. Když sešla z posledního schodu, ocitla se v ukryté nekropoli. Krypta byla stará a honosná zrovna jako někdejší bazilika. Vybudovali ji ve vrcholném období Byzantské říše; mramorové sloupy podepíraly klenutý strop a místy byly patrné pozdější osmanské úpravy. Zdi zdobily busty a mozaiky zobrazující křesťanské světce, muslimské vladaře a nádheru ráje.

Kate stála v jakési předsíni, těsném prostoru asi čtyři krát čtyři metry, vstupu do světa mrtvých.

Posvítila si baterkou před sebe a spatřila tmavý průchod do mnohem větší místnosti, jejímuž středu vévodil skutečný sultánův sarkofág. Velkovezír Mehmed paša Sokolovič byl vynalézavější, než se tušilo. Místnost byla plná pokladů Osmanské říše – šavle, korány, válečná kořist, kterou určitě nezískal sám Selim, protože ten se osobně žádného válečného tažení neúčastnil ani nevymýšlel strategie; nechával veškeré úkoly na svých rádcích, ale pak si připisoval zásluhy.

Byly tu římské poháry, egyptské šperky, sošky faraónů a králů. Kate užasle hleděla na zlatý nápis na zdi obložené modrými dlaždicemi, který se i po staletích nádherně leskl. Byl v arabštině, turečtině a latině, aby varování porozuměli všichni. O smyslu velkovezírových slov nebylo pochyb – kdo z hrobky něco odcizí, toho čeká cesta do pekel, na jeho duši bude uvržena fatva.

Vysvětlovalo se tím, proč cennosti nikdo neukradl; ta varovná slova odrazovala od pokušení a chamtivosti stavitele hrobky i zloděje, kteří by se sem snad vloupali.

Ale Kate byla ochotná obětovat život i duši, jen aby zachránila sestru. Klidně vymění svůj věčný život za život sestry, kterou vychovala. Udělá cokoli, aby Cindy osvobodila a aby Simon přežil.

Stála nad sarkofágem. Byl vyrobený ze zlata, bohatě zdobený a ve světle baterky se leskl. Cítila se jako Howard Carter, když poprvé spatřil sarkofág faraóna Tutanchamóna. Pohlíží na tajemství, které bylo ukryté po celá staletí. Místo sultánova posledního odpočinku vyzdobili skuteční umělci, zpodobnili na něm nebesa, jako by je malovali jemnými štětci na plátno.

Uchopila víko a vcelku snadno se jí ho povedlo kousek nadzdvihnout, ale pak ho zase zaklopila.

Znovu se rozhlédla po místnosti oplývající bohatstvím, po všech těch starobylých artefaktech, a zabloudila očima zpátky k varovnému nápisu. Cesta do pekel. Přemýšlela, jaké to asi je, navěky trpět v pekle, a jestli takové místo vůbec existuje. Vychovali ji jako katoličku a stále na víře lpěla a uvědomovala si, že v jednom kuse porušuje různá přikázání. Ale ospravedlňovala si před sebou své prohřešky tím, že člověk občas musí udělat něco nepřijatelného, porušit Boží i lidské zákony bez ohledu na důsledky, aby pomohl svým nejbližším. Věřila v osud, věřila v nebe a při pomyšlení na Iblise a na chironskou věznici dozajista věřila i v peklo, které čeká s otevřenou náručí na ty, kdo si ho zaslouží.

K čertu s prokletím. Kate nazdvedla víko sarkofágu.

Uvnitř poklidně spočíval sultán Selim II. Čas se na něm podepsal hůř než na jeho manželce. Tváře měl propadlé, místy v nich zely díry. Zbylé chumáče hnědých vlasů byly prošedivělé a zacuchané jako vrabčí hnízdo. Zdobený turban mu spadl z hlavy a zůstal v něm i kus lebky. Na sobě měl bílý plášť vyšívaný zlatou nití, kolem teď už neexistujícího pasu obtočenou zelenou šerpu. Tělo seschlo, takže z něj zbývala v podstatě jen polámaná kostra.

V kostlivých prstech svíral zdobenou hůl, držel si ji na hrudi jako žezlo. Střed hole byl z tmavého dřeva, které se pod světlem baterky kaštanově lesklo. A kolem něj se směrem vzhůru obtáčeli dva hadi, hlavy měli útočně vysunuté proti sobě, rubínovýma očima vražedně hleděli jeden na druhého a cenili stříbrné zuby, jako by se každou chvíli chystali navzájem zakousnout.

Kate nikdy neokradla mrtvé, něco takového by ji ani nenapadlo. Za jakýchkoli jiných okolností by se jí to příčilo, jenže teď neměla na vybranou. Touhle krádeží zachrání lidské životy, zachrání svou sestru a Simona.

Sáhla do sarkofágu a uchopila hůl oběma rukama. Pomalu ji zvedla; kostra ji nechtěla pustit, jako by s Kate sváděla boj z nebeských výšin nebo pekelných hlubin. Kate to vylekalo. I když věděla, že je to absurdní, dostala strach, že se mrtvý sultán posadí a kostlivými prsty ji zardousí.

Ale pak se konečně ozval praskot a sultán se svého majetku vzdal. Kate zdvihla hůl a pořádně si ji prohlédla. Hlavičky hadů byly zhotoveny nesmírně precizně, dokonce na nich bylo vidět jednotlivé šupiny. Když se zahleděla do rudých očí, zdálo se jí, jako by se v nich živě blýskalo.

Zničehonic se jí zatočila hlava a udělalo se jí špatně. Obklopovala ji smrt; tahle místa, kam se musela vydat, aby osvobodila sestru, byla příšerná. Začínalo toho na ni být moc, v mysli se jí zatahovaly mraky při pohledu na tělo v sarkofágu a při vzpomínce na to, jak ležela v rakvi vedle Selimovy mrtvé ženy a jak hleděla do odporných hadích očí.

Úporně se pokoušela vzpamatovat. Odvrátila pohled, spěšně strčila hůl do pouzdra, které dostala od Michaela, neprodyšně ho uzavřela vodotěsným víkem a přísahala sama sobě, že už se na tu věc nikdy nepodívá.

26

Busch seděl v limuzíně, kolem se dloužily stíny chrámu Hagia Sofia a klimatizace v autě běžela naplno, aby se vypořádala s horkou istanbulskou nocí. Na protější straně ulice se dál hemžily celebrity mířící na slavnost – významné osobnosti, příslušníci šlechty, průmyslníci. Všichni si vykračovali po modrém koberci do paláce, jako by mířili na předávání Oscarů.

Busch se pokoušel vysílačkou spojit s Michaelem, aby ho varoval, že Iblis je v paláci, ale marně. Štvalo ho, že mu ten skrček uklouzl tak snadno. Nejradši by mu zakroutil krkem za to, že unesl jeho kamaráda i Katinu mladou nevinnou sestru a Simona navíc surově zřídil.

Vtom se zadní dveře limuzíny rozlétly a dovnitř vpadla Kate, celá umouněná. Odložila si na podlahu rozměrnou modrou tašku i kabelu od Prady, stáhla z hlavy čepici a roztřepala si dlouhé blond vlasy.

„Tak co?“ vyzvídal Busch.

Kate zamávala ve vzduchu koženým pouzdrem a pak ho odložila na sedadlo.

„Kde je Michael?“ Popadla z minibaru skleničku, nasypala si do ní led a nalila vodu. „Nedaří se mi s ním spojit.“

„Ještě nedorazil.“

„A kde je Iblis?“ Kate se na zadním sedadle nasoukala doprostřed, předklonila se mezi předními sedadly, aby viděla skrz čelní sklo, a rozhlížela se po autech kolem. Zhluboka si lokla vody.

„Ztratil se mi.“ Busch se jí nedokázal podívat do očí.

„Cože? On se ti ztratil?“ Kate rozčileně zvýšila hlas.

„Už je to tak. Vmísil se mezi celebrity a odporoučel se do paláce.“

„Prokristapána, ví o tom Michael?“ Kate hrábla po vysílačce a zkusila se s ním spojit, ale odpovědí jí byl jen slabý praskot. „Určitě jde pro tu mapu a klidně kvůli ní Michaela zabije. Jak jsi to mohl dopustit?“

„Myslíš, že nejsem bez sebe strachy? Jenže mě na tu slavnost nepustí, nějak se mi přihodilo, že nemám pozvánku. Už přes půl hodiny se s Michaelem pokouším spojit. Nezapomínej, že je to můj kamarád.“

„Já vím,“ povzdechla si Kate. „Měla jsem tam jít s ním.“

„Michael ví, co dělá, a umí se o sebe postarat. Věř mi, já ho znám.“

„A já znám Iblise.“ Kate vyplivla jméno svého někdejšího učitele, jako by to byl jed.

Bez ohledu na Busche ze sebe stáhla černé tričko a kalhoty, popadla z minibaru láhev vody, vylila jí trochu na ubrousek a začala si otírat tvář a paže. Smývala ze sebe prach a pach smrti, které si s sebou přivlekla z hrobek a rakví. Pak si kvapně přejela rty rubínově červenou rtěnkou a nanesla na víčka oční stíny. Byla ráda, že její tvář nevyžaduje bůhvíjaký make-up. Vytáhla z kabely dlouhé šaty od Oscara de la Renty, které si koupila v hotelovém butiku, tmavě modré a krásné. Padly jí jako ulité a přilnuly ke křivkám těla. Po obou stranách měly hluboké rozparky, které z nohou odhalovaly víc, než Buschovi připadalo možné. Byly to bezvadné šaty – nejenže skvěle vypadaly, ale navíc byly praktické, neomezovaly ji v pohybu, takže si v nich mohla troufnout i na počínání, které na společenských událostech nebývá zrovna obvyklé.

„Hned mi bylo jasné, že si najdeš příležitost, aby sis to vzala na sebe,“ poznamenal Busch.

Kate si ho nevšímala. Rozčesala si vlasy, sundala si medailónek od Michaela, schovala ho do malé šperkovnice a místo něj si vzala diamantový náhrdelník a drobné diamantové náušnice. Pak si obula lodičky od Prady na osmicentimetrových podpatcích, sáhla po kabelce a otevřela ji.

Nechala si ji vyrobit na zakázku; vnitřek byl vodotěsný a do kapsiček se vešlo náčiní na otvírání zámků, několik svíticích tyčinek, peníze a tenký nožík, který vypadal jako pilníček na nehty. V jedné ukryté kapsičce schovávala stříbrný náhrdelník s dvanácti diamanty a velkým safírem uprostřed. Před pěti lety ho ukradla jistému německému obchodníkovi, který na něj lákal mladá děvčata, sliboval jim hory doly a pak je prodával jako sexuální otrokyně do jihovýchodní Asie. Společně s náhrdelníkem ukradla z jeho luxusního podkrovního bytu v Berlíně i počítačové soubory, udala ho policii a poskytla informace rodinám obětí. Do rána byl po smrti.

Náhrdelník nosila u sebe jako takové univerzální platidlo pro případ, že by se ocitla v nesnázích a potřebovala někoho podplatit. Kdykoli ho spatřila, vzedmula se v ní vlna pohoršení a už dávno se rozhodla, že ho prodá, jedině když nebude zbytí. Schovala rtěnku, strčila si do kabelky vysílačku, mobil, peněženku, miniaturní baterku, dlouhou černou košili a lehké boty s plochou podrážkou a zapnula ji. Hmátla po pouzdru s holí, kterou ukořistila v hrobce, a strčila si ho do podpaží.

„Proboha, proč to s sebou bereš?“

„Abych se dostala dovnitř,“ odvětila a otevřela dvířka.

„Dovnitř?“ Busch zalétl pohledem přes ulici k hemžení před palácem Topkapi. „Tam jít nemůžeš a už vůbec ne s tímhle,“ prohlásil a ukázal na pouzdro.

„Myslíš, že ne? Tak se koukej.“

Vystoupila z auta a zabouchla za sebou dvířka.

Busch rozzlobeně potřásl hlavou. „Michael si vždycky vybírá ty nejťvrdohlavější.“

Kate se během chvilky proměnila ze špinavé zaprášené zlodějky v elegantní ženu, která si nezadá s modelkami. Nesla se ulicí jako princezna a vyzařovala z ní neotřesitelná sebejistota a vědomí vlastní důležitosti. Mířila přímo k modrému koberci. Všichni se po ní otáčeli, šuškali si mezi sebou a dohadovali se, co je zač ta sošná blondýna s hlubokýma zelenýma očima.

Kate prošla kolem paparazziů a šlehajících blesků přímo k členům ochranky, jako by se celá ta sláva konala na její počest.

„Dobrý večer, pánové.“

Kolem bezpečnostního rámu podobného těm na letištích stáli tři muži. Měli na sobě hnědé uniformy a černě olemované čepice místní policie. Ve tvářích zachovávali kamenný výraz a z pouzder u pasu jim vykukovaly glocky.

„Zapomněla jsem si pozvánku,“ řekla omluvně Kate a šátrala v kabelce.

„Je mi líto, slečno, ale…“

Kate mu předvedla průkaz s osobními údaji a fotografií. Policejní velitel si ho od ní vzal a prohlížel si ho. „Pracujete pro Evropskou unii?“

Kate přikývla a nasadila vlídný odzbrojující úsměv, který po dlouhých letech podvádění měla v malíčku. Byla přebornice ve využívání ženského šarmu. Pohlédla na policistovu jmenovku. „Jasíme,“ důvěrně ho oslovila jménem, aby ukolébala jeho ostražitost, „mám jménem prezidenta Evropské unie, Ulleho Regia ze Švýcarska, navrátit Turecku tenhle vzácný artefakt na znamení přátelského uvítání vaší země mezi ostatní státy Unie.“

Dva podřízení se tázavě podívali na velitele a ten Kate vybídl, ať pouzdro otevře.

Udělala to a předvedla jim hůl s hady. Stříbrné hadí zuby a rubínové oči se v jasném světle bezpečnostních reflektorů oslnivě leskly.

Kate se dál usmívala, i když se jí náhle sevřel žaludek; přísahala si, že už se na tu hůl nikdy nepodívá, a teď na ni hadi civí znovu a jí z toho naskakuje husí kůže a opanovává ji děs. Doufala, že policisté nic podobného nevnímají. „Jestli to nepředám, budou z toho velké nepříjemnosti a já budu mít po kariéře.“ Doufala, že je z podtónu dostatečně zřejmé, že by to mohlo znamenat ztrátu práce i pro ně.

Jasím si ji měřil a jeho obličej byl prost jakýchkoli emocí. Kate neuhýbala pohledem a tvář jí neopouštěl přívětivý úsměv. Chvíle nejistoty se protahovala, až Jasím konečně odvrátil pohled a znovu se zadíval na její legitimaci. Podal ji Kate zpátky a pokývnutím jí naznačil, ať vejde dovnitř. „Ale žádné vylomeniny. Nikdo z nás nechce dnes večer přijít o práci.“

„Díky.“ Kate se na něj usmála a zase zavřela pouzdro. Jasím jí ukázal, ať obejde bezpečnostní rám, a Kate prošla bránou na nádvoří Janičářů.

Připojila se k dalším lidem proudícím dovnitř a zamířila spolu s nimi k bráně Pozdravení pokoje. Cestu lemovaly planoucí pochodně, jejich oranžové plameny zbarvovaly starobylé stavby do zlatova a k nebi z nich stoupaly pramínky kouře.

Když se Kate přiblížila k další bráně, poodešla stranou, kam nedopadalo moc světla. Sáhla do kabelky, předstírala, že si upravuje make-up, a přitom se rozhlédla kolem. Všichni příchozí se hrnuli bránou Pozdravení pokoje na druhé nádvoří, kde se konala hlavní sláva.

Kate neuniklo, jak kolem obcházejí hlídači a sledují, jestli se někde neděje něco neobvyklého, ale bylo jí jasné, že je to spíš jen na efekt a že spoléhají hlavně na ostražitost kolegů u vstupní brány. Od lidí, kteří se tu dnes večer shromáždili, jim nehrozí potíže, nejsou to buřiči a rebelové, kteří spořádané společnosti dělají vrásky. Nebo aspoň většina z nich, pomyslela si Kate.

Zamířila doleva, znala cestu, protože si ji s Michaelem prošli předchozí noci. Panovalo tu hluboké šero, které se zdálo ještě tmavší v kontrastu s jasným osvětlením hlavní cesty. Kate šla dál a bez ustání těkala pohledem kolem, hlídala si ostatní návštěvníky i členy ostrahy, kterým zjevně dělalo dobře, že si pro jeden večer užívají lesku slávy. Snažila se, aby ji nikdo nezahlédl. Konečně dorazila do místa, kde k devítimetrové hradební zdi přiléhalo archeologické muzeum. Rychle si zula nepohodlné lodičky, hodila je do kabelky a obula si místo nich pohodlnější boty.

Netušila, kde Michael je. Ale věděla, že se tu někde potuluje Iblis, a toho ona zná lépe než kdo jiný. Je bystrý a prohnaný a neváhá jít přes mrtvoly, aby dosáhl svého. A Michaelovi hrozí, že na něj tady v paláci co nevidět narazí. Dva zloději s úplně odlišným přístupem k práci – jeden se snaží za každou cenu vyvarovat toho, aby komukoli ublížil, kdežto druhý chce za každou cenu uspět a neváhá přitom ublížit každému, kdo mu zkříží cestu.

Kate při všem strachu o sestru a o Simona odsunula stranou svoje vlastní tužby a potřeby, ale jakmile uslyšela, že by Michaelovi mohlo hrozit nebezpečí, její srdce se rázem ozvalo. Nedopustí, aby se mu cokoli stalo; obětavě ji zachránil a bez váhání jí pomáhá přestoupit zákon, aby zachránila sestru, a neohlíží se přitom na riziko a hrozící nebezpečí. Vždyť kdyby je přistihli, skončilo by to vězením, ne-li dokonce smrtí. A v tuhle chvíli hrozí smrt třem lidem naráz. Katinu kamarádovi, sestře a… Uvědomila si, že už nedokáže city k Michaelovi popírat.

K čertu s rizikem, pomyslela si, přehodila si kožený popruh pouzdra křížem přes tělo a kabelku jakbysmet, chytila se zdi a začala po ní šplhat vzhůru.

***

Michael se protáhl probořenou dírou ven z kaple a posvítil si kolem nádrže. Ozvěna kapek bez ustání dopadajících ze stropu ještě umocňovala ticho a poklid v jeskyni. Tenhle svět byl jen pár kroků od lidského hemžení nahoře, a přesto zůstával skryt. A takovéhle skryté světy nejsou jen v Istanbulu, ale i ledaskde jinde – v Římě, Moskvě, Sanghaji, na americkém Západě. O spoustě míst se neví a je to jedině dobře, protože kdyby lidé odhalili jejich tajemství, nepřineslo by jim to nic než potíže.

Když se Michael ohlédl po otvoru, který proboural do kaple, znovu si uvědomil, že odkryl, co mělo zůstat skryto. Teď už vloupání nijak nezamaskuje, neutají vandalismus a krádež, kterých se dopustil. Trápilo ho, že odkryl kus historie, jen aby ho vzápětí poničil, jenže některé věci v životě mají zkrátka větší váhu.

Ještě jednou zkontroloval, že důkladně uzavřel pouzdro s mapou, a pak skočil do nádrže. Ledová voda ho rázem vyburcovala. S baterkou zdviženou nad hlavu se brodil metr a půl hlubokou vodou zpátky k otvoru, kterým se sem dostal, a šplouchání se ozvěnou rozléhalo celou místností.

Když dorazil k tunelu, zhluboka se nadechl a potopil se. Proplaval půldruhého metru silnou zdí do hlavní jeskyně. Když se vynořil nad hladinu a posvítil si kolem, zděšeně zalapal po dechu. Lano, po kterém se odtud měl dostat ven, plavalo ve vodě, někdo ho nahoře uřízl. Posvítil si k díře, kterou se do podzemí spustil, i když mu bylo jasné, že je to marné, že tam nic neuvidí.

Bez otálení se zase potopil a proplaval skrz stěnu zpátky do menší jeskyně. Tam se vynořil, posvítil si na třicet metrů vzdálenou protější zeď, pak si uchytil baterku na opasek a spěšně začal plavat na druhou stranu. Kdyby se brodil, trvalo by mu to příliš dlouho a nestačil by uprchnout. Byl si jist, že uvázal lano k bagru bytelně; pokud šlo o bezpečnostní opatření, neudělal by tak školáckou chybu. To lano se neuvolnilo nešťastnou náhodou.

Aniž zpomalil tempa, hmátl po baterce, posvítil si do tunelu v protější zdi a vplaval do něj. Tenhle tunel byl delší a v pohybu Michaela zpomaloval slabý protiproud. Prodíral se stísněným tmavým prostorem nejmíň deset metrů a připadalo mu to nekonečné. Konečně prorazil nad hladinu. Nikdy se nespoléhal jen na jednu ústupovou cestu a byl odhodlaný včas se dostat ke druhému východu. Snažil se nemyslet na to, kdo mu přeřezal lano a kde ten dotyčný teď asi je, protože věděl, že strach ochromuje myšlení a snižuje šanci na úspěch.

Ocitl se v další předsíni hlavní nádrže. Od té předešlé se výrazně lišila – byla úzká a mnohem vyšší, strop se zvedal do výšky skoro osmi metrů a skrz mříž jím pronikalo dovnitř slabé světlo. Byla to studna přímo pod tureckými lázněmi v harému. V dobách sultánů a jejich početných žen poskytovala zásobu studené sladké vody, ale postupem času upadl celý systém podzemních nádrží v zapomnění, stejně jako spousta dalších věcí.

V boční zdi zela ve více než dvoumetrových rozestupech nad sebou ústí tří tunelů. Tunely měly v průměru necelý metr a jejich okraje trochu vyčnívaly ze zdi. Vyšplhat po nich nahoru bude kvůli velkým rozestupům pořádně náročné, ale že je něco náročné, ještě neznamená, že je to nemožné.

Michael si prohlížel mříž ve stropě. Byla asi metr krát metr velká, takže pokud se mu ji povede odstranit, snadno proleze otvorem ven. Vyšplhal do ústí nejnižšího tunelu. Byl rád, že je venku z ledové vody, a celý se třásl, jak se jeho tělo snažilo přivést teplotu zpátky k normálu. Zima ho okrádala o sílu, svaly měl ztuhlé a skoro ztratil cit v prstech, takže se mu šplhalo mizerně.

Sáhl do tašky, vytáhl z ní šroubovák a malé páčidlo a připjal si je na opasek vedle nože, aby je měl po ruce, až vyleze nahoru a bude potřebovat odmontovat mříž. Zase tašku zavřel a riskantně balancoval na horním kraji nejnižšího tunelu. Natáhl ruce nad sebe, ale na okraj dalšího tunelu těsně nedosáhl. Zhluboka se nadechl, přiměl se k maximálnímu soustředění a povyskočil. Konečky prstů se mu povedlo zachytit. Vytáhl se do tunelu, i když ho svaly na pažích pálily námahou, a tam se zhroutil a opřel se zády o prohnutou stěnu.

Když se vzpamatoval, vyškrábal se na kolena, rozhlédl se po tunelu, lépe si upevnil tašku u pasu a vyklonil se ven. Přejel pohledem od vody dole k mříži nahoře.

A vtom náhle zaslechl jakési zvuky; nejprve se jen tlumeně ozývaly zdálky, ale rychle se blížily a nabíraly na síle jako rachot hromu. Zničehonic začaly tunelem, v němž klečel, proudit poryvy vzduchu a bičovaly mu vlasy jako vichřice. V tunelu hřmělo a nejen v tomhle jednom, ale ve všech třech. Znělo to, jako by v nich řádil hurikán, a celým prostorem s nádrží se proháněl vítr. Michaelovi bylo jasné, co to věstí.

Bez zaváhání vyskočil z tunelu ven, ale ne dost rychle, takže ho proudy vody, které naráz vystříkly ze všech tunelů, v pádu přimáčkly k protější zdi šachty. Po hlavě se svalil do nádrže a zmítaly jím tři vodopády, které se seshora hrnuly. Voda si s ním pohazovala jako s hadrovým panákem a vůbec netušil, kde je nahoře a kde dole. Pokoušel se v těch proudech a stříkancích nadechnout, plíce ho pálily a vykašlával vodu, která se mu do nich dostala.

Hladina se kvapem zvedala, už dosahovala nad první tunel, takže u jeho ústí se vytvořila smrtonosná vířivka, která si s Michaelem surově pohrávala.

Snažil se v rozbouřené vodě plavat, ale ta jím smýkala jako bezmocnou loutkou. Do místnůstky se bez ustání hrnulo neuvěřitelné množství vody, doráželo na něj, drtilo ho svým tlakem a ohlušovalo burácením.

Kožené pouzdro a neoprenová taška se ho pokoušely rozervat vedví; každá z těch věcí si náhle žila vlastním životem a táhla ho na jinou stranu.

Hladina dál rychle stoupala, už dosahovala nad druhý tunel a vynášela Michaelovo zmítané tělo nahoru k mříži. Takže se ke svému cíli dostane, jen ne tak, jak by si přál; když to s ním takhle hází, nepodaří se mu mříž odšroubovat a odstranit.

Voda zběsile kolotala a bublala, proudy ho táhly chvíli nahoru, chvíli dolů. Vykopl nohama a dostal se nad hladinu, ale vzápětí ho to zase vsálo pod ni a měl pocit, že do něj tlučou tisíce pěstí. Úporně se pokoušel udržet hlavu venku, ale věděl, že se navzdory veškerému úsilí dřív nebo později utopí. Plíce měl v jednom ohni, před očima se mu dělaly mžitky. Přesto se rval ze všech sil; nesmí zklamat Kate, nesmí selhat.

A vtom ho kdosi popadl, odkudsi se vynořila ruka a vytáhla ho nad hladinu. Praštil se do hlavy, ale bylo mu to fuk, jen lačně hltal vzduch a krmil vyhladovělé plíce kyslíkem.

Pomalu se vzpamatovával a kolem něj dál vířila zpěněná voda. Už ale přestávala stoupat a hladina se ustalovala nějakých třicet centimetrů pod stropem. Michaelovi došlo, že narazil hlavou do mříže, která ještě před pár minutami byla skoro osm metrů vysoko. Pevně se jí chytil a držel, aby ho voda zase někam neodhodila.

„Ty jsi určitě Michael,“ ozval se nad ním hlas.

Michael vzhlédl skrz mříž a spatřil, že se nad ní sklání muž v bílé společenské košili s vyhrnutými rukávy. Pod krkem měl černý motýlek, vlasy pečlivě učesané a upravené. Byl neuvěřitelně hubený a na pažích a na krku mu pulzovaly žíly. S opálenou pletí kontrastovaly až nepřirozeně bleděmodré oči a dodávaly mu přízračný, nelidský vzhled. Michael nepochyboval, že před sebou má Iblise.

„Takže Kate si začala se zlodějem,“ konstatoval Iblis.

Michael se na něj zamračil. Překvapilo ho, že ten muž mluví s americkým přízvukem.

„Máte působivý životopis, vážený pane St. Pierre.“ Přes hukot vody nebylo Iblisova slova skoro slyšet.

Michael lapal po dechu a voda mu šplouchala do obličeje.

„Potřeboval jsem od Kate pomoc, ale ani ve snu by mě nenapadlo, že si přizve kolegu. Našli jste tu mapu rychleji, než jsem čekal, a navíc si díky tomu nemusím sám špinit ruce.“

Michael spatřil na podlaze vedle muže kožený kufřík, kotouč lana a rozložené nářadí.

Iblis obcházel kovovou mříž; kroužil nad Michaelem jako dravec.

„Věděl jsem, že má kontakty ve Vatikánu, ale… Koho by napadlo, že spí s dalším zlodějem? Zahoupala ti před nosem nahým tělem, aby tě k téhle akci přiměla? Riskuješ život kvůli muchlování a ždibci kořisti?“

Michael se pravicí povytáhl výš a levou rukou po Iblisovi hmátl. Ale ten jen s úsměvem o krok ustoupil; vysmíval se Michaelovu vzteku a frustraci, jeho ruce bezmocně prostrčené mřížovím.

„Dotklo se tě to, protože jsem udeřil hřebík na hlavičku? Anebo jen hrdinně bráníš tu svoji fešandu?“ dobíral si ho a z hlasu mu odkapával vitriol. „Co ty o ní vůbec víš? Pro tebe je to prostě jenom pohledná blondýna s hezkým zadkem. To já jsem ji zachránil, aby neskončila na ulici. Jestli na ni má někdo nárok, jsem to já. Vytvořil jsem ji, zformoval, vyrobil. Jestli jí někdo zajistil slušný život a drží v rukou její srdce, tak jsem to já.“

Michael cloumal mřížovím, přestože se mu nedostávalo sil a přestože věděl, že je to mamá snaha. „Neopovažuj se jí dotknout, nebo…“

„Nebo co?“ zeptal se Iblis, přišlápl mu prsty a drtil je o mříž.

Michael mříž automaticky pustil a vzápětí ho zase strhl proud a začal s ním pohazovat sem a tam jako s loutkou. Do pusy a do nosu se mu nahrnula voda a pronikla mu až do plic. Pouzdro a taška se zmítaly a narážely do něj jako uvolněné okenice v bouři.

Hrábl nad sebe a povedlo se mu zase se chytit mříže a vytáhnout se do vzduchové kapsy pod ní.

„Hezky sis zaplaval?“ provokoval ho Iblis a sklonil se k mříži. „Musels už někdy potrestat dítě, dát za vyučenou někomu, na kom ti záleží? Možná bych měl Kate prostě odvézt pryč od tohohle všeho, osvobodit její duši.“

Michael se oběma rukama pevně chytil mříže a povytáhl se výš, aby se tváří ocitl co nejblíž u Iblisovy. „Neopovažuj se jí dotknout. Jestli jí zkřivíš třeba i jenom vlásek, tak si tě najdu…“

„Cože?“ zahřímal Iblis a jeho hlas se odrážel od mramorových zdí. Na moment se odmlčel, zklidnil se a ztišil hlas. „Ty sis vážně myslel, že mě přelstíš? Pochybuju, že s tímhle nápadem přišla ona.“

Michael zbělelými prsty křečovitě svíral mříž a dusil se frustrací.

„Ona mě zná,“ pokračoval Iblis. „Ví, co riskuje, když mě zradí, a ví, jakou cenu bude muset zaplatit – co se stane s její sestrou –, když se nebude do slova a do písmene řídit mými pokyny.“ Udělal odmlku. „Víš, co si myslím? Myslím si, že to byl tvůj nápad, pokusit se ukrást mapu a vyměnit ji za Simona a Cindy. Mizerný nápad arogantního druhořadého zlodějíčka s přebujelým sebevědomím.“

Michael v záchvatu vzteku cloumal mříží a kašlal, jak mu do tváře šplouchala voda.

Iblis si ho chvíli jen mlčky prohlížel, jak se zmítá v tom rozvířeném kotli. „Měl už jsi někdy na rukou krev, Michaeli? Dneska někdo bude muset zaplatit nejvyšší cenu – někdo bude muset kvůli té tvojí neschopnosti a neopatrnosti zemřít.“

Michael přitiskl tvář k mříži, zatímco tělo mu dál bičovaly vodní proudy. Oči mu překypovaly zuřivostí. „Bez té mapy jsi nahraný,“ zasyčel.

Iblis se k němu naklonil tak blízko, až Michael přes mříž cítil jeho páchnoucí dech, a zaklínili se do sebe pohledy.

A pak se Michaelovi zničehonic něco sevřelo kolem levého zápěstí a zacvaklo. Byl tak rozzuřený a zaujatý soubojem pohledů s Iblisem, že si vůbec nevšiml, jak mu Iblis nasazuje pouto. Druhý konec přichytil na mříž. Michael rukou automaticky zacloumal a zazmítal se, ale bylo to k ničemu.

„Klídek,“ pronesl Iblis naprosto nevzrušeně. „A teď bych prosil to pouzdro, co máš na zádech.“

Michael se od něj odvrátil, jako by mu tím mohl zabránit, aby se k pouzdru dostal. Volnou pravou rukou popadl kožený popruh pouzdra, strhl si ho ze zad a držel ho pod vodou tak daleko od Iblise, jak to za dané situace šlo. Připoutanou levičkou svíral mříž a vzpíral se proudům, aby s ním rozbouřená voda tolik nepohazovala.

Zničehonic Iblis hmátl do vody a pokusil se mu pouzdro vyrvat, ale Michaelovi se povedlo udržet ho mimo jeho dosah, i když voda lehké pouzdro nadnášela, takže se dralo k hladině.

Iblis vytáhl ruku a usmál se, ale po humoru v tom nebylo ani památky. „Přihrne se sem policie a bude mít k dispozici tvůj popis. Dozví se, že do paláce někdo potají pronikl, a dovtípí se, že jde o loupež a že by krom toho mohlo hrozit nebezpečí shromážděným hostům. I kdyby ses z téhle pasti dostal, nebudeš mít kam jít, to ti povídám. A Turky nepotěší, co jsi provedl – žes jim ukradl takový cenný artefakt, kus historie, a navíc zrovna ve chvíli, kdy se na ně upírají oči celého světa.“

Iblis bez varování znova dupl Michaelovi na ruku. Ten se automaticky pustil a voda si s ním začala pohrávat, takže měl co dělat, aby si ji nenabral do plic. Pouto mu rozdíralo levé zápěstí až do krve. Zmáhalo ho vyčerpání, ale silou vůle se mu snažil nepoddat.

A pak Iblis začal odšroubovávat mříž. Michael se jí znova chytil a lapal po dechu, ale nic víc dělat nemohl, jen přihlížet Iblisovu počínání. V levém bicepsu mu poškubávalo bolestí, už se jen horko těžko držel na jednom místě a s hlavou nad vodou. Pravou rukou se chytit nemohl, protože v ní pořád svíral pouzdro s mapou. Přál si, aby ho mohl nějak zatížit a poslat ke dnu, jenže se vytrvale dralo k hladině, snažilo se zůstat nad vodou stejně úporně jako on sám. Skoro jako by se s ním pralo a toužilo se dostat do Iblisových rukou.

Iblis si s mříží poradil rychle; odstranil poslední šroub a poodtáhl ji stranou od otvoru, takže to s Michaelem smýklo doleva. Viděl na Iblisovi, jaké úsilí ho to stojí; mříž byla zřejmě mnohem těžší, než čekal. Potýkal se s ní a nakláněl ji na stranu, ale neměl v úmyslu vytáhnout Michaela nahoru.

Bez oka mrknutí hodil mříž do otvoru a ta začala Michaela stahovat za připoutané zápěstí dolů, vstříc neodvratné smrti. Ale než stačil klesnout, Iblis ho popadl a zase ho vytáhl nahoru, tentokrát za pravou ruku, anebo spíš za pouzdro, které v ní Michael vší silou svíral.

Michael prorazil hlavou nad hladinu a ke svému děsu spatřil, že Iblis drží pouzdro za konec. Začali se o něj přetahovat a Michaelovi bylo jasné, že pokud prohraje, bude to znamenat prohru pro všechny. Pevně svíral kožený popruh, i když ho mříž svou vahou stahovala ke dnu, div mu nevykloubila rameno. Ocitl se polapen mezi dvěma zly.

A pak Iblis vytáhl nůž. Tentokrát se na Michaela podíval beze stopy úsměvu, naprosto studenýma, mrtvýma očima. Na levičce, kterou svíral pouzdro, se mu pod košilí námahou napínaly svaly. Přiložil čepel nože ke koženému popruhu a bez servítků ho přeřízl. Popruh povolil a pouzdro Iblisovi přímo skočilo do ruky.

A Michael bez hlesu zmizel pod hladinou a kotva upevněná k jeho zápěstí ho stahovala do mokrého hrobu.

27

Kate sprintovala po střechách paláce Topkapi, pouzdro s holí na zádech, kabelku v pravé ruce. Běžela nad harémem směrem ke třetímu nádvoří a držela se ve stínech. Tu a tam se ohlédla po druhém nádvoří, kde probíhala slavnost, ale všichni jen popíjeli, blahopřáli si k úspěchům, za které si připsali zásluhy, ačkoli se o ně nepochybně zasloužili jiní, a vůbec si nevšímali, co se děje kolem.

Vypnula vysílačku, protože kdyby se v ní znenadání něco ozvalo, mohla by tím na sebe upozornit. Držela se u komínů a co nejdál od krajů střech a bedlivě se rozhlížela po hlídačích, nástražných drátech nebo čemkoli, co by vybočovalo z normálu. Dávala si pozor, ale přitom bez zastavení běžela dál, sukni modrých šatů vyhrnutou až k pasu, aby ji neomezovala v pohybu.

Dorazila na střechu budovy s výstavou rukopisů a miniatur a tam se zastavila a zadívala se na bagr na třetím nádvoří. Jáma obestavěná bariérami vypadala na setmělém nádvoří jako černá díra. Naštěstí všude vládl klid, nikde nikdo, jen v dálce střežili dva hlídači bránu Blaženosti. Soustředili se na dění na slavnosti a na to, aby nikoho z hostů nenapadlo bránou projít, a neměli tušení, co se jim odehrává za zády.

Kate se pokřižovala, chytila se okraje střechy, zhoupla se dolů a seskočila na zem.

Přistála v podřepu mezi nízkými keři a smotanýmj zahradnickými hadicemi a tělo jí z třímetrového pádu celé vibrovalo.

Přeběhla ke staveništi a přikrčila se u bagru mezi opřenými lopatami, hráběmi a motykami. Vytáhla z kabelky vysílačku, ztlumila hlasitost a zapnula ji. „Michaeli,“ zašeptala. „Michaeli, slyšíš mě?“

Ale ani nečekala na odpověď, protože jí padlo do oka lano a potvrdilo její nejhorší obavy. Bylo uvázáno k bagru, ale místo aby od něj vedlo dolů do otvoru, končilo kus od kraje díry roztřepeným koncem.

Kate bez přemýšlení doběhla zpátky do keřů, popadla jednu z hadic, vrátila se s ní a baterkou si posvítila dolů do otvoru. Byl úzký, přesně jak si pamatovala, a na dně se světlo odráželo od vodní hladiny v podzemní nádrži. Svlékla si šaty a spolu s baterkou je nacpala do kabelky. Nahá kůže jí svítila v měsíčním jasu. Navlékla si na sebe dlouhou černou košili a stáhla si vlasy. Omotala hadici kolem podvozku bagru a pevně ji svázala.

Zadívala se na kožené pouzdro s holí a jen doufala, že je opravdu vodotěsné, jak Michael tvrdil. Vlhkost by snad předmětu ze dřeva a vzácného kovu neublížila, ale radši nechtěla riskovat, že ho jakkoli poničí, dokud nezachrání sestru. Napadlo ji, že pouzdro a kabelku někam schová, ale vzápětí ten nápad zavrhla. Zákon schválnosti vždycky číhá za nejbližším rohem a chystá se zaskočit nepřipravené. Hodila si pouzdro křížem přes hruď a pak totéž učinila s kabelkou, takže popruhy zepředu vypadaly jako překřížené náramenní pásy na náboje.

Obtočila si hadici kolem těla, pevně ji uchopila a v záklonu se začala spouštět do černočerné temnoty. Odhodlání jí pomohlo zaplašit strach ze tmy a během chvilky se spustila až dolů a přistála v ledové vodě, z níž ji zamrazilo do morku kostí.

A hned si něčeho povšimla. Voda už nebyla klidná, jako když tu s Michaelem před čtyřiadvaceti hodinami byli poprvé. Teď jí připadalo, jako by vstoupila do rozbouřené řeky neznámého původu; voda kolem ní proudila a vířila. A k tomu se přidával hluk – zatímco minulou noc působil podzemní svět tiše a poklidně, teď se jím rozléhal hukot.

Kate, pořád ještě zavěšená na hadici, vytáhla z kabelky baterku a rozsvítila ji. Rozhlížela se po nádrži a svítila si baterkou kolem sebe. Voda proudila, jako když se z hor hrnou řeky zmohutnělé jarním táním, a teplota tu byla taky podobná. Proud kolem ní mířil k jižní stěně a od té se vlny odrážely zpátky. A hladina stoupala. Kate si pamatovala, že jí voda při první návštěvě dosahovala k hrudi, kdežto teď až k ramenům.

Konečně postřehla, odkud voda proudí. Valila se sem otvorem v protější zdi, vířily v ní bubliny a na hladině se točily víry. Ústí tunelu připomínalo bublající kotel.

Vtom o Kate něco zavadilo, až sebou škubla leknutím. Bylo to Michaelovo lano, svíjelo se a poskakovalo na hladině. I když byl konec mokrý a roztřepený, nebylo pochyb, že lano někdo přeřízl.

Rozhlížela se kolem a zvažovala, co si počít. U stěny, k níž voda tekla, proud slábl a voda tu působila vcelku bezpečně. Ale Kate věděla, že ty nejschůdnější cesty obvykle nebývají správné, a tak se otočila a zamířila přímo ke kolotajícímu kotli.

Brodila se vodou, zápolila s proudem a měla co dělat, aby neuklouzla. Přidržovala se kamenné zdi, blížila se k protější stěně, v níž zel tunel, a modlila se, aby byl Michael v pořádku, aby byl ještě pořád naživu. Zaplašila strach a zklidnila pocuchané nervy, protože se řídila jeho radou: Soustřeď se na nadcházející úkol a nedovol, aby ti city zakalily úsudek.

Když dorazila k protější stěně, pomalu se podél ní sunula zpěněnou vodou k otvoru, odkud se voda hrnula. Proud byl čím dál silnější. Pamatovala si, že tunel je docela široký a krátký; tak metr v průměru a nanejvýš půldruhého metru na délku. Vytáhla z kabelky dvě svíticí tyčinky, zlomila je a dívala se, jak zelenavou září projasnily prostor. Položila je na římsu, zhasla baterku a strčila ji zpátky do kabelky.

Pak se bez okolků potopila k tunelu. Opřela se do ní kolotající voda. Chytila se za okraj, nohama se zapřela o zem a vší silou se snažila proti proudu nasoukat dovnitř. Centimetr po centimetru se sunula tunelem a zápolila s vodními přívaly. A pak ji najednou odhodily dozadu; neudržela se a vylétla z tunelu ven jako hadrová panenka. Vynořila se nad hladinu a s rozzuřeným pohledem se vrhla zpátky, jako by útočila na protivníka. Zkontrolovala, že jí pouzdro i kabelka pevně drží, nadechla se a zase se potopila. Chytila se okrajů tunelu a podruhé se soukala skrz. Paže ji bolely námahou a nohy, kterými se pokoušela zapřít o stěny tunelu, jí podkluzovaly. A protiproud nad ní zase získal převahu a vymrštil ji ven. Vynořila se a vyplivla vodu. Pokud se nebude mít čeho držet a o co se pořádně zapřít, tak na druhou stranu neproplave. Potlačila bezmocný vztek – ten jí najít Michaela nepomůže, leda ji zbytečně zdržuje.

Vytáhla a rozsvítila baterku a rozhlížela se, kudy jinudy se skrz zeď dostat, ale žádný jiný průchod neviděla. Kdyby se jí povedlo na druhé straně zachytit provaz, mohla by se o něj přitahovat, jenže netušila, jak to bez nástrojů provést; vždyť za tunelem nebylo kam provaz uvázat, ani kdyby se jí tam nakrásně povedlo skrz vodní stěnu dosáhnout.

A vtom ji něco napadlo. Otočila se a pospíchala k uvázané hadici. Dorazila k ní vmžiku, protože tímhle směrem jí proud pomáhal.

Hodila baterku zpátky do kabelky, chytila se šedé gumové hadice a začala po ní šplhat nahoru. Byla ráda, že je guma drsná a nekloužou jí po ní mokré ruce a nohy. Vynořila se zpátky na nádvoří paláce Topkapi, opatrně se rozhlédla a pak se celá vysoukala ven. Doběhla k hromadě nářadí, popadla hrábě a motyku a spustila se zpátky do podzemí.

Kvapně zamířila zpátky k tunelu a opírala se přitom o zahradní náčiní, aby se proti proudu pohybovala rychleji. Hrábě i motyka měly silné dřevěné násady a byly půldruhého metru dlouhé – ideální nástroje k tomu, aby je prostrčila tunelem a zahákla za protější okraj.

Potopila se pod hladinu, strčila hrábě i motyku do tunelu a zatlačila jimi proti proudu. Pak jimi točila, až je na druhé straně zachytila o okraj, a aniž se obtěžovala vystrčit hlavu nad vodu a znovu se nadechnout, začala se přitahovat a prodírat tunelem. Proud jí cloumal, škubal ji za vlasy, burácel jí v uších. Na zádech jí poskakovaly pouzdro a kabelka a pokoušely se utrhnout.

Během pár vteřin byla na druhé straně, hbitě odplavala stranou a vynořila hlavu nad hladinu. Lapala po dechu a pevně se zapírala o zahradní náčiní. Na uši jí útočilo hřmění vodopádu. Jeskyni prosvětlovala slabá oranžová záře Michaelových pohasínajících svíticích tyčinek.

Panovala tu naprostá vodní vřava. Jestliže v první jeskyni Kate zápolila s prudkým proudem, tak tady na ni dorážela přímo tsunami. Voda se sem hrnula tunelem v protější zdi takovou silou, že vystřikovala nad hladinu do třímetrové výšky jako gejzír. Hotové bojiště.

Kate se rozhlížela po malé místnůstce. Voda už jí dosahovala až k bradě. Nepochybovala, že jestli se ten příval nezastaví, bude jeskyně do rána celá pod hladinou.

A pak spatřila otvor zející v boční stěně. Prodrala se vlnobitím k němu a vysoukala se na římsu. Díra měla asi metr v průměru a byla očazená od výbuchu. Kate si dovnitř posvítila baterkou a spatřila oltář. Z náboženských symbolů míru a naděje na ni dýchl hluboký poklid. Pak jí padl zrak na poničenou zeď. Na zemi pod ní se válely barevné kousíčky mozaiky a ve zdi zely v různé výšce tři otvory. Pokud se v nich skrývala mapa, tak teď byla pryč. Kate se modlila, aby se jí zmocnil Michael, a ne Iblis.

„Michaeli!“ zavolala do kaple a doufala, že se jí Michael ozve a budou moci zmizet. Ale nedočkala se žádné odezvy.

„Michaeli!“ zavolala hlasitěji.

Zase nic. Nebyl v kapli, nebyl v předsíni nádrže ani v hlavní jeskyni. Dívala se na gejzír tryskající z tunelu pod hladinou a bylo jí jasné, že tím dál neproplave. I kdyby se k němu nějak propracovala, tlak vody by ji umačkal.

Znovu zalétla pohledem ke kapli… a opanoval ji strach. Když se zase obrátila a zadívala se na vodní smršť, bylo jí dokonale jasné, kde Michael je.

Vzedmula se v ní naráz vlna emocí – strach, zloba, zuřivost. Vztek na Iblise, že jí tohle všechno provedl, vztek na matku, že se zabila, vztek na otce, že je tehdy dávno opustil, vztek na celý svět, že s ní zachází tak kruté. Jestli nezíská tu mapu, její sestra a Simon dozajista zemřou. A navíc teď kvůli ní – kvůli tomu, čím je a co dělá – možná stihne nejhorší osud i Michaela. Sel sem dolů, aby jí pomohl, obětavě riskoval život, aby jí tu mapu sehnal…

Z hrdla se jí vydral nejhlasitější výkřik, jaký kdy vydala, výkřik prosycený hněvem, frustrací, žalem nad ztracenou láskou, bolestí a úzkostí, který přehlušil i burácení vody všude kolem. „Michaeli!“

Iblis vyšel z Topkapi, u ucha mobilní telefon, kterým informoval místní policii o podezřelé aktivitě v paláci. Zamířil nejkratší cestou k autu, nasedl do něj, a než se rozjel, podíval se do zpětného zrcátka. Vysoký světlovlasý Američan, který ho předtím sledoval, pořád seděl v limuzíně a neměl ani tušení, co se mu zrovna děje před nosem. Iblis objel chrám Hagia Sofia a zaparkoval za ním.

Otevřel pouzdro a vysypal z něj na sedadlo mapu. Prohlížel si zahnědlou gazelí kůži a žasl, jak je mapa propracovaná a podrobná – obdivoval nákresy tmavě červenou a hnědou barvou, umně zachycené hory a oceány. Po pevnině se potulovala zvířata, po mořích pluly lodě. Nechyběly ostrovy a atoly, korálové útesy a skály na pobřeží a všechno to bylo zachyceno nesmírně přesně, přestože mapa pocházela z doby před teodolity, GPS navigací, satelity a fotoaparáty, z doby dvě stě let předtím, než John Harrison zkonstruoval námořní chronometr pro přesné měření zeměpisné délky.

Stejně jako veřejně známá polovina mapy Piriho Reise, která zobrazuje antarktickou pevninu, přestože se nachází hluboko pod ledem a povedlo se ji zmapovat až v druhé půli dvacátého století, i tahle polovina mapy skrývala svá tajemství – a dokonce mnohem větší.

Popisky byly výstižné, přehledné a vyvedené úhledným rukopisem, rukou vzdělance. Když si Iblis četl ta turecká slova sepsaná před pěti sty lety, rázem mu všechno začalo dávat smysl. Pochopil, k čemu mapa ukazuje cestu a proč ji velkovezír Mehmed paša Sokolovič ukryl před zraky světa. Tohle zdaleka není jen námořní mapa, je to i plnohodnotná mapa pevniny, která vychází z mnoha tehdejších zdrojů a ukazuje cestu do kontroverzních míst, která by prostým lidem měla zůstat utajena, k tajemstvím, která smějí znát jen sultáni, králové a bohové. Iblis teď už chápal, proč po ní Venue tak prahne a kam ho dovede. Na konci téhle cesty se neskrývá jen nějaký běžný poklad či kořist. Je tam místo opředené legendami, záhada, kterou panovníci a despotové touží rozluštit už po tisíciletí.

S touhle mapou, kterou drží v rukou, se lze dostat do světa zahaleného hlubokou mlhou mýtů.

Michael narazil na dno; těžká mříž, k níž byl připoután zápěstím, ho stáhla až dolů, vstříc smrti. Jakmile přestal klesat, zmocnil se ho proud a surově ho začal táhnout nohama napřed k tunelu ve zdi. Ale nevtáhl ho až dovnitř, protože zápěstí měl stále pevně přichycené k mříži, která sloužila jako těžká kotva. Proud s ním pohazoval sem a tam, celé tělo mu vibrovalo, drtil ho tlak vody. Do boku mu tvrdě narážela neoprenová taška, jako by byla plná kamení. Pokoušel se pod vodou něco zahlédnout, ale viděl jen zpěněné bubliny vířící všude kolem.

Byl pod hladinou teprve pět vteřin, ale plíce už ho pálily. Bylo mu jasné, že má maximálně půl minuty, než mu dojde vzduch a on se chtě nechtě pod vodou nadechne a podepíše si ortel smrti.

Zajel rukou k opasku a naštěstí hned nahmatal šroubovák. Pevně ho sevřel v pravé ruce. Uvolnil ho z opasku a zašátral jím směrem k poutům. Zavřel oči, kterýma beztak nic neviděl, a snažil se představit si ten obratný úkon, který prováděl už nesčetněkrát – ačkoli pochopitelně za denního světla, a ne poslepu, zmítaný a drcený masami vody. Plíce měl v jednom ohni, zápěstí zkrvavené a necitlivé, zmocňovalo se ho zoufalství a měl co dělat, aby udržel ruku v klidu a přesně mířil.

Máchl tenkou čepelí šroubováku k levému zápěstí, aby ji vrazil do zámku pout – jenže se netrefil a píchl se místo toho do dlaně. Přiměl se lépe soustředit a ignorovat burácející proud, bolest v ruce i pálení v plicích. Myslel jen na zámek a všechno ostatní z mysli vytěsnil. Znovu na zámek opatrně zamířil šroubovákem, jako by do jehly navlékal nit, a tentokrát čepel vklouzla, kam měla, uvolnila zámek a osvobodila mu ruku.

A jakmile ho těžká mříž přestala držet na místě, okamžitě ho to surově vsálo do otvoru, kterým z místnůstky odtékala rozbouřená voda.

Řítil se desetimetrovým tunelem a proud ho otloukal o stěny, až ho to konečně vyplivlo do předsíně hlavní nádrže. Vynořil se nad hladinu a doširoka otevřenými ústy hladově lapal po dechu. V krevním oběhu mu kolovala gigantická dávka adrenalinu, celý se klepal a kůže se mu pomalu prokrvovala.

Se zavřenýma očima plul na zádech na hladině a snažil se vzpamatovat, zklidnit myšlenky a nevnímat, že ho bolí celé tělo. Iblis ho přelstil. Michael proklínal sám sebe, že si naivně myslel, že je to závod, kdo se dostane k mapě dřív, zatímco Iblis celou dobu čekal, až za něj odvede tvrdou práci, aby pak mohl mapu bez námahy shrábnout pro sebe.

Nevěděl, co řekne Kate, ale bude mít spoustu času, aby si to promyslel. Lano je přeříznuté a vchod do harému zaplavený, takže bude muset najít ještě nějakou jinou cestu ven. Doufal, že aspoň Kate už je v bezpečí a hoví si v limuzíně pod Buschovou ochranou.

Konečně otevřel oči, rozhlédl se a překvapilo ho, že svíticí tyčinky ještě pořád svítí. I když toužil co nejrychleji odtud zmizet, potěšilo ho, že tyhle prostory zase vidí, protože to znamenalo, že je ještě pořád naživu.

A vtom něco uslyšel – šplouchání, které se odráželo ozvěnou od stěn a blížilo se k němu. Okamžitě se ve vodě, která mu dosahovala po krk, napřímil a ocitl se tváří v tvář Kate.

Oba byli promočení až na kůži a tváře měli ztrhané vysílením.

„Nestalo se ti nic?“ zašeptala Kate nesmírně unaveným hlasem.

„Ne,“ řekl Michael.

Nejistě se jeden na druhého dívali a oči jim překypovaly emocemi. Oba byli fyzicky i psychicky vyčerpaní a ani jeden se nepokusil toho druhého obejmout, což ještě umocňovalo vzájemnou nervozitu. Mlčení se protahovalo, až je konečně prolomil Michael.

„Co tu sakra děláš?“ zeptal se zmateně. „Máš být s Buschem.“

„Přišla jsem ti pomoct,“ odpověděla Kate.

„Já pomoc nepotřebuju,“ ohradil se vzdorně.

„Vážně ne?“ Kate pochybovačně upřela pohled na jeho potlučené a zmáčené tělo.

„Než ses tu objevila, vedl jsem si naprosto suverénně.“

„No jasně,“ utrousila sarkasticky.

„Máš tu hůl?“

Kate si sáhla za záda a předvedla mu pouzdro, jako by chlubila trofejí. „A co ty? Našels tu mapu?“ oplatila mu otázku.

„Jo,“ řekl Michael, ale dál to nerozváděl.

„Tamhle?“ ukázala na probořenou zeď, za níž se skrývala kaple.

Michael přitakal.

„A kde ji máš?“ Přejížděla ho pohledem, ale pouzdro s mapou nikde neviděla.

„No…“ Michael mimoděk přejel rukou po neoprenové tašce u boku.

Kate se blýsklo v očích. „Má ji Iblis?“

„Nedělej si starosti.“

„Cože?“ Otočila se k němu zády a bloudila pohledem po podzemním světě, po rozbouřených proudech vody překotně se hrnoucích z tunelu. „Že si nemám dělat starosti? Jak teď sakra zachráníme Cindy, když Iblis ví, že jsme se tu mapu pokusili ukrást?“

„Uklidni se…“

„Neříkej mi, co mám dělat,“ odsekla.

„Iblis sice tu mapu získal, ale my máme další věc, kterou nutně potřebuje.“ Michael ukázal na Katino pouzdro a konejšivě snížil hlas. „Nebude riskovat, že mu ji nedáš. Dokud tu hůl nezíská, tak Cindy a Simonovi neublíží.“

Kate tam jen stála, nijak nereagovala a upírala zrak na kožené pouzdro ve své ruce, na němž závisel osud její sestry a Simona.

„Ale pěkně po pořádku.“ Michael se snažil uvažovat prakticky. „Ze všeho nejdřív se potřebujeme dostat nahoru.“

Kate k němu zvedla pohled. „To nech na mně.“

„Jo?“ Michael se pokusil zmírnit nedůvěru úsměvem.

„No jistě,“ prohlásila Kate, jako by se to rozumělo samo sebou. „Dostaneme se odtud jako nic.“

Michael se usmál a pak se na sebe zase jen mlčky zahleděli, jako když se tu potkali.

„Tak jo,“ řekl nakonec Michael a zamířil k protější zdi, skrz kterou vedl otvor ven. Bez dalších řečí si lehl naznak na hladinu a nechal se proudem unášet směrem k tunelu, který teď fungoval jako odtok. Kate si skoro nevšímal.

Kate si zase hodila pouzdro na záda a vydala se za ním, i když jen stěží ovládala vztek.

Když Michael dorazil k tunelu, zhluboka se nadechl, potopil se a nechal se proudem vsát dovnitř. Projel jím nohama napřed, s rozpřaženýma rukama, aby se jimi odrážel od stěn a nepotloukl se. Na druhé straně ho to vyplivlo do hlavní jeskyně. Panovala tu černočerná tma, kterou už nezmírňovaly žádné svíticí tyčinky. Michael sáhl do tašky pro baterku, rozsvítil ji a kužel světla se odrazil od stěn. Otočil se a posvítil si na tunel právě ve chvíli, kdy z něj jako raketa vyletěla Kate. Vynořila se nad hladinu, otírala si oči a odhrnovala z tváře zmáčené vlasy. Michael se neubránil úsměvu; v duchu si říkal, jestli se i tohle počítá k adrenalinovým sportům, které má tak ráda.

Když se vzpamatovala, taky rozsvítila baterku a povšimla si jeho úsměvu.

„Čemu se křeníš?“ vyjela. Zjevně ji svým výrazem dopálil.

„Ničemu,“ odvětil pobaveně. Začali se brodit hlubokou vodou přes jeskyni, promrzlí až do morku kostí.

„Je ti doufám jasné, že než budeme moct odkráčet hlavní bránou, musíme se napřed nějak dostat nahoru,“ podotkl Michael, aniž se po Kate ohlédl.

Kate to přešla mlčením, a tak se jen brodili dál.

Konečně se Michael zastavil a ohlédl se po ní.

„Co je?“ zeptala se Kate, kterou už ten slovní šerm unavoval.

Ale Michael ani nemusel odpovídat, aby pochopila, na co se chce zeptat.

Beze slova zvedla baterku a přejela kuželem světla po hadici, která se táhla od stropu a mizela ve vodě.

„Prima, takže už jsme na půl cestě domů.“ Michael uznale kývl a usmál se.

Busch seděl v limuzíně a narůstala v něm nervozila. Za bránami paláce už zmizeli i poslední opozdilci a paparazziové odešli na drink, aby načerpali energii a byli v plné pohotovosti, až se opilé celebrity začnou trousit ven.

Ulice se zklidnila a staré město ztichlo, halas banketu se omezoval jen na prostor za hradbami paláce. Jenže vtom se odkudsi přiřítil konvoj policejních vozů a zastavil před vchodem. Z osmi aut vyskákalo třicet policistů s tasenými zbraněmi a rozeběhli se různými směry. Bylo znát, že mají akci precizně naplánovanou – jedna čtyřčlenná skupinka zamířila podél hradeb na západ, druhá na východ a zbylé čtyři týmy vtrhly bránou na nádvoří.

Buschovi se prudce rozbušilo srdce. Nepochyboval, co je do paláce přivedlo.

Michael vyšplhal po hadici vzhůru a vykoukl z otvoru. Pak se vyhoupl ven, skulil se na záda a snažil se popadnout dech. Když se ohlédl, zjistil, že Kate se krčí ve stínu bagru a mlčky na něj hledí.

„Netvrd mi, že tě to tak zmohlo,“ rýpla si napůl žertem.

„Nezačínej zas.“ Michael vyskočil na nohy a rozhlédl se. Zpoza brány Blaženosti oddělující druhé a třetí nádvoří se linuly zvuky bujaré zábavy – hudba připomínající U2, tlachání a smích. V místech, kde se nacházeli oni dva, kdysi bývaly sultánovy nejsoukromější prostory; ve vrcholných dobách Osmanské říše sem měli přístup jen příslušníci sultánovy rodiny a nejdůvěryhodnější společníci. Nalevo stála klenotnice a muzeum oděvů, před nimi se tyčila bílá mramorová knihovna Ahmeda III. V bráně Blaženosti stále postávali dva hlídači, ale byli otočení ke třetímu nádvoří zády a vůbec netušili, že se sedmdesát metrů za nimi potulují zloději.

Michael s Kate se dál rozhlíželi a bedlivě naslouchali, ale žádnou jinou ostrahu ani policisty nikde neviděli. Bylo jim ale jasné, že to nejspíš dlouho nepotrvá.

„Tak jdem,“ prohlásila Kate a zamířila po cestičce k masivním černým kovovým dveřím vsazeným v mramorové zdi. Ohlédla se po Michaelovi. „Ztrácíme čas.“

„Kam jdeš?“ Michael ukázal palcem přes rameno. „Vytratíme se zadem přes zeď.“

„Ne, vezmeme to přes harém,“ prohlásila Kate.

„Tam leda tak zabloudíme.“

„Jestli polezeme přes hradební zeď, tak nás chytnou. Chytnou nás, i kdyby se nám ji nakrásně povedlo přelézt a dostat se ven. Jen se na nás koukni. Stačí, aby nás zmerčil jeden policajt, a jsme vyřízení.“

Musel uznat, že má pravdu. Oba byli v dost hrozném stavu a kapala z nich voda. „A v harému se snad budeme moct převléknout?“

Kate naklonila hlavu ke straně a usmála se.

Michael už se s ní dál nedohadoval a vykročil po dlážděné cestě k černým dveřím.

Aniž zpomalila, sáhla do kabelky, vytáhla z ní koženou peněženku a rozevřela ji.

„Paráda,“ neubránil se obdivu Michael, který jí nakukoval přes rameno. V peněžence se vyjímala sada tenkých zahnutých nástrojů, ne delších než obyčejná tužka. „Zakázková výroba?“

Kate přisvědčila. Ty šperháky byly dvanáct let staré a ironií osudu je dostala od Iblise – to ale Michaelovi nehodlala říkat. Sotva dorazili k masivním kovovým dveřím, Michael se sehnul, a než se nadála, už sám rejdil v zámku šperhákem. „Já si je vyrábím sám.“

Kate potřásla hlavou a schovala peněženku zpátky do kabelky.

Michael se na okamžik zarazil, sáhl do neoprenové tašky, vytáhl z ní dva obdélníčky velké asi jako kapesní nožík a podal je Kate. Ta beze slova, jako by celou akci měli secvičenou, přitiskla ucho ke kovovým dveřím a přejela oběma magnety nad klikou. Když uslyšela tiché cvaknutí, poodtáhla jeden magnet od kovu. Druhým dál přejížděla kolem kliky, dokud neuslyšela, že zareagovalo druhé čidlo alarmu. Přichytila magnet ke klice a ten znemožnil alarmu na druhé straně dveří, aby se sepnul. Byl to jeden z nej-otřepanějších fíglů – jak obyčejnými magnety za padesát centů vyřadit z činnosti bezpečnostní zařízení za tisíc dolarů.

Michael se mezitím pustil do práce se zámkem; zručně posunul blokovací kolíky v cylindrické vložce, odemkl si a otevřel dveře.

Oba vklouzli do potemnělé haly. Napravo se nacházely obytné prostory a nádvoří Favoritek – sultánových nejmilejších konkubín, z nichž některé mu porodily syny a staly se jeho manželkami.

Jak se Michael s Kate nořili hlouběji do palácového harému, ocitli se ve skutečném bludišti – nesčetné chodby, stovky pokojů. Klenuté průchody jim navzdory absolvované turistické prohlídce vůbec nepřipadaly povědomé.

Minuli panovnický sál, modře, hnědě a zlatě zdobenou místnost, kde sultán sedával na trůnu a nechával se bavit nejrůznějšími kratochvílemi – předčítáním veršů, výstupy evropských herců, kouzelníky z Dálného východu, potulnými pěvci, indickými zaklínači hadů a africkými krotiteli lvů, zeber a dalších exotických zvířat.

Míjeli různá schodiště, pospíchali modře dlážděnými chodbami a mramorovými sloupořadími, které trasa prohlídky rozhodně nezahrnovala. Co nejrychleji přeběhli nádvoří Černých eunuchů a konečně dorazili do chodby, jejíž drobná okna shlížela na nádvoří, kde se konala slavnost.

Dívali se na shromážděné davy lidí.

„V tomhle stavu se tam vetřít nemůžeme,“ ukázal Michael na zmáčené oblečení.

Kate zaběhla za roh a vytáhla z kabelky modré šaty. Kabelka byla naštěstí vodotěsná, takže se neumáčely, ale byly pořádně zmačkané. Uhladila je, jak se dalo, a natáhla si je. Učesala a stáhla si vlasy a obula si lodičky na podpatku. Během pár chvil se proměnila ze zlodějky zpátky v modelku. Doufala, že pomačkané záhyby na šatech nebudou v nočním osvětlení moc nápadné a že hosté už v sobě mají nejmíň tři drinky, takže jejich všímavost značně povadla.

Když vyšla zpoza rohu, Michaelovi poskočilo srdce.

Podala mu kabelku a pouzdro se sultánovou holí.

„Kam jdeš?“

„Obstarat ti oblek.“

Proklouzla z harému ven na nádvoří a vykročila sloupovou předsíní věže Spravedlnosti, jejíž mohutné sloupy a přečnívající střecha vrhaly hluboké stíny, takže si nikdo nevšimne, že přichází z míst, kde neměla co pohledávat. Pak sebejistě vkročila do osvětleného prostoru a vmísila se mezi hosty. Sešlost byla velká, pozváno bylo 750 lidí. Před bránou Blaženosti byl vyvýšený stupínek a uvítací prostor stejně jako před pěti sty lety, kdy tam na trůnu sedával sultán a vítal zástupy lidí. Po straně stálo pódium, kde vyhrávala kapela, a ohromný stan, pod který se vešla stovka bíle prostřených stolů ozdobených řezanými modrými kosatci. Na stolech stály nadité námořnicky modré plátěné tašky s upomínkovými předměty a marketingovými dárky pro návštěvníky. Kate do stanu nenuceně vešla a jednu si vzala; sice netušila, co v ní je, ale napadlo ji, že by jí to třeba mohlo přijít vhod.

Otočila se a zadívala se na shromážděné hosty. Příslušníci mocenské elity se producírovali s dekorativními kráskami, které sotva odrostly pubertě; podnikatelé všech národností v oblecích od Armaniho se proplétali zástupy a větřili obchodní transakce a velké peníze, anebo jen hledali společnost; politici si s kdekým tiskli ruce a rozdávali oslnivé úsměvy napravo nalevo. Kate z toho pohledu bylo nanic. Říkala si, jestli ti lidé vůbec berou na vědomí, proč se všechna ta sláva koná, jestli si uvědomují, jak významný je to milník, když do převážně křesťanské Evropské unie vstupuje převážně muslimská země. Tohle byl skutečný most mezi dvěma světy.

Zalétla pohledem ke vstupní bráně a spatřila, že s policisty, kteří ji střeží, mluví dva, kteří tam předtím nebyli. Když se pořádně rozhlédla, spatřila mezi hosty procházet další.

A pak na sobě ucítila něčí pohled, ale nepatřil policistům ani členům ostrahy. Prohlížel si ji chlapík ve středním věku, který postával ve skupince jemu podobných; všichni drželi skleničky a lascivně pošilhávali kolem jako panteři na lovu.

Kate se pomalu pootočila a zadívala se mu do očí. Byl přímo ideální, metr osmdesát na výšku, široká ramena, na sobě elegantní oblek od Zegny. Značková kravata mu ladila s kapesníčkem vykukujícím z kapsy saka, obojí v modré barvě Evropské unie. Boty odhadovala přibližně na velikost jedenáct a jen doufala, že nebudou příliš těsné. Prohlédla si jeho tvář, usmála se a pak ostýchavě odvrátila zrak. Líbilo se jí, jak snadno tenhle prostý trik na muže zabírá – stačí jim dát najevo nepatrnou špetku zájmu a nabudou přesvědčení, že si to s nimi žena chce rozdat hned na místě. Vůbec je nenapadne, že by to třeba mohlo být jinak.

Muž se odpojil od svých společníků a namířil si to k ní. Cestou si od procházejícího číšníka vzal dvě štíhlé skleničky se šampaňským. Vlasy měl černé jako noc, hnědé oči se mu ztrácely pod těžkými převislými víčky. Vypadal v tom svém drahém elegantním oblečení spíš na teroristu než na podnikatele, ale Kate dobře věděla, že ať se člověk obleče jakkoli, svou skutečnou povahu tím nadlouho nezamaskuje.

Usmál se na ni a podal jí skleničku.

„Dobrý večer.“

Kate mu úsměv oplatila.

„Jean Frank Gittere,“ představil se a přiťukl si s ní šampaňským.

„Katherine,“ řekla a nedívala se mu přitom do očí.

„Jste tu sama?“

Přisvědčila.

„To je ale náhoda.“

Kate se neubránila pohledu na snubní prsten na jeho ruce.

„Už jste jedla?“ zeptal se jí.

„Až moc. Zítra to budu muset jít vyběhat.“ Pomalu, svůdně si uhladila vlasy.

Jean Frank se na ni okouzleně usmál. Konečně od ní odtrhl pohled a podíval se k pódiu, kde se kapela zase chystala pustit do hraní. Lidé vstávali se židlí a hrnuli se na parket. „Smím prosit o tanec?“

„Díky, ale radši ne,“ usmála se Kate. „Tančím mizerně, nechci se před vámi ztrapnit. Co kdybychom se radši prošli?“

Jean Frank se vítězoslavně zazubil a nabídl jí rámě. Kate se do něj zavěsila a společně zamířili k věži Spravedlnosti.

„Jak jste získal pozvánku na dnešní večer?“ zeptala se.

„Moje firma úzce spolupracuje se všemi členskými státy; hodně jsme na dnešní oslavu přispěli.“

„Čím se zabýváte?“ předstírala zájem. Zavěšeni jeden do druhého pomalu procházeli sloupovou předsíní. Mužovy oči tonuly ve tmě, ale přesto bylo patrné, že ho hypnotizují vysoké rozparky Katiných šatů. Konečně se ocitli přímo před vchodem do harému.

„Dovozem a vývozem.“

„Zboží, nebo lidí?“ zažertovala Kate. Zastavila se a upřeně se mu zahleděla do očí.

„Vína,“ vykoktal, zcela uhranutý jejím pohledem. „Jen toho nejlepšího.“

„Víno miluju,“ řekla tiše, takže se k ní musel naklonit blíž, aby ji slyšel.

„A vy?“ zašeptal na oplátku. „Co vás sem přivedlo?“

„Moje sestra,“ odpověděla Kate po pravdě.

Než se jí mohl Jean Frank zeptat na cokoli dalšího, Michael ho zezadu popadl, zahákoval ho paží kolem krku a zablokoval mu přísun kyslíku a krve do hlavy. Vtáhl ho otevřenými dveřmi do harému. Muž kolem sebe kopal a sápal se po něm, ale nebylo mu to nic platné. Během deseti vteřin omdlel.

Michael ho odtáhl k oknu a pohledem ven se ujistil, že vzduch je čistý.

„Takže ty miluješ víno?“ dobíral si Kate a zavřel dveře.

„Dej mi svátek. Ulovila jsem ho, to je hlavní, ne?“

„Vypadalas, že se dobře bavíš,“ poznamenal Michael a bylo v tom znát škádlení i stopy žárlivosti.

„Třeba jsem se bavila.“ Kate se sehnula a rozvázala omráčenému muži boty.

Michael ho svlékl a spěšně se do jeho oblečení nasoukal. Pak mu natáhl své mokré šaty a pomocí pásku a Katiny zmáčené košile ho svázal.

„Bude mít manželce co vysvětlovat.“ Kate se podívala po Michaelovi a zjistila, že vyhlíží z okna.

„Hemží se tu spousta policajtů,“ poznamenal. „Co máš v té kouzelné tašce?“

Kate nahlédla do modré tašky a spatřila časopisy, parfém, plakáty.

„Myslel jsem v téhle,“ Michael ukázal na Katinu kabelku položenou na zemi.

„Kromě make-upu? Nůž, mobil, baterku – nic moc užitečného. Co ty?“

Michael otevřel potápěčskou tašku. „Trhavinu, elektronické rozbušky, detonátor, baterku, mobil a vysílačku, kladivo a majzlík. Páčidlo a šroubovák jsem ztratil v tom vodním pekle, zůstal mi jenom nůž.“ Zase vyhlédl ven.

„Jestli Iblis zburcoval policii, tak si každého pořádně proklepnou. Potřebujem nějak hodně účinně odvést jejich pozornost, abychom se odtud dostali.“

Michael na ní viděl, jak je ustaraná. „Neboj, však my Cindy a Simona zachráníme.“

„Ale tu mapu má Iblis. Co když se na tohle vykašle?“ Kate zvedla pouzdro s holí.

„Nevykašle.“

„Jak to můžeš vědět?“

Michael myslel na dopis od kapitána Bory Celila, na jeho varovná slova a tajemné narážky nejen ohledně míst, k nimž odkazuje mapa, ale i ohledně sultánovy hole. Nebylo pochyb, že ty dvě věci spolu souvisejí. Ať už jde Iblisovi o cokoli, potřebuje k dosažení cíle jak mapu, tak hůl. Michael si byl jistý, že bez hole z Istanbulu neodjede.

„Prostě to vím,“ odpověděl Kate. „A s tou mapou si nelam hlavu, já ji získám zpátky.“ Ukázal na kožené pouzdro s holí. „Ty hlídej tohle, ano?“

„Jak chceš tu mapu získat zpátky?“

„Prostě mi věř.“

„Mrzí mě to,“ řekla konečně a výraz jí zjihl. „Mrzí mě, do čeho jsem tě zatáhla.“

„To snad nemyslíš vážně. Co jiného bych měl asi tak dělat v sobotu večer?“

Kate se usmála, potěšilo ji, že Michael ani tváří v tvář nebezpečí neztrácí smysl pro humor.

„Nechci toho na tebe nahrnout moc, ale ať se bude dít cokoli, opatruj tu hůl jako oko v hlavě.“

Vytáhl kotouč trhaviny, rozmotal ho a rozřezal na pět třiceticentimetrových kusů. Do každého vmáčkl rozbušku a pak je všechny schoval do modré tašky.

„Někomu ublížíš, Michaeli.“

„Kate,“ naklonil hlavu ke straně, „nechci, aby kdokoli přišel k úhoně. Důvěřuj mi aspoň trochu.“

Zkontroloval, že má ke kotníku přivázaný nůž, pak si urovnal kravatu, hrábl do kapes saka a v jedné našel pouzdro s doklady. Vytáhl ho a hodil ho omráčenému muži. Pak vylovil z neoprenové tašky detonátor, ujistil se, že funguje, a strčil si ho do kapsy.

Pak vylovil ještě mobil a vysílačku, taky si je dal do kapes a nepotřebné rozbušky, kladivo a majzlík položil na zem vedle Jeana Franka. Potápěčskou tašku mu přehodil přes ramena.

Kate zastrčila pouzdro s holí do modré plátěné tašky; sice z ní vyčuhovalo, ale přece jen nebylo tak nápadné, jako kdyby ho nesla na zádech hluboko vystřižených šatů. Podržela tašku otevřenou a Michael do ní zase naskládal plakáty a časopisy, aby vypadala jako běžná várka upomínkových předmětů, jaké si hosté ze společenských událostí odnášejí. Kate si hodila přes rameno kabelku a usmála se.

Michael otevřel dveře a dovnitř do harému dolehla hudba. Otočil se zpátky ke Kate a natáhl k ní ruku. „Nechtěla by sis zatancovat?“

Busch seděl v limuzíně a čekal. Měl pocit, že pořád jenom na někoho čeká. Na Michaela, na svou ženu Jeannii, na děti. Obvykle mu to nevadilo. Ale když teď nebyl s to naladit v rádiu přenos z utkání Yankees a Red Sox – v Istanbulu se mu nedařilo naladit vůbec žádnou sportovní stanici –, připadalo mu čekání nekonečné. Do paláce Topkapi vešel napřed Michael, pak Iblis a nakonec i Kate a on neměl nejmenší tušení, co se tam odehrává. A teď se dovnitř hrnou policajti a nepochybně mají spadeno na jeho přátele.

Vtom mu zazvonil mobil a on ho okamžitě zvedl. „Už bylo načase.“

„Taky tě rád slyším,“ řekl Michael.

„Nechceš mi laskavě říct, co právě děláš?“

„Tancujeme.“

„Tancujete?“ zařval Busch. „To si ze mě snad děláš srandu.“

„Poslouchej, za pár minut odtud vypadneme a spolu s námi i sedm stovek našich zdejších kamarádíčků. Otevři kufr, ať tě hned poznáme.“

„Do háje, nechystáš se provést nějakou vylomeninu, že ne?“

„Vždyť mě přece znáš, ne? Ale poslouchej,“ zvážněl Michael, „jestli se nám v patách pohrnou policajti, tak si nás nevšímej a radši vypadni.“

„Teď jsi mě vážně uklidnil,“ zavrčel Busch. „Pamatuješ, že jsem kdysi chytal lidi, jako jsi ty, místo abych se s nimi spolčoval?“

„Paule…“

„Nevykašlu se na vás,“ řekl Busch vzpurné.

„Ale do vězení s námi taky nepůjdeš.“

28

Zábava pomalu pohasínala, muzikanti s povolenými kravatami a polorozepnutými košilemi vyhrávali třetí várku melodií. První návštěvníci se sbírali k odchodu, loučili se polibky a falešným smíchem. Společenská akce se zatím obešla bez incidentů. Policie sice dostala hlášení, že se někdo pokouší o krádež, ale podezření se nepotvrdilo. Policisté zkontrolovali klenotnici a výstavu miniatur a rukopisů. Žádné cennosti nechyběly. Začínali mít podezření, že jim zavolal nějaký zlomyslný potížista, který chce pokazit Turecku jeho hvězdný okamžik. Nezdařilo se; akce slavila velký úspěch.

Ostraha polevovala v napětí; hlídači sice dál drželi službu, ale dopřávali si jídlo a nealkoholické nápoje. Všichni slavili vstup do nové éry, která začne tímhle naprosto bezpečným večerem plným radosti.

Michael s Kate tancovali pod ohromným modrým stanem. Vešlo se pod něj pódium, kde vyhrávala desetičlenná kapela, moře jídelních stolů a dlouhý parket, na němž se pohupovali tanečníci – někteří plní nostalgie, jiní opilí nebo nadržení. Každý se chystal završit tenhle večer po svém.

Michael dovedl Kate ke středové podpěře stanu, které se tyčila do výšky skoro deseti metrů a podepírala plachtovinu jako cirkusové šapitó. Tyč měla deset centimetrů v průměru a krášlily ji tulipány a další květiny v květináčích, takže působila jako stromek s bílým kmenem.

Michael sáhl do modré tašky, kterou měla Kate přes rameno, a vytáhl z ní kus plastické trhaviny. Podřepí, a zatímco předstíral, že si zavazuje tkaničku a Kate mu kryla záda, obtočil trhavinu kolem paty sloupu, kde ji nebylo přes květináče vidět.

Napřímil se, dal Kate pusu, vzal ji za ruku a odvedl ji k baru. Vypadali každým coulem jako běžný manželský pár.

Bar se nacházel pod dalším stanem kousek stranou. Polovina láhví už byla prázdná a zásoby ledu docházely, ale momentálně tu až na jednoho obstarožního chlapíka a barmana nikdo nebyl. Kate si sedla na stoličku, objednala si dietní kolu a pustila se s oběma do řeči. Michael poodešel stranou, k bílé tyči, která stan podepírala. Postavil modrou tašku na zem a v jejím zákrytu na podpěru bleskurychle připevnil trhavinu.

Pak se také odebral k baru, usmál se na Katina společníka, vzal Kate v podpaží a odvedl ji pryč. Procházeli se po travnatém nádvoří a přitom se nenápadně rozhlíželi, sledovali, kde se co děje, a vytipovávali si strategické body. V těch pak rozmístili zbývající tři nálože. Nikdo si Michaela nevšímal, když je nenápadně přichytával tam či onde. Kate od něj báječně odváděla pozornost, její půvab přitahoval všechny oči a nikoho nezajímal její společník, který se v jednom kuse zaobíral tkaničkami a taškami.

Jenže Katin nápadný vzhled měl i svoje nevýhody – nešlo ji přehlédnout. Znenadání zachytila pohled Jasíma, policisty, kterého u brány přesvědčila, aby ji pustil dovnitř. Pokusila se odvrátit zrak, ale už bylo pozdě.

Policista k nim zamířil s plechovkou limonády a kusem koláče v ruce. Vlídně se usmíval, už se vůbec netvářil tak přísně jako při jejím příchodu. „Dobrý den – ještě jednou.“

„Dobrý den,“ pozdravila Kate, vzala Michaelovi z ruky modrou tašku a hodila si ji na rameno.

„Doufám, že předávání proběhlo dobře.“

„Výborně,“ přikývla s úsměvem Kate.

„To jsem rád.“ Jasím si ukousl kus koláče. Připojil se k němu kolega a Jasím kývl Kate na rozloučenou. „Dobře se bavte.“

Ale když se otáčel k odchodu, padlo mu do oka pouzdro vykukující z Katiny modré tašky. Zarazil se a obrátil se zpátky k ní. „Oni si nenechali to pouzdro?“

„Ne,“ nasadila Kate svůj obvyklý odzbrojující úsměv. „To posloužilo jenom k transportu.“

Jasím už se zdaleka netvářil tak přátelsky. „Nechala byste mě nahlédnout dovnitř?“

Kate tázavě naklonila hlavu ke straně.

„Omlouvám se, ale obdrželi jsme hlášení o loupeži, ačkoli jsme zatím nic odcizeného nezaznamenali. Jistě to pochopíte.“ Zajel pohledem k Michaelovi. „Vůbec si nevybavuji, že bych vás viděl přicházet.“

Michael se zasmál a mávnutím ukázal na spoustu lidí kolem. „Kdo by si pamatoval sedm set padesát lidí?“

Jasím mlčky odložil plechovku a koláč na nejbližší stůl.

„Dorazil jsem v půl deváté,“ dodal Michael mírně. „Jmenuji se Michael Paulson, jsem tu jako host Tram Industries.“

„Aha,“ přikývl Jasím. „Směl bych vidět vaše doklady, pane Paulsone?“ Otočil se zpátky ke Kate a ukázal na pouzdro. „Byla byste tak laskavá…?“

Sáhl po vysílačce u pasu.

Dva policisté postřehli, že se něco děje, zamířili k němu a čím dál víc zrychlovali krok.

Michael se podíval po Kate a předstíral rozhořčení. Ta se na něj usmála, v očích ani stopy po strachu či pocitu ohrožení, sehnula se k modré tašce a uchopila kožené pouzdro.

To už k nim dorazili dva policisté, ruce připravené na pažbách pistolí v pouzdrech u pasu. Něco na Jasíma vychrlili rychlou turečtinou a ten jim odpověděl a ukazoval přitom na Michaela.

„Pane,“ oslovil Michaela muž, který jim zřejmě velel, „opravdu potřebujeme vidět váš průkaz totožnosti.“

„Ovšem,“ usmál se Michael, sáhl do kapsy a sevřel v ruce detonátor.

A pak se všechno začalo odehrávat jako ve zpomaleném filmu.

Kate se s pouzdrem v ruce napřimovala. Oči obou nově příchozích policistů sklouzly k jejímu výstřihu. Jasím hovořil do vysílačky; Michael mu nemohl upřít, že má dobrou intuici. Hlučení davu jako by se vytratilo. Michael už vůbec nevnímal kapelu vyhrávající skladbu „We Are Family“. Periferním viděním obhlédl okolní situaci – kdo je napravo, kdo nalevo, kudy se dá utéct, kde jinde se nacházejí policisté a ostraha.

V kapse palcem nahmatal tlačítko detonátoru. Podíval se na Kate, která už se úplně napřímila. A oba naráz se na sebe usmáli.

Dění se zase začalo odehrávat normálním tempem. Michael stiskl tlačítko.

Všech pět náloží naráz explodovalo a nocí zahřměly rány. Hlavní podpěra obřího stanu se zřítila a modrá plachta zavalila muzikanty, jídelní stoly i parket s přiopilými tanečníky a vzdouvala se nad nimi jako baldachýn.

Další stan zavalil barmana. Ledová socha, která bar krášlila, se překotila a roztříštila o dláždění.

Mezi sedmi stovkami návštěvníků propukla panika a všichni se o překot rozeběhli k bráně. Všude kolem se rozlehl křik a zavládl naprostý chaos. Společenské rozvrstvení rázem vzalo za své; příslušníky šlechtických rodů, celebrity, politiky i číšníky opanovaly tytéž základní instinkty a všichni společně se jako jeden muž hnali do bezpečí.

Ostraha u brány věděla, jak se v podobných situacích zachovat. Jakmile hlídači spatřili zpanikařený dav, odtáhli mu z cesty stoly, židle, zábrany i bezpečnostní rámy, aby měl volný a ničím nezúžený průchod. Jejich prosby o klid ale u lidí vystrašených k smrti nezabraly.

Návštěvníci se hrnuli pryč jeden přes druhého, strkali se, tlačili se bránou Pozdravení pokoje na nádvoří Janičářů a pak přes široký otevřený prostor sprintovali k Císařské bráně a ven na svobodu. Někteří upadli a jiní by je snad ušlapali, kdyby se vždycky nenašel nějaký pohotový host či hlídač, který si zachoval zdravý rozum a pomohl jim na nohy.

Jasím a jeho tři kolegové při výbuchu bleskově zareagovali, přikrčili se, chránili si hlavu a jejich pohled okamžitě přitáhly padající stany a křik. K noční obloze se vyvalila oblaka dýmu a zavládl zmatek. Ale když se Jasím pořádně rozhlédl, neviděl nikde žádné mrtvé. Tohle nebyl teroristický útok jako takový, byla to kouřová clona, extrémní zástěrka k odvedení pozornosti.

A když to Jasímovi došlo, zjistil, že zřejmě zafungovala, jak měla. Michael s Kate byli pryč.

Jakmile nálože explodovaly, Michael s Kate se sprintem rozeběhli pryč, takže se ocitli v čele prchajícího davu. Prvotní strnulý úlek ostatních rychle opadl a v okamžení za sebou slyšeli dusot nesčetných nohou.

Když se hnali bránou Pozdravení pokoje, už se kolem nich valilo moře lidí. Uháněli přes rozlehlé nádvoří k Císařské bráně a vytouženému úniku na svobodu. Vtom se proti nim vyřítil kordón policistů a hlídačů, nejmíň pětadvacet mužů, kteří pádili vstříc dunění výbuchů. Když spatřili, jak se proti nim hrne dav zpanikařených lidí, zatvářili se zaskočeně, ale obratem se vzpamatovali a snažili se dostat situaci pod kontrolu.

Mluvili do vysílaček, přikyvovali a pak se najednou začali rozhlížet kolem a propátrávat dav. Několik jich s pokřikem ukazovalo na Kate, která byla se svými stopětasedmdesáti centimetry, dlouhými blond vlasy a modrými šaty k nepřehlédnutí.

Když Michael postřehl, že se po nich hlídači dívají, prudce zahnul doprava a rozeběhl se dozadu k hradební zdi

„Tyhle křápy jsou nanic,“ postěžovala si Kate, skopla z nohou lodičky na podpatcích a pádila přes trávník bosa.

Michael jí vytrhl z ruky pouzdro, hodil si ho na záda a oba zdvojnásobili rychlost.

Policisté a hlídači se snažili proklestit si cestu mezi zpanikařenými lidmi. Některé dav odhodil stranou, některým úplně zablokoval cestu, ale pěti se podařilo prorazit skrz a rozeběhli se za prchající dvojicí.

Michael s Kate doběhli ke zdi, odrazili se a začali po ní šplhat jako zvířata utíkající před povodní. Přehoupli se přes okraj a přistáli na ploché, štěrkem pokryté střeše archeologického muzea.

„To bylo fakt chytrý,“ uznala Kate, hrábla do kabelky pro náhradní boty a obula si je.

Ohlédli se zpátky po nádvoří Janičářů a spatřili pět hlídačů, jak se za nimi ženou s tasenými pistolemi a zarputilým výrazem ve tvářích.

A vzápětí začali bez varování pálit.

Busch postával u limuzíny s otevřeným kufrem a zapnutými výstražnými blinkry, aby ji Michael s Kate co nejsnáz spatřili. Uslyšel výbuchy, a i když sebou trhl leknutím, nijak zvlášť ho nepřekvapily. Kdykoli se do něčeho zamotal Michael, dřív nebo později došlo na trhaviny. Střelné zbraně sice nesnášel, ale vůči bombám takovou předpojatost nechoval. Měl ve zvyku vyhazovat věci do povětří. Nikdy nikoho úmyslně neohrozil, ale když mu k dosažení cíle mohla pomoci třaskavina, ani na vteřinu nezaváhal.

Busch přihlížel, jak se Císařskou bránou hrnou ven davy stavnostně oblečených lidí a zaplavují okolní ulice a chodníky. Všude troubily klaksony vozů, které se nenadále ocitly v té lidské zácpě, a ozývaly se zpanikařené hlasy i úlevné výkřiky těch, kdo se dostali z paláce ven.

Busch propátrával zástupy, ale Michaela ani Kate nikde neviděl. Promluvil do vysílačky, ale nedočkal se odezvy. Vytáhl mobil a zkusil Michaelovi zavolat, ale taky nic.

Tři minuty sledoval, jak bránou proudí ven další a další hosté, a bylo mu čím dál jasnější, že se Michaela nedočká. Nenašeptával mu to nějaký neurčitý instinkt, nýbrž zkušenost. Michael nikdy nic nedělal jednoduše.

V ulicích se rychle tvořily kolony; vozy neměly kam jet, takže blokovaly ty za sebou a okolí paláce zachvacoval chaos, který se bude zklidňovat ještě celé hodiny.

Busch zabouchl kufr, skočil za volant, nastartoval a k nelibosti ostatních řidičů se otočil do protisměru a rozjel se na východ. Sám netušil, kam míří, ale až k němu Michael vyšle SOS – a Busch ani v nejmenším nepochyboval, že na to dojde –, musí být nachystaný a dostat se k němu co nejrychleji.

Michael s Kate utíkali po šedesát metrů dlouhé střeše archeologického muzea, bezhlavě se hnali vpřed. Michael žasl, jak rychle dovede Kate běhat. Hravě s ním držela krok, jako by se vznášela nad zemí.

Hlídači po nich dál pálili, kulky poskakovaly po štěrku a odrážely se od zdí a říms. Tři muži už se taky vydrápali na střechu a hnali se jim v patách.

„Střílejí po nás!“ vykřikla Kate.

„Fakt?“ opáčil sarkasticky Michael.

„Proč po nás policie střílí? Vždyť ani nevědí, jestli jsme něco provedli!“

„Nejsou to policajti. Jsou to hlídači, co mají v popisu práce střežit palác, a neuhlídali ho. Myslí si, že jsme něco šlohli a navíc jsme jim vyhodili historickou památku do vzduchu. Možná nás dokonce pokládají za teroristy. Mají na nás pořádnou pifku.“

„Je tady vůbec někdo, kdo nám nejde po krku?“ posteskla si Kate mezi trhanými nádechy.

A vtom oba zároveň spatřili, že se řítí do slepé uličky. Střecha před nimi končila.

„Jsou to jen tři metry; tři metry přece přeskočíš, ne?“ zeptal se Michael.

„Jak víš, že jsou to jen tři metry?“

„Zvládneš to, nebo ne?“

Kate ještě zrychlila.

Když se přiblížili ke kraji střechy, nezpomalili; naopak oba přidali ještě víc. A pak se unisono odrazili a vrhli se do tmy před sebou. Přeletěli tři metry širokou uličku – ani jeden z nich se přitom nedíval dolů pod sebe – a přistáli na dehtové střeše vedlejší budovy. Překulili se, nevšímali si bodavé bolesti od toho, jak se jim zaryly do zad ostré kousky štěrku, a hned se zase sebrali a dali se do běhu.

Pronásledovatelé se drželi deset vteřin za nimi, ale na kraji střechy se zarazili, a než se zase rozeběhli a odrazili ke skoku, ztratili drahocenný čas.

Michael s Kate byli během několika vteřin na konci další střechy. „Teď je to jenom dva a půl metru, zmákneš to?“

„Drž zobák,“ okřikla ho Kate.

Odrazili se, přeskočili užší mezeru a tentokrát oba dopadli na nohy. Dům s malým květinářstvím byl o půl patra nižší než budova, ze které seskočili. Přeběhli ho na druhou stranu, zastavili se a zadívali se pod sebe. Michael se chytil kraje střechy, spustil se dolů a seskočil zbývající dva a půl metru na chodník. Kate byla během pár vteřin u něj. Palba ustala. Neozýval se ani dusot nohou, nebylo slyšet, že by je někdo pronásledoval.

Ocitli se v rezidenční čtvrti s dlážděnými ulicemi a malými domky zdobenými štukem. Tohle sídliště bylo postaveno teprve před třemi roky a usadili se v něm mladí turečtí zbohatlíci, kteří prahli po tom, žít v historické čtvrti Sultanahmet, aby se cítili jako ve vrcholných dobách Osmanské říše.

„Potřebujeme auto,“ poznamenal Michael, zatímco se hnali po chodníku. Vozy parkovaly po obou stranách ulice – BMW, fiaty, audi. Ale Michael je ignoroval a běžel dál, až konečně spatřil vhodnou kořist – buick z roku 1988, čistě vypulírovaný, s novými koly.

Rozbil okénko na straně řidiče. Vzápětí se rozječel alarm, ale Michael si ho nevšímal, sáhl dovnitř a otevřel si dveře. Kate naskočila na sedadlo spolujezdce a zabouchla za sebou. Úlevu jim to ale žádnou nepřineslo, protože alarm dál vřeštěl a přitahoval k nim pozornost pronásledovatelů, kteří se určitě co nevidět objeví. Kate nervózně bubnovala prsty do palubky a hlava jí třeštila.

A vtom je spatřila, všech pět hlídačů. Byli nějakých sto metrů od nich a rozhlíželi se, odkud alarm ječí. Michael jí hodil pouzdro s holí a aspoň na moment ji tím rozptýlil.

Levou rukou zašátral pod palubkou, zatímco pravičkou sáhl po noži přivázaném ke kotníku. Jediným plynulým pohybem vytáhl zpod palubky chumáč drátů a přiložil k nim ostrou čepel. A pak zručně spojil drátky od zapalování, jako by něco takového provozoval každý den. Motor burácivě naskočil a alarm zmlkl.

Hlídači už od nich byli sotva padesát metrů, v rukou už zase třímali pistole a turecky na ně pokřikovali rozkazy.

Michael si jich nevšímal, přibouchl dveře, zařadil rychlost a prudce vyjel na silnici, až se kola protáčela. Řidiči aut projíždějících kolem museli strhnout volant, aby se mu vyhnuli, a rozvztekleně na něj troubili.

„To sis nemohl vybrat novější auťák?“ utrousila Kate. Otáčela se na sedadle a vyhlížela zadním okénkem. Hlídači vytáhli vysílačky a něco do nich pokřikovali.

„Většina aut vyrobených po roce 1995 má k alarmu připojený vypínač zapalování. Zdechnou, než se vůbec dotkneš drátů.“

Zpoza rohu se vyřítily tři policejní vozy a s kvílením pneumatik sebou smýkly jejich směrem. Silné motory je neúnavně hnaly vpřed. Michael dupl na plyn, zařadil nižší rychlost, než by doporučila automatická převodovka, a ujížděl jim, seč se dalo.

„Tušíš, kam jedeš?“ křikla Kate. Policejní vozy je doháněly a v očích se jí objevil strach. Nikdy ji nikdo takhle nepronásledoval – a jestli je dopadnou, tak to pro její sestru i Simona znamená rozsudek smrti. Křečovitě svírala v rukou pouzdro s holí.

Michael neodpověděl, sáhl po mobilu, poslepu ho otevřel a stiskl tlačítko rychlé volby. Přepnul telefon na hlasitý odposlech a ten ani nestačil poprvé pořádně zazvonit, a Busch už ho zvedl. „Co se sakra…“

„Na vysvětlování nemám čas. Máme v patách tři policejní auta. Jedeme po…“ Vyhlédl z okna a přečetl si název ulice. „Po Atmeydam Caddesi, je to ta hlavní ulice před Modrou mešitou. Potřebuju poradit, kudy odtud.“

Na druhém konci linky se rozhostilo ticho. „Paule?“ zařval Michael.

„Vteřinu. Čekám na GPS.“

„My vteřinu nemáme…“

„Zahněte doprava na Ózbekler Sokak a pak hned doprava na Katip Sinán.“

Michael strhl volant a jen tak tak to stihl.

„Jak daleko jsou za vámi?“ křikl Busch do telefonu.

„Ani ne sto metrů,“ odpověděla Kate a vyškubla telefon Michaelovi.

„Čím jedete?“

„Modrým buickem, co projíždí všechny semafory a stopky na červenou. Jsme dost nepřehlédnutelní.“

„Jeďte po Katip Sinán přes dvě křižovatky, pak zahněte doleva na Piyer Loti a hned potom doprava na Pertev Pa§a. Ta ulice je pořádně úzká. Za žádnou cenu nezpomalujte.“

Kate se ohlédla. Nejrychlejší z policejních aut stahovalo jejich náskok. „Zahni doprava…“

Ale ani to nemusela Michaelovi říkat, protože ten už zahýbal. Kola se protáčela, měla co dělat, aby se udržela na vozovce, a na asfaltu za nimi zůstávaly šmouhy od gumy.

„Paule, nechceš mi laskavě říct, o co se snažíš?“ zařval Michael.

„Chci vám získat čas. Jak z té šlamastyky ven, vám neporadím, ale aspoň vám pomůžu získat náskok před těmi parchanty, co se vám pověsili na paty.“

Michael strhl vůz doleva na Piyer Loti a pak hned doprava na Pertev Pa§a. Ulice byla stěží širší než auto, domy se míhaly kolem a rozbitým okénkem dovnitř fičel vzduch. Policejní vozy se jim dál úporně držely v patách. Byly jako umíněné stádo koní, které ani na okamžik nesejde z cesty.

Michael proletěl křižovatku a koutkem oka zahlédl černé auto, které vystartovalo kolmo z boční ulice, div do nich nenabouralo.

A pak se ozvalo zběsilé kvílení brzd. Kate se ohlédla a spatřila černou limuzínu, jak vjela do křižovatky a zablokovala úzkou ulici. Policisté museli dupnout na brzdy, od pneumatik se jim kouřilo a kvílely na protest.

Michael sešlápl plyn a vjel na hlavní třídu.

Kate ještě zahlédla, jak z vozů vyskákali policisté i Busch, a zuřivě gestikulují.

Michael ujel asi kilometr a pak zahlédl skupinku teenagerů, kteří se svou sebevědomou chůzí a arogantními výrazy ve tvářích nepůsobili dvakrát jako neviňátka. Dupl na brzdu.

„Co to sakra vyvádíš?“ zeptala se Kate.

„Vystupujeme.“ Michael vyskočil z auta, ani nečekal na reakci.

„Hej,“ křikl na teenagery. Všech pět se jich otočilo a tvářili se, jako by se ze všeho nejradši pustili do rvačky. Ten, který měl v partě zřejmě hlavní slovo, vykročil k Michaelovi. Michael vybízivě mávl rukou směrem k autu. „Pobavte se.“

Mladíci se zmateně podívali jeden na druhého a rozhlédli se kolem, jako by si mysleli, že je to nějaká past. Ale pak bez okolků naskákali do auta, jehož motor pořád běžel, a odfrčeli.

Michael ostrou chůzí zamířil pryč, skoro běžel.

„Co tě to sakra napadlo?“ zeptala se Kate. Poklusávala, aby mu stačila, a pouzdro jí poskakovalo na zádech.

Vtom nočním klidem prorazily policejní sirény. Zpoza rohu se vyřítily tři policejní vozy, jejichž majáčky rozhazovaly barevná světla po pochybné čtvrti, a rozjeli se za modrým buickem. Během chvilky se zdálo, jako by se jekot sirén ozýval ze všech stran. Zepředu, zezadu… K honičce se přidávaly další a další vozy.

Kate běžel mozek na plné obrátky. Dotírala na ni panika, což ji děsilo, protože věděla, že jestli jí podlehne, je konec – v hlavě se jí vyrojí příval domněnek, myslí jí začnou defilovat katastrofické scénáře a už se nedokáže soustředit na to, aby se dostala z téhle šlamastyky.

Michael se rozptylovat nenechal. Běžel dál, jen po ní občas pokukoval, jestli mu stačí, jako by si spolu vyrazili kondičně zaběhat.

Kate běžela jako nikdy v životě. Poháněl ji strach. Vždycky se dokázala při krádežích stoprocentně soustředit, jenže na jejím počínání ještě nikdy, nezávisely životy druhých lidí. Kdyby selhala, pykala by za to jen ona sama. Ale jestli selže teď, jestli se nechá chytit, přivodí tím smrt Simonovi a své sestře. Šance na záchranu těch dvou závisí na tom, jestli s Michaelem upláchnou pronásledovatelům.

Michael se zničehonic zastavil před nevýraznou bílou budovou uprostřed úzké dlážděné ulice. Tahle čtvrť byla stará, ale jelikož nebyla ničím pozoruhodná, nepovažovala se za historicky významnou. V přízemí budovy sídlilo zchátralé řeznictví s výlohami polepenými cedulemi, které v turečtině inzerovaly nabídku a slevy.

Michael otevřel oprýskané bílé dveře po straně, zavedl Kate dovnitř a zavřel za sebou. Vyšli po třech úsecích úzkých schodů nahoru a ocitli se v dlouhé chodbě, na obou koncích otevřené a vydané napospas venkovním živlům. Michael doběhl k posledním dveřím nalevo, vzal za kliku a dveře bez odporu povolily. Podržel je Kate, pak za ní vešel dovnitř, zavřel za sebou a zamkl.

Zůstali stát v tmavé místnosti, srdce jim bušila jako zvon a v žilách jim pořád kolovala koňská dávka adrenalinu. Vytí sirén se vzdalovalo a utichalo. Jejich oči se pomalu přizpůsobovaly tmě, kterou zmírňovalo jen slabé světlo pouličních lamp linoucí se dovnitř úzkými okny se zataženými roletami. Pokoj byl celý bílý, stěny i podlaha, nábytek i povlečení, jako by z něj někdo vysál všechny barvy. Nikde žádné stopy po osobitosti – žádné fotografie, žádné dekorace na zdech. Místnost byla sotva větší než běžný hotelový pokoj. Sloužila jako obývací pokoj i ložnice, byla k ní přilepena mrňavá kuchyňka a ještě menší koupelna. Prosklenými dveřmi se vcházelo na prostorný balkón, odkud byl výhled na Velký bazar a panoráma starého Istanbulu.

Kate doběhla k oknu a vyhlédla škvírou v dřevěných roletách ven.

„Vyvázli jsme,“ ujistil ji Michael.

Kate sotva popadala dech, ani tak ne vyčerpáním jako strachy. „Určitě nás najdou.“

„Jsme v bezpečí.“

„Jak to můžeš vědět?“ Kate se třásla po celém těle, i hlas se jí chvěl.

„Tohle je bezpečný úkryt.“

Kate se po něm tázavě podívala.

„Vím to, protože jsem ho sám obstaral.“

„Jak jsi mohl tušit, že bude potřeba?“ užasla Kate.

„Každou chvíli mě někdo honí. A tušil jsem, že tohle nebude výjimka potvrzující pravidlo. Umím uchystat spoustu překvapení.“

„Ale stejně… Víš to jistě?“ Kate dál vyhlížela skrz roletu na liduprázdnou ulici.

Michael přisvědčil.

„Úplně jistě?“ nedala si pokoj Kate.

Položil jí ruku na rameno a otočil ji čelem k sobě. „Slibuju.“

„Co když někdo…, co když si to policie přijde prověřit?“

Michael zavrtěl hlavou. „Nepřijde. Slibuju.“

Ta slova zahřála Kate u srdce. V hlavě jí ozvěnou zněla slova „slibuju“ a „bezpečí“. Michaelovi na ní záleží a stará se o ni – něco takového nezažila od dětství.

Nikdy neměla milence, který by jí kupoval kytky a otvíral dveře, nebo manžela, který by jí dával dárky pod stromeček. Neměla nikoho, kdo by ji chránil a ujišťoval, že všechno bude zase dobré. Najednou ji sevřela lítost nad tím, že promrhala tolik let, že obětovala svůj život sestře, která teď možná zemře navzdory tomu, jak úporně se ji snažila ochraňovat. Neměla děti ani nikoho jiného, s kým by sdílela život, kdo by ji miloval takovou, jaká je. Připadalo jí, že na něco takového si může nechat zajít chuť, protože je to při jejím nekonvenčním povolání vyloučeno. Nemůže žádnému potenciálnímu partnerovi prozradit, čím se živí, takže nemá šanci na upřímný dlouhodobý vztah. Musí se obejít bez životních radostí, obětovat se z lásky k sestře a sama zaplatit nejvyšší cenu. Ale teď ji opanoval intenzivní hřejivý pocit, který nedokázala potlačit. Celou ji zaplavil.

Michael ji objal, přitiskl si její tvář na rameno a hladil ji po zádech, zatímco jí z očí proudily slzy. Úplně se sesypala a naráz z ní vytryskl všechen vztek, smutek i stud, pocit zmaru i úzkost.

Neplakala od matčiny smrti. Od toho dne se snažila být silná, věděla, že musí být silná kvůli sestře, a pláč považovala za projev slabosti. Zeny často fňukají kvůli úplným prkotinám. Přísahala sama sobě, že ona taková nebude. Naučila se city skrývat, neprojevovat navenek muka, která ji trýzní v srdci. Když se sestrou neměly na jídlo, když měla strach, že ji dopadnou, když uprostřed noci nemohla spát a děsila se, že jí sestru odvedou, vždycky v sobě dovedla emoce zamknout na sedm západů. Bála se, že skončí ve vězení, bála se, že nad svým životem ztratí kontrolu. Bála se, že zůstane sama. Ale zásadně to na sobě nedávala znát; statečně čelila překážkám, které jí život stavěl do cesty, vypořádávala se s nimi s úsměvem na rtech a říkala si, že si nemá na co stěžovat, protože by mohlo být i hůř.

Ale když ji teď Michael objímal, už se ovládat nedokázala. Bylo toho na ni příliš mnoho, celý svět se jí hroutil.

A Michael jí navzdory všemu poskytoval oporu – navzdory nebezpečí, kterému ho vystavila, potížím, které mu způsobila, a příkrým slovům, kterými ho počastovala. Neodvrátil se od ní, nezatratil ji. Vzhlédla k němu a utonula v pohledu jeho očí. Mírně zaklonila hlavu a Michael ji políbil, něžně, ale přitom vášnivě. A ten polibek zafungoval jako klíč, kterým odemkl její srdce a duši a osvobodil z nich dlouho vězněné pocity. Opětovala mu ho, dlouze a procítěně, a on ho zas opětoval jí. Pevně se objímali, Michael ji hladil po tváři, po vlasech, po zádech.

A narůstala mezi nimi vášeň; rozepnula mu košili a v příštím okamžiku už leželi na podlaze a úzkost vystřídala fyzická touha. Byla to čistá a nevinná touha vývěrající přímo z hloubi duše, prodchnutá láskou a soucitem, přísliby a závazky. Ale zároveň v ní byl i tělesný chtíč; oba prahli po uvolnění a navzájem si k němu pomáhali, jako by sehraně tančili. Odhazovali šaty na podlahu a ta chvále z nich odplavovala strach a starosti. Zaplašili myšlenky na příbuzné a přátele, na vrahy a policisty, nade vším převládly jen jejich vzájemné city. S propletenými údy a spojenými srdci se nechávali unášet na místa, která ani jeden z nich ještě nikdy nenavštívil. Když se před pěti týdny milovali poprvé – a naposled –, bylo to úplně jiné. Tehdy převládala vzájemná úcta, láska a něha. Tentokrát v tom bylo mnohem víc. Vybičovávali se navzájem do nepoznaných výšin, jako by žár těch okamžiků mohl spálit na popel všechny jejich strázně a spojit je v jedinou bytost.

A zároveň nechyběla vřelost a něha; tiskli se k sobě a zahrnovali se procítěnými a nezkrotnými polibky.

Konečně vyčerpaně sklesli na postel, dosáhli fyzického i citového uvolnění, které si tak dlouho odpírali. Navzájem v sobě našli to, co jim tolik chybělo, a poznali lásku, jakou hned tak někdo nezakusí.

A pak ve vzájemném objetí usnuli, oddechovali a srdce jim bušila v dokonale sladěném rytmu.

29

Kate procitla ze sna. Nepamatovala si, co přesně se jí zdálo, ale všechny sny z téhle noci byly plné poklidu, úsměvů a Michaela. Nejradši by hned zase usnula a navázala na snění tam, kde skončilo, ale neodbytně na ni dotíral vnější svět. Slyšela zvenčí volání muezzinů k modlitbě, zpěvavé hlasy nesoucí se z minaretů, kterými se ježí istanbulské panoráma, a škvírami v roletě ji na víčkách lechtalo slunce. Pomalu otevřela oči a vstřebávala okolí, ten pokoj, který Michael označil za bezpečný úkryt. Podívala se vedle sebe na postel, ale Michael tam neležel. Zalétla pohledem k zavřeným dveřím koupelny a usmála se.

Takhle dobře už se nevyspala celé měsíce – pochopitelně k tomu přispělo i to, jak ji vyčerpaly námaha a strach z předešlého dne. Navíc přes noc znovu nabyla sebevědomí; nepochybovala, že se jim Cindy a Simona povede zachránit. Michael má pravdu, ta hůl je pro Iblise klíčová. Dokud ji nezíská, netroufne si rukojmím ublížit.

Pomalu vstala z postele a došla k oknu. Roztáhla rolety a vyhlédla na ulice, které se už takhle po ránu hemžily lidmi – věřící pospíchali do mešit, prodejci otevírali obchody. Istanbul se probouzel k životu.

Přešla ke koupelnovým dveřím a opřela si o ně rozcuchanou hlavu. „Dobré ráno,“ zašeptala a promnula si rozespalé oči.

Sehnula se a sebrala svoje kalhotky a podprsenku. Ani si nepamatovala, kdy naposledy spala nahá, kdy se naposledy cítila tak volně. Sedla si na postel a začala se oblékat, když vtom jí došlo, že se z koupelny neozvala žádná odpověď. A nebylo slyšet ani tekoucí vodu, takže se nezdálo, že by se uvnitř někdo sprchoval či holil. Vrátila se ke koupelnovým dveřím. „Michaeli?“ zavolala hlasitěji.

Žádná odezva. Rázně a naléhavě na dveře zaklepala. Zase nic. Zkusila vzít za kliku a dveře se k jejímu překvapení otevřely.

V koupelně nikdo nebyl a všude bylo sucho, takže ji v nedávné době ani nikdo nepoužil.

Kate se otočila jako na obrtlíku a doběhla zpátky k posteli. S obavami nadzvedla okraj přehozu a nakoukla pod postel. Kožené pouzdro s holí bylo pryč.

30

Cindy seděla s limonádou v ruce na pohovce a dívala se na televizi. Za celou noc ani nezamhouřila oko, protože jí zmítal strach a vztek. V pět ráno se osprchovala. I když se už dva dny nepřevlékla, snažila se o sebe dbát.

Simon ležel na lehátku; nebyla si jistá, jestli je v bezvědomí, nebo jen spí. V noci se vrtěl a něco mumlal, ale oči neotevřel. Vstala a došla k němu. Rána mu ztmavla a dál otékala a Cindy měla strach, že jestli se mu hodně rychle nedostane lékařské péče, umře jí před očima. Podívala se na pytlík s infuzí – pomalu z něj odkapávala čirá tekutina, ale nezdálo se, že by mu nějak pomáhala, leda mu hydratovala organismus. Otočila pytlík a čekala, že spatří popisek, že jde o solný roztok, ale ke svému překvapení uviděla úplně jiný.

Roztok Simona možná hydratoval, ale zároveň obsahoval sedativum benzodiazepin. Iblis si netroufal riskovat, že se Simon probere. Cindy se na raněného dívala a přemítala, nakolik za jeho stav může rána a nakolik ho způsobuje léčivo, které mu proudí do žil.

Vtom zaslechla zpoza dveří šramot. Přicházel Iblis.

Vrátila se pohledem k Simonovi. Byl ve zuboženém stavu, ale kdyby se probral, třeba by vymyslel, jak se odtud dostat. Slyšela, jak ve dveřích cvaká bezpečnostní mechanismus.

Bleskurychle popadla Simonovu levičku a odlepila náplast, která mu přidržovala injekční jehlu s infuzí. Vytáhla mu jehlu z paže a ohnula ji, takže skrz ní kapalina skoro nemohla proudit.

Ode dveří se dál ozývalo cvakání. Cindy věděla, že má sotva pár vteřin.

Položila ohnutou jehlu Simonovi na paži a zase ji pevně přelepila náplastí.

Masivní dveře naposledy cvakly a otevřely se. Dovnitř vkráčel Iblis; pořád měl na sobě černé kalhoty od smokingu a bílou košili, ale sako a motýlek už ne.

Když uviděl Cindy stát u Simona, odložil na stolek dlouhé kožené pouzdro, které nesl v ruce, došel k Simonovi a zadíval se na něj. Pak vzhlédl strašidelnýma modrýma očima k Cindy a měřil si ji stejně pronikavě jako raněného.

„Potřebuje do nemocnice,“ řekla Cindy, bez sebe strachy, že Iblis přijde na to, co provedla.

Iblis zkontroloval poloprázdný pytlík s infuzí a klepl do něj prstem. Pak beze slova zamířil k protější zdi. Sundal obraz lva útočícího na gazelu a odkryl vestavěný sejf.

„To je ale otřepaný úkryt,“ potřásla hlavou Cindy. Hrozně se jí ulevilo, že na její podvod nepřišel, a dodalo jí to odvahu.

„Nepochybuju, že už jsi ho objevila, zatímco jsem byl pryč,“ promluvil konečně Iblis.

„Nebojíš se, že se dostanu dovnitř?“

„Tenhle sejf má stěny tlusté deset čísel, odolá výbuchu, požáru a rozhodně i tobě. A i kdybys ho čirou náhodou otevřela, nedostaneš se odtud.“ Iblis ukázal na masivní dveře. „Asi už sis všimla, že zevnitř nemají kliku.“

Točil číselníkem, dokud se sejf neotevřel. „Vědělas, že tvoje sestra chodí se zlodějem?“

„To je mi ale překvapení,“ utrousila pohrdavě Cindy. Měřila si Iblise, jako by před sebou měla úplně cizího člověka. „Celé roky jsem tě považovala za kamaráda, za jednoho z mála lidí, kterým se dá věřit.“

„Nikdy jsem ti nelhal.“ Iblis mluvil klidným, věcným tónem. „Nikdy jsem ti neublížil. Choval jsem se k tobě a Kate jako ke členům rodiny.“

„Nesnaž se mi útočit na city.“

„Chceš něco vědět, Cindy? Vůbec jsem netušil, že nějaké máš,“ opáčil Iblis s úsměvem.

„Jak mě mohlo napadnout, že když ti v hotelu otevřu – tobě, člověku, kterému jsem tolik let bezvýhradně věřila –, uneseš mě a zachováš se tak surově?“ Zabloudila pohledem k Simonovi a pak zase upřela vyčítavý pohled na Iblise. „Že se z tebe vyklube zločinec zrovna jako z mojí sestry?“

„Stydíš se za to, čím se živí?“

„Ani si neumíš představit jak,“ řekla Cindy naprosto znechuceně.

„Uvědomuješ si, jaká jsi potvora? Tváříš se jako svatoušek a bez oka mrknutí ji odsuzuješ, a přitom zapomínáš, jak se kvůli tobě obětovala. Kvůli tomu, abys mohla získat diplom, chlubit se, žes vystudovala Oxford. Stojí na tom diplomu její jméno? Mělo by. Za všechno vděčíš jí.“

„Celý život mi lhala. Je obyčejná zlodějka.“

„Dávej si pozor na pusu,“ okřikl ji Iblis tiše.

Když viděla, jak ji probodává mrtvolně chladným pohledem, raději zmlkla.

„Obyčejná tvoje sestra rozhodně není.“ Iblis se odmlčel. „Neváhá kvůli tobě riskovat život. Udělala bys totéž ty pro ni? Riskovala bys kvůli ní život?“

„Hájíš ji, ale když neudělá, co po ní chceš, klidně ji zabiješ,“ opáčila Cindy vyzývavě. „Jsi hajzl.“

Iblis došel k ledničce, vytáhl z ní plechovku koly a půlku jí do sebe obrátil, než zareagoval.

„Víš, co je to strach?“ Odložil plechovku na stůl a přistoupil k Cindy. Když se k ní naklonil, ztuhla a hlavou jí blesklo, že možná zašla příliš daleko. „Ty nemáš ani ponětí, co je strach.“

„Já že nemám ponětí, co je strach?“ rozlítila se Cindy. „Vyhrožuješ nám smrtí a pak se mi opovážíš tvrdit tohle?“

„Bojíš se smrti?“ zeptal se Iblis a zněl přitom jako nějaký kazatel.

Cindy ta otázka vyvedla z míry; ruce se ji roztřásly, na dlaních jí vyrazil pot, nedostávalo se jí slov. Tenhle člověk jim byl celé roky dobrým přítelem, dával jim peníze, radil jim, mohly se mu kdykoli vyplakat na rameni, a přitom celou tu dobu vedl skrytý život v podsvětí, pohyboval se ve světě zločinu. A ona pro něj teď nepředstavuje nic víc než živoucí páku, kterou se snaží její sestru přimět, aby tancovala, jak on píská. Bez skrupulí jim se Simonem drží nůž u krku.

„Strach je vrozený stimul, nejzákladnější instinkt, který nám pomáhá přežít. Ve chvílích nouze v nás probouzí vynalézavost, napadají nás díky němu řešení, na která bychom v klidu a bezpečí nikdy nepřišli.

V rukou schopného člověka se ze strachu stává nástroj, kterým lze dosáhnout rozličných cílů, získat úspěch, peníze, věhlas. Když víš, jak někoho vystrašit, dokážeš ho přimět, aby udělal téměř cokoli. Někteří lidé pracují daleko pilněji, když se bojí vyhazovu, většina lidí se bojí smrti, a právě to mnohé vede k tomu, aby věřili ve Všemohoucího.

Po celá staletí, ba tisíciletí, se strachu využívalo při vládnutí. Laskavý přívětivý vládce patří leda tak do pohádek. Skutečných králů a sultánů se poddaní báli.

Proč se v okamžicích strachu modlíme? Proč v modlitbách prosíme o Boží zásah, o vyřešení potíží, o záchranu před tím, co nás děsí, ať už je to nějaký netvor, smrt, anebo se děsíme sami sebe?

Strach ale dokáže v lidech probouzet i to nejlepší. Víš, čeho se bojí tvoje sestra? Nebojí se smrti ani příšer. Bojí se, že by něco mohlo ohrozit tebe. Právě to jí dodávalo sílu rvát se se životem. Měla hrozný strach, že tě neuživí, že o tebe přijde. A tak se pustila do počínání, které většinu lidí ani nenapadne, které ctnostná, mravná společnost odsuzuje. A nikdy si nestěžovala. Ty tady žiješ ve strachu pouhopouhé dva dny a ještě ji odsuzuješ za to, jak se kvůli tobě obětovala.

Doufám, že se bojíš. Doufám, že jsi vyděšená k smrti.“ Iblis konečně udělal odmlku. Přistoupil k ní ještě blíž. „Doufám, že si uvědomuješ, že držím v hrsti tvůj život.“

„Myslíš, že se bojím smrti?“ pokusila se Cindy projevit kuráž.

„Existují horší věci než smrt.“ Zabodl do ní ledové oči. „Mnohem horší.“

„Smrt je konec všeho,“ prohlásila Cindy, jako by s ním polemizovala. „Žádný posmrtný život není. Prostě a jednoduše přestaneme existovat.“

„Tomu věříš?“ pousmál se Iblis.

„Můžeš mi snad dokázat opak?“

„Na studiích ti vymetli Boha z hlavy, co?“ potřásl hlavou Iblis.

Cindy se jeho poznámka dotkla. Rozlítila se: „Pro takové jako ty a Kate je to tak lepší. Nikdo vás nebude po smrti soudit za vaše činy.“

„Mám ti připomínat, že tvůj nedostatek víry je stejně závažný hřích?“

Cindy obrátila oči k nebi. „Nehodlám se pouštět do teologické debaty s psychotikem.“

„Nevěříš si?“

„Udolala bych tě, na to vezmi jed.“

Iblis se ušklíbl. „Záleží ti mnohem víc na tom, aby sis prosadila svou, než na tom, aby ses dozvěděla pravdu.“

„Existence Boha, dábla nebo posmrtného života se prokázat nedá.“

„Nejsi ochotná prostě něčemu věřit?“

„Věřím jenom tomu, co je skutečné, co je hmatatelné, co se dá vědecky prokázat.“

Iblis potřásl hlavou. „A co se dá vědecky prokázat?“

Cindy na něj zatvrzele a vztekle hleděla.

„Hraješ si na svém písečku ve finančním světě, ve světě velkého byznysu. Vyděláváš na smůle druhých; kdykoli si přijdeš na velké peníze, někdo jiný je ztratí.“

„Je to naprosto legální,“ ohradila se Cindy.

„Ale je to morálně správné?“ opáčil Iblis a odmlčel se, aby ji to nechal strávit.

„Ty mi tak máš co kázat o morálce.“

„Ta firma, kam jsi nastoupila, ti nejspíš platí majlant.“

„Platí mi tolik, jakou mám cenu,“ odsekla Cindy.

„Vážně tomu věříš? Co kdybys zjistila, že jsi jenom pěšák v mnohem větší hře? Copak právě to není většina zaměstnanců ve velkých firmách – včely dělnice, co se pilně dřou, aby úl prosperoval, firma rostla a šéf čím dál víc bohatl? Nevadí ti to? Tobě s tím tvým diplomem z Oxfordu?“

„Můj čas teprve přijde,“ prohlásila Cindy.

„Víš to jistě?“

Cindy mlčela, ale nedokázala zakrýt, že v ní začínají hlodat pochyby.

„Už od deseti let jsi prahla po zbohatnutí, vždycky jsi tvrdila: Třicet miliónů ve třiceti, tři sta…“

„Ve čtyřiceti,“ neochotně doplnila Cindy.

„Štěstí přeje hazardérům, Cindy, ne pilně pracujícím včeličkám. Když budeš hrát při zdi, tak nezbohatneš – a ty tak hraješ a neriskuješ. Věříš slibům svých šéfů, věříš všemocnému dolaru, ale úspěch zdaleka nemáš zaručen. Nejspíš s tebou zametou a jako dárek k odchodu do důchodu ti dají hodinky za pětadvacet dolarů.“

„Budou se mnou zacházet dobře, důvěřuju jim.“

„Ale své sestře nedůvěřuješ ani trochu,“ prohlásil Iblis významně. „Tak si to shrňme. Věříš šéfovi, se kterým ses ještě ani nepotkala, a klidně mu za příslib pár dolarů svěříš do rukou svou budoucnost, ale přitom se odmítáš byť i jen zamyslet nad možnou existencí něčeho, co přesahuje člověka – Boha a věčného života.“

Cindy mu hleděla do očí a říkala si, že ten člověk se potácí na pokraji šílenství. Káže jí tu o Bohu, a přitom by je klidně odpravil, kdyby si tím pomohl k tomu, po čem prahne.

„Narodíme se, žijeme, umřeme. A to je všechno – nic předtím, nic potom. Neexistuje žádný Bůh, žádné nadpřirozeno, žádné nebe a peklo. Nemůžeš mi to nijak vyvrátit,“ řekla.

„Co kdybych ti něco ukázal?“ Iblis sáhl po koženém pouzdru a otevřel ho. Vytáhl z něj mapu a opatrně ji rozložil na stole.

Cindy si nádherně propracovanou mapu prohlížela, takovou ještě nikdy neviděla. Vzhlédla k mrtvolně chladným očím svého únosce, protože byla zvědavá, co jí to ukazuje a proč.

„Co kdybych ti prozradil tajemství?“ pokračoval Iblis. „Takové, které od základů změní tvoje uvažování?“

31

Kate seběhla po schodech dolů a maličko pootevřela bílé kovové dveře. Opatrně vyhlédla štěrbinou do istanbulského rána. Už takhle časně se dělalo horko a vzduch byl ztěžklý vlhkostí, takže se v něm špatně dýchalo. V postranní ulici bylo skoro liduprázdno až na pár obchodníků otevírajících své krámky.

Kate zůstala stát ve dveřích a srdce jí bušilo. Netušila, jestli ji nesledují policisté, jestli nemá v patách Iblise nebo bůhvíkoho dalšího, a byla připravená dát se na útěk. A Michael… Nemohla pochopit, že ji zradil. Bezmezné mu věřila, milovala se s ním. Vášeň z minulé noci nijak nezpochybňovala, ale to neměnilo nic na tom, že zmizel a navíc s holí, kterou tak pracně ukradla. Doufala, že neprovádí nějakou vylomeninu. Jestli Iblis zjistí, že Michael přežil, příště už si dá záležet, aby to tak nenechal. Zbývá jí necelých pět hodin, aby Michaela našla a předala hůl Iblisovi, jinak zabije Cindy, Simona a kdovíkoho dalšího.

Vtom se zpoza rohu vyloupla limuzína a namířila si to jejím směrem. Kate se stáhla do domu, ale dveře nechala na škvírku pootevřené, aby mohla sledovat, co se bude dít. Obrovský černý vůz do těchhle zchátralých končin vůbec nezapadal, působil tady jako pěst na oko. Rozhodně se tu neocitl náhodou.

Auto se pomalu blížilo, plíživě se kradlo ulicí, jako by se chystalo k útoku. A pak konečně zabrzdilo a jedno okénko začalo sjíždět dolů.

Kate pustila dveře, až se s hlasitým prásknutím zabouchly, doběhla ke schodům a chystala se po nich utéct nahoru.

„Dobré ráno,“ ozvalo se zvenčí.

A Kate rázem opustil strach. Rozrazila dveře a spatřila u limuzíny stát Michaela; levou rukou jí držel otevřené dveře a v pravé svíral hnědý papírový pytlík.

„Máš hlad?“ zeptal se.

Kate vyšla ven, ale rozhlížela se napravo nalevo, protože se pořád nedokázala zbavit paranoie. Nasedla do limuzíny, Michael nastoupil za ní, zabouchl dveře a Kate se poprvé od probuzení zase cítila v bezpečí. V autě to vonělo kávou a čerstvým pečivem a zapnutá klimatizace úspěšně bojovala s venkovním horkem.

Michael se na ni usmál, otevřel sáček a vyndal z něj dva křehké pirožky a láhev vody.

„Kdes sakra byl?“ obořila se na něj Kate, protože z ní naráz vyvřel vztek a frustrace. „Zkoušela jsem ti volat. To nemůžeš zvednout telefon?“

Michael se na ni mlčky díval se zmateným výrazem ve tváři. Pak jí nabídl pirožky. „Snídaně. Dáš si?“

„Nemohls mi aspoň nechat vzkaz?“

Michael se podíval po Buschovi usazeném za volantem. Kate sledovala směr jeho pohledu a pak se do Busche slovně opřela: „A co je s tebou? Ty taky neumíš zvednout telefon?“

Ale Busch mlčel; zařadil rychlost, rozjel se a soustředil se na silnici před sebou.

„Kde je ta hůl? Cos s ní sakra provedl?“

Michael defenzivně zvedl ruce, jako by odrážel útok. „Uklidni se…“

„Jak se mám uklidnit, krucinál! Neměl jsi právo mi ji sebrat.“

Michael odložil jídlo, a aniž se jí přestal dívat do očí, sebral z podlahy kožené pouzdro a podal jí ho. Kate mu ho vyškubla z ruky, zmlkla a trucovitě vyhlédla z okna jako děcko, které si prosadilo svou, ale pořád mu to ke spokojenosti nestačí.

Michael jí podal pirožek a vodu. Vzala si je, ale jinak smírné gesto ignorovala a dál vyhlížela ven na ruch velkoměsta v ranní špičce.

Busch s autem uvízl v dopravní zácpě; usilovně popojížděl kupředu, každou chvíli šlapal na brzdu a zase přidával a vytrvale se proplétal starým městem. Konečně si na řízení v Istanbulu začínal zvykat. Pochopil, že se tady každý řidič rve sám za sebe a obstojí jen ten, kdo si osvojí agresivní bezohledný přístup a neváhá s ostatními hrát hru na kuře. Kdo zaváhá, je odsouzen plazit se přes město šnečím tempem.

V autě zavládlo mlčení a všichni se pohroužili do vlastních myšlenek. Minuli Modrou mešitu, z níž se po ranní bohoslužbě hrnuli ven věřící, pak Velký bazar a najeli na Ataturkův bulvár. Zanedlouho po Atatiirkově mostu přejeli do moderního světa na asijské straně města.

Kosmopolitní město tu působilo zbrusu nově, zvlášť v kontrastu se starobylými uličkami plnými památek, ze kterých právě vyjeli.

„Nechtěl bys mi laskavě prozradit, kam máme namířeno?“ obrátila se Kate k Michaelovi.

„Ani ne.“ Michael byl plně zaujat laptopem na klíně.

Kate se nenechala jeho uštěpačnou odpovědí rozhodit a naklonila se dopředu k Buschovi.

„Povíš mi to ty?“ zeptala se.

Busch se soustředil na displej GPS, podle kterého jel. Blikaly na něm dva červené puntíky – jeden uprostřed obrazovky, druhý v pravém horním rohu. „Tak co?“ naléhala Kate.

„Už ses nasnídala?“ pokusil se Busch změnit téma.

„Co to má znamenat?“ V Kate narůstal vztek. „Řekne mi někdo laskavě, kam jedeme?“

Busch vzhlédl ke zpětnému zrcátku, setkal se v něm s Michaelovým pohledem, a když v jeho očích spatřil souhlas, odpověděl: „Jedeme pro Cindy a Simona.“

Soukromé sídlo se nacházelo na dvouhektarovém pozemku porostlém pečlivě upraveným trávníkem a obehnaném třímetrovou zdí. Dvoupatrový dům ve středomořském stylu shlížel na vodu a vypovídal o nepředstavitelném bohatství.

Impozantní brána z tepaného železa varovala kolemjdoucí, jak důkladná bezpečnostní opatření mohou za zdí čekat. Stáli u ní dva hlídači a z vysokých bílých kovových tyčí nápadně shlížely tři kamery.

„Kde to sakra jsme?“ zeptala se Kate.

Busch sundal z palubky GPS, kde teď oba červené puntíky blikaly na displeji uprostřed, přímo vedle sebe. „Pronásledujeme pouzdro s mapou.“

Otočil se ke Kate, předvedl jí drobný čip, sotva větší než žvýkačka, a pak jí ho položil do dlaně. „Je vodotěsný. A baterie v něm vydrží osmačtyřicet hodin.“

Kate na něj užasle hleděla.

„Tady tím čudlíkem se to aktivuje.“ Busch mohutným prstem ukázal na tlačítko velikosti špendlíkové hlavičky po straně čipu.

Kate ho stiskla a uprostřed displeje GPS naskočil třetí puntík. Usmála se na Michaela. „Ty jsi ale parchant.“

„Nejsi první, kdo to o něm říká. Já ti to podepíšu,“ zakřenil se Busch.

Kate se najednou při pohledu na displej zamračila. „Jestli je jeden čip v tom baráku a druhý mám v ruce, kde je ten třetí?“

Michael ukázal na pouzdro s holí. „Dal jsem ho tam včera – pro všechny případy. Ráno jsem si od tebe to pouzdro půjčil, abych vyměnil baterii.“

„Proč jsi mi o tom neřekl?“

„Nechtěl jsem tě budit,“ řekl Michael omluvně.

„Já myslela o tom, že je uvnitř sledovací zařízení.“

„Síla zvyku, promiň.“ Michael sklopil oči. „Mám tendenci nechávat si věci pro sebe. Nikdy dřív jsem s nikým nespolupracoval.“

„Jestli si nebudeme navzájem věřit…“ Kate nechala nedořečenou větu viset ve vzduchu a zadívala se mu zpříma do očí. Ani ji doříkávat nemusela. „Takže ty jsi dal do těch pouzder čipy,“ pronesla spíš sama k sobě než k někomu konkrétnímu.

„Čekal jsem, že se nám Iblis pokusí tu mapu vyfouknout,“ řekl Michael a posunul se na sedadle, aby předním okénkem líp viděl ven. „Vlastně jsem v to doufal.“

„Jak jsi to mohl předvídat?“

„Bylo to spíš jenom preventivní opatření, ale osvědčilo se.“

Kate stočila pohled k honosnému sídlu. „Takže ta mapa je tady?“

Michael přisvědčil. „A vsadil bych se, že tady taky drží Cindy a Simona.“

„Víme to jistě?“

„Nevíme, ale vím, jak to zjistit.“

Kate seděla s dalekohledem v ruce na střeše hotelu Kiritz a upírala pohled na nádvoří Modré mešity. Bylo dvanáct padesát, za deset minut měla v mešitě začít islámská polední bohoslužba zvaná dhuhr – a v tutéž dobu měli Iblisovi předat sultánovu hůl.

Nemohli si vybrat veřejnější místo; kolem mešity se neustále hemžily davy turistů a v době bohoslužeb ještě houstly, jak do svatostánku mířili zbožní muslimové. Modrá mešita patří k nejvýznamnějším istanbulským památkám. Byla dostavěna roku 1616 a pojmenována podle modrých dlaždic, kterými je uvnitř obložena. Tyčí se kolem ní šest minaretů. Čtyři z nich – každý se třemi balkóny – stojí v rozích mešity a další dva v rozích předsunutého nádvoří. Ty skoro šedesát metrů vysoké zašpičatělé vížky, tak štíhlé, že připomínají tužky, jsou pro Istanbul stejně typické jako Eiffelova věž pro Paříž nebo socha Svobody pro New York. Vlastní stavbu zastřešuje mohutná kupole, k níž ze všech stran kaskádovitě přiléhají polokupole, a na všech se odráží horké slunce.

Kdysi v těch místech stával palác velkovezíra Mehmeda paši Sokoloviče. Sultán Ahmed I. ho odkoupil a nechal zbourat, aby uvolnil místo monumentální mešitě. Pod tou však zůstaly zachovány základy a krypty původní stavby. Když si Kate nádherný svatostánek prohlížela a přemýšlela o historii pohřbené hluboko pod ním, napadlo ji, že právě tady kdysi dávno začalo všechno to, co je sem přivedlo. V místech, kam dnes muslimové chodí uctívat Alláha, napsal Mehmed paša Sokolovič dopis svému bratrovi. Právě tady, ve svém paláci, vymyslel, kam ukrýt polovinu mapy Piriho Reise a sultánovu hůl.

Vytrhla se z přemítání a přiměla se soustředit na přítomnost. Propátrávala dalekohledem nádvoří mešity a vtom ho spatřila. Bezděky dalekohled křečovitě sevřela a krev jí v žilách začala vřít. Stál v rohu nádvoří, oblečený v bílé plátěné košili a kalhotách, a vypadal každým coulem jako někdo místní. Sundal si sluneční brýle a zadíval se přímo na ni přes těch dvě stě metrů, které je od sebe dělily, jako by jí nahlížel okuláry dalekohledu přímo do duše.

Na nevinně vyhlížející tváři se mu objevil úsměv. Stál tam a kolem něj proudily zástupy turistů a věřících a nikdo z nich neměl ani tušení, jaké zlo se nachází ani ne dvacet metrů od svatostánku. Dál na Kate vyzývavě hleděl, jako by o ní věděl všechno, jako by znal všechny její záměry. A pak se jí mírně uklonil – uměřený pozdrav v asijském stylu, projev úcty před bojem.

Kate ustoupila mimo jeho dohled, sáhla po telefonu a vytočila číslo.

Michael to zvedl po prvním zazvonění. „Jdeme na věc?“

„Jo,“ řekla Kate šeptem, jako by Iblis stál hned vedle ní.

„Dávej si pozor,“ nabádal ji Michael s upřímnou starostlivostí v hlase.

„Ty taky. A prosím tě, nedopusť, aby se Cindy cokoli stalo.“

„Budu ji chránit, jako bys to byla ty.“

Busch klečel na zadním sedadle limuzíny a sledoval dění. O kraj zadního okénka s kouřovým sklem měl opřenou hlaveň odstřelovačské pušky Galii. Patřila Michaelovi, dostal ji od Simona. Michael sám ji nikdy nepoužíval, neměl na to žaludek ani to zatím nepotřeboval, ale pro jistotu ji s sebou vozil ve své brašně plné užitečných věciček.

Dřevěnou pažbu si Busch opíral o rameno, prst měl položený na spoušti a držel pušku, jako by to byla žena, se kterou se chystá tančit tango. Díval se do puškohledu, jehož okraj z černé gumy přiléhal kolem oka a spolehlivě odclonil okolí, takže se člověk mohl plně soustředit na výjev v zaměřovači. Přejížděl puškou sem a tam, zvykal si na ni a propátrával zaměřovačem ulice honosné čtvrti. Konečně zakotvil pohledem na vysoké kovové bráně Iblisova domu. Na rozdíl od většiny bran u sídel boháčů nebyla dekorativní – žádné kroucené ozdůbky, žádný rodový znak, jen masivní kovové mříže ve vší jejich výhrůžnosti. Busch vzhlédl ke třem kamerám trůnícím na vysokých tyčích. Zabíraly celý prostor kolem brány a na chodníku, takže se před jejich slídivým pohledem nedalo nikam schovat. Busch se dotkl spouště a laserový zaměřovač okamžitě zareagoval a vykreslil na bílé tyči červenou tečku, přímo uprostřed nitkového kříže. Busch se usmál.

Byl vynikající střelec, absolvoval u policie odstřelovačský kurz, ale naštěstí nabyté dovednosti nikdy nemusel uplatnit v praxi. Připadalo mu k smíchu, že od odchodu do výslužby využil kvůli Michaelovi z policejního tréninku víc než během dvaceti let ve službě.

Poodjel zaměřovačem stranou a sledoval Michaela, jak jde po chodníku přiléhajícím k čtyřmetrové zdi ohraničující Iblisův pozemek. Měl na sobě hnědou letní košili a khaki kalhoty a přes rameno nesl koženou kabelu, která mu při každém kroku narážela do boku. Busch těkal puškou mezi ním, kovovou bránou a kamerami, připravoval se, trénoval zrak, probouzel instinkty, které tolik let nečinně dřímaly.

Když Michaelovi zbývalo k bráně už jen nějakých osm metrů, prohrábl si vlnité hnědé vlasy, čímž vydal Buschovi signál.

Busch si protáhl krk, zhluboka se nadechl a stiskl spoušť. Zasáhl cíl na první pokus, ale neuvolnil prst ze spouště a dál ji svíral.

Neozvala se žádná rána, v uších mu nezaduněl výstřel. Kouřové sklo, skrz něž mířil, zůstalo neporušené, protože v pušce nebyly náboje.

Nebyl to omyl; zasáhl cíl, přesně jak měl v plánu. Laserový paprsek si prorazil cestu oknem, překonal stočtyřicetimetrovou vzdálenost a zasáhl objektiv bezpečnostní kamery. Busch dál tiskl spoušť a neviditelný paprsek se dál nesl přes silnici, kde mu nic nestálo v cestě, a drtil cíl.

Infračervené kamery byly uzpůsobeny k fungování jak v plném světle, tak v hlubokém šeru, aby poskytovaly kvalitní záběry ve dne i v noci. Ale byly tudíž značně citlivé na přeexponování. Laserový paprsek objektiv kamery ochromil a poskytl Michaelovi příležitost, aby se nepozorovaně přikradl k domu.

Michael šel ulicí přes honosnou rezidenční čtvrť. Sídla ukrytá za bytelnými branami byla rozeseta ve velkých rozestupech od sebe, aby byl odevšad skvělý výhled na Bospor a evropskou stranu Istanbulu. Čtvrť byla takhle v poledne tichá a liduprázdná. Už pět minut ho neminulo jediné auto a poklid nerušilo dokonce ani psí štěkání. Michael si posunul na rameni koženou brašnu, zkontroloval pistoli sig sauer zastrčenou vzadu za opaskem, a když se rychlým pohledem ujistil, že nikde nikdo není, chytil se zdi a začal po ní šplhat vzhůru. Kvapně se přehoupl přes vršek a přistál na druhé straně mimo dohled ochromené bezpečnostní kamery.

Zahrada byla pečlivě upravená, samé svěže zelené keře a jasně barevné květy. Dvoupatrový, bíle omítnutý dům s mírně sešikmenou taškovou střechou byl velký, nejmíň čtyři sta šedesát metrů čtverečních v každém podlaží. Iblis si ho nepochybně koupil za výdělky ze svého pochybného podnikání.

Když se Michael ujistil, že vzduch je čistý, rozběhl se podél zdi ke kamenné strážní budce u brány. Byla malá, nenápadně se krčila pod platanem. Vedle ní stál golfový vozík. Michael zpomalil, opatrně se proplížil pod zadním oknem, zahnul za roh budky a vrazil přímo do hlídače.

Hromotluk měřil nejmíň metr devadesát a modrý stejnokroj na jeho svalnaté postavě div nepraskal ve švech. Ale než stačil zareagovat, Michael ho praštil přes hrdlo a připravil ho o dech. Chlap se zlomil v pase a ruce mu instinktivně vylétly ke krku. Michael mu uštědřil dvě rány pěstí do obličeje a hlídač pozpátku vpadl do strážní budky a svalil se v bezvědomí na dřevěnou podlahu. Michael vytáhl z brašny kotouč kobercové lemovky a kvapně ho svázal.

V budce ho uvítala dvacítka monitorů, které zalévaly stísněný prostor modravou září. U zadní stěny stály čtyři skříňky, jaké se používají v šatnách, a před nimi na zemi tři páry sportovních bot. To znamená, že kromě toho skoleného hlídače se tu někde potulují ještě nejmíň dva další.

Monitor v levém horním rohu jen bíle zářil, protože ho dočista oslepil laserový paprsek; Busch mířil perfektně. Ostatní obrazovky ukazovaly různé části pozemku i domu – bazén s převlékámou, zahradu, zadní zeď na straně u Bosporu, různé obývací pokoje a ložnice. Každý monitor byl i náležitě označen, stálo na něm, co zabírá a kde se to nachází.

Michaelovi padl do oka jeden v nejdolejší řadě. Srdce se mu sevřelo. Obrazovka ukazovala Simona ležícího bez hnutí na lehátku s infuzí zavedenou do paže a hlavou ovázanou zakrváceným fáčem.

Na vedlejším monitoru spatřil Cindy. Do tváře jí sice pořádně neviděl, ale poznal ji podle kaštanových vlasů. Seděla v masivním koženém křesle, dívala se na televizi a popíjela z láhve vodu. Naštěstí se zdálo, že jí nic není. Oba je se Simonem věznili v prostorách označených jako suterénní salónek.

Michael vytáhl mobil a rychle zvolil číslo.

„Jsou tady,“ oznámil Kate, jakmile to zvedla. „Dávej na sebe pozor a hlavně neztrácej nervy a drž se plánu.“

Bez dalších slov zavěsil a zavolal Buschovi. „Jdeme na věc.“

Na bílém monitoru vzápětí naskočil normální obraz – zeď, chodník a kus zahrady. A krátce nato se na něm objevil i Busch běžící k bráně. Měřil přes metr devadesát a vážil přes metrák, ale pohyboval se svižně jako teenager.

Michael stiskl velký červený knoflík na bezpečnostním panelu; ozvalo se cvaknutí a kovová křídla brány se otevřela. Busch mezi nimi proběhl a vpadl do strážní budky.

Vytasil sig sauer, zkontroloval zásobník a odjistil ho.

„Jsou tu ještě nejmíň dva,“ oznámil mu Michael, popadl ze stolu vysílačku a zastrčil si do ucha sluchátko.

„Ty ses přes noc naučil zdejší jazyk?“

Michael se na něj zostra podíval.

„Vždyť jim nebudeš rozumět ani slovo.“

Michael ho dalším pohledem umlčel.

„Máš ponětí, kam jít?“

„Ne,“ zavrtěl Michael hlavou.

„Fajn, tak jdem.“

Vyšli ze strážní budky a oběma naráz padl do oka golfový vozík. Beze slova do něj naskočili a zamířili po příjezdové cestě k domu. Pozemek měl rozlohu odhadem tak dva hektary a byl do posledního metru přepečlivě udržován. Michael řídil, a když dorazil k přední části domu, pokračoval kolem něj k šestimístné garáži v samostatné budově vzadu. Parkovaly v ní tři vozy – limuzína Mercedes-Benz, Aston Martin Vantage Roadster a Maserati GranSport Spyder.

Zpod maserati se vysoukal automechanik a zvědavě se zadíval na dva neznámé lidi v golfovém vozíku. Byl drobný, sotva nějakých šedesát, pětašedesát kilo. Vydrápal se na nohy a sledoval, jak se vozík pomalu blíží a zastavuje. Najednou mu došlo, že by měl zareagovat, a hmátl po pistoli u boku. Ale to už Busch vyskočil z vozíku a se svou značnou fyzickou převahou toho skrčka snadno zdolal. Vyrval mu pistoli z ruky a přimáčkl ho břichem na asfalt. Michael ho spěšně svázal kobercovou lemovkou, zamotal ho do ní jako vánoční balíček. Busch pak zmítajícího se muže popadl za pas kalhot, odnesl ho do garáže a zamkl do skříňky.

Beze slova nasedli zpátky do vozíku a rozjeli se podél zadní strany domu. Byl odtud úžasný výhled na jachty a plachetnice se vzdouvajícím se bílým plachtovím a na modrou vodu, která odděluje dva kontinenty a spojuje Černé moře s Marmarským a se zbytkem světa. Michael netušil, že Istanbul tají takovou nádheru, že se tu člověku naskýtají tak úchvatné výhledy a že býval v dávných dobách tak důležitý pro světovou ekonomiku. Když se teď díval přes Bosporskou úžinu z Asie do Evropy, říkal si, že že je chyba držet se vžitých představ o městech jako o monstrech ze skla a betonu – stejná chyba jako třeba tvrdit, že New York je jednotvárný.

„Člověk by čekal, že tu bude lepší ostraha,“ utrousil Busch.

„Radši to nezakřikni.“

V tu chvíli se od předku golfového vozíku odrazila kulka. Michael s Bushem z něj za jízdy vyskočili a po břiše se plazili k domu. Michael ukázal k přednímu rohu budovy.

Busch se vydrápal na kolena. „Každých patnáct vteřin vypal.“

„Co…“ chtěl se zeptat Michael, ale Busch už se řítil kolem zadní strany domu pryč.

Treskl další výstřel. Michael palbu opětoval, mířil přibližně do míst, odkud rány přišly, ale neviděl tam žádný konkrétní cíl. Nesnášel, když se ocitl ve slepé uličce, a jen doufal, že Busch ví, co dělá. Vzápětí se v duchu pokáral, že o kamarádovi pochybuje; prožili spolu už víc krkolomných situací, než by měl člověk zakusit za celý život, a Busch mu vždycky stál po boku. Sice třeba reptal a nadával mu, ale neochvějně mu chránil krk, ani na okamžik nezaváhal. Michael vypálil další dvě rány po neviditelném útočníkovi a dumal, kam se Busch poděl.

Modlil se, aby se nic nestalo Cindy a Simonovi. Sice je viděl na záběrech bezpečnostní kamery, ale neubránil se zlé předtuše, že se chystá vkráčet do pasti, která se jim všem stane osudnou.

Práskly další dva výstřely a pak se spustila nepřetržitá palba. Výstřely štěkaly bez ustání snad půl minuty, než se zase rozhostilo ticho.

Michael ležel na břiše a vyčkával. Strachy ho začínalo mrazit po celém těle. A pak…

„Tohohle ani nebude potřeba svazovat,“ vynořil se zpoza rohu Busch a doběhl k němu. „Tak co dál, ty génie?“

Přešli zpátky k předku domu, vzali za kliku a vstupní dveře se bez odporu otevřely. „To nevěstí nic dobrého,“ podotkl Michael.

„Má bandu hlídačů, zeď jak kolem hradu a špičkovou bezpečnostní techniku, tak proč ještě zamykat?“ namítl Busch.

Michael pomlčel o tom, že má obavy z léčky, a vešel do domu.

Přešli s Buschem přes mramorovou vstupní halu do prostorného, moderně zařízeného pokoje. Šest metrů vysoká okna shlížela na bazén s akvamarínovou vodou obložený modrými dlaždicemi, které vypadaly jako kopie těch z Modré mešity. Vzdálený kraj bazénu opticky splýval s Bosporskou úžinou, která se nacházela necelý kilometr odtud. Vedle bazénu stál domek s přečnívající bílou stříškou podepřenou světlými mramorovými sloupy.

Do pokoje proudilo polední slunce. Moderní nábytek působil studeně – stoly z leštěné oceli, akrylové sedačky, černá pohovka bez opěrek. Místnost vůbec neodrážela osobnost majitele, nikde žádné fotografie, rodinné památky ani jiné dekorace. Vypadala, jako by vypadla z katalogu, neosobně a neútulně. Iblisovo sídlo se dalo označit za dům, ale rozhodně ne za domov.

„Koukni,“ řekl Busch.

Michael se ohlédl a uviděl ho, jak drží v ruce kožené pouzdro poznamenané skvrnami od vody. Busch ho bryskně otevřel, nahlédl dovnitř a zklamaně se po Michaelovi podíval.

„To by bylo příliš snadné,“ konstatoval Michael. „Buď tu mapu schoval do sejfu, nebo ji má u sebe.“

Nemrhal časem a rychle našel široké schodiště sestupující do suterénu. Šli dolů a v rukou svírali pistole, připraveni čelit neočekávaným zvratům.

V suterénu přecházeli od jedněch dveří ke druhým a nahlíželi za ně. Bylo tu domácí kino, prosklená posilovna se spoustou činek, běhacím pásem a rotopedem, dobře zásobený vinný sklípek a prázdný nezařízený pokoj. Skončili ve velké zábavní místnosti, kde nechyběl kulečníkový stůl, karetní stolek, velký mahagonový bar a plazmová televize zavěšená na zdi naproti pohovce.

Ale ať se rozhlíželi sebevíc, to, co hledali, nenašli.

„Víš jistě, že je drží tady?“ zeptal se Busch.

„Stoprocentně. Na tom monitoru stálo, že jsou v suterénu.“

„Jenže tu nejsou,“ konstatoval Busch.

Michael se dál rozhlížel, ohmatával zdi, klepal na podlahu. Všechno působilo bytelně.

„Jsou někde jinde,“ řekl Busch. „Proč by Iblis pravdivě označoval, kde drží lidi, které unesl?“

Michael zavrtěl hlavou. „Ne, určitě jsou někde tady.“

„Tohle podlaží půdorysem přesně odpovídá tomu nad ním. Není, kde by se tu dala schovat nějaká tajná místnost.“

„Iblis je zloděj, ale taky je obyčejný člověk,“ namítl Michael. „Určitě schraňuje trofeje, suvenýry. Je pořádný ješita. Nevěřím, že žije v takhle úplně sterilním prostředí.“

„Třeba žije v domečku u bazénu,“ zažertoval Busch.

Michael došel k baru a vklouzl za pult. Pult i obložení baru byly z tmavého afrického mahagonu, s mosaznými ozdobami. Dekorativní mosazná osvětlovací tělesa ho z obou stran zalévala měkkým, teplým světlem. Zásobník na led byl plný a bar skýtal nepřebernou paletu pití, od zázvorového vína po rum, od absintu po tequillu, od vodky a whisky až po likéry Frangelico, Grand Marnier a anýzovou tureckou rakiji.

Michael si zadní mahagonovou stěnu pečlivě prohlížel. Byla plná skříněk a poliček s láhvemi. Přejížděl po spárách, sáhl pod pult, otvíral dvířka a šuplíky. Zkusil nahlédnout za bar. Ačkoli těsně přiléhal ke stěně, Michael přesto spatřil, co hledal.

„Možná nežije v domečku u bazénu, ale…,“ zatáhl za dekorativní světlo na pravé straně baru, „… dole pod ním.“

Levá část baru se nehlučně zhoupla na pantech dopředu a odkryla masivní kovové dveře.

Byly asi dva metry vysoké a metr široké a nikde nebylo vidět žádnou kliku, klíčovou dírku, zámek ani kolo, kterým by se daly otevřít. Michael si je prohlížel, přejížděl dlaněmi po ocelovém rámu, propátrával škvíru mezi rámem a dveřmi uzoučkou jako vlas. Přiložil k ní ucho, naslouchal a přemýšlel.

Takovéhle dveře vyráběla americká firma Matrix a šly skvěle na odbyt. Byly skoro osm centimetrů silné a po obou stranách se z nich vysouvaly čtyři závory a zapadaly do speciálního ocelového rámu. Byly to jedny z nejlepších bezpečnostních dveří vůbec. Nebyl na nich zámek, kam by se dal zasunout klíč, ani tradiční kolo, kterým se zadává číselná kombinace. Otevíraly se pomocí elektronické klávesnice, která mohla být umístěna někde jinde – dodatečné bezpečnostní opatření proti zlodějům.

Michael se otočil, těkal očima po místnosti a mozek mu pracoval na plné obrátky.

„Co hledáme?“ zeptal se Busch.

„Klávesnici. Nejspíš je schovaná za nějakým panelem nebo obrazem.“

Otevřeli každý šuplík, prozkoumali bar, nahlédli za zarámované plakáty k filmům Casablanca, Na sever severozápadní linkou a Spartakus rozvěšené na zdech.

Busch uchopil plazmovou obrazovku a odklonil ji ode zdi. Pohybovala se na kloubu jen kousek do strany, aby se na ni mohli dívat lidé usazení u baru, ale stačilo to, aby viděl, že na zdi za ní nic není. „Tohle mi fakt leze krkem,“ zamumlal.

„Co?“ zeptal se Michael, podřepí za barpultem a odsunul stranou křišťálové skleničky.

„Když si je lidi kupujou jen na okrasu. Rozhazování peněz.“

Michael vstal a tázavě se po něm podíval.

„Vyhodil bys třicet tisíc za plazmovou televizi se skoro dvoumetrovou úhlopříčkou a pak se ji ani neobtěžoval zapojit?“

Michaela kapku naštvalo, že ho Busch zbytečně rozptyluje, a podřepí zpátky ke skleničkám. Ale vtom ho něco napadlo. Napřímil se a pátravě se rozhlížel kolem. „Do háje. Leží nám to tu přímo na očích.“

„Cože?“

Michael popadl z barpultu dálkový ovládač a prohlížel si ho. Vypadal jako úplně obyčejný dálkový ovládač k televizi, dokonce na něm nechybělo logo výrobce. Měl barevné knoflíky na zapínání a vypínání, ovládání zvuku a nahrávání videa, ale co bylo hlavní, také měl číselnou klávesnici.

„Ty dveře se otvírají tímhle?“

„Je to chytrý nápad. Dálkový ovládač můžeš nechat povalovat lidem na očích nebo nosit u sebe. A nevzbudíš podezření.“

„A pokud jsi stejný jako ostatní, tak ho dnes a denně někam zašantročíš.“ Busch zalétl pohledem ke dveřím. „Kolikamístnou kombinací se otvírají?“

„Devítimístnou.“

„Cože? To je přes milión různých možností,“ zhrozil se Busch.

„Přesněji řečeno tři sta osmdesát miliónů,“ řekl Michael a odklopil zadní kryt dálkového ovládače. Vytáhl z kožené brašny sadu miniaturních šroubováčků a odšrouboval celou zadní stěnu.

Rozhlédl se kolem a utkvěl pohledem na drobné hnědé krabičce nad barem. Vylezl na mahagonový pult a sundal kryt z infračerveného přijímače. Pak vydoloval hnědou krabičku ze zdi a nechal ji viset na třech drátcích.

Seskočil dolů a znovu se rozhlédl po místnosti. Prohlížel si pohovku, stůl, bar. Nakonec se zastavil pohledem na černé hi-fi skříňce pod plazmovou televizí. Došel k ní, nakoukl za ni a spatřil svazek drátů – vedly ze zdi a mizely ve skříňce.

„Co dál?“ vyzvídal Busch. „To nezvládneš tu kombinaci rozlousknout? Vždyť je to jenom tři sta osmdesát miliónů možností, ty chytrolíne.“

Michael kousavou poznámku ignoroval. „Počítač ovládající elektronický sejf se nikdy neschovává někam do trezoru. Kdyby se něco pokazilo, byl by člověk v pytli a neměl by šanci systém resetovat.“

Otevřel hi-fi skříňku a našel v ní to, co se na takovém místě dá čekat – video, DVD přehrávač, rádio. Ale krom toho si na samostatné poličce za panelem z kouřového skla hověl počítač a plochý monitor. Na monitoru stálo Ústřední řídicí jednotka. Michael odstranil sklo a pořádně si počítač prohlížel. „Počítač za dvacet tisíc si nikdo nepořídí k přehrávání písniček na iTunes.“

„Tak k čemu?“

Michael počítač vytáhl ven a odstranil zadní desku. „Ovládá přístup do sejfu.“

Vyndal baterku, chvíli si prohlížel vnitřnosti počítače a pak z něj vytáhl malý nikl-kadmiový akumulátor. „Všechny počítače mají malou baterii, která napájí určité paměťové funkce, když nejde elektřina.“ Propátral pohledem základovou desku, vyndal z ní černý čip a ukázal ho Buschovi. „Beznapěťová paměť MRAM, která nepotřebuje k uchování dat elektrický proud. Právě tady je uložena paměť bezpečnostního systému, takže když vypadne proud a zkolabuje harddisk nebo se poškodí systém, pořád se do sejfu dostaneš. Ale když ji vyndáme a spolu s ní i záložní baterii pro BIOS…“

Michael vypnul počítač, počkal půl minuty a pak ho zase zapnul.

Monitor se zeleně rozzářil a naskočilo na něm: Zavádění systému. Resetujte systém. Nastavte heslo. Michael na klávesnici rychle něco vyťukal a systém nastartoval. Když měl teď do počítače plný přístup, půl minuty s ním pracoval a pak energicky stiskl klávesu Enter.

Ode dveří sejfu se ozvalo zasyčení a hlasité cvaknutí.

A pak se začaly otvírat a za nimi se objevila ztemnělá chodba. Když se otevřely do krajní polohy, v chodbě se jedno po druhém začala rozsvěcet světla. Odhalila úplně jiný svět, svět vytříbené elegance a stylu, cenných trofejí a tajemství.

Michael s Buschem vešli dovnitř a uviděli, že zdi jsou obloženy tmavým mahagonem se zabudovanými poličkami. Parketovou podlahu pokrývaly huňaté modro-zelené peršany. Na zdech visely obrazy nasvícené bodovými světly, na poličkách stály sošky a starožitné knihy. Jak procházeli chodbou, Michaelovi padl do oka povědomý obraz – Nature Mořte á la Charlotte od Pabla Picassa. Ztratil se roku 2004 z pařížského studia, kde byl restaurován, a zloději po sobě nezanechali žádná vodítka, takže už ho nikdy nikdo nespatřil. Michael zavrtěl hlavou a šel dál, ale vtom se zarazil a zadíval se na překrásnou malbu na dřevěné desce zobrazující Pannu Marii s Ježíškem. Prohlížel si ty příjemné barvy, neuvěřitelně propracované detaily, Mariiny oči překypující pýchou, jako by byly živé. Da Vinciho Madona s vřetenem, ukradená roku 2003 vévodovi z Buccleuch – měla hodnotu přes sto miliónů dolarů.

„Pěkná malůvka,“ utrousil Busch, který vůbec netušil, na co se dívá.

Michael to nekomentoval, došel k těžkým mahagonovým dveřím a otevřel je. Místnost za nimi ozařovalo měkké světlo, uprostřed stála jediná židle. Při pohledu na zdi se Michaelovi tajil dech. Visely na nich tři obrazy od Rembrandta, pět od Degase a po jednom od Johannesa Vermeera a Edouarda Maneta. Michael užasle zíral na kořist odcizenou před více než dvaceti lety v Bostonu při jedné z nejproslulejších neobjasněných loupeží v moderní historii. Obrazy v téhle jediné místnosti měly dohromady hodnotu přes čtyři sta miliónů dolarů.

„Hoď sebou,“ pobízel ho Busch a výmluvně se podíval na hodinky.

Michael dveře zavřel a pokračovali chodbou dál.

Iblis byl zloděj nad zloděje. Nashromáždil tady v podzemí umělecká díla za milardy dolarů a neprodával je; nechával si je jako trofeje, odznaky cti, suvenýry upomínající na úspěchy, kterými se nemůže nikomu pochlubit. Nebyl klasický ješita – čerpal uspokojení ze svých úspěšných akcí a nepotřeboval se chvástat ostatním a nechávat se od nich plácat po zádech.

Chodba míjela malou místnost bez dveří, kde stála pohovka a dvě židle otočené směrem k jedinému uměleckému dílu nasvícenému třemi bodovými světly zabudovanými ve stropě. Tím uměleckým dílem byl obraz ze sedmnáctého století, středobod Iblisovy utajené sbírky. Nebylo pochyb, že jeho získání považuje za svůj největší úspěch.

Když Michael na olejomalbě od Goviera pojmenované Concerto de Oberion spočinul pohledem, vyprchal z něj veškerý profesionální obdiv vůči Iblisovým výkonům.

Při té krádeži v berlínském muzeu zahynuli čtyři lidé – dva vysokoškoláci schytali kulku do spánku, dvacetiletá sekretářka skončila s podříznutým hrdlem, ale umělecký svět šokovala především vražda muzejního kurátora. Hansi Grunewaldovi – to jméno se objevovalo v novinách celé týdny – uřízl pachatel uši, po kouskách mu odřezával kůži z obličeje a lil louh do očí, a to všechno zaživa, aby z něj vypáčil přístupové kódy k bezpečnostnímu systému muzea. Kurátor přežíval ještě deset dní, ale nedokázal poskytnout žádná vodítka ke zloději, který připravil muzeum o cenný exponát a jeho samotného o smysly a nakonec i o život.

Michaelovi se dělalo špatně od žaludku, když si představil Iblise, jak si Govierův obraz vyvěšuje na zeď a sám sobě gratuluje, kdykoli se posadí na pohovku a kochá se tím uměleckým dílem, které uloupil za cenu smrti čtyř nevinných lidí.

Znechuceně se od obrazu odvrátil a zrak mu padl na mahagonovou knihovnu u boční stěny téže místnosti. Při tom pohledu se mu div nezastavilo srdce. Na poličkách stály knihy, suvenýry a fotografie. A právě ty fotografie ho rozrušily víc než Govierova malba, víc než cokoli jiného. Vyjímaly se ve stříbrných rámečcích od Tiffanyho a byly naaranžovány s láskyplnou péčí. Zachycovaly dospívám a mládí jedné osoby, od puberty až po současnost; ty nejnovější byly potají pořízeny tady v Istanbulu, v paláci Topkapi, před pouhými pár dny, aniž by o tom dotyčná měla tušení. Každý snímek byl náležitě vystaven na čestném místě, jako by ta osoba byla nejcennějším exponátem v Iblisově sbírce. Bylo nad slunce jasnější, co k ní Iblis cítí, že se tu na ni každou noc dívá a podléhá kouzlu jejích podmanivých zelených očí a světlých vlasů. Michal ani v nejmenším nepochyboval, že Iblis je do Kate zamilovaný.

Bez dalšího přemýšlení vycouval z místnosti a doběhl na konec chodby. Busch si ho zvědavě měřil.

„Viděls tam ducha?“

„Doufám, že tu Cindy a Simon jsou, ať z téhle díry co nejrychleji vypadneme.“

„Řekl bych, že jsem je našel.“ Busch o krok ustoupil a ukázalo se, že za ním jsou další bezpečnostní dveře, tyhle s klasickým kolem uprostřed, kterým se zadává číselná kombinace. Studená ocel příkře kontrastovala s teple hnědým dřevem a perskými koberci všude kolem. Tenhle vstup se neovládal pomocí počítače a nespoléhal na moderní elektroniku. Byly to klasické mechanické dveře, jaké se vyráběly už ve dvacátých letech dvacátého století.

Michael na ně vší silou zabušil.

Chvilku počkal a pak zabušil ještě jednou. „Cindy, slyšíš mě?“

Oba s Buschem vyčkávali a napjatá chvíle se protahovala.

„Michaeli,“ ozval se konečně Cindyin hlas, který bylo přes silné ocelové dveře sotva slyšet.

„Je tam s tebou Simon?“

„Je na tom špatně, musíš si pospíšit.“

32

Kate mířila přes nádvoří k Modré mešitě. Tráva byla čerstvě posekaná, keře husté a svěže zelené. Srdce jí v hrudi bušilo jako zvon, měla pocit, že slyší vlastní tep. S výjimkou té noci, kdy je se Simonem dopadli v Amsterdamu, neviděla Iblise už deset let. Během kratičkého shledání v Holandsku s ní neprohodil ani slovo, ale teď mluvit bude. Svářil se v ní strach a vztek na toho muže, který z ní vychoval to, čím v dané době potřebovala být. Zajímalo by ji, jestli si uvědomoval, že to bylo jako dát někomu zadarmo heroin. Vypěstoval v ní závislost, které se dodnes nezbavila.

Iblis pro ni byl jako člen rodiny, jako starší bratr a občas dokonce jako otec. Když byla mladá, nejednou se přistihla, že o něm skutečně fantazíruje jako o svém otci. Byl jediný, kdo se o ni a Cindy staral, jediný, kdo jim v nouzi podal pomocnou ruku jako v nějaké knížce od Dickense.

Ale postupem času se dozvídala víc o jeho povaze, o tom, jak prahne po krvi, neváží si lidského života a pohrdá každým, kdo mu není k užitku, a začala litovat svého fantazírování o hodném tatínkovi. Děsilo ji, že s obdivem vzhlížela k muži, který bez výčitek svědomí zabíjí.

A teď navzdory tomu, jakou péči jí kdysi prokazoval, navzdory tomu, co spolu prožili, unesl Cindy a Simona a drží je jako rukojmí. Simon má s kritickými situacemi zkušenosti, mnohokrát čelil nebezpečí a smrti, sám se svým počínáním do takových situací přivádí. Ale Cindy… Ta je v tom úplně nevinně. Donedávna neměla o Iblisově a Katině nelegálním počínání ani ponětí a navíc je za daných okolností úplně bezmocná, nemá jak ovlivnit, jestli přežije, nebo zemře. Je pouhým pěšákem v partii, kterou hrají Kate a Iblis.

Kolem Modré mešity se hemžili turisté a poslušně uhýbali z cesty věřícím, které z minaretů svolávali muezzinové k polední bohoslužbě zvané dhurh. Když Kate sestoupila ze střechy hotelu, ztratila Iblise z očí, ale věděla, že ho tu někde najde. Tohle setkání si Iblis rozhodně nenechá ujít.

Dala si s příchodem načas, pomalu se loudala ulicí a pak přes nádvoří mešity. I když ze střechy viděla, že Iblis už dorazil a že o ní ví, nijak za ním nespěchala. Dělala, co bylo v jejích silách, aby Michaelovi s Buschem poskytla co nejvíc času na záchranu Cindy a Simona. Šla pomalu, aby setkání s Iblisem maximálně oddálila, ale zase ne podezřele pomalu, aby nezbystřil, že schválně hraje o čas. V ruce pevně svírala kožené pouzdro, které nesla přes rameno. Michael všechno pečlivě naplánoval, ale i sebelepší plány se občas zvrtnou. Modlila se, aby Michael stihl úspěšně splnit, co si předsevzal, a včas z Iblisova domu zmizel.

„Kocháš se památkami?“

Kate se otočila a ocitla se Iblisovi tváří v tvář. Přejela ho pohledem. Jeho bezchybná pleť za těch deset let vůbec nezestárla, modré oči, které jí kdysi připadaly tak starostlivé, jí teď naháněly strach. Měl na sobě bílou plátěnou košili a se svými černými vlasy a snědou kůží vypadal jako místní člověk. Jenže ona moc dobře věděla, že není ani náhodou takový, jak se jeví.

„Skoro jsem čekal, že mě přivítáš pistolí,“ usmál se.

„Jak ses opovážil unést mi sestru?“ obořila se na něj; prostě to v sobě nevydržela dusit.

„Oprav mě, pokud se mýlím, ale mám dojem, že kdybych tě hezky poprosil, tak bys mi nepomohla,“ opáčil. „A mimochodem, taky tě rád vidím.“

„Je Simon naživu?“ Kate se snažila ovládat.

„Když jsem ho naposled viděl, tak byl.“

„Jsi nechutný.“

„A ty jsi dospěla.“ Iblis si ji změřil od hlavy k patě. „Vyrostla z tebe skutečná žena. Odhaduju, že jsi díky tomu ještě nebezpečnější.“

Kate se snažila udržet hovor v plánovaných kolejích, ale vůbec se jí to nedařilo. „Poslals mě do vězení, abych tam umřela.“

„Tak to ne. To jsem v plánu neměl,“ ohradil se Iblis.

„Ale klidně jsi to tak nechal.“

Iblis vytáhl z kapsy navštívenku a podal ji Kate. „Je ti povědomá?“

Byla to vizitka Stephena Kelleyho, kterou jí dal Michael pro případ, že by si Cindy chtěla založit vlastní akviziční firmu.

„Netuším, proč u sebe nosíš vizitku bostonského právníka, ale poslal jsem jeho kontaktní údaje spolu s informacemi o vězení a chystané popravě do Říma. Čekal jsem, že Vatikán diplomaticky zasáhne. Na obyčejné zlodějce, jako jsi ty, by jim asi moc nesešlo, ale odhadoval jsem, že chystaná poprava kněze, jednoho z nich, vzbudí vlnu soucitu a přiměje je k akci.“

„To nedává smysl.“

„Ale dává. Potřeboval jsem, abys mi pomohla získat tu mapu Piriho Reise a sultánovu hůl. A kdybys byla mrtvá, tak bys mi moc platná nebyla, nezdá se ti?“

„Takže ty si myslíš, žes mě zachránil? Jako obvykle jsi na omylu.“

„Každopádně jsem rád, že tu teď jsi, a zcela očividně živá. Ať už ti Vatikán pomohl nebo ne, nevěřím, že by ses někde nechala věznit dlouho, Kate.“

Kate se nechtělo věřit, že Iblis přispěl k její záchraně, jenže jinak se to vysvětlit nedalo. Někdo musel Vatikán upozornit, k čemu se schyluje, a o jejich uvěznění a chystané popravě věděla jen hrstka lidí.

„Ukázala bys mi tu hůl?“ Iblis mávl rukou ke koženému pouzdru na jejím rameni.

„Jakou mám záruku, že Cindy a Simona nezabiješ?“

„Dal jsem ti své slovo.“

„To nemá žádnou cenu.“

„Mysli si o mně, co chceš, Kate, ale já tě pokládám za to jediné dobré, co na tomhle světě existuje.“ Iblis se odmlčel a zadíval se na zástupy lidí, kteří je míjeli. Na kratičký moment mu cosi prokmitlo v očích. „Vidím v tobě kus sebe.“

„Já se ti ani trochu nepodobám,“ ohradila se Kate pobouřeně. „Ty jsi vrah.“

„Podobáš se mi víc, než si myslíš,“ prohlásil. „Řekni, že bys mě hned teď nezabila, kdybys tím mohla zachránit sestru.“

„Klidně bych tě zabila, abych zachránila Cindy, ale nikdy bych nikoho nepřipravila o život kvůli osobnímu zisku.“ Kate se odmlčela a znechuceně se na něj podívala. „Ty se v tom vyžíváš.“

„Tak to ne. Když zabíjím, vůbec nic přitom necítím. Ani lítost nebo výčitky svědomí, A víš proč? Protože zkrátka odjakživa postrádám city. Neříkám to, abys mě litovala, jen prostě konstatuji! fakt. Moje srdce nedokáže nic cítit – s jedinou výjimkou, a tou jsi ty.“

Kate tam jen šokované stála a čím dál víc v ní narůstal strach.

„Neschovávám se za iluze. Po pravdě řečeno, jsem k tobě upřímnější než ty sama. Jsi zlodějka, Kate, pohybuješ se za hranou zákona. Jak moc za hranou, na tom nesejde. Jsi zkrátka zlodějka a měj to na paměti, když mě odsuzuješ. Bylas mi vděčná, že jsem se tě ujal, když jsi to potřebovala.“

„Tehdy jsem netušila, co jsi zač.“

„A co jsem podle tebe zač?“

„To nejhorší. Postrádáš srdce i svědomí.“

„Co kdybys pro mě pracovala?“ usmál se Iblis a ignoroval její poznámku. „Anebo se mnou? Báječně nám to spolu šlo.“

„Co máš v úmyslu s tímhle?“ přešla jeho nabídku Kate a natáhla k němu pouzdro s holí.

„Nechci to pro sebe.“

„Kecy.“

„Chceš vědět, pro koho to mám?“

„Odkdy ty máš zapotřebí pro někoho pracovat?“

„Každý se v životě občas musí někomu zodpovídat, Kate.“

Rozhostilo se mezi nimi napjaté ticho. Kolem dál nezúčastněně proudily zástupy lidí.

„Dej mi tu hůl a vezmi si zpátky sestru a Simona, jestli je ještě naživu.“

„Prý jestli je ještě naživu… Ty parchante.“ Kate měla co dělat, aby mu jednu nevrazila.

„Snažím se dodržet svou stranu dohody, i když tys mě zradila a poslala Michaela – ano, znám jeho jméno a vím o něm všechno – pro tu mapu.“

„A teď tu mapu máš a jeho jsi zabil,“ vybuchla Kate.

Iblis naklonil hlavu ke straně. „Bývalas nejlepší lhářka, co jsem znal, Kate.“

Kate mlčela a z očí jí sršely blesky.

„Bylo ti přece jasné, že si nenechám líbit, aby mi tu mapu někdo vyfoukl. Podle toho, co jsem viděl, byl dobrý zloděj.“ Iblis se odmlčel, zadíval se jí hluboko do očí a pak se zeptal: „Byli jste milenci?“

Kate rozpaloval hněv. Iblis jí předestřel své emoce. Už dlouho o něm věděla, že je zákeřný a nebezpečný, ale ani ve snu by ji nenapadlo, že v sobě tají žárlivost, která by ho mohla činit ještě nevyzpytatelnějším a nebezpečnějším.

„Jak se opovažuješ ptát…“

Iblis ji zdviženou rukou zarazil uprostřed věty. Z tváře mu vyprchaly veškeré stopy citu, které do ní před chvílí nechal prosáknout, a ukázal na kožené pouzdro. „Dala bys mi tu hůl?“

„Co to sakra vůbec je?“ Kate mu pouzdro podala. „Jak to souvisí s tou mapou?“

„Ten tvůj kamarád kněz ti to nepověděl?“

Kate zavrtěla hlavou.

„V tom případě pro tebe bude lepší, když se to nedozvíš.“

„Najednou se mě snažíš ochraňovat? Přestaň s tou komedií.“

„Přestanu, až ty mi přestaneš lhát.“

„Cože?“

„Kde je Michael?“ Iblisovi zvážněl hlas.

„Zabils ho…“

„Ale no tak,“ uťal ji Iblis. „Bývalas prvotřídní lhářka, dovedla bys přesvědčit policajta, že za nic nemůžeš, i kdyby tě načapal s kouřící pistolí v ruce. Takhle to s člověkem dopadne, když se zamiluje? Začnou se mu podlamovat kolena a někdejší dovednosti se otupí?“

Kate na něj zírala a neuniklo jí, že v něm narůstá vztek.

„Varoval jsem tě, ať se nepokoušíš o žádnou hloupost.“

„O čem to mluvíš?“

„Snaží se osvobodit Simona a Cindy, nemám pravdu?“

Kate o krok ucouvla a nezmohla se na odpověď.

„Vůbec člověka neposloucháš a chceš si dělat všechno po svém. A je to vážně škoda.“

„O čem to sakra mluvíš?“

„Michael je možná dost chytrý na to, aby se vloupal ke mně domů a zjistil, kde je držím, ale troufám si pochybovat, že je odtamtud dostane.“

Kate ochromil děs.

„Ta místnost, kde jsou, je dokonale zabezpečená a uskutečnil jsem jistá preventivní opatření.“

„Preventivní opatření?“

„Nastražil jsem past. Jestli si ten tvůj dobrý přítel Michael usmyslel, že zatímco mě tu zdržuješ, pronikne ke mně domů, tak bude mít na rukou krev. Pokud se totiž pokusí otevřít dveře té místnosti, kde Cindy držím…,“ Iblis udělal dramatickou pauzu, „… tak Cindy zemře.“

33

Cindy stála u dveří a poslouchala šramot a cinkání kovu o kov. S pocitem úlevy se ohlédla po Simonovi.

Z toho všeho, co se odehrálo v posledních dnech, jí šla hlava kolem – Katin útěk z vězení, skutečnost, že před ní sestra tajila své zločinné počínání. A pak únos, který měl na svědomí rodinný přítel. Připadala si jako bezmocné děcko, jehož život zcela řídí jiní lidé.

Ale vedle jedné věci, která v ní hlodala, všechny ostatní bledly. Sice měla na Iblise bezmezný vztek, ale vyslechla si jeho vyprávění o mapě. O tom, odkud pochází, k čemu ukazuje cestu, jaká tajemství by mohla odkrýt. Iblis jí vyvrátil všechny falešné představy, které chovala o svém životě – řekl jí pravdu o Kate i o otci, kterého nikdy nepoznala, objasnil jí, proč matka trvala na tom, aby se obě zúčastnily jeho pohřbu, pověděl jí o sobě a o tom, jak Kate naučil všechno potřebné, aby se mohla pohybovat za hranou zákona. Předvedl jí, jak málo toho věděla o světě kolem sebe.

Teď se dívala na Simona, který byl stále v bezvědomí, a přemítala, kolik toho o téhle záležitosti ví on a jakou roli v ní hraje. Mluvila s ním jen krátce, ale stačila poznat, že ačkoli působí chladně a odtažitě, je to jen hlubokým soustředěním. Při stručných hovorech v limuzíně a v hotelu k němu získala sympatie, protože poznala, jak mu na druhých záleží.

„Simone,“ došla k němu a naklonila se nad ním. Ale nedočkala se odezvy. Zkontrolovala mu pulz; byl sice slabý, ale znatelný. Doufala, že mu odpojením infuze neublížila. Roztok ho sice udržoval v otupělém stavu, což rozhodně nepotřeboval, ale na druhou stranu mu dodával potřebnou hydrataci. Simon se zničehonic zavrtěl a podíval se na ni zpod stěží pootevřených víček. „Nevím, jestli mě slyšíš, ale dorazili sem tvoji přátelé.“

„Už bylo načase.“ Simon přikývl a pak mu víčka zase sklesla a ztratil vědomí.

„Všechno bude zase dobré,“ zašeptala Cindy. Utěšovala tím spíš sama sebe než jeho.

Michael klečel na vysokém peršanu a vedle sebe měl otevřenou brašnu s náčiním. Sundal ze dveří otáčivé kolo s čísly a odložil ho na podlahu za sebe. Na osu trčící ze dveří nasadil malý číselník, který vypadal jako miniaturní verze původního kola. Kolem osy zely čtyři centimetrové dírky, aby se dveře daly během montáže držet. Ve třicátých letech se tyhle otvůrky dělat přestaly, ale Michael byl rád, že tady jsou, protože mu to ušetřilo otravnou práci s vrtáním, které se v minulosti často nevyhnul.

Zastrčil do horní levé dírky dlouhý tenký předmět a zadíval se do hledáčku. Díky optickým vláknům jasně viděl vnitřní mechanismus dveří. Prozkoumával ho, až spatřil pětici do sebe zapadajících ozubených koleček. Při otáčení kolem na dveřích se nejprve otáčí první ozubené kolečko, dokud nedorazí ke správnému číslu. V tu chvíli zapadne do výřezu v ozubeném kolečku úzký kovový čep a zablokuje ho vůči druhému kolečku. Pak se začne kolem na dveřích otáčet v opačném směru a spolu s ním se pohybují i obě zablokovaná kolečka. Když dorazí ke správnému číslu, zablokuje další čep třetí kolečko vůči druhému. Takhle se pokračuje, dokud se nezadá všech pět správných čísel. V tu chvíli se všech pět zablokovaných ozubených koleček ocitne v jedné rovině a dveře lze otevřít.

„Jak dlouho to potrvá?“ chtěl vědět Busch, ale Michael byl pohroužen do soustředění a neodpověděl.

Pomalu otáčel miniaturním číselníkem doprava, upřeně sledoval vnitřní mechanismus dveří a špicoval uši, aby mu neuniklo slaboučké cvaknutí. Podobné dveře otvíral už nejednou, a to jak v rámci své legitimní pracovní činnosti, tak při mnohem pochybnějších akcích. Byl rád, že nemají časový zámek jako dveře v bankách, které umožňují správnou číselnou kombinaci zadat jen v určitých přesně stanovených hodinách.

Připadal si jako chirurg při laparoskopické operaci; pozorně sledoval, co se děje v mechanismu, až se první kolečko konečně zablokovalo. Pak začal číselníkem opatrně otáčet na druhou stranu, dokud neuslyšel druhé cvaknutí, a tak dále, až si poradil se všemi pěti kolečky.

Podíval se na Busche a oba se usmáli.

Michael vstal. Pravou rukou stále držel číselník ve správné poloze a levou vzal za kliku. Jemně ji stiskl a klika začala povolovat.

Ale vtom ztuhl. Zároveň se totiž ozvalo vysoké rytmické pípání. Přicházelo zpoza dveří.

„Cindy?“

„Co se děje, Michaeli, co je to za zvuk?“

Busch se po Michaelovi tázavě podíval, ale když viděl jeho napjatý výraz, radši se na nic neptal.

„Poslouchej mě, Cindy. Rychle se rozhlédni a zkus po sluchu zjistit, odkud to přichází. Potřebuju, abys to našla.“

„Iblis se to tu chystá vyhodit celé do vzduchu?“ zeptal se Busch a zabloudil pohledem zpátky k vystaveným uměleckým dílům.

„Celé ne,“ řekl Michael. „Jenom tu místnost. Ale k zabití Simona a Cindy to bude bohatě stačit.“

Kate na Iblise zůstala zírat. Sedli mu s Michaelem na lep.

„Dostat se přes moji ostrahu byla nepochybně hračka. Najít soukromé prostory, kde mám uložena umělecká díla, je mnohem těžší, ale jestli je tak dobrý, jak si o něm myslíš, tak to zvládne taky a pak už ho od tvé sestry bude dělit jen poslední překážka. Bude sršet sebevědomím, jak se mu všechno povedlo, a chytí se do úplně jednoduché pasti.

Nálož je ze semtexu se žiletkami a hřebíky. Roztrhá je na kusy. A bude to tvoje vina. Kdybys mi věřila, pustil bych Cindy na svobodu, dokonce bych pustil i Simona, kdyby… Kdybys mě nezradila.“

Kate okamžitě sáhla po mobilu.

„Mamá snaha,“ řekl Iblis. „Tam dole není signál. A teď mi dej tu hůl.“

Kate prudce bušilo srdce, div jí nerozervalo hruď. Její sestra zemře, nebo už dokonce zemřela, a přitom se v tom všem ocitla úplně nevinně. O krok ustoupila. Tíživě na ni doléhal pocit viny a zatemňoval jí mysl.

„Kate, nenuť mě udělat to jediné, čeho bych litoval,“ pronesl Iblis smrtelně vážným tónem. „Bez té hole odtud neodejdu.“

Zírala na toho člověka, který ji naučil všemu, co umí, a hrdlem jí stoupala žluč, vzdouvala se v ní nenávist a měla co dělat, aby se ovládla. Hlavou jí táhlo, že Iblis si zaslouží trpět, že si zaslouží trest.

Zničehonic se k ní bleskurychle natáhl a vyškubl jí pouzdro z ruky. Odšrouboval víčko, nahlédl dovnitř a spatřil propletené hady s rubínovýma očima. Zase pouzdro zavřel a zadíval se na Kate.

Ta tam jen beze slova stála a Iblis ji svým pohledem držel v šachu. Byla tak v šoku, že se chvíli na nic nezmohla a nebyla by s to zareagovat, ani kdyby se ji pokusil zabít. Ale Iblis na ni nevztáhl ruku; beze slova se otočil a kráčel po cestičce lemované keři pryč.

Kate si omotala hlavu šátkem, sedla si na lavičku, vytáhla mobil a vytočila číslo. Telefon vyzváněl a jí to znělo jako zvonění umíráčku. Zavěsila a zkusila to znovu, ale pořád nic. Zastrčila si telefon zpátky do kapsy a udělala to jediné, nač se v danou chvíli zmohla – rozbrečela se.

Oplakávala sestřinu smrt a svoje selhání. Aby toho nebylo málo, Cindy zemřela plná nenávisti; poslední slova, která si vyměnily, obě pronesly ve vzteku. Kate doufala, že až se spolu zase uvidí, povede se jí sestře vysvětlit, že se na svou nešťastnou životní dráhu vydala z nezbytí a z lásky k ní. Ale teď už ke shledání nedojde a zbudou jí jen hořké slzy smutku, které jí stékají po tvářích.

Konečně vzhlédla a spatřila Iblise, jak vychází z areálu Modré mešity. Neohlédl se, vůbec nic netušil.

Vzápětí se na něj ze všech stran sesypali policisté, celkem třicet mužů. Iblis neměl kam utéct. Surově ho srazili k zemi a spoutali mu ruce, než stačil jakkoli zareagovat.

Kožený ušák v rohu pokoje byl poodtažený od stěny. Na podlaze ležela černá krabice, tak třicet krát třicet centimetrů, s odklopeným víčkem. Pokojem se rozléhalo pípání a bodalo Cindy do uší jako rozžhavené špendlíky. Na displeji stála červená čísla a při každém pípnutí se o jedno snížila. Cindy takovou věc nikdy v životě neviděla na vlastní oči, ale bylo jí jasné, o co jde. Zaplavila ji panika.

„Michaeli, je to bomba!“ vyjekla. „A odpočítává od devadesáti.“

Michael studoval vnitřek dveří, pohyboval nástrojem sem a tam, až spatřil příčinu té nové hrozby. Byl to jednoduchý mechanický spínač připojený ke klice, od kterého vedly dráty skrz zeď. Michael byl bez sebe vzteky, že si ho nevšiml dřív. Mohl ho snadno odstranit, jenže při své netrpělivosti se nechal chytit do pasti. Iblis ho dostal přesně tam, kde ho chtěl mít.

Bleskurychle se přiměl vytěsnit černé myšlenky. „Cindy, pořádně se soustřeď. Popiš mi tu věc.“

„Tohle mi vůbec nejde, neumím si ani nařídit budík.“ Cindyin hlas na pokraji hysterie bylo přes dveře sotva slyšet.

„Poslouchej mě a soustřeď se, nebo umřeš.“

„Hele, už takhle je vyděšená až kam…,“ napomenul ho Busch.

„Radši ať je vyděšená než mrtvá,“ opáčil Michael, aniž se po něm ohlédl. „Cindy?“

„Černá krabice, nahoře displej, co na něm ubývají červená čísla, panebože, sedmdesát vteřin.“

„Vedou z ní nějaké dráty?“ Michael se podíval na hodinky a zapnul na nich stopky, aby viděl, jak rychle Cindy ubývá čas.

Rozhostilo se ticho. A pak… „Vedou z ní čtyři dráty do zdi. Vevnitř jsou další dráty a trčí z ní dva kovové hroty. Od toho displeje taky vedou dráty… Prokristapána, Michaeli, tohle nezvládnu!“

„Jakou barvu mají ty dráty, Cindy?“ Michael věděl, že je to hloupá otázka – neexistuje žádný standardní modrý a červený drát. Každá bomba je jiná. Extremisté nemají žádný univerzální manuál, jak stavět bomby.

„Bílý, černý, červený, zelený, pruhovaný. Už ani ne padesát vteřin, Michaeli, pomoz mi.“

„Otevři ty dveře, Michaeli.“ Busch hmátl po klice.

„Ne,“ zařval Michael a odstrčil ho stranou. „Vybuchne to. Neslyšels, co říkala? Z bomby vedou čtyři dráty do zdi. Iblis k ní připojil nejen časovač, ale navíc spínač, který se spouští otevřením dveří.“

„Umře,“ řekl Busch.

„Cindy?“ zavolal Michael přes dveře a podíval se na stopky – ještě dvacet vteřin. „Sáhni do té krabice a…“

„Michaeli,“ pronesla Cindy vyrovnaným tónem. Z hlasu se jí vytratila veškerá panika. „Řekni Kate, že mě mrzí, že…“

„Sáhni do té krabice, zvládneš to,“ řekl Michael co nejklidněji. „A pak jí to povíš sama.“

Ale nedočkal se odezvy. Znovu se podíval na hodinky. Deset vteřin… pět… „Cindy!!!“

Křečovitě zavřel oči a opřel se o kovové dveře. Dva… jedna…

Stopky doběhly k času, kdy měla na počítadle bomby naskočit nula. Běžely dalších pět vteřin, deset, půl minuty, ale zpoza dveří se nic neozývalo, ani výbuch, ani Cindyin hlas.

„Cindy…?“ Michael se tázavě ohlédl po Buschovi.

Zničehonic se dveře samovolně pootevřely. Michael od nich ustoupil, aby jim nebránil, a dveře se otevíraly dál. Michael s Buschem tam stáli se srdcem až v krku a čekali, jaký výjev se jim naskytne.

Cindy se choulila opřená o zeď, kolena si křečovitě tiskla k hrudi a svěšenou hlavu měla zabořenou v pažích. Celé tělo se jí otřásalo vzlyky.

„Že vám to ale trvalo.“

Michael se otočil po tom dobře známém hlase.

Simon seděl na podlaze a opíral se o kožený ušák. Hlavu měl ovázanou tlustou vrstvou obvazů ztvrdlých zaschlou krví. Byl bledý jako stěna a sotva udržel otevřené oči. Michael sjel pohledem k jeho pravé ruce a spatřil v ní časovač a chumáč vytržených drátů. Vedle něj ležela na podlaze nevybuchlá bomba.

34

Busch položil Simona na zadní sedadlo limuzíny. Vynesl ho ze suterénu, a i když se pyšnil, jakou má fyzičku a sílu, dal mu transport skoro metrákového kamaráda zabrat; div mu tou námahou nepuklo srdce.

Když vycouval z limuzíny, uviděl Michaela, jak zaklapává mobil. „Kate se s námi sejde v nemocnici.“

„Nestalo se jí nic?“ zeptal se Busch.

„Ne. A ohromně se jí ulevilo.“ Michael se zadíval na Cindy, která se schovávala před sluncem ve stínu rozložitého stromu. „Vážně by sis s ní měla promluvit.“

„Je můj hotel po cestě?“ ignorovala jeho poznámku.

„Copak se nechceš se sestrou vidět?“ Busch obešel auto a otevřel kufr.

„Ne,“ prohlásila Cindy. „Nijak zvlášť.“

„Chtělas, ať jí vyřídím, že tě něco mrzí,“ připomněl jí Michael.

„To jsem si myslela, že co nevidět umřu.“

„To je mi ale bezcitnost,“ poznamenal Michael. „Kate si prožila peklo, riskovala život, aby tě zachránila.“

„Jo, jenže kvůli ní jsem se v téhle patálii ocitla – Iblis mě unesl, aby ji přiměl krást. Kdyby nebyla zlodějka, tak k tomuhle vůbec nedošlo.“

„To máš pravdu,“ přisvědčil Michael. „Ale taky by nedošlo ke spoustě dalších věcí. Nežila by sis tak, jak si žiješ. Mohla by ses rozloučit se vzděláním a kariérou. Šoupli by tě do dětského domova a v osmnácti by tě odtamtud vykopli a musela by ses nějak protloukat sama. To tě nenapadlo? Co kdybys přestala být tak příšerně sebestředná a uvědomila si, čeho všeho se kvůli tobě vzdala?“

Cindy se na něj dívala a nevěděla, co na to říct. A vtom jí něco došlo. „Ty jsi do ní zamilovaný.“

Michael si ji jen mlčky měřil.

„Proto ji tak zuřivě bráníš. Vidím ti to na očích,“ dodala Cindy s úsměvem.

Michaela to dočista odzbrojilo.

„Co provedete s těmi obrazy?“ změnila Cindy téma a mávla rukou k domu.

„Až odtud vypadneme, tak zavoláme policii,“ odpověděl Busch vracející se od kufru limuzíny. „Umíš si představit, jaký to vzbudí rozruch? Některé ty obrazy byly nezvěstné celá desetiletí.“

„Myslela jsem, že jsi zloděj,“ obrátila se Cindy k Michaelovi. „Copak tě to nezajímá? Mohl by sis přijít na milióny.“

„Ne-li na miliardy,“ poznamenal Busch.

Michael se usmál. „Takový typ zloděje nejsem.“

„A co ta mapa? Kvůli té jsem si přece tohle všechno vytrpěla, nebo snad ne?“ zeptala se Cindy.

„Nemáme čas ji hledat. Vyfotil jsem si ji. Jedeme odtud,“ zavelel Michael a nastoupil dozadu do limuzíny. „Musíme dostat Simona do nemocnice.“

„Má pravdu, Michaeli,“ ozval se Busch. „Tu jedinou věc bys tam nechávat neměl. Simon má určitě důvod, proč ji chce.“

„Vida, vida, komu to najednou leží na srdci,“ ušklíbl se Michael. „Myslel jsem, že tyhle věci považuješ za kupu nesmyslů.“

„Taky že to jsou nesmysly. Jen se mi zdá, že by neměla zbytečně padnout do rukou nikomu jinému. Pro Simona to bude prima dárek, až se probere.“

„To je mi najednou šlechetnost,“ zavtipkoval Michael. „Jenže já nemám ponětí, kde ta mapa je.“

„Já to vím,“ ozvala se Cindy.

„Ty ani netušíš, o čem mluvíme,“ odmávl ji Busch.

„Velká mapa na zvířecí kůži? Asi takhle velká?“ rozpřáhla paže. „Má to ale háček.“

„Jaký?“ zeptal se Busch.

„Je v sejfu zabudovaném ve zdi.“

Michael s Buschem se na sebe podívali a usmáli se.

„Odvez ho do nemocnice,“ řekl Michael Buschovi a ukázal na limuzínu, kde ležel Simon. Pak popadl ze sedadla brašnu s nářadím a zamířil zpátky k domu. Ohlédl se po Cindy. „Co kdybys šla se mnou a ukázala mi, kde tu mapu najdu?“

Cindy se podívala po Buschovi, nevěděla, co si počít.

„Potrvá to jenom chvilku a pak tě hodím do hotelu,“ slíbil Michael.

Cindy k němu vykročila.

„Jak se odtud dostanete?“ zeptal se Busch a otevřel dvířka na straně řidiče.

„Odjakživa jsem se chtěl projet v Aston Martin Vantage.“

35

Iblis seděl na studené kovové lavici v policejní dodávce. Ruce i nohy měl spoutané, a kdykoli vůz během cesty ze čtvrti Sultanahmet na policejní silnici nadskočil na nerovné vozovce, řetezy zachřestily. Spolu s Iblisem seděli vzadu v dodávce čtyři policisté v tmavých uniformách a z očí jim sršela nenávist.

Ze sedadla spolujezdce se zvedl mohutný tmavovlasý muž. Měl sice trochu zakulacené břicho, ale drsná tvář nenechávala nikoho na pochybách, že není ani trochu změkčilý a klidně by mozolnatýma rukama dokázal někomu zakroutit krkem. Poplácal řidiče po rameni a zamířil dozadu k zadrženému.

Kudret Levant byl v policejním sboru veterán, pracoval u policie už patnáct let a dotáhl to na detektiva. Před dvanácti hodinami ho probudil telefonát rozběsněného policejního náčelníka Ahmeda Baghatura, kterému krátce předtím vyčinil sám premiér Erdem. Náčelník Levantovi řekl, že jestli si chce udržet práci, má čtyřiadvacet hodin na to, aby dopadl teroristy zodpovědné za poprask v paláci Topkapi.

Levant se teď při pohledu na hubeného zakrslíka s pouty na rukou usmál. Splnil úkol v polovičním čase. A noční výtržnost neměli na svědomí teroristé; zdálo se, že vůbec neměla politický motiv. Šlo o peníze, o to staré dobré univerzální lákadlo.

Na policejní stanici anonymně zavolala jakási žena, poskytla jméno a popis pachatele a uvedla, kde se dotyčný bude pohybovat. Tipů obdrželi stovky, ale tahle volající se ozvala sama od sebe, nic za informace nechtěla a přesně popsala, co muž ponese v ruce a co ho k činu z předešlé noci vedlo. Levant v určenou dobu poslal na uvedené místo své lidi a ti si tam počíhali na člověka, který odpovídal popisu a skutečně vycházel z areálu Modré mešity s válcovým pouzdrem v ruce. Velitel mužům poručil, ať ho zadrží až venku na ulici, protože si nemohli dovolit incident v další významné turistické památce.

Teď Levant byl vzadu v dodávce a v ruce držel pouzdro, které přesně odpovídalo popisu anonymní volající. Zamračil se na zloděje.

„Způsobil jste nám značné nepříjemnosti,“ řekl mu drsně, hlasem zhrublým roky kouření.

Zloděj s dětsky hladkou tváří mlčel a oplácel mu pohled ledovýma očima prostýma jakýchkoli emocí.

„A ještě ke všemu ve chvíli, kdy se na nás upíraly oči celého světa,“ pokračoval Levant. „Občas mi lezou krkem zákony, kterými se musíme řídit, stejně jako člověku vaší profese. Svazují nám ruce, brání nám jednat impulzivně a bez otálení učinit zadost spravedlnosti. Například dojít přes vůz k provinilci a zlomit mu vaz.“

Levant obrátil pozornost k pouzdru, otevřel ho a nahlédl dovnitř. Provázen zvědavými pohledy svých mužů sáhl dovnitř a vytáhl dlouhý předmět zabalený do bublinkové fólie. Dva policisté uznale hvízdli, když spatřili hadí hlavy zdobené drahokamy, které z fólie vykukovaly. Všichni si ty dva propletené hady nachystané k útoku prohlíželi. Levant pomalu rozmotal bublinkovou fólii. A když z ní předmět vybalil, překvapeně se podíval po svých mužích, kteří nechápavě vrtěli hlavou. Obrátil se a předvedl hůl Iblisovi.

Byla z úplně obyčejného borového dřeva, čerstvě opracovaného. Levant cvmkl ukazováčkem do jedné hadí hlavy a z té se okamžitě odlomil stříbrný zub.

„To má být vtip? Vždyť tohle je bezcenná tretka,“ prohlásil.

Iblis se díval na falešnou hůl a nedal na sobě znát sebemenší hnutí mysli.

Detektiv Levant znovu nakoukl do pouzdra, zvědavě naklonil hlavu ke straně a pak pouzdro obrátil vzhůru nohama. Do rukou jako by mu stekl třpytivý pramínek vody. Zvedl ten předmět, aby si ho všichni mohli prohlédnout, a drahokamy se ve slunečním světle pronikajícím do dodávky zatřpytily ještě víc. Byl to překrás-ný náhrdelník z diamantů zasazených ve stříbře, uprostřed něhož visel velký modrý safír.

Iblisův výraz se trochu změnil.

„To jste poškodil pověst Turecka kvůli tomuhle?“

„Chci zavolat právníkovi,“ prohlásil Iblis tiše a pořád neprojevoval sebemenší emoce.

„Zavolejte si třeba deseti právníkům, před osudem vás to stejně nezachrání.“

Iblis se zase pohroužil do mlčení. Nikdo z policistů mu neviděl na ruce spoutané za zády, ze kterých mu na kovovou lavici odkapávala krev. Zatínal si nehty do levého předloktí, drásal si kůži, ryl nehty až do masa.

Konečně pootočil hlavu a otevřel oči dokořán, jako by se náhle probral. Podíval se na Levanta a usmál se.

Kate vtrhla do Orientálního apartmá hotelu Four Seasons.

Michael seděl u jídelního stolu, před sebou obě kožená pouzdra s ukradenými předměty. Kromě nich byla na stole hromada dokumentů, otevřená láhev Jacka Danielse a dva mobilní telefony.

„Kde je?“ naléhala Kate, udýchaná, jak celou cestu do pokoje běžela.

„Sprchuje se.“ Michael se probíral papíry.

„A jak na tom je?“ Kate ustaraně nakrabatila tvář.

„Nic se jí nestalo. Je naštvaná,“ Michael ke Kate vzhlédl, „ale nic se jí nestalo.“

„Naštvaná?“ Kate se zarazila. „Copak neví, čím jsme si prošli my?“

Michael mlčel a nechal ji, ať si vybije vztek.

„Takhle to bylo odjakživa. Dokonce mi ani nezvedá telefon.“ Ukázala na Cindyin mobil na stole. „Viděla, že jí volám? A schválně to nezvedla?“

„No…“ Michaelovi se nechtělo odpovídat.

„Tak co?“

„Podívala se na displej, viděla, že voláš ty. A šla se osprchovat.“

„Copak nechápe, že jsem kvůli ní obětovala vlastní život?“ Kate začala přecházet sem a tam a teprve po chvíli se obrátila zpátky k Michaelovi. „A má tu drzost ignorovat mě?“

„Kate,“ oslovil ji tiše a vlídně. Vstal a došel k ní. „Potřebuje si to v hlavě srovnat. Unesli ji; nikdy předtím se neocitla v ohrožení života. Nikdy nebyla v podobné situaci. Pořádně to s ní zacloumalo. Pamatuju si, jak můj otec – tím myslím adoptivního otce – říkával, že i když člověk svoje děti miluje, nemusí s nimi být zadobře dnes a denně, a přesto je nikdy milovat nepřestane. To z člověka nedělá špatného rodiče, špatného potomka, špatnou sestru. Takhle to prostě v životě chodí, je to jako na horské dráze, každou chvíli nahoru a dolů. Nemůžeme někoho mít rádi, jen když je zrovna všechno v pohodě, když všechno vypadá růžově – pokud někoho opravdu máme rádi, pak ho musíme mít rádi tím spíš, když je na tom zrovna bledě, když se potácí v krizi.“

„Bolí to, Michaeli,“ řekla Kate.

„Ti nejmilovanější nás dovedou ranit nejvíc. Ale nesmíš zapomínat, že nám svěřují do rukou svou důvěru a my se ji musíme snažit nepochroumat, i když je třeba chceme jen chránit.“

„Zastáváš se jí?“ zeptala se trochu dotčeně Kate.

„Zastávám se dvou lidí, kteří se mají rádi. Jste sestry, jinou rodinu nemáte. Vím jistě, že to mezi sebou urovnáte.“

Kate se uvolnila, vydechla a zadívala se mu do očí. Klid a jistota, které z něj vyzařovaly, byly nakažlivé. Vstřebala jeho slova a pomalu se usmála.

„Můžu se od tebe napít?“ sáhla po skleničce whisky. „Nějak to potřebuju.“ Pohled na kožená pouzdra na stole jí zvedl náladu.

„Neumím si představit, co se teď Iblisovi honí hlavou,“ řekla, otevřela jedno z pouzder a zadívala se na propletené hady, kterým se v umělém světle blýskaly rudé oči a stříbrné zuby. „Kdes probůh sehnal falešné hlavy?“

„Vyrobil jsem je dneska ráno, když jsi ještě spala. Pořídil jsem odlitek originálu. Pěkně humpolácký.“

„Ale stačil, aby ho oblafl. Kdes ho vyrobil?“ Kate pouzdro zavřela a odložila zpátky na stůl.

„V dílně v hangáru.“

„Tys v noci vůbec nespal, co?“ Potřásla hlavou. „Kdybych to věděla, jela bych s tebou.“

„Potřebovala sis odpočinout.“

„A ty snad ne?“

„Ten náhrdelník, cos obětovala, abys Iblise potopila – to byla pořádně cenná věc.“

„Věř mi, že lepšímu účelu posloužit nemohla.“

„Počkej, až mu prohledají dům, to bude umělecký svět slavit.“

„Co tam má? Něco, co stojí za řeč?“

Michael chvíli mlčel, aby jeho následující slova patřičně vyzněla. „Madonu s vřetenem od Da Vinciho.“

„Cože?“ nevěřila svým uším Kate.

„A taky Nature Mořte á la Charlotte od Picassa.“

„Páni, byl zlodějská extratřída.“

„Taky vyloupil muzeum Isabelly Gardnerové v Bostonu.“

„Viděls u něj obrazy od Rembrandta?“

„A od Vermeera a od Maneta a pětici od Degase.“

Kate se neudržela a rozesmála se. Ohromilo ji, co všechno Iblis provedl.

„Kate?“ oslovil ji Michael vážným tónem.

„Co?“ Nevěřícně kroutila hlavou, pohroužená v myšlenkách.

„Jeho nejoblíbenější obraz – má ho vystavený na čestném místě –je Concerto de Oberion.“

Kate rázem přešel smích.

„Zabil ty lidi v Berlíně,“ konstatoval Michael, hlas prosycený opovržením. „A kurátora umučil.“

Oba zmlkli a přemýšleli nad tím, čeho všeho je Iblis schopen, až to působilo, jako by se snažili chvílí ticha uctít oběti, které zahynuly před šesti lety v berlínském muzeu.

„Můžu se kouknout na tu mapu?“ změnila Kate téma a obrátila do sebe zbytek whisky ze skleničky.

Michael s úsměvem sáhl po druhém pouzdře a otevřel ho. Vytáhl z něj srolovanou gazelí kůži a rozprostřel ji na stole před Kate. Oba nad ní zůstali stát a mlčky si ji prohlíželi.

„Je tak úžasně propracovaná…,“ zašeptala Kate, jako by před sebou měla něco posvátného.

Úžasně propracovaná ta mapa skutečně byla. Zobrazovala východní část Afriky, Indický oceán, Jihočínské moře. Do detailů zachycovala Austrálii, Indonésii i drobné ostrůvky Mikronésie až nahoru po Japonsko. Nechyběly významné asijské řeky – Ganga, Jang-c‘-ťiang, Žlutá a Perlová řeka, všechny pečlivě vykreslené s městy a městečky na březích.

Nahoře zahlédla Kate obřího hada, nebo spíš draka. „Hlavně mi neříkej, že ta mapa vede právě k tomuhle.“

„Ne,“ rozesmál se Michael. „To je symbol pro terra incognita, neprobádané končiny. Někteří kartografové je na mapách s oblibou označovali obrázky fantastických, mytických příšer.“

Kate se usmála, sedla si na stůl a dál si mapu prohlížela. Nakonec zabloudila pohledem k Himálaji. Jeden vrchol byl obkroužen spoustou poznámek v turečtině a obklopovaly ho obrázky zlata, stříbra, drahokamů, knih a obilí.

„Takže o tohle všem jde,“ konstatovala tiše a jela prstem po vyznačené trase od Bengálského zálivu, přes řeky Padmu a Džamunu a pak přes souš do indického Dárdžilingu a nakonec k himálajským štítům. „Co tam podle tebe je?“

„Nevím a nechci to vědět,“ prohlásil Michael.

„Copak nejsi ani trochu zvědavý?“ usmála se Kate.

„Jestli to děsí Simona, tak mě taky.“ Sroloval mapu a schoval ji zpátky do pouzdra. „Musím mu to obojí donést.“

„Pojedu s tebou. Jen si napřed musím promluvit se Cindy.“ Přičichla si k podpaží a povytáhla obočí. „A možná se bleskově osprchovat?“

„To bude ku prospěchu všem,“ zavtipkoval. „Nechceme přece, abys v nemocnici někoho nakazila. Já se asi zajdu osprchovat taky. Simon se beztak ještě neprobral.“ Podíval se na hodinky. „Takže za půl hodiny?“

„Díky.“

Michael si vzal ze stolu papíry, mobil a pouzdro se sultánovou holí.

Kate s úsměvem zvedla pouzdro s mapou. „Mohla bych se na ni ještě podívat?“

„Jasně.“ Přehodil si pouzdro s holí přes rameno. „Ale buď od té dobroty a nespouštěj ji z očí.“

Kate seskočila ze stolu a přistoupila k němu. Na okamžik se zarazila, jako by ji jeho pohled přišpendlil k podlaze. Pohladila ho po vlasech a pak si ho přitáhla k sobě a políbila ho. Byl to procítěný a smyslný polibek a čas jako by se na chvíli zastavil. Utonuli v tom okamžiku a zapomněli na všechny strázně a útrapy z posledních dnů. Pevně se objímali, hladili a z toho těsného kontaktu prýštily všechny rozjitřené emoce.

„Co kdybychom…,“ nakousl Michael.

„Později.“ Kate kývla hlavou k hornímu poschodí, kde byla Cindy.

„Fajn, studené sprchy přímo miluju.“ Michael se otočil a odešel z pokoje.

***

Cindy vyšla z koupelny zamotaná ve velké bílé osušce a cestou do ložnice si pročesávala mokré kaštanové vlasy.

„Nestalo se ti nic?“

Nadskočila leknutím, když na posteli uviděla sedět Kate.

Zaklínily se do sebe pohledem a měřily si jedna druhou jako úplně cizí lidé. Pak se Cindy otočila k zrcadlu a dál se česala, jako by Kate byla vzduch.

„Mrzí mě to,“ řekla Kate tiše.

Cindy přešla ke skříni, vytáhla z ní hnědé šaty Chanel zabalené v ochranném igelitu a pověsila je na dveře.

„Ani ve snu by mě nenapadlo, co se může stát.“ Kate svěsila hlavu.

Cindy ji dál ignorovala, vybalila šaty, zmuchlala igelit a odhodila ho do koše.

„Myslela jsem, že umřu,“ řekla konečně; hlas se jí třásl a sotva ho bylo slyšet. Otočila se a do očí jí vyhrkly slzy vzteku. Ruka s hřebenem se jí třásla. „Byla jsem vyděšená k smrti, ale o ten únos nejde. Víš, co mě ranilo nejvíc? Ze jediná osoba, které jsem bezmezné věřila, mě úplně ve všem podváděla. Kdybys se mnou jednala na rovinu, tak by k tomuhle vůbec nedošlo. Pro Kristovy rány, jsi zločinec,“ Cindy znechuceně zavrtěla hlavou. „Přesně to, před čím nás máma tak úporně varovala. Jsi zločinec, zrovna jako býval otec.“

Zmlkla, obrátila se zpátky k zrcadlu, chytila se skříňky a snažila se uklidnit.

Kate se v rozpacích rozhlížela po pokoji, protože ji nenapadalo, co říct. Vtom si něčeho všimla. „Kde máš tašky?“

„Poslala jsem je napřed. Večer odlétám do Londýna. Tohle město už nechci nikdy v životě vidět.“ Sundala šaty z ramínka, přetáhla si je přes hlavu a uhladila si je. „Nejspíš přijdu o místo.“

„Nepřijdeš,“ uklidňovala ji Kate ochranitelsky.

„Myslíš, že pro tohle budou mít pochopení?“

„Stala ses obětí únosu,“ řekla Kate, jako by to bylo nabíledni.

„Copak vůbec nemyslíš? Nemůžu jim říct, že mě unesli. Dochází ti, jak nepřesvědčivě by to znělo? Je to ještě ubožejší výmluva než ‚domácí úkol mi sežral pes‘. Zavolalas snad na policii a vyplnila hlášení o pohřešované osobě? Ovšemže ne. Nejspíš ses bála, že by tě zatkli. Takže neexistuje jediný důkaz, že mě někdo unesl. A jak bych jim měla vylíčit svoje osvobození?“ Cindy sarkasticky rozhodila ruce. „Moje sestra a její přítel ukradli prastarou námořní mapu a pak mě osvobodili z podzemního sejfu v domě jistého šílence. Pochybuju, že by mi tohle na personálním oddělení spolkli.“

Kate docházelo, že má pravdu.

„A jestli nadřízení zjistí, že mám sestru zlodějku, jak myslíš, že to dopadne? Myslíš, že si svoje místo udržím? Budu se teď muset zachovat jako ty a něco jim nalhat. Jakou pěknou lež bys mi poradila?“ zeptala se Cindy ledově. „Cení si poctivosti a bezúhonnosti, Kate. Při přijímacím pohovoru se mě zeptali, koho si nejvíc vážím, ke komu vzhlížím, kdo mě v životě nejvíc ovlivnil – a víš, co jsem jim řekla?“ Cindy zklamaně potřásla hlavou. „Jmenovala jsem tebe.“

Zase sáhla po hřebenu, ještě párkrát si pročísla vlasy a pak si je sepjala velkou černou sponou.

„Nevím, co na to říct,“ zašeptala Kate sklesle.

„Co ty vůbec víš o práci, o tvrdé dřině?“ Cindy udělala odmlku. „O legální práci?“

Kate si uvědomovala, že se jejich role obracejí. Dosud byla vždy v nadřazené pozici ona, říkala Cindy, co má a nemá dělat, kázala jí, co je dobré a co špatné, dávala jí rady, byla pro ni vzorem. Ale když teď nad ní Cindy stála a zahrnovala ji výčitkami, které se jí zabodávaly do srdce jako dýky, cítila se Kate jako děcko, které nedostálo očekávání a rodina se za něj stydí.

„Ale podívej se na to z lepší stránky – táta by na tebe byl pyšný.“ Cindy se otočila na patě a odkráčela zpátky do koupelny.

Kate zůstala sedět na posteli a srdce jí bušilo úporněji než kdykoli jindy během posledních dní – víc, než když se strachovala, že ji dopadnou v Selimově mauzoleu, víc, než když s Michaelem prchali z paláce. V těch chvílích sice měla strach o život a bála se, že ztratí, co jí je nejdražší, ale se současnými pocity se to nedalo srovnávat.

Děsila se, že se k ní Cindy obrátí zády a zavrhne ji. Nikoho kromě ní neměla. Vtom zazvonil mobilní telefon a vytrhl ji ze sebelítosti. Cindy se vynořila z koupelny a seběhla po schodech dolů. Kate ji slyšela, jak telefon zvedá a tlumeně do něj hovoří. Ponechaná napospas vlastním myšlenkám se zničehonic cítila hrozně osaměle. Cindy už se nachystala k odjezdu – fyzicky i citově.

„To je paráda,“ Cindy rázně vkráčela zpátky do ložnice. „Myslela jsem, že poletím do Londýna, abych se pokusila udržet si novou práci, a teď se budu muset snažit, abych ji získala zpátky. Díky, žes mě připravila nejen o důvěru, ale i o kariéru.“ Hmátla po značkové kožené kabelce a zamířila zpátky ke dveřím. Tam se zastavila a zamračila se na Kate.

„Zmiz mi ze života,“ osopila se na ni vztekle. A odkráčela.

Kate se dusila pocitem viny. Zničila sestře život, kariéru, pošlapala její důvěru a naděje. Celé roky se modlila, aby se Cindy tohle nikdy nestalo, a teď k tomu došlo, a jen kvůli ní.

Slyšela, jak práskly dveře, a vyšla z ložnice na podestu shlížející na dolní patro hotelového apartmá. Zadívala se na kožené pouzdro na stole. Svět o jeho obsahu nemá potuchy, ale ten obsah už ničí lidské životy.

Sešla po schodech, oči upřené na láhev Jacka Danielse, kterou tu Michael nechal. Nalila si z ní do skleničky a zadívala se z ohromného okna na minarety chrámu Hagia Sofia, které svými špičkami šimraly nebe. Říkala si, jak volně a bezstarostně se musí člověk cítit, když stojí na některém z jejich nejvyšších ochozů, vysoko nad městem, daleko od všech potíží.

Sáhla po pouzdru a odšroubovala víčko. Obrátila pouzdro vzhůru nohama, protože se chtěla ještě jednou podívat na tu věc, která jí naložila na bedra takové starosti, na mapu skrývající tajemství, která nahánějí Simonovi takový strach.

Ale z kovového vnitřku pouzdra nic nevypadlo. Bylo prázdné, mapa zmizela.

Kate zazvonil mobil. Vyškubla ho z kapsy; mysl měla naprosto ochromenou a nechápala, co se stalo. Těkala očima mezi pokojem a prázdným pouzdrem.

Mobil vyzváněl dál. S nadějí se podívala na displej, jestli nevolá Cindy, ale nevolala. A Michael to taky nebyl. Vůbec číslo nepoznávala. Napadlo ji, že nechá hovor spadnout do hlasové schránky, ale pak ve všem tom zmatku automaticky stiskla knoflík a přijala ho.

„Prosím,“ ozvala se, i když se na volajícího vůbec nesoustředila.

„Ahoj, Kate.“

Celá ztuhla. Měla pocit, jako by se kolem ní stěny pokoje svíraly a drtily jí plíce. Nervózně kolem sebe těkala pohledem a do uší ji bodal ten povědomý hlas. Rázem zapomněla na ztracenou mapu.

„Pamatuješ, čím jsem ti hrozil, jestli mě zradíš?“ zašeptal Iblis.

Cindy prošla halou hotelu Four Seasons a vyšla ven na ulici.

„Dobré odpoledne, madam,“ kývl jí na pozdrav dveřník. „Mám vám zavolat taxi?“

Cindy ho ignorovala, jako by tam vůbec nebyl, a rozhlédla se ulicí na obě strany. Spatřila opodál řidiče opírajícího se o černou limuzínu Mercedes, jak v ruce drží ceduli se jménem „Ryanová“. S kabelkou přes rameno a peněženkou v ruce k němu nejkratší cestbu zamířila. V šatech Chanel a lodičkách od Prady působila jako dáma vyrážející do společnosti.

„Příjemný večer,“ popřál jí dveřník.

Cindy si ho dál nevšímala, došla k řidiči a ten jí úslužně otevřel dvířka. Byl vysoký a šlachovitý a zjevně místní. Vyhnula se očnímu kontaktu a neopětovala mu pozdrav.

Vklouzla do tmavé limuzíny a dvířka se za ní zabouchla. Na protějším sedadle seděli tři rozložití muži s pistolemi v klíně. Klimatizovaným vnitřkem vozu se rozlehlo cvaknutí zámku.

Iblis si tiskl k uchu mobilní telefon. Z paže se mu řinula krev, vytvářela loužičku v loketní jamce a skapávala na kovovou podlahu policejní dodávky. Ve spoušti všude kolem se ale ty kapky úplně ztratily.

U nohou mu leželi čtyři mrtví policisté a jejich krev se navzájem slévala v kaluž. Někteří sebou ještě pocukávali ve smrtelné křeči, jak se jejich těla vyrovnávala s nenadálým odchodem ze světa.

Ve volné ruce držel Iblis tenkou deseticentimetrovou čepel. Triumfálně ji třímal, jako hokejový šampión třímá hokejku, kterou vstřelil vítězný gól. Jenže Iblis nestřílel góly.

Ohromující rychlostí podřezal všechny čtyři policisty; stačilo bleskurychle jim přejet čepelí po krku a padali jako podťatí. Z tepen jim prýštila tmavorudá krev jako voda z prasklé trubky, stříkala na strop, na stěny a na všechny ostatní.

Iblis si před rokem rozřízl loveckým nožem předloktí a vložil si pod kůži tenoučké pouzdro z chirurgického plastu s ostrou čepelí uvnitř. Vlastnoručně si ránu zašil s hlubokým uspokojením, že se právě bezpečně pojistil proti nenadálým potížím. Čepel byla z wolframu, tenká jako vlas, a v denním světle se blyštěla. Byla neuvěřitelně úzká, takže se skvěle hodila pro odemykání pout, otvírání zamčených dveří a zároveň i pro řezání do masa.

Uložil si ji do paže pro případ nouze a při všech bezpečnostních kontrolách musel vysvětlovat, že je to kovová výztuha, která mu drží pohromadě loketní kost; jizvu na předloktí předváděl jako památku na operaci.

Teď si čepel v dodávce vydoloval zpod kůže holými nehty; drásal si jimi pokožku, zarýval je až do nejhlubších vstev škáry. Tak příšernou bolest ještě v životě nezakusil. Rýt si do těla bez umrtvení a ještě k tomu poslepu bylo čiré utrpení, ale on to bral jako výzvu. Vychutnával si bolest, kterou mu to přinášelo, dokud nevydoloval špičku plastového pouzdra. Za ni pak celé pouzdro vytáhl a potrhal si přitom ránu ještě víc. Doufal, že nikdo v dodávce nezaslechne praskot kůže, jak čepel s vlhkým lupáním klouže ven. Sevřel v ruce poklad, který si před rokem tak pečlivě ukryl, usmál se své prozíravosti a pustil še do práce.

Jakmile se zbavil pout a osvobodil si ruce, bez otálení popravil své nic netušící věznitele. Po nich přišel na řadu řidič; zemřel okamžitě, protože mu čepel projela zpod zátylku do lebky a nadělala spoušť v mozku. Když na semaforu naskočila zelená, dodávka se nerozjela.

Nakonec se Iblis obrátil k šestému muži, k detektivu Kudretu Levantovi, který ho tak nevybíravě provokoval a peskoval. Levant byl skálopevně přesvědčen o jeho vině a vůbec mu nepřišlo na mysl, že na Iblise někdo narafičil boudu. Iblis měl na svědomí spoustu zločinů, ale ten jediný, za který ho zatkli, nespáchal; ten mu hodila na krk jeho žačka Kate.

Zatkli ho neprávem a nemohl vystát Levanto vy obviňující oči, a tak udělal, co považoval za patřičné – vyřízl mu je. Nechal ho tam ležet spoutaného jeho vlastními želízky a sípajícího, jak nasával vzduch drobnou dírkou, kterou mu Iblis prořízl v krku. Ústa a nos mu ucpal latexovými rukavicemi z lékárničky, takže normálně dýchat nemohl. Jak se mu krev bude kolem rány v krku srážet a zacelovat ji, detektiv se bude pomalu dusit, až nakonec zemře.

Dodávka navzdory zelené na semaforu stála uprostřed ulice, ale majáček červeně a modře blikal, takže si nikdo netroufl přiblížit se k ní nebo na ni rozladěně troubit.

Iblis v pravé ruce svíral Levantův telefon. Navzdory popravám, které právě provedl, nebyla v jeho hlase patrná žádná nervozita ani vyčerpání.

„Kate,“ pronesl pomalu, „teď dobře poslouchej, co ti řeknu.“

36

Michael se vynořil z koupelny. Sprcha mu udělala náramně dobře, byla jako balzám na jeho obolavělé svaly. Připadal si nabitý energií a uvědomoval si, že to není jen sprchou.

Pomyšlení na Kate ho hřálo u srdce a šimralo v žaludku, což nezažil od Maryiny smrti. A kupodivu necítil výčitky svědomí, že Maryinu památku znesvětil. Miloval svou ženu celým srdcem a ona mu lásku nezištně oplácela. Věděl, že by z jeho nového vztahu měla radost; než podlehla rakovině, říkala mu, ať si hledá novou lásku, a v dopisech, které mu po smrti zanechala, mu to ještě zopakovala. Prosila ho, ať si najde někoho, kdo zacelí prázdné místo v jeho životě. Michael sevřel v ruce zlatý snubní prsten, který nosil na krku. Vždycky ho bude nosit, aby mu Mary připomínal, a nikdy ji nepřestane milovat.

Považoval se za šťastlivce; opravdová láska je ten nejcennější dar a někdo ji nenalezne ani jednou za život. Většina vztahů začne fyzickou přitažlivostí nebo společnými zájmy – mezi ním a Kate tomu bylo nejinak –, ale pravá láska je mnohem hlubší. Je to nepopsatelné spojení srdcí, které překoná triumfy i tragédie, bolest i utrpení, překážky i ztráty. Je to něco, co buď existuje, nebo neexistuje – opravdová láska nezná žádné „skoro“, „tak trochu“ a „většinou“. Je důvodem, proč některá manželství uzavřená po pouhé týdenní známosti vydrží celý život, zatímco jiné, „dokonalé“ svazky se naopak rozpadnou. Nedá se nijak kvantifikovat a nedá se vysvětlit vědecky, nábožensky ani filozoficky. Nepomáhají v ní rady přátel ani manželských poradců. Nemá žádná pravidla, neexistují k ní žádné manuály ani zaručené recepty na úspěch.

Nehrají v ní roli přísahy, prstýnky a přísliby šťastných zítřků. Je to zkrátka zázrak, dar od Boha, kterého se bohužel dostane jen málokomu. A Michael věděl, že jemu se ho dostalo hned dvakrát.

Z myšlenek ho vytrhlo zvonění mobilu.

Rychle ho vytáhl a podíval se na displej. „Ahoj.“

„Jak se tam máte, všechno v pohodě?“ zeptal se Busch.

„Jo, všechno dobrý. Co Simon?“

„Vylíže se z toho. Jeho organismus je v šoku a hlavu má samý steh, ale troufám si tipovat, že už na tom byl i hůř.“

„Už se probral?“

„Jo, potom, co do něj napumpovali spoustu tekutin. Ale pár dnů si tu poleží, než splaskne otok.“

„Potřebuje si pořádně odpočinout.“ Michael se na chvilku odmlčel. „Přijedeme tě s Kate vystřídat.“

„Mohli byste pro mě něco udělat?“

„O cokoli si řekneš.“

„Přivezte mi tři cheeseburgery, hranolky a kolu.“

„Máš je mít,“ rozesmál se Michael. „Takže za půl hodiny na viděnou.“

Schoval mobil, oblékl se a sešel po schodech dolů. Vyšel na balkón a zadíval se na Bospor a Marmarské moře. Snažil se zklidnit myšlenky, vychutnat si nádhernou vyhlídku na město a plující lodě a vtisknout si ji do paměti. Kdyby se ho někdy v budoucnu někdo zeptal na Istanbul, chtěl si vybavit něco víc než jen podzemní jeskyně a zaplivané boční uličky.

Zase vytáhl mobil a zavolal Kate. Telefon vyzváněl a vyzváněl, ale Kate ho nezvedala. Nechápal, proč to ženám ve sprše tak dlouho trvá. Zaklapl telefon, aniž jí nechal vzkaz, a strčil si ho zpátky do kapsy.

Naposledy přejel pohledem vodní plochu posetou loděmi, která odděluje Evropu od Asie, a vrátil se do pokoje. Rázem se díval na svět kolem sebe s mnohem klidnější myslí. Zvedl sluchátko hotelového telefonu a objednal u pokojové služby cheeseburgery a hranolky pro Busche; řekl, že je potřebuje co nejrychleji a že si je vyzvedne přímo v kuchyni.

Pak popadl ze stolku klíč od pokoje a peněženku, pozhasínal světla a došel k baru, kam schoval pouzdro se sultánovou holí.

Tu a tam se mu stalo, že ho něco naprosto vyvedlo z míry, ale ne často. Odjakživa ho bavily šachy a strategické hry, kde si musí člověk předem promýšlet všechny možné tahy a scénáře. Naučil se předvídat reakce druhých i průběh a výsledky různých událostí, ať už tak všedních, jako jsou obchodní transakce a sportovní utkání, anebo nevšedních, jako je krádež obrazu či záchrana přítele z vězení.

Ale když se teď podíval do baru, všechno se v něm sevřelo. V koutku mysli si celou dobu uvědomoval, že existuje i tahle možnost, ale ignoroval ji. Když se ho Busch zeptal, jak dobře Kate zná, umlčel ho. Vlastní srdce mu nikdy nelhalo, instinkty ho nikdy nezklamaly.

Zavřel oči, přiměl se zhluboka dýchat a zklidnit emoce i myšlenky, které mu už zase uháněly jako o závod. Místo za křišťálovými skleničkami a láhvemi vína, kam pouzdro zastrčil, zelo prázdnotou.

Sultánova hůl, kvůli které Kate riskovala život, byla pryč.

37

Nemocniční pokoj byl antiseptický bílý a ve vzduchu visel pach dezinfekce. Atatiirkova nemocnice sídlila ve staré budově – kolovaly žerty, že pamatuje časy, kdy ještě nestály nejstarší mešity –, ale pracovali v ní doktoři, kteří patřili ke špičkám nejen v Istanbulu, ale i v celé Evropě.

Simon ležel na lůžku, do paže měl zavedenu infuzi. Na kovovém podnosu u okna ležely nedojedené sendviče. Hlavu měl pořád ovázanou, ale do tváří se mu vrátila barva a modrošedé oči mu překypovaly životem.

Busch seděl na laciné žluté židli, na kterou se sotva vešel, nohy měl natažené před sebe a opíral si je o postel.

Když dovnitř vešel Michael, zrovna se se Simonem něčemu smáli. Michael přistoupil k lůžku. V rukou křečovitě svíral kožený kufřík, až mu zbělely klouby. Chvíli těkal pohledem mezi svými dvěma přáteli a pak se jím zastavil u Simona. „Už je ti líp?“

„Jo, už je mi fajn,“ přitakal Simon se svým italským přízvukem. „Díky. Už podruhé během týdne jsi mi zachránil krk. Buď jsi vážně dobrý, anebo jsem já úplně neschopný.“

„Nejspíš od obojího trochu,“ prohlásil Busch. „Ale nezapomínej, že nezanedbatelnou roli při zachraňování vás obou hraju vždycky já.“ Poklepal si na hruď.

Simon s Michaelem si ho oba přezíravě změřili. „No, hlavně žes to přežil,“ řekl Michael.

„Jestli se ti můžu nějak odvděčit…,“ nadhodil Simon.

„Když už to nabízíš…“ Michael o krok ustoupil. Snažil se zkrotit rozvířené myšlenky, ale pak už se neudržel a vybuchl: „Co se to sakra děje?“

„O čem to mluvíš?“ zeptal se zmateně Simon.

„Kate zmizela.“

„Cože?“ Busch se na židli napřímil.

Michael naklonil hlavu ke straně. „Podrazila mě.“

Simon se na posteli vysoukal výš a zpytavě si ho změřil. „Vážně si to myslíš?“

„Vloupala se ke mně do hotelového pokoje, když jsem se sprchoval, a sebrala mi pouzdro s holí. A ta mapa… Prohledal jsem její pokoj a je taky pryč.“

„Neodpověděl jsi mi na otázku.“

„Sám nevím, co si mám myslet.“ Michael zakroutil hlavou. Byl ještě pořád naprosto zaskočený. Když zjistil, že hůl zmizela, zachvátil ho takový vztek, že nebyl s to racionálně uvažovat. Rozběhl se do Katina pokoje a zjistil, že po Kate není ani vidu ani slechu a po mapě Piriho Reise taky ne. To ho vykolejilo ještě víc. Ale jestli ho nepodrazila a neukradla ty věci pro sebe… Druhá možnost byla ještě mnohem horší.

Simon sáhl po telefonu vedle postele a stiskl devítku. „Mohli byste mě spojit s policií?“

Michael s Buschem se dovtípili, oč mu jde, a mlčky vyčkávali.

„Volám ohledně zatčení, ke kterému došlo dnes odpoledne u Modré mešity.“ Simon se odmlčel a naslouchal. „Aha. Ne, to jsem nevěděl.“ Dál naslouchal a tvářil se čím dál napjatěji. „Jistě, pokud něco zjistím, neprodleně se na vás obrátím.“ Zavěsil a uťal uprostřed věty člověka na druhém konci linky, který na něj chrlil otázky.

Podíval se na Michaela a ani nemusel nic říkat.

„Myslíš, že ji unesl?“ zeptal se Michael.

„Ne, nemyslím. S Kate by si tak snadno neporadil.“ Simon se zhluboka nadechl. „Iblis potřebuje, aby tancovala, jak on píská. Nejspíš jí unesl sestru.“

„Už zase? To snad není pravda.“

„Možná se to seběhlo jinak, než si myslíš,“ řekl Simon zlověstně. „Mám podezření, že Cindy s Iblisem spolupracuje. Ze ji svedl.“

„Cože?“ vyhrkl Busch znechuceně.

„Ne v sexuálním slova smyslu, ale jinak.“ Simon udělal odmlku. „Mluvili spolu, ukázal jí tu mapu a všechno jí o ní pověděl. Byl jsem při vědomí a se zavřenýma očima jsem poslouchal, co jí vykládá. Kate tě nezradila, zato její sestra ano. Zradila nás všechny.“

***

Kate seděla na kraji široké postele v pokoji na palubě luxusního letounu.

Vyšla z hotelu Four Seasons se dvěma pouzdry v rukou; jedno bylo prázdné, ve druhém – v tom, které sebrala z Michaelova pokoje – si hověla sultánova hůl. Zamířila k otevřeným dveřím čekajícího vozu, ale před nimi se zarazila. Zabodla pohled do řidiče, který stál u auta. Pistole okatě zastrčená za pasem jeho kalhot jí nenaháněla pražádný strach. Napjatá chvíle se protahovala, ale vtom sjelo okénko černé limuzíny zaparkované na protější straně ulice a Kate uvnitř mezi dvěma pořízky, nepochybně Iblisovými muži, spatřila sedět Cindy. Další pobízení nepotřebovala; poslušně nasedla do auta.

Řidič bez otálení zamířil na Atatůrkovo letiště a během pětadvacetiminutové jízdy spolu neprohodili ani slovo. Zajeli do zadní části soukromého terminálu, kde stál nachystaný letoun charterové společnosti. Motor už běžel a kolem světel na křídlech se tetelily výfukové plyny.

Řidič nehlučně otevřel dveře vozu a naznačil Kate, ať do letounu nasedne. Rozeběhla se po schůdcích a brala je po dvou. Blondatá letuška hovořící s německým přízvukem ji nasměrovala do zadní části kabiny. Vešla do soukromé ložnice se stěnami obloženými borovým dřevem a se širokou postelí, a než se stačila ohlédnout, dveře se za ní zabouchly.

Už celou půlhodinu s ní nikdo nepromluvil. Pevně tiskla obě pouzdra v rukou, přemítala, co se asi Cindy stalo, a vyčítala si, jak byli hloupí, když dopustili, aby k tomu došlo.

Letadlo sebou trhlo a rozjelo se. Motory se rozeřvaly naplno a letoun se rozjel jako střela po ranveji a pak se od ní v příkrém úhlu odlepil. Odstředivá síla přimáčkla Kate k matraci. Držela se postele, vyhlížela z okénka a dívala se, jak se Istanbul vzdaluje, až z něj zbyly jen dva poloostrovy obklopené spoustou vody.

Myslela na Michaela a na to, jaký s ním asi cloumá vztek. Určitě nechápe, proč tak najednou zmizela a sebrala to, co se před Iblisem snažili za každou cenu chránit. Jenže si nemohla pomoci – už zase jde o její sestru, už zase se nechává ovládat obavami o sestřino blaho, jako ostatně celý život. Jak letadlo stoupalo výš a výš k modré obloze, uvědomila si, že opouští svou skutečnou lásku a svou jedinou šanci na normální život. Věděla, že z téhle cesty se už nevrátí, protože ji nejspíš nepřežije.

Dveře ložnice se otevřely a dovnitř vešel Iblis. Usmál se na ni. Oblečení měl potřísněné zaschlou krví, na tváři cákance a jeho předloktí vypadala, jako by si je vymáchal v rudohnědé barvě. Ale ruce… Ruce měl kupodivu čisté, takže s jeho děsivým vzhledem ostře kontrastovaly. V pravé nesl kožený kufřík, jako by mířil na obchodní jednání.

„Kde je Cindy?“ vybuchla Kate.

„Nic se jí nestalo. Uklidni se, Kate,“ řekl a položil kufřík na noční stolek.

„Kde je?“ nenechala se odbýt.

„Vepředu.“

„Chci ji vidět,“ prohlásila ultimativním tónem.

Vzápětí Cindy stála ve dveřích, jako by se tam zčistajasna zhmotnila. Vypadala, že jí vůbec nic není. Dívaly se na sebe, ale nevyměnily si ani slovo, nedaly najevo žádné city. A pak Iblis vzal za kliku, přibouchl dveře a rázně tu stísněnou chvíli uťal.

Přikročil ke Kate a beze slova jí sebral obě pouzdra. Těkal očima mezi nimi a ní. „Učitel si nakonec vždycky prosadí svou.“

Otevřel první pouzdro, sáhl dovnitř a vytáhl z něj hůl. Zacházel s ní opatrně, prohlížel si hadí hlavy a ujišťoval se, že tentokrát je stříbro pravé. Chvíli se kochal drahokamy a pak hůl schoval zpátky do pouzdra. Vzhlédl ke Kate a nasadil zklamaný výraz. „Diamantový náhrdelník tentokrát nebude?“

Kate se odvrátila a vyhlédla z okénka; měla pocit, že se její svět smršťuje.

„Ouvej,“ pronesl Iblis posměšně, když odšrouboval víčko druhého pouzdra. „Tady nám něco chybí.“

Kate se po něm podívala, ale mlčela.

„Kde je ta mapa?“ zeptal se Iblis ploše. „No tak, Kate, přece si nebudeme na nic hrát, když letíme devět kilometrů nad zemí.“

„Nemám ji.“

Iblis pokýval hlavou, napřed pomalu a pak rychleji, jako by se mu náhle rozbřesklo. „Nech mě hádat: že by ti ji někdo ukradl?“

„Říkám, že ji nemám,“ procedila Kate vzdorně skrz zaťaté zuby.

„Občas není od věci mít v záloze pomocníka, který zařídí, co je potřeba, když člověk zrovna nemůže.“ Iblis otevřel kufřík na nočním stolku, vytáhl z něj mapu Piriho Reise, rozložil ji a obdivné se na ni zadíval.

Kate pálilo v očích vzteky. Tušila to, věděla to – vždyť v hotelovém pokoji nebyl v době, kdy se mapa ztratila, nikdo jiný. Ale odmítala to vzít na vědomí; přesvědčovala se o opaku, namlouvala si, že musí existovat jiné vysvětlení.

„Asi bych ji nepřesvědčil tak snadno, kdybys ji tolik nezklamala, kdybys jí nelhala. Tvojí sestře se tenhle týden dá důvěřovat víc než tobě a je na ni mnohem větší spolehnutí.“

Kate nedokázala skrýt šok.

„Není to zrovna příjemné, co? Naši nejbližší nám dovedou ublížit nejvíc. Opravdové zrady se dočkáme jen od těch, kterým důvěřujeme.“

„Cos jí udělal?“

„Cindy? Nic. Té jsem nemusel vyhrožovat zabitím nejmilovanější osoby, protože se nedrží tak zkostnatělých principů jako ty. Když se dozvěděla, k čemu ta mapa ukazuje cestu, a když jsem jí prozradil, že pracuji pro velmi bohatého člověka, ochotně mi pomohla.“

„Ochotně?“

„Třicet miliónů ve třiceti, tak přece zní její motto. S tou prací, kterou dělala, by se takového cíle nedobrala. Schválně jsem jí předvedl, kam tu mapu schovávám, pro případ, že byste mě snad s Michaelem zlikvidovali. Ukázala by vám, kde ji hledat, vy byste ji ukradli a ona by ji pak nenápadně vyfoukla vám, doručila by ji, kam je třeba, a domohla by se těch třiceti miliónů ještě dřív, než si naplánovala.

Ale myslím, že ji namlsalo hlavně to malé tajemství, které jsem jí prozradil. Pověděl jsem jí o člověku, pro kterého pracuju – o tom, do jehož kanceláře ses pokusila vloupat. Právě to byla motivace, jakou potřebovala. Dozvěděla se, jak je úspěšný a bohatý – a těchhle věcí si tvoje sestřička cení nadevše.

Nikdy dřív se s ním nepotkala, i když o něm odjakživa přemítala. A tys jí o něm řekla jen to, že byl zločinec a že byl skrznaskrz špatný – zopakovalas, co ti tak důrazně vštěpovala matka, když ho ukládali v rakvi do země. Jenže ve skutečnosti ten den pohřbili jen jeho jméno, jeho minulost a ohořelé tělo, které za sebou nechal při útěku z vězení. To všechno navždy zmizelo hluboko pod zemí.“

Kate tam jen seděla, zvonilo jí v uších od řevu tryskových motorů a měla pocit, že se s ní točí celý svět. Iblisovo prohlášení ji úplně vykolejilo, takže se nezmohla na souvislou myšlenku.

„Můj otec je naživu?“ vymáčkla ze sebe konečně.

„No ovšem,“ přitakal Iblis s úsměvem. „Kdo myslíš, že mě tehdy před lety poslal, abych tě zaučoval?“

38

Michael vytáhl z kufříku dva velké archy papíru, a když je rozložil na Simonové lůžku, ukázalo se, že jsou to přesné kopie mapy Piriho Reise. Jedna byla navíc opatřena anglickými překlady.

„Čí je to práce?“ prohlížel si je Simon.

„Když jsem tu mapu našel, pořídil jsem si digitální fotky, jen tak pro všechny případy.“

„Ty myslíš na všechno,“ usmál se Simon.

„Poslal jsem je e-mailem svému otci do Bostonu – jeho právní kancelář má k dispozici překladatele. Určitě ho stálo balík nechat to přeložit tak rychle.“

Simon si mapu zaujatě prohlížel a přejížděl po ní prsty, jako by pod nimi cítil pohoří a nížiny.

Vtom do pokoje vtrhl Busch s GPS v ruce. „Před půlhodinou odletěl z Atatůrkova letiště soukromý tryskáč, teď už je někde nad východním Tureckem. Obě pouzdra jsou na palubě. A poslechněte si tohle.“ Busch udělal dramatickou pauzu. „To letadlo je registrováno na jméno Philippe Venue.“

Michael se podíval po Simonovi. „Venue? Ten, co tě nechal strčit do vězení?“

Simon přisvědčil.

„Kate je v tom letadle taky, co?“ zeptal se Busch.

„A nejspíš i Iblis a Cindy.“

„Tušíš, kam mají namířeno?“ zeptal se Michael.

Simon přitakal a zapíchl prst doprostřed mapy. „Kančendženga. Hora v Himálaji, třetí nejvyšší vrchol po Mount Everestu a K2. Dlouho byla považována za nejvyšší horu vůbec.“

„A pak jí to privilegium sebrali?“ zažertoval Busch.

„Leží na pomezí Nepálu a Indie, nedaleko Dárdžilingu. Víte, co znamená název Kančendženga?“ položil Simon řečnickou otázku a nespouštěl oči z mapy. „Pět pokladnic velkého sněhu. To tedy sedí.“

Dál mapu studoval, četl si anglické překlady, zblízka si prohlížel vyznačenou cestu od Bengálského zálivu přes Bangladéš a Indii a oči se mu leskly zaujetím. Zcela se do mapy pohroužil a na Michaela se Simonem jako by zapomněl.

„Nepochybuju, že tě to hodně zajímá,“ ozval se Busch, když viděl jeho soustředění, „ale mně už dochází trpělivost. Vypůjčím si Michaelova slova: Co se to sakra děje?“

Simon vzhlédl a vrátil se v duchu do přítomnosti. Ještě chvilku mlčel, takže napjaté očekávání se stupňovalo. „Na světě existují místa opředená bájemi a mýty, légendární místa, která si stavíme na piédestal a považujeme je za ideál. Místa jako Šambala, Šangri-La, rajská zahrada, Sukhávatí, Hanan Pacha, Tchien. V hebrejštině se mluví o kraji jménem Luz. Hinduismus má svou horu Méru, variantu Olympu, o níž se traduje, že se nachází ve středu země. Prý ji hlídají hadi, kteří zabijí každého, kdo se pokusí dostat do říše tajného vědění. Považuje se za zemi blaženosti.

Údajně se na těch místech nalézá tajemství bohů a rajský poklid. Mají to být útočiště, kde je vždycky krásné počasí, kde žije laskavá a vlídná společnost, kde je dostatek jídla, kde se nachází tolik zlata a drahokamů, že si to ani neumíme představit. A co je ze všeho nejlepší, život tam trvá věčně.

Jenže v mytologii existují nejen tyhle světy, ale také jejich protějšky, říše temnoty a zla. Staří Řekové nazývali takové místo Tartaros, židé mu říkají Gehenna nebo Šeol, v islámu je to Džahannam, v Číně a Japonsku Ti’ú, v buddhismu a hinduismu Naraka. U Mayů se nazývalo Xibalba a u Aztéků Mictlan. Spousta jmen, ale všechna odkazují k podsvětní říši, k tomu, čemu křesťané říkají peklo.

Tahle mapa, kterou nakreslil Piri Reis,“ Simon nad ní přejel rukou, „vychází z mnohem starších, které dávno upadly v zapomnění. A to místo, k němuž ukazuje cestu – to, které chtěl Piriho strýc Kemal Reis tak úporně uchovat v tajnosti, aby se nikdy nenašlo – hledali i mnozí jiní. Netuším, jestli je to Šambala, Šangri-La, nebo něco jiného, ale vím, že existuje. A zrovna tak existují důvody, proč zůstává světu skryto. Zápisky Piriho Reise hovoří o tom, že jeho strýc se plavil po řekách přes Bangladéš a Indii a pak pokračoval pěšky, jen aby navrátil ohromný poklad do říše pokladů, kde se shromaždují slova bohů. Tady v anglickém překladu Piriho poznámek stojí: ‚Neexistuje posvátnější místo, neexistuje temnější místo. Svět bohů a démonů, radosti a strastí, lásky a utrpení. Chráněné místo, které se nikdy nesmí narušit.‘“

„Místo v horách plné pokladů?“ skočil mu do řeči Busch a z jeho hlasu čišel cynismus. „A ta hora že se jmenuje Pět po-kladnic? V tom případě je to jasné jak facka. A že je tam Šambala, Šangri-La blablabla? A až doted si toho nikdy nikdo nevšiml – badatelé, hrabivci ani velevážení archeologové? No to mě podrž.“

„Kančendženga se přímo nabízí. Jedním z prvních, kdo se ji pokusil zdolat, byl Angličan jménem Aleister Crowley, velký příznivec okultních věd. Občas bývá považován za autora satanské bible, ale to jsou výmysly. Byl členem řádu, který si říkal Zlatý úsvit, a přitahovaly ho mýty a mystika. Nikdo přesně neví, proč si vybral zrovna tuhle horu, ale jeho průvodci tvrdili, že cestou hledal stopy neznámých civilizací. Během výstupu zahynuli čtyři lidé a na vrchol se výprava nedostala. Aleister Crowley po návratu pokračoval ve svém bádání, a jak se o něm svět dozvídal víc, mnozí dospěli k závěru, že hledal Šambalu.

Ve třicátých letech pátraly po Šambale německé expedice vedené Heinrichem Himmlerem a Rudolfem Hessem, prohledávaly hory v Tibetu, Nepálu a Indii a doufaly, že objeví bohatství a vědění, které pomůže Třetí říši k nadvládě.“

„Přece si nemyslíš, že takové místo vážně existuje,“ poznamenal Busch.

„Přeložené poznámky v té mapě mluví naprosto jasně,“ prohlásil Simon. „Možná to není Šambala, jak si ji lidé představují v mýtech a pohádkách, ale něco tam je.“

„No dobře,“ uťal Michael Simonův pochmurný výklad. „Dejme tomu, že nějaké skryté místo opravdu existuje, že jsou tam hromady zlata a cenností anebo studnice vědomostí. Ale k čemu je ta hůl? Proč je tak důležitá? Určitě je cenná, ale pokud existuje místo, které popisuješ, tak vedle něj cena té hole bledne. Ledaže by sloužila k nějakému účelu.“

„Snad mu to nebaštíš?“ Busch se ohlédl po Simonovi: „Nic ve zlém.“

„Vede tě k odmítání skepse, anebo strach?“ Simon podrážděně zavrtěl hlavou. „Ve všech mýtech je zrnko pravdy, byť třeba malé. Jak je možné, že rozdílné kultury mají stejné mýty, že se ve všech objevují stejná témata?“ Udělal odmlku. „Není to tím, že mají nějaký společný reálný základ? Bohové a démoni, potopa světa, nebe a peklo, andělé a nestvůry, ráj na zemi, posmrtný život. Ve všech kulturách se vyskytují podobné příběhy. Pokud to člověku aspoň trochu myslí, přiměje ho to k úvahám…“

„Ta hůl!“ přerušil ho Michael, aby zarazil debatu, než se zvrhne v hádku. Střelil pohledem po Buschovi, ten obrátil oči k nebi a zůstal zticha.

Simon se zklidnil a obrátil se k Michaelovi. „Ve všech kulturách se objevuje cosi, čemu se říká axis mundi – spojnice mezi dvěma světy, třeba nebesy a zemí. Někdy je to hora, třeba jako Sinaj, kde Bůh promlouval k Mojžíšovi a předal mu Desatero přikázání, anebo hora Olivetská, odkud podle bible Ježíš vstoupil na nebesa. Může to být ale i lidský výtvor, třeba pagoda, kostel, obelisk nebo minaret. U amerických indiánů je to totem, u Egypťanů pyramidy, v severské mytologň strom Yggdrasil. Zkrátka různé věci, které spojují pozemského člověka s bohy.

Axis mundi se občas také považuje za střed bytí, za pupek Matky Země, za místo, kde se stýkají všechny světové strany. A říká se, že v tom místě se nachází nezměrné vědění a nepředstavitelné bohatství.

Kate ti pověděla o Asklépiově holi a caduceu. Jejich středová část se považuje za axis mundi a hadi, kteří ji obtáčejí, za strážce vědění, které prochází onou spojnicí mezi nebesy a zemí.

Sultánova hůl je také takovým předmětem; říká se, že otevírá průchod do nebe… anebo do pekla, ale jen na správném místě. A právě k němu ukazuje cestu mapa Piriho Reise. Ať už se jmenuje Šambala nebo nějak jinak a ať se nalézá kdekoli, právě odtamtud ta hůl pochází.

Já věřím, že to místo leží v chrámu, kde Kemal Reis a jeho muži ukryli nalezený poklad. Věřím, že je to místo nejčemější temnoty a že hole je zapotřebí k otevření jeho vstupu. Věřím, že na konci cesty vyznačené v téhle mapě se nachází nebe a peklo na zemi a sultánova hůl je axis mundi, která je spojuje a otevírá.“

Busch obrátil oči ke stropu, zavrtěl hlavou a popuzeně se na židli ošil.

„Podívej, já netvrdím, že vím, k čemu přesně ta mapa člověka zavede,“ řekl Simon, když na něm viděl skepsi. „Nevím, jestli jsou tam přízraky nebo mniši, dábel nebo Bůh – všechno jsou to jenom dohady. Ale něco tam určitě je – a nejen poklad, který tam vrátil Kemal.“ Simon nazdvedl kopii mapy a poklepal na anglický překlad. „Stojí tu, že při té výpravě zahynuli všichni Kemalovi muži kromě šesti. A jen jeden z nich přežil dost dlouho, aby doručil dopisy, hůl a původní mapu Pirimu. Je důležité si uvědomit, že Piri i Kemal byli mořeplavci, oba mapovali nebezpečné útesy a skaliska, aby ochránili ostatní lidi plavící se po mořích a upozornili je, kterým místům se mají za každou cenu vyhnout. Tahle mapa,“ zapíchl do ní prst, „taky zachycuje místo, kterému se má člověk za každou cenu vyhnout.

Kemal svého synovce prosil, ať hůl ukryje a Kančendženze se vyhýbá. Varoval ho, jak je nebezpečné otevřít ten svět skrytý v horách, protože chtěl jeho i všechny ostatní ochránit před tím, co se tam nachází.

Nezapomínej, že Kemal Reis byl korzár, pirát, admirál; člověk, který rozséval strach a který se hned tak něčeho nezalekl. Jestli je Šambala nebe na zemi, tak to, co leží pod ní, není nic menšího než peklo, a jestli ho někdo otevře…“

Simonova nedořečená věta zůstala viset ve vzduchu a v nemocničním pokoji se rozhostilo ticho. Z chodby bylo slyšet hlasy sester, kroky a povrzávání pojízdných lůžek. Michael s Buschem si přebírali Simonova slova.

„Michaeli,“ řekl Simon chmurně, „Venue je násilník na pokraji šílenství. Je přímo posedlý třemi věcmi: bohatstvím, mocí a odhalováním tajemství za hranicemi tohoto světa. Býval kněz, ale vyloučili ho z církve – nejen za vraždu, ale také za hledání dábla a jiných bohů, za holdování mysticismu. Posléze nashromáždil ohromné bohatství díky tomu, že aplikoval zkušenosti ze své zločinné minulosti na svět byznysu. Získal i obrovskou moc; stal se prakticky nedotknutelným, protože měl pod palcem politiky a po-licisty po celém světě, které si kupoval, anebo je vydíral.

Ale poslední dobou už se mu nedaří tak jako dřív, impérium se mu hroutí. Církev ho vystopovala a chce odhalit jeho temnou minulost, chce, aby se musel zodpovídat za vraždy sedmi kněží, kteří ho kdysi exkomunikovali. Býval nezranitelný, peníze ho chránily jako štít, jenže ten štít se mu válem tenčí.

A tak znásobil snahu objevit místo z mapy Piriho Reise. Zatímco dřív to pro něj byla jen podružná záliba, pokus najít odpovědi na nezodpovězené otázky z časů v kněžském semináři, teď k tomu cíli upíná poslední naděje, jak zachránit svůj hroutící se svět.

Mám strach, že jestli to místo najde, objeví tam nejen bohatství, ale i temnotu, kterou použije proti těm, kdo ho vyvrhli ze svého středu – proti církvi, která se stala jeho úhlavním nepřítelem.“

Michael s Buschem mlčeli a vstřebávali ty informace. Michael chápal, že Simon má obavy a snaží se ochránit církev, ale nebyl zdaleka přesvědčen, že je ta hrozba reálná. Jeho samotného momentálně trápilo něco jiného – největší strach mu nahánělo pomyšlení, co je asi s Kate, kterou Iblis vláčí přes půl světa.

„Michaeli, měl bys o Venueovi vědět ještě něco. Když mě Iblis věznil, zaslechl jsem v jedné světlé chvilce, když jsem byl při vědomí, jak prozrazuje Cindy tajemství, před nímž v jejích očích bledla i ta mapa.“ Simon udělal odmlku. „Venue je Katin a Cindyin otec.“

V Michaelovi se všechno sevřelo, mysl mu zaplavil zmatek a měl pocit, jako by se mu svět obrátil vzhůru nohama. Cítil na sobě Buschův pohled a věděl, že mu jím naznačuje „já jsem ti to povídal“.

„Kate to ví?“ vypravil ze sebe konečně.

Simon zavrtěl hlavou. „Nemá o tom tušení. Ani já jsem to nevěděl. Ale když se na to zpětně podíváš, dává to smysl. Iblis je styčný bod. Venue ho za Kate poslal, když byla mladá, a Iblis ji nejen zaučoval, ale taky obě sestry chránil a umlčel každého, kdo pro ně představoval hrozbu.“

„A Kate se to nikdy nedozvěděla?“ zeptal se Busch. Jeho tón odrážel závažnost Simonova odhalení.

„Odhaduju, že teď se to dozví. Představte si, jak to s ní zacloumá. Venue ji poslal na smrt, i když věděl, že je jeho dcera. Vůbec si netroufám odhadnout, co udělá, až zjistí, že právě on je ten člověk, vůči němuž v ní matka pěstovala nenávist a kterého ona sama celá léta považovala za mrtvého, protože byla na jeho pohřbu.“

„Kam mají namířeno, Simone?“ zeptal se Michael naléhavě, hlasem prodchnutým zlostí.

„Do Dárdžilingu v Indii. Odtamtud buď poletí helikoptérou, anebo se svezou těch čtyřicet kilometrů k hoře terénním vozem.“

Michael se podíval na Busche. Ani nemusel nic říkat.

„Do háje,“ ulevil si Busch. „Zavolám na letiště, ať nám nachystají letadlo. Aspoň si budu moct zapíchnout do mapy světa další napínáček.“

„Pojedu s vámi,“ prohlásil Simon, i když sám věděl, že je to v jeho stavu vyloučeno.

„Kéž by to šlo,“ posteskl si Michael.

„Jo,“ přisadil si Busch. „Aspoň bych měl s kým popíjet.“

„Michaeli,“ řekl Simon, „ten svět pod Šambalou se nesmí za žádnou cenu otevřít. Bojím se, že se tam skrývá šílenství a nejtemnější zlo. Jestli padne do rukou někomu jako Venue nebo Iblis…“

Ani to nemusel doříkávat, Michael jeho varování dokonale rozuměl.

39

Michael s Buschem seděli v limuzíně a k Atatiirkovu letišti už jim chyběly jen nějaké tři kilometry. Zamířili tam přímo z nemocnice; v hotelu se nezastavovali, protože tam beztak nenechali nic cenného. Michael měl své náčiní v kufru auta a zbytek v letadle. Busch už na letiště zavolal a dostalo se mu slibu, že letadlo bude nachystáno k odletu ani ne za hodinu.

Busch řídil, Michael seděl na sedadle spolujezdce a sledoval GPS připevněnou na palubní desce. Displej ukazoval mapu zahrnující oblast od východního Turecka až po Indii. Pohybovaly se po ní dvě červené tečky; teď zrovna byly nad Kaspickým mořem.

„Michaeli, není pochyb, že obě sledovací zařízení jsou na palubě letadla mířícího do Indie. Ale pokud Venue s Iblisem mají originál mapy i hůl…, tak cos mi to dal, abych to zamkl do trezoru na palubě našeho letounu?“

„To…“

Michaelovi zazvonil mobil. Podíval se na displej, zjistil, že volá Kate, a okamžitě hovor přijal. „Díkybohu,“ vydechl s úlevou. „Kde jsi?“

„Bůh s tím nemá nic společného,“ ozval se hluboký, melodický mužský hlas se slabým britským přízvukem. „Vyrozuměl jsem, že moji dceru milujete.“

Philippe Venue. V Michaelovi se všechno vzbouřilo.

„Jestli se z nějakého důvodu nedostanu k cíli a nesplním, co jsem si předsevzal, zabiju ji. Mám na to jako její otec právo. Tak se nám neobtěžujte věšet na paty. Neposlouchejte toho hlupáka kněze. Pokud se mě pokusíte zarazit, přikážu Iblisovi, ať jí zaživa sedře kůži z těla. A je to moc pěkná kůže.“

Telefon oněměl.

***

Busch vjel do hangáru. Dveře už byly dokořán a letadlo s běžícími motory čekalo na pasažéry. Busch s Michaelem popadli z kufru tašky, vyběhli po schůdcích a zabouchli za sebou dveře.

Michael bez otálení zamířil k trezoru pod barem. Otočil kolem, otevřel dvířka a vyndal zevnitř další válcové kožené pouzdro. Odšrouboval víčko.

Vytáhl z pouzdra sultánovu hůl a prohlížel si ji, jako by se chtěl ujistit, že je skutečná. Pak ji zase rychle schoval a uložil zpátky do sejfu.

„Ví Kate, že má falešnou?“ zeptal se Busch.

„Neví.“

„Vy dva si navzájem důvěřujete, jen co je pravda.“

„Znáš mě, jsem přímo posedlý tím, abych měl věci pod kontrolou. A bál jsem se o Kate, když tu hůl u sebe měla.“

„Teď když ji nemá, je nejspíš v ještě větším ohrožení. Až ta sebranka dorazí k cíli, dojde jim, která bije. Jakmile tu hůl zkusí použít…“

„Dost. Já vím, co mám na svědomí.“

Ale neprozradil Buschovi, že ho k tomu podvůdku vedly pocity, které zakoušel, když s holí manipuloval. Měla na něj děsivý vliv; bylo to horší než obyčejná nevolnost, závrať či nemoc. Připadalo mu, že ho ta věc naplňuje zoufalstvím, připravuje o naději. Před něčím takovým chtěl Kate za každou cenu ochránit.

Původně zamýšlel vyrobit jen jednu kopii, aby jí ošálil Iblise, ale poté, co si uvědomil, jak na něj pravá hůl působí, změnil plány.

Uprostřed noci se vymanil z Katina náručí a nechal ji spát v bezpečném bytě. Krátce po půlnoci dorazil do letištního hangáru a zamířil k ponku. Noční hlídač milerád vyklidil pole a odporoučel se se stovkou eur v kapse a láhví rakije v kufru auta. Michael mu namluvil, že si potřebuje na soustruhu a lisu opravit horolezecké náčiní, ale ani se nemusel namáhat, protože hlídače kratochvíle bohatých Američanů vůbec nezajímaly. Už si plánoval pitku se svými třemi bratry.

Za Michaelem stálo letadlo Stephena Kelleyho, které zabíralo tři čtvrtiny hangáru. Proletělo se nad Středomořím ve snaze ošálit Iblise a brzo zvečera se vrátilo. Pilot se ubytoval v nedalekém hotelu a čekal na další pokyny.

Na ponku stály čtyři krabice formovací směsi. Busch ji obstaral v obchodě s potřebami pro umělce a spolu s ní dopravil do hangáru dřevo, rychleschnoucí pryskyřici a další věci z Michaelova nákupního seznamu.

Michael vyrobil z překližky formovací rám – byla to obyčejná bedýnka s víkem, metr krát půl metru velká a asi třicet centimetrů hluboká, vodotěsně slepená lepidlem.

Pak rozmíchal akrylovou formovací směs a lil ji dovnitř, až byla bedýnka zpola plná.

Otevřel pouzdro a vyndal z něj drahocennou hůl. Položil ji na ponk a vyfotografoval ji ze všech možných úhlů; otáčel ji tak a onak a zvlášť se soustředil na hadí hlavy.

Zničehonic se mu začala točit hlava a udělalo se mu špatně. Neměl chuť ve svém úsilí pokračovat, naplnil ho pesimismus, pocit, že veškerá jeho snaha je odsouzena k nezdaru. Něco takového v životě nezažil. Připadalo mu, jako by všichni jeho blízcí měli co nevidět zemřít a on měl navěky věků zůstat sám a nemohl s tím nic dělat.

Se značnou námahou ty odporné pocity potlačil, vložil hůl do formovací směsi a zaklapl víko. Beznaděj ho rázem opustila. Projela jím obava, že hůl možná vydává radioktivní záření, jenže kdyby tomu tak opravdu bylo, museli by to oba s Kate vnímat hned od začátku, protože pouzdro, v němž ji nosili, by smrtící radiaci izolovat nedokázalo. Takže ty děsivé vjemy má nejspíš na svědomí ta starobylá hůl jako taková.

Přiměl se přestat s dohady a radši se soustředil na úkol; v tuhle chvíli nepotřeboval, aby ho cokoli rozptylovalo. Rozhodl se, že si nepříjemný zážitek nechá sám pro sebe a do svítání vytvoří repliky dvě.

Jeho adoptivní otec Alec St. Pierre byl zručný kutil, který si poradil se vším, od oprav aut a elektroniky až po výrobu hodin a nábytku. Michael se toho od něj spoustu naučil a vypěstoval si lásku k tvoření věcí od nuly. Vyžadovalo to mistrovskou zručnost, která mu při jeho někdejší zlodějské kariéře nejednou přišla vhod. Alec St. Pierre už zemřel, ale Michael na něj stále s láskou vzpomínal a nic na tom nezměnila ani skutečnost, že se později seznámil se svým biologickým otcem Stephenem Kelleym, mužem, kterému patřil letoun v hangáru a který Michaelovi vyprávěl o jeho předcích a matce, jež zemřela při porodu. Michael se považoval za šťastlivce – sice ztratil otce, který ho vychoval, ale zůstaly mu láskyplné vzpomínky a navíc se spřátelil se svým skutečným otcem.

Odklopil víko bedýnky a vyndal z ní ztuhlou černou hmotu. Opatrně ji rozdělil na dvě poloviny a odhalil precizní otisk hole. Hůl jako takovou okamžitě schoval zpátky do pouzdra, protože nechtěl znova zakoušet ty nepříjemné pocity.

Pak na spodním konci otisku, u ocasů propletených hadů, vyřízl v gumovité hmotě štěrbinu a do té vložil tenkou měděnou trubičku. Chopil se vrtačky a vyvrtal po celé délce otisku hole deset drobných otvorů.

Pečlivě přiložil obě poloviny zpátky k sobě, aby přesně dosedaly, a slepil je kobercovou lemovkou. Udělal v boku dřevěné bedýnky úzký svislý výřez a uložil ztuhlou formovací hmotu dovnitř; měděná trubička zůstala výřezem trčet ven. Sáhl po tubě s pryskyřicí a celou ji do trubičky vymačkal. Pak pokračoval s pěti dalšími tubami, dokud se pryskyřice nehrnula z dokonale vyplněné formy trubičkou ven.

Odložil náčiní, popadl fotoaparát a vystoupal po schůdcích do letadla. Došel ke konferenčnímu stolku, stáhl si snímky hole do počítače, vytiskl si je a pozorně si je prohlížel. Pak přešel k baru, podřepí, otevřel trezor, vyndal z něj černý sametový sáček a strčil si ho do kapsy. Zase trezor zavřel a vrátil se k ponku.

Otevřel bedýnku, odmotal z gumové formy kobercovou lemovku a vyndal pryskyřicový odlitek hole. Byl tmavě hnědý, tvarem přesně odpovídal originálu, jen barvou se lišil. Michael si ho prohlížel ze všech stran, pleskl si jím o dlaň a usmál se – rychleschnoucí pryskyřice byla pevná jako kov.

Zase slepil poloviny formy k sobě a vymačkal do otisku hole pryskyřici, aby vyrobil druhou repliku, a pak se pustil do práce u ponku. Ručním pilníkem ohladil na odlitku hole ostré hrany a drobné nepřesnosti. Také obrousil výstupky v místech, kam předtím vyvrtal dírky – označil si jimi, kam přijdou drahokamy. Místo očí vyhloubil důlky a upiloval vyceněné zuby.

Pečlivě nabarvil hady tak, aby odpovídali svým předobrazům a barevně se odlišovali od tyče, kolem níž se ovíjeli. Nešlo mu ani tak o to, aby vytvořil naprosto přesnou kopii originálu, jako spíš o to, aby replika působila jako věrohodný historický artefakt, který na první pohled nevzbudí podezření.

Vytáhl ze sametového sáčku dva náhrdelníky s drahokamy. Byla to kořist z jedné dávné krádeže a teď konečně přijde k užitku. Vydloubl drahokamy a vsadil je do důlků vyhloubených po celé délce hole. Do očních jamek na hadích hlavách zasadil čtyři drobné rubíny a potěšeně pokýval nad výsledkem hlavou. Pak zase sáhl do sáčku a vylovil z něj dvě stříbrné vidličky. Opatrně z nich odřízl žuby a jeden uchytil do svěráku. Vybrousil z něj ostrý hadí tesák a pokračoval se třemi dalšími. Pomocí směsi křídy a černé barvy napodobil patinu, aby vypadaly patřičně staře. Pak vyvrtal do hadích tlam drobné otvory a epoxidem do nich zuby vlepil. S úsměvem si repliku hole prohlížel. Tenhle výtvor by ošálil i sultána Selima II. Michaelovi navíc hrálo do karet, že kromě něj a Kate nikdo netušil, jak přesně hůl vypadá. Nikdy nebyla vystavena v žádném muzeu, nikdy ji nikdo přesně nezobrazil. Byl to předmět opředený mýty, takže replikou klidně může klamat celý svět.

Rozevřel formu a vytáhl z ní druhou repliku, tentokrát jenom vršku hole. Zopakoval celou proceduru se zabrušováním, natíráním a vsazováním rudých očí a stříbrných zubů. Pak hadí hlavy upevnil na dřevěnou tyč, tu omotal bublinkovou fólií a zastrčil do pouzdra.

Když se ráno sešel s Kate, vydával před ní celkovou repliku za originál hole. Ukázal jí i dřevěnou tyč s falešnou hlavou, kterou měla podvést Iblise. Byl si jistý, že Iblis do pouzdra jen zběžně nahlédne a neodváží se hůl celou vytáhnout na frekventovaném nádvoří Modré mešity. Když plán vyšel, aniž se museli pravé hole vzdát, poslal s ní Busche do letadla, aby ji uložil do trezoru. Oklamal Iblise, oklamal Kate – ale když teď, o osmnáct hodin později, stál v letadle, proklínal se za svůj vychytralý podvůdek, protože by mohl Kate stát život.

„Paule,“ otočil se k Buschovi, „je mi úplně fuk, jestli najdeme nějaký poklad, nějaké místo dokonalého klidu anebo bůhvíjaké hrůzy schované pod ním. Záleží mi jen na tom, abychom zachránili Kate. Až Iblis s Venuem zjistí, že ta hůl, co jim donesla, je falešná…“ Michael zmlkl uprostřed věty, protože své obavy nedokázal vyslovit nahlas. „Mary umřela na rakovinu a já tomu nemohl nijak zabránit, prostě to nešlo. Ale Kate… Nedopustím, aby mi umřela další žena, kterou miluju, když ji tentokrát zachránit můžu.“

40

Kate ležela na posteli v soukromé ložnici v zadní části letadla. Byli ve vzduchu už skoro osm hodin, letěli přes vyprahlé kamenité asijské pláně na východ. Kate občas vyhlédla z okénka a podle postavení hvězd si ověřila, že se od vytyčeného směru nijak neodchylují. Mířili do srdce Asie a Kate přesně věděla, kde leží jejich cíl; sice netušila, jak se to místo jmenuje, ale viděla ho zakreslené na mapě.

Právě o tohle Iblis celou dobu usiloval. Vlastně Venue, opravila se v duchu. Simon je prosil, ať nenechají mapu padnout Venueovi do rukou, varoval je, jak nedozírné by to mohlo mít následky, a teď… Měla pocit, jako by mu ji vlastnoručně předala.

Napadlo ji, jestli Simon tuší, že Venue je její otec, ale hned ty dohady zaplašila. Hluboko v srdci věděla, že jako dobrý přítel by před ní takové otřesné tajemství neskrýval.

Poprvé se o Venueovi doslechla předtím, než se vloupali do jeho kanceláře, aby ukradli ten dopis. Věděla, jak bezohledně si počíná a nemilosrdně ničí i nejslabší soupeře, a slyšela, že ho po celém světě podezírají z napojení na zločinecké podsvětí, ale ani ve snu by ji nenapadlo, že by mohl být její otec.

Zdatně pohřbil svou minulost na hřbitově svátého Tomáše v anglickém Shrewsbury. Finbar Ryan tehdy skutečně zemřel; stála matce po boku a sledovala jeho pohřeb. Nad jejím otcem se zavřela zem – jenže vzápětí se znovu narodil jako Philippe Venue a vyměnil pistoli za manažerský kufřík.

Když jí zemřela matka, zvrhlým způsobem se v něm hnuly otcovské pudy a poslal za ní Iblise, aby ji ochraňoval a zaučoval do řemesla. Netušila, proč přesně to udělal a proč se s ní a Cindy nikdy nepokusil navázat kontakt nebo jim aspoň neposlal peníze. Ale byla ráda, že to neudělal.

Svíralo se jí srdce z pomyšlení, že jí určil životní dráhu, že poslal Iblise, aby využil její lásky k sestře a udělal z ní zločince. Matka jim říkaly, že otec byl bezohledný surovec, který si uměl jen brát a na nikom mu nezáleželo. Kate chápala, proč ho tolik nenáviděla a proč je vzala na jeho pohřeb, aby spolu s ní sledovaly jeho odchod ze světa.

Ale zlost na Venuea – odmítala o něm uvažovat jako o otci – a na Iblise bledla ve srovnání s bolestným zklamáním, které jí způsobila Cindy. Vždyť sestru vychovala, všechno kvůli ní obětovala, živila ji, starala se o ni. Cindy jí nesčetněkrát plakala na rameni, ať už steskem po rodičích, kvůli starostem ve škole nebo milostným trampotám, a přitom vůbec netušila, že Kate na rozdíl od ní nemá u koho se vyplakat. Kate trpělivě naslouchala jejím nářkům nad zlomeným srdcem a neřekla jí, že ona sama leda tak přemítá, jaké to asi je, zamilovat se, aby pak člověku někdo mohl srdce zlomit.

Když Cindy vyrostla, začala být přímo posedlá úspěchem a vyděláváním peněz a v jednom kuse se chvástala, jak Kate zaopatří, až si vydělá vysněné milióny. Zcela propadla mladickému materialismu a touze mít všechno, až kvůli tomu úplně zapomněla, co je v životě opravdu důležité, takže ji Iblis snadno vlákal do světa prázdných příslibů a iluzorního bohatství – a do náruče Philippa Venuea.

Kate přemítala nad všemi těmi podrazy a zmocňoval se jí čím dál větší vztek. Hněvala se na Iblise kvůli tomu, do čeho ji zatáhl, na Cindy kvůli tomu, že ji zradila, a ze všeho nejvíc na toho muže, který celou dobu tahal za nitky a manipuloval jimi. Na muže, kterého ji matka učila nenávidět – na svého otce.

Pořád se nemohla vypořádat s tím, že je naživu, že se vloupala právě do jeho kanceláře, aby ukradla velkovezírův dopis… Teď už chápala, proč tam na zdi viselo Utrpení od Goetii, první obraz, který kdy ukradla a prodala. Pyšně si ho tam vystavoval jako trofej, stejně jako si trenér vystavuje fotografie svých svěřenců, kteří vyhráli zlaté medaile.

A ze všeho nejhorší bylo pomyšlení na jiný čin, kterého se dopustil. Poslal ji na smrt do chironské věznice, i když moc dobře věděl, že je jeho dcera, jeho vlastní krev. Existuje snad odpornější čin než odsoudit k smrti vlastní dítě?

V hlavě jí vířily myriády myšlenek. Prožila celý život v klamu a teď si připadala jako naprostý hlupák. Vzpomínala na ty dlouhé roky sebeobětování, na všechno, co si odepřela, a na to, jak toužila po normálním životě, po někom, kdo by ji vysvobodil z toho bludného kruhu, přivinul ji k sobě, dal jí lásku a napravil všechny křivdy.

To ji zavedlo k myšlenkám na Michaela. Konečně měla na dosah skutečný vztah, který jí naplňoval srdce i duši radostí. Pojilo je pevné pouto – a vůbec nesešlo na tom, v jakém byli zrovna rozpoložení. I když byli podráždění, vystrašení nebo unavení, jejich pouto to nijak neoslabilo. V životě by ji nenapadlo, že najde lásku zrovna za takových okolností. A že se vedle Michaela bude cítit každým coulem žensky a sebevědomě a nebude se stydět za svou minulost a životní dráhu. Nechtěl po ní, aby se změnila. Miloval ji tím nejprostším i nejsložitějším způsobem zároveň. Dodával jí sílu, když byla nervózní, uklidňoval ji, když se bála, a uspokojoval její touhu. Stýskalo se jí po něm; teď zrovna by potřebovala, aby ji sevřel v objetí a řekl jí, že se všechno v dobré obrátí.

Jenže za ty prchavé okamžiky, kdy se projednou zachovala sobecky a dopřála si lásku, ji teď osud trestá. Dva nejodpornější muži, jaké kdy poznala – ten, který ji zplodil, a ten, který jí byl učitelem – ji vlečou přes půl světa bůhvíkam. A osoba, která jí byla odjakživa nejbližší, sestra, kterou vychovala a o které si myslela, že se na ni může vždycky spolehnout, ji zradila a spolčila se s nimi.

Kate přecházela po malé místnůstce. Nakoukla do ledničky a objevila tam italský salám a sýr. Otevřela si k nim láhev vína. Nebude si hrát na mučednici a držet hladovku; potřebuje být při síle, aby mohla Cindy jaksepatří vyčinit. Připravila si jídlo na stůl a posadila se. Sáhla si pod košili a vytáhla medailónek, který dostala od Michaela. Sundala si ho z krku, položila ho na stůl a četla si nadějeplná slova, která do něj nechal vyrýt: Není všem dnům konec. Poprvé od chvíle, kdy se s Michaelem seznámila, o tom příslibu pochybovala. A nejen o něm, ale i o tom, jestli Michaela ještě někdy spatří. Prohrabávala se zásuvkami stolu, až našla papír a pero.

Nalila si do skleničky víno a s pukajícím srdcem se pustila do psaní.

Nejdražší Michaeli,

mrzí mě…

41

Kate se z okénka letadla dívala, jak vychází slunce a ranními paprsky barví lesy hluboko dole dooranžova. Na severu viděla himálajské štíty a bylo jí jasné, že už jsou někde nad Indií. Od odletu jí nikdo nezaklepal na dveře, nikdo za ní nepřišel. Chápala, proč se jí Iblis a Cindy vyhýbají – oběma bylo jasné, jak by se do nich pustila, kdyby jí přišli na oči.

Letadlo začalo klesat a za dvacet minut přistálo na malém soukromém letišti, riskantně umístěném na vrcholku příkrého kopce vroubeného hlubokými údolími. Kolem se vlnily hřebeny dalších kopců hustě zarostlé zelení. A na obzoru, jen nějakých padesát kilometrů daleko, se tyčila nejvyšší hora, jakou kdy viděla. Rozeklané vrcholky pokryté sněhem se jasně rýsovaly proti průzračně modrému nebi.

Letadlo dorolovalo na konec ranveje a zastavilo. Kate slyšela na palubě šramot a pak zasyčení, jak se otevřely dveře. Čekala, že pro ni někdo přijde, ale nic se nedělo. Vyhlédla z okénka a uviděla Iblise a Cindy, jak sestupují ze schůdků a za nimi sedm Iblisových mužů.

Hluk pomalu odezněl a v letadle zavládlo ticho. Trvalo skoro půl hodiny, než jeden z Iblisových mužů přišel odemknout dveře ložnice. Nebyl ozbrojený a nepromluvil s Kate ani slovo. Mlčky zamířil k východu a Kate ho následovala ven do studeného rána. I takhle v létě tu bylo sotva nějakých deset stupňů nad nulou, což jí potvrdilo, že jsou ve velké nadmořské výšce.

Zvlněné kopce všude kolem pokrýval hustý koberec v různých odstínech zeleni – tráva, keře, vysoké stromy. S výjimkou letiště nebylo nikde ani stopy po moderní civilizaci. Nikde žádná města ani silnice, ve vzduchu žádná letadla. Vládlo tu poklidné bezčasí.

Kate šla za mužem k chatrči ze dřeva a plechu, porostlé houbovitým zeleným mechem. Ze šikmé střechy trčel komín a z něj stoupal světlešedý kouř a rozplýval se v chladném vzduchu.

Muž mlčky otevřel dveře a Kate nahlédla dovnitř. Spatřila starou ženu sklánějící se u plotny. Měla na sobě volné oranžové šaty, přes ně tmavočervenou vestu a na nohou neforemné boty. Černé vlasy stažené dozadu odhalovaly dotmava opálenou tvář s vějířky vrásek kolem očí. Dohlížela na několik hrnců a pánviček s vajíčky, masem a dušenou zeleninou a vzduch voněl jídlem. Kývla jim na přivítanou a začala servírovat jídlo na plechové talíře. Do otlučených hrníčků nalila kávu a sundala z poličky koření a příbory.

Když se Katiny oči přizpůsobily šeru, uviděla na protější straně místnosti hrubě tesaný stůl. Na něm byla rozložena mapa Piriho Reise a kolem stáli tři lidé. Předtím mapu nepochybně studovali, ale teď se ohlíželi po ní. Zachvátil ji vztek, jaký snad ještě nikdy nezakusila. Cindy stála po boku Iblise. Oba si ji mlčky měřili naprosto bezvýrazným pohledem a bylo na nich znát, že na slovo poslouchají třetího člověka.

Kate na něj upřela zrak. Tu noc, kdy se mu vloupala do kanceláře, ho jen letmo zahlédla. Byl vysoký, skoro metr devadesát, a poslední zbývající pramínky vlasů už mu úplně zešedivěly. Byl oblečený jako z katalogu lákajícího k výletům na safari – khaki kalhoty, silná kostkovaná košile, kožená vesta podšitá flísem, všechno zbrusu nové. Nebylo pochyb, že tenhle muž pevně věří, že si za své peníze koupí všechno pod sluncem.

Když ke Kate přistoupil, udělalo se jí nanic, protože uviděla, že se jeden druhému podobají. Zdědila po něm oči i vysoké lícní kosti. Stál vzpřímeně jako svíce, se sebevědomě vypjatými rameny. Dýchala z něj autorita, která naplňovala celou místnost a očividně působila na Iblise i Cindy, ale Kate jí nepodlehla, protože v ní viděla bohapustou aroganci.

„Jsi vyšší, než jsem čekal,“ řekl. Přikročil k ní nepříjemně blízko a měřil si ji jako předmět ke koupi.

Kate mu hleděla do očí, které se tolik podobaly jejím vlastním.

„A jsi mnohem hezčí než sestra.“ Nebyla to lichotka, ale prosté konstatování skutečnosti. „Už ses nachystala na rodinný výlet?“

„Nikam s tebou nepůjdu,“ procedila skrz zaťaté zuby.

Dál si ji měřil a do očí mu vstoupil hněv; nebyl zvyklý na odmlouvání. Pomalu zdvihl paže a sevřel ji v objetí. Kate mu ho neopětovala. Natočil hlavu, takže se tváří otřel o její a na uchu ji zašimral jeho teplý dech: „Ale to víš, že půjdeš, zlato.“

Pustil ji a vrátil se ke stolu. Všichni tři zase upřeli pozornost k mapě.

Kate nemohla uvěřit, jak je ten člověk domýšlivý, a měla co dělat, aby se ovládla. „Poslal jsi mě na smrt,“ vyčetla mu.

„To máš pravdu,“ řekl, aniž vzhlédl od mapy. „Co kdyby ses teď připojila k sestře a ke mně a podívala se, kam máme namířeno?“

Kate jeho výzvu i neochvějné sebevědomí ignorovala a podívala se po Iblisovi. Spatřila mu ve tváři něco, co u něj ještě nikdy neviděla. Znala ho celé roky, věděla, že si neváží lidského života a sám sebe pokládá za nezranitelného. Klidně by kohokoli bez oka mrknutí zabil, ale teď z něj čišelo cosi, co by u něj ani v nejmenším nečekala – strach. Venue mu očividně naháněl hrůzu. Zato Cindy se otce nebála ani trochu. Zjevně v něm našla zalíbení a hleděla na něj s pýchou. Když Venue viděl její naivní obdiv, vlídně ji pohladil po zádech, aby se jí ještě víc vlichotil a podmanil si ji. Cindy se mu odvděčila úsměvem.

Kate se znechuceně odvrátila a spatřila, že o zeď opodál se opírají obě kožená pouzdra. Sáhla po tom bližším a otevřela ho. Bylo prázdné – zřejmě v něm bývala mapa, která teď ležela na stole. Zvedla druhé pouzdro a začala odšroubovávat víčko. Pak se ale zarazila, protože si vzpomněla, jak na ni hůl působila, když ji poprvé držela v ruce.

„Musím ti přiznat zásluhy,“ poznamenal Venue při pohledu na pouzdro. „Iblis tě vycvičil dobře, překonala jsi moje očekávání. Když jsem ho za tebou poslal, aby na tebe dohlížel a naučil tě řemeslu, čekal jsem, že se ve světě zločinu moc dlouho neohřeješ. Kdo by tušil, že se z toho vyvine tak úspěšná kariéra? Jsi…“ Pohlédl na Cindy: „Promiň, zlato. Právě ty, Kate, jsi moje pravá dcera.“

Kate ho ignorovala, jeho chvála na ni ani v nejmenším nezabírala. Dívala se do pouzdra na propletené hady, na jejich stříbrné zuby a rubínové oči. Připomínali jí Iblise a Venuea. Povytáhla hůl ven, prohlížela si tlamy nachystané k útoku a přemítala, proč někdo vytvořil něco tak zlověstného.

„Uvědomuješ si, co to držíš v ruce?“ Venue ani nečekal na odpověď. „Tenhle úžasný předmět, cos ukradla, je klíčem ke světu, který spatřil málokdo. Hledal jsem ho přes třicet let.“

Kate potlačila úsměv, ale v duchu se smála na celé kolo. Hůl na ni vůbec nijak nepůsobila – netočila se jí hlava, před očima jí nedefilovaly žádné výjevy, nedělalo se jí špatně od žaludku. Vůbec ji nezachvátily takové pocity, jako když ji vyňala ze sultánovy hrobky. A věděla proč. Michael je ještě mnohem vynalézavější a prozíravější, než si myslela. Ta hůl, kterou drží v ruce, je padělek.

To pomyšlení ji hřálo u srdce. Dívala se na Iblise a Cindy, na Venuea sklánějícího se nad mapou a nadouvajícího se pýchou a věděla, že i když se dostanou k cíli, i když je mapa dovede na místo, které Venue tak úporně hledá, bez pravé hole se nedostanou dovnitř.

Boeing Business Jet vzlétl z Istanbulu a mířil přes Asii na východ. Michael s Buschem si rychle sbalili náčiní a zbraně; nacpali je do tří velkých brašen a ty schovali do úložného prostoru pod podlahou letounu.

„Máš vůbec tušení, kam přesně máme namířeno a do čeho se chystáme namočit?“ zeptal se Busch.

„Na první otázku zní odpověď ne, na druhou ano. Vím, do čeho se chystáme namočit.“

„V srpnu lezou po Himálaji jenom sebevrazi,“ řekl Busch a Michael se na něj zamračil. „Jenom chci říct…“

„Nepolezeme až na vrchol. Nebudeme potřebovat kyslík ani bůhvíjaké zásoby.“

„Vždyť jsi mi právě tvrdil, že nevíš, kam máme namířeno.“

„Úplně přesně ne. Půjdeme podle mapy, ale hlavně v jejich stopách.“ Ukázal na GPS v Buschově ruce. „Odmakal jsem za Iblise tvrdou práci, tak ať se mi teď odvděčí a ukáže mi cestu.“

Busch se zadíval na displej. Dvě červené tečky se překrývaly, takže vypadaly jako jedna. Pouzdra s mapou a falešnou holí už byla zase v pohybu a mířila z Dárdžilingu na sever.

42

Čtyři listy rotoru prořezávaly vzduch a vířily vítr, který z letištní plochy odfoukal všechno listí a nepořádek jako obří fén. Vrtulník HAL Dhruv se odlepil od země a s hřmotem zamířil nad údolí.

Uvnitř velké hnědé helikoptéry vyrobené v indickém Bangalore mlčky sedělo sedmnáct pasažérů. Byli tam namačkáni jako sardinky, tísnili se na dvou dlouhých kožených lavicích podél kovových stěn jako vojáci nachystaní k výsadku. Venuea, Iblise, Kate a Cindy doprovázelo jedenáct výhrůžně působících Iblisových mužů. Představovali směsici různých národností, někteří byli bý-valí vojáci, někteří zločinci a spojovala je schopnost domluvit se anglicky. Byli drsní, zběhlí v umění zabíjet a nádavkem oplývali vlastností, které se nelze naučit – bezmeznou loajalitou vůči Iblisovi jako vůdci, příteli a hlavně štědrému zaměstnavateli. V průběhu let pro něj všichni pracovali, někteří často, jiní jen tu a tam. Byli mu k dispozici na zavolání a vždycky byli ochotní pustit se do če-hokoli, od řízení vozidel až po krádeže v muzeích a soukromých domech a únosy lidí. Měli na sobě silné vlněné kalhoty a tmavé svetry, u boku zbraň a v uchu sluchátko vysílačky a vyhýbali se očnímu kontaktu s ostatními pasažéry.

Kromě nich seděli na tvrdé lavici ještě dva snědí horští vůdci, kteří v porovnání s těmi hromotluky působili jako trpaslíci. Pocházeli z malé vesničky severně od Dárdžilingu a v jejich rodokmenech se mísily zdejší národnosti – Sikkimové, Nepálci, Tibeťané a Indové.

Vydali se na tuhle cestu přes odpor svých žen a dětí. Ostatní horští vůdci je varovali, ať mají rozum a nepřidávají se k šílené výpravě, která si usmyslela zdolat Kančendžengu v nejnebezpečnější roční době.

Ale když se Sonam Džigme dozvěděl, že za jedinou cestu dostane zaplaceno víc, než si běžně vydělá za tři roky, rázem hodil opatrnost za hlavu. Byl mladý a silný, robustnější než většina lidí ve vsi. Říkal si, že jestli má někdo šanci přežít náročnou túru, pak je to on. A když přežije, pořídí ženě vysněný domov, třem dcerám zaplatí vzdělání a bude na sebe moci být pyšný, že rodinu zaopatřil lépe, než kdy doufal.

Kunčen Cering patřil mezi horskými vůdci k nejzkušenějším, věděl toho o pěti vrcholech Kančendžengy nejvíc. Zdolal ji už osmnáctkrát, víckrát než kdokoli jiný na planetě. Byl skromný, mluvil tichým hlasem a sršel energií, takže by mu nikdo nehádal čtyřiapadesát let. Vyrůstal ve stínu „Pěti pokladnic velkého sněhu“ a znal všechny cesty nahoru. Když se vysoký postarší Evropan vyptával ve vsi po zkušených horských vůdcích, všichni vesničané mu ho jednomyslně doporučili. Dobře se vyznal v členitém terénu, uměl podle větru odhadnout, jak se změní počasí, a dokázal horolezce dovést na vrchol hory a zase je bezpečně dopravit zpátky dolů.

Nenechal by se koupit; byl spokojen se svým prostým životem a uměl se těšit z každodenních radostí, jakými jsou rodina a kontakt s velkolepým Himálajem, který mu skýtal obživu. Umění vysokohorských výstupů si osvojil od dědečka, který přestál laviny a bouře, jež mnoho jiných lidí připravily o život. Dědeček se poprvé pokusil zdolat vrchol Kančendžengy v roce 1905 s výpravou, kterou vedl Angličan jménem Aleister Crowley. Při tom nešťastném výstupu zahynuli čtyři lidé a Crowley se už nikdy nevrátil, aby svůj pokus zopakoval. Dědeček o Crowleyho výpravě Kunčenovi a jeho kamarádům často vyprávěl u táborového ohně. Vykládal jim, že Crowley se neúspěšně pokoušel nalézt mytické chrámy a vesnice ukryté kdesi v útrobách posvátné hory. Opakoval tu historku tolikrát, že se Kunčen občas musel štípat, aby při vyprávění neusnul, jak se to dětem stává, když podvacáté slyší od někoho tentýž příběh.

Když Evropan navýšil finanční nabídku na pětinásobek běžného ročního výdělku, Kunčen se ho zeptal, co ho k hoře tak přitahuje, že chce platit hromadu peněz za výpravu, která ho dozajista zabije. Evropan mu odvyprávěl historku, kterou Kunčen neslyšel už celá desetiletí – od dob, kdy u planoucího táboráku naslouchal dědečkovi, jak mluví o Crowleym a jeho expedici.

Nakonec ho nezviklaly peníze ani naléhavé prosby. Zviklala ho mapa se zakreslenou cestou, kterou se ještě nikdy nevypravil, protože byla zrádná a končila v neschůdném horském sedle, jehož příkré svahy byly celoročně pokryty ledem. Kunčen Evropanovi vysvětlil, že touhle cestou se nahoru nedostane. A právě mužova prostá odpověď ho zlákala: „Nechci se dostat na vrchol, hledám něco mnohem velkolepějšího.“

Přesně těmi slovy začínal dědeček své vyprávění, protože přesně ta slova mu před více než sto lety řekl Crowley.

Vrtulník HAL Dhruv dosedl na široký pruh země s ostrůvky sněhu na jižní straně Kančendžengy. Majestátní štít korunovaný bílou čepičkou se tyčil nad opuštěným horolezeckým táborem jako schody do nebe.

Iblisovi muži otevřeli posuvné dveře na obou bocích helikoptéry a svižně vyskákali ven, jako by se účastnili vojenské mise. Hřmění motoru se ztišilo, už jen tlumeně předl a otáčení rotorů se zpomalilo. Jedenáctka mužů vyložila z nákladového prostoru bedny s výbavou a poodnesla je stranou.

Cindy s Venuem vyskočili ven ruku v ruce, jako by se skvěle bavili na dovolené. Kate schválně vystoupila druhou stranou, aby se od nich držela co nejdál.

Země byla tvrdá, posetá kamením a místy pokrytá sněhem. Byly tu jen nějaké tři, čtyři stupně nad nulou; v těchhle končinách ani takhle v létě nebývá tepleji.

Iblisovi muži kvapně vybalili z velkých beden stůl a rozložili ho před Venuem. Kromě toho vyndali nachystané ruksaky, stany a laptopy.

Kunčen přecházel po otevřeném prostranství mezi kamením, trávou a sněhem a co chvíli se zastavil a vypadal, jako by čichal vzduch. Rozhodil ruce a zatočil se dokola jako při nějakém rituálu. Pak vzhlédl k modrému nebi a k ostrému vrcholu, který se vypínal do nadmořské výšky přes osm a půl kilometru, a prohlížel si sněhové jazyky klikatící se po příkrých svazích. Vypadal, jako by vypadl ze staré fotografie od Ansela Adamse.

Kate se od něj odvrátila a oči jí padly na mapu Piriho Reise rozloženou na stole. Byla polepená žlutými samolepicími papírky, na které Iblis během letu přeložil z turečtiny popisky a poznámky. Sonam přimačkával třepotající se obdélníčky k vydělané kůži, aby neodlétly. Studoval mapu, prohlížel si vyobrazení Kančendžengy a přejížděl mozolnatým ukazováčkem po vyznačené červené trase. Venue, Iblis a Cindy nad ním stáli a napjatě čekali na jeho verdikt, ale Sonam mlčel a tu tam přivíral oči, jako by se hluboce soustředil.

Pak se mu oči rozlétly, otočil se k Venueovi a roztáhl v úsměvu ústa s křivými zuby. „Pět hodin,“ prohlásil a ukázal na západ, k zasněženému průsmyku.

Venue se podíval na hodinky a zakroutil hlavou. „Tříletý výdělek za pět hodin práce.“

„Nedomáhejte se slevy, než vůbec dorazíme k cíli,“ řekl Sonam lámanou angličtinou.

„Žádný strach,“ řekl Venue. „Nemíním se handrkovat.“

Iblis se otočil ke svým lidem: „Nachystejte zavazadla a oblečte se. Za deset minut vyrážíme.“

K Venueovi mířil Kunčen. Šel pomalu a z očí mu čišelo varování.

„Nemůžeme se tam vydat,“ oznámil.

Venue si ho jen mlčky měřil.

„Proč?“ vyštěkl Iblis.

„Blíží se bouřka.“

„Bouřka?“ Iblis vzhlédl k modrému nebi.

Venue se ohlédl po Sonamovi a tázavým pohledem ho žádal o vyjádření.

Sonam vzhlédl k rozvířenému sněhu, který větřík sfoukával z vrcholku hory, a přitakal. „Pořádná bouřka.“

„Jak nebezpečná?“

„Tady dole se nemusíme ničeho bát. Rozbijeme stany, uvaříme si kafe, budeme si vyprávět vtipy a za šestatřicet hodin můžeme vyrazit.“

„Za šestatřicet hodin?“ zhrozil se Iblis.

„Za jak dlouho sem ta bouřka dorazí?“ zeptal se Venue.

Sonam s Kunčenem si vyměnili pohled.

„Tak za šest hodin,“ odpověděl Kunčen. Byl starší a měl větší zkušenosti – na třetí nejvyšší hoře světa mají zkušenosti rozhodující váhu.

„Když se vydáme na cestu hned, dostaneme se k cíli, než se přižene,“ řekl Iblis.

„Nespoléhejte na to,“ varoval Sonam. „Jestli se nám nebude dařit, jestli nás něco zpomalí, třeba sesuv kamení, tak si Kančendženga připíše další oběti.“

„Tam, odkud pocházím, se meteorologové v jednom kuse pletou,“ prohlásil Iblis.

„Protože se učili řemeslu z knih,“ zasmál se Sonam. „My se mu učili od Boha.“

„Nechci se vás dotknout,“ řekl Kunčen a pokorně sklopil hlavu, „ale já se v těchhle místech nikdy nepletu.“

Venue přemýšlel. Zabloudil pohledem k jedenácti mužům, kteří už si hodili batohy na záda. „Říkal jste, že nám to potrvá pět hodin?“ zeptal se Sonama.

„Pokud všechno půjde, jak má. Ale taky cítím ve vzduchu, že se bouřka blíží.“

Venue se obrátil k Iblisovi. „Připravíme základní tábor, necháme věci v bednách. Jestli se počasí zhorší, tak se sem vrátíme, utáboříme se a počkáme. Vezmeme s sebou, jen co je nezbytně nutné, ať se zbytečně nezpomalujeme.“

Iblisovi muži se bez reptání pustili do práce. Venue sroloval mapu a zastrčil si ji do batohu. Iblis sáhl po pouzdru s holí a hodil si ho přes rameno. Cindy působila v neforemném turistickém oblečení bezradně, jako ryba vytažená z vody. Kotníkové boty měla ledabyle zavázané, teplou bundu rozepnutou, čepici zastrčenou v kapse, aby si nepocuchala vlasy. Stavěla se k úkolu, který je čekal, naprosto naivně, jako by zcela podlehla otcovu charismatu a zatemnilo jí to mozek.

Kate znechuceně zakroutila hlavou, sáhla po batohu a hodila si ho na záda. Sebrala ze stolu prázdné pouzdro od mapy a dva muži stůl složili. Dívala se, jak ho spolu se zásobami ukládají do největší bedny a chystají se ji zavřít.

„Moment,“ zavolala a doběhla k nim. Otevřela pouzdro a schovala do něj dopis Michaelovi. Pak ho zase zavřela a podala jednomu z mužů. „Ať s sebou nevláčíme zbytečnosti.“

Muž pouzdro mlčky uložil do bedny, zaklapl víko a pevně ji zavřel.

Kate se rozhlédla. Neměla kam utéct. Vyčítala si, že se nechala zahnat do téhle bezvýchodné situace, že poslouchala Iblise, že důvěřovala sestře.

Když se vrátila pohledem k ostatním, spatřila, že Venue, Iblis a Cindy už vyrazili přes kamení a sníh k horskému průsmyku asi dva kilometry daleko. Ostatní muži kráčeli ve dvojstupu za nimi. Nečekala, že umře tak mladá, ale teď se to zdálo snad ještě pravděpodobnější, než když čekala na popravu ve vězeňské cele.

Obrátila se ke dvěma mužům, kteří na ni mlčky čekali. „Tohle je vážně mizerný nápad.“ Nasadila si na hlavu černou vlněnou čepici a zastrkala si pod ni vlasy. Sundala si batoh, vytáhla z něj láhev vody a zastrčila ji do sítěné kapsy na boku. Podívala se hodinky, nasadila si sluneční brýle a vzhlédla k vrcholu Kančendžengy.

„Už jste někdy lezla po horách?“ zeptal se jí Sonam.

„Po takovýchhle ne.“

„Aspoň před nimi budete mít respekt.“

„Bude to hodně náročné, co?“

Kunčen pokýval hlavou. Díval se za Venuem a ostatními.

„Jen se nebojte,“ usmál se na ni Sonam a zase přitom předvedl křivé zuby. „Vypadáte vystrašeně – na rozdíl od ostatních – a to je dobře. Možná jako jediná z nás přežijete.“

43

Banyo Čodan už podruhé za poslední čtyři hodiny zamířil s helikoptérou přes zelené kopce. Býval pilotem u indické armády a tahle práce – převážet bohaté Evropany a Američany, kteří si v katalogu vyhlédli exotickou destinaci, kterou by mohli přidat do své sbírky navštívených míst – ho bavila. Dříve bývalo horolezectví výsadou odolných dobrodruhů; první odvážlivci zdolali nejvyšší štíty na zeměkouli teprve v padesátých letech a i v následujících desetiletích byly výstupy poměrně zřídkavé. Byl to sport vyhrazený inteligentním, fyzicky zdatným lidem, kteří rádi riskují, a tragédie při něm byly častější než při kterémkoli jiném. Ale současní boháči se domnívali, že si vysokohorský výstup mohou koupit, že metály za odvahu a obdivuhodné výkony se prodávají na krámě stejně jako boty. Banyovi nevadilo, že si vybírají Kančendžengu namísto Aspenu, Tahiti nebo Afriky, jen si musel dávat pozor, aby se se svými zákazníky příliš nespřátelil, protože úmrtnost tu byla mnohem vyšší než v Aspenu a skon zákazníků ho pokaždé ranil.

Když se před pár hodinami vrátil s vrtulníkem zpátky na letiště, uviděl, jak po letištní ploše roluje Boeing Business Jet. Byl větší než Venueovo letadlo, které stálo opodál. Při současných cenách leteckého paliva věstil větší letoun lepší finanční zázemí a ten předpoklad se Banyovi krátce nato potvrdil, když mu hnědovlasý Američan a jeho hromotlucký blondatý přítel vtiskli do ruky pět tisíc dolarů.

Banyo jim pověděl o skupině Evropanů, kterou převážel před nimi, a jejich pošetilém nápadu vydat se do hor mimo sezónu. Popsal jim jedenáct svalnatých mužů, kteří se chovali jako vojáci, dva horské vůdce – nejlepší, kteří byli v tomhle koutě k mání Venuea, jeho drobného společníka se snědou pletí a mladší dceru. A nakonec se rozplýval nad půvaby starší dcery, vysoké svéhlavé blondýnky se vzdorem v očích.

Div se nerozchechtal, když mu ti dva oznámili, že chtějí dopravit na totéž místo. Dvě honosná letadla za třicet miliónů v jednom dni – to nemůže být náhoda.

Banyo dal vědět svým bratrancům Ačjutovi a Maxovi a za pět tisíc dolarů je těm dvěma nabídl jako Šerpy. Další dva tisíce jim naúčtoval za oblečení, boty a vybavení. Američan mu bez odmlouvání odpočítával další a další bankovky, až se Banyo cítil provinile.

Nakonec si přišel na dvacet tisíc za to, že ty dopraví do hor, poskytne jim doprovod a bude jim k dispozici, aby je zase dopravil zpátky. Už si plánoval, jak si s manželkou dopřeje další dovolenou na Seychelách.

Ukázal jim, kde se v prkenném stavem mohou převléknout, a pak otevřel zadní dveře a mávl rukou k přírodním lázním, kde ze země vyvěrala horká voda a nad ní se tetelila pára.

„Horké prameny, určitě se vám budou líbit,“ nabízel. „Před cestou, na kterou se chystáte, vám přijdou vhod.“

„Ne, díky,“ odmítl Busch nervózně.

„V Himálaji jsou skoro všude, ale tyhle mají ozdravné účinky a nepáchnou sírou.“ Banyo začichal. „Cítíte?“

„Ne, nezlobte se, potřebujeme co nejrychleji vyrazit,“ omlouval se Michael.

A tak bez otálení zamířili přes zelené zvlněné kopce ke Kančendženze a hukot rotorů hoře zvěstoval, že se může těšit na další oběti.

Busch s Michaelem seděli vzadu v helikoptéře, na uších velká žlutá sluchátka s mikrofonem, aby spolu přes řev motorů mohli komunikovat. Na protější lavici seděli Ačjuta a Max a studovali fotografii mapy, kterou jim Michael dal – té bez anglických překladů. Oba pocházeli ze Sikkimu a bylo jim stěží pětadvacet; vypadalo to, že jejich mahagonově zbarvená pleť ještě ani pořádně nezná vousy. I přes tlusté oblečení bylo vidět, že jsou štíhlí jako proutek. Ukazovali si na mapu, šuškali si rodnou nepálštinou a sálalo z nich příjemné rozrušení a snad až uličnická radost. Chystají se do neprobádaných končin, tak jako to dělávali jejich otcové a dědové.

Netušili, že si to dobrodružství moc dlouho neužijí. Michael se rozhodl, že jakmile budou hodinu cesty od cíle, pošle oba bratry zpátky, protože neměl nejmenší chuť připravit je o nevinnost, která jim čišela z očí.

„Skoro se mi stýská po Istanbulu,“ utrousil Busch. Vzduch se mu u úst srážel do obláčků.

„Teď byste si nechali líbit ty příjemné horké prameny s krásně teplou vodou, co?“ ozval se ve sluchátkách Banyův hlas.

„Jo,“ neochotně přisvědčil Busch a hodil si batoh na klín. Sáhl dovnitř, vytáhl GPS a zapnul ji. Přiblížil si na displeji poblikávající červené tečky a zjistil, že se rozdělily – jedna stála na místě, druhá se pohybovala směrem na severozápad. Předvedl to Michaelovi. „Rozdělili se.“

Michael vstal z dřevěné lavice a s rukou opřenou o strop helikoptéry, aby udržel rovnováhu, přešel dopředu.

„Jak vysoko nahoru nás můžete vzít?“ zeptal se a byl rád, že díky sluchátkům nemusí křičet.

„Moc ne,“ odpověděl Banyo. Ukázal na mohutný horský štít, jehož vrcholky se rýsovaly proti výhrůžně tmavým mrakům. „Žene se bouřka. Nechcete si to rozmyslet a počkat do zítřka? Nic vám za to nenaúčtuju.“

Michael zavrtěl hlavou. „Vysadte nás, co nejvýš to jde.“

Helikoptéra letěla nízko nad kopci a souvislá zeleň pomalu přecházela v roztroušené keře a kamení. Ty končiny působily pustě, ale přitom svěže a nedotčeně, jako by je Bůh držel před lidmi v tajnosti.

Busch se taky zvedl, došel k Michaelovi a napřáhl k Banyovi GPS. Ukázal na nehybnou tečku. „Mohl byste nás vzít sem?“

Banyo přikývl. A pět minut nato už přistávali na tomtéž místě, kde vyložil první výpravu. Nikde nebylo ani živáčka. Vystoupili a vyložili z helikoptéry zavazadla.

Vzali si s sebou jen minimální vybavení – nechystali se k horolezeckému výstupu, k němuž by potřebovali lana a mačky. Obešli se i bez kyslíku, protože nehodlali jít až na vrchol hory, ačkoli museli počítat s tím, že i tak bude výstup pořádně namáhavý. Michael si říkal, že Venue s Iblisem musejí být skuteční zoufalci, když se do tak šíleného podniku pustili. Až vystoupají do výšky tří tisíc metrů, začne se na nich podepisovat únava. A až dorazí k cíli, který leží někde ve výšce přes čtyři tisíce metrů, budou přímo padat vyčerpáním. Budou muset zdolávat neschůdný kame-nitý terén pokrytý sněhem, který je nebezpečný i pro zdatné horolezce, ale aspoň je nečeká žádné extrémní stoupání.

Ačjuta a Max přecházeli s mapou v rukou po opuštěném táboře. Dívali se na výhrůžně se tyčící horu, na něco si ukazovali a tlumeně se spolu bavili.

„Ozvěte se mi vysílačkou, až budete chtít hodit zpátky,“ řekl Banyo postávající u otevřených dveří helikoptéry. „A neprovádějte žádné hlouposti – ti, kdo si nejvíc věří, tam nahoře nejčastěji umírají.“

Michal přikývl a potřásl si s ním rukou. „Díky.“

Banyo nasedl do helikoptéry, odlepil se s ní od země a vznesl se k nebi. Michael ho pozoroval, jak se vzdaluje, a pak se obrátil k Buschovi.

Ten stál mezi deseti velkými dřevěnými bednami zajištěnými zámky. Na jednu poklepal a ukázal na displej GPS.

„Že by tu něco nechali?“

Michael k bedně přistoupil, vytáhl z batohu malý cepín a urazil jím zámek. Odklopil víko, prohrabával se stany a brašnami, odstrčil skládací stolek a za ním nahmátl kožené pouzdro.

Vytáhl ho a otevřel. Zalétl pohledem k Buschovi a pak z něj vylovil složené papíry. Dvě stránky. Rozložil je a pustil se do čtení.

Nejdražší Michaeli,

mrzí mě, že ti nechávám tenhle dopis. Vím, že ti takhle často nechávala vzkazy žena a že to pro vás dva mělo zvláštní význam, jenže jinak se s tebou v tuhle chvíli spojit nemůžu.

Neumím se moc dobře vyjadřovat, mám za sebou školu života, ne studium knih, ale chci ti říct, že za jedno jsem neskonale vděčná. Konečně vím, jaké to je, když člověka někdo miluje. Poznala jsem, jaké to je, když na mně někomu opravdu záleží, jaké to je, když mohu svěřit duši tvým hřejivým dlaním. Jaké to je, poddat se objetí, cítit naprostý klid a bezpečí v útočišti lásky. Probudils moje srdce – a i to je dost slabé vyjádření.

Miluju tě, Michaeli, zcela a bezvýhradně. Jsi první, na koho myslím po probuzení, a poslední, na koho myslím, když usínám.

Ta krátká doba, kterou jsme spolu strávili, mi připadala jako nekonečné moře lásky. Jsi všude v mých snech a v mém srdci. Mrzí mě, že jsem se k tobě chovala vztekle a že jsem o tobě pochybovala, mrzí mě, že jsem ti zabouchla dveře před nosem, když jsem tě měla pozvat dovnitř. Chci, abys věděl, že když jsme se spolu milovali, naplňovalo mě to vášní až do hloubi duše – byly to ty nejkrásnější a nejdokonalejší chvíle v mém životě.

Jestli čteš tenhle dopis, znamená to, že jsem už na cestě na horu. Žádám tě – ne, úpěnlivě tě prosím –, ať za mnou nechodíš. Míříme vstříc jisté smrti a já bych nepřenesla přes srdce, žes zemřel kvůli mně.

Miluju tě a nikdy nepřestanu.

Katherine Colleen

P. S. Vezmi si prosím tohle. Byl to první dárek z lásky, který jsem kdy dostala, a dals mi ho ty. Nosila jsem ho celé poslední týdny a čerpala z něj sílu, když už jsem nemohla dál. Prosím tě, nech si ho a mysli na mě. Když ho budeš držet v ruce, budu pořád s tebou.

Michael zvedl pouzdro. Naklonil si ho nad dlaň… a vypadl mu do ní stříbrný medailónek od Tiffanyho.

44

Po třech hodinách chůze, když už se slunce přehouplo přes poledne, překonala Venueova výprava hranici čtyř tisíc metrů nad mořem. Prošli horským průsmykem, pak nějakou dobu stoupali po otevřeném prostranství pokrytém sněhem a zdolávali kamenitý terén a posléze se vnořili do devět metrů široké průrvy mezi holými žulovými stěnami, kde si člověk připadal jako na dně komína. Zvedl se vítr a bičoval jim tváře, takže i když bylo sotva pod nulou, připadalo jim, že je minus deset. Všichni se zabalili do teplých bund a sotva popadali dech.

Venue už se nepohyboval zdaleka tak čile, tváře mu zrudly a na čele mu vyrazil pot. Jeho věk o sobě dával vědět. Ale pořád sršel optimismem, kráčel v čele skupiny a popoháněl ostatní.

Cindy za skupinou zaostávala. Nohy jí na zmrzlém sněhu podkluzovaly a nikdo se na ni neobtěžoval čekat. Nebyla zvyklá chodit v terénu a bylo to pro ni stejně náročné, jako kdyby si chtěla bez přípravy zaběhnout dvojmaratón.

Kate s ní od příletu do Indie nepromluvila ani slovo. Vztek jí pomáhal odhodlaně se rvát s vysokohorským výstupem. Ale když viděla, že sestra padá vyčerpáním, vrátila se těch padesát metrů k ní.

„Zvládáš to?“ zeptala se jí.

„Jo,“ odvětila Cindy vzdorovitě.

„To buď ráda,“ opáčila Kate, protože z ní rázem vyprchal veškerý soucit. „Kdyby ne, tak tě tu klidně nechá, nedělej si iluze. A až přijde ta bouřka… No nic.“

Cindy vzhlédla k modrému nebi bez mráčku a zavrtěla hlavou. „Tihleti hloupí primitivové a jejich předpovědi… Prý že to cítí v kostech. Kecy.“

„Nechovej se jako děcko, Cindy. Tohle není účetní výkaz ani žádný finanční model, který se dá spočítat s matematickou přesností. Pokud ti to ještě nedošlo, tak ses zatoulala hodně daleko mimo svoje vyšlapané cestičky a měla by ses vykašlat na aroganci a přidat. Nikdo tě nahoru nevynese.“

„Ty si pořád myslíš, že potřebuju, abys mě opatrovala, Kate. Už roky jsem tě nepotřebovala. Dosáhla jsem úspěchů, o jakých se ti ani nesnilo, a bez tvojí pomoci. Žiju si svůj vlastní život a dělám si, co chci.“

„A dobrovolně ses rozhodla, že se budeš vláčet do velehor s tímhle chlapem?“ Kate mávla rukou k Venueovi kráčejícímu v čele skupiny, která se jim čím dál víc vzdalovala.

„Jo.“ Cindy se zase dala do pohybu. „Přesně tak.“

„Chtěl tu mapu, na ničem jiném mu nezáleželo. Jenom kvůli tomu ti Iblis prozradil, co je zač. Ty jsi mu úplně ukradená.“

„Štve tě, že s ním spolupracuju, nebo že si mě oblíbil?“

„Prokristapána, Cindy, ty si vůbec nevidíš do pusy. Jestli mu na tobě záleží, tak proč se nám za celé ty roky ani jednou neozval? Moc dobře věděl, kde nás hledat a jak na tom jsme. Ten chlap je přesně to, čemu jsme se za každou cenu chtěli vyhnout. Je zločinec.“

„A ty ses kupodivu vydala přesně v jeho šlépějích.“ Cindy šlehla po Kate pohledem.

Kate se to rýpnutí snažila ignorovat, ale Cindyina naivita ji vytáčela k nepříčetnosti.

„Víš vůbec, kam máme namířeno?“ za chůze položila sestře řečnickou otázku. „Máš tušení, kolik lidí tam umřelo?“

„Myslela jsem, že si na riziko potrpíš. Při té svojí lásce k adrenalinovým sportům a túrám.“

„Jo, ráda riskuju, mám ráda adrenalin. Už jsem prováděla ledacos nebezpečného, ale spáchat sebevraždu se mi nechce.“

„Sebevraždu?“ Cindy zalétla pohledem k mužům, kteří už měli náskok skoro sto metrů a zrovna zahýbali za zatáčku. „Řekla bych, že máme přímo špičkovou ochranu.“

„Před čím?“ vybuchla Kate. „Před počasím? Větru a dešti neporučíš. A mám pocit, že to, co číhá na konci téhle cesty, se té naší ochraně leda tak vysměje.“

„Co tím sakra naznačuješ?“ Cindy se zastavila uprostřed kroku.

Kate se ušklíbla. „Proč myslíš, že jsme se Simonem a Michaelem dělali všechno, co bylo v našich silách, aby jim ta mapa nepadla do rukou? Zlato a drahokamy jsou nám ukradené. V životě nezáleží jenom na penězích, Cindy. Tam nahoře je ještě něco dalšího.“

„Víš vůbec, co to plácáš?“ Cindy se navzdory vyčerpání rozesmála. „A pak kdo se tu chová jako děcko…“

Z nebe se začaly snášet vločky, zprvu jen osamoceně poletovaly ve vzduchu. Po modré obloze najednou nebylo ani památky, zakryla ji těžká tmavá mračna, která předčasně zahalila svět do šera.

Zaburácel hrom a hřmění se dunivě odráželo od skal. Sněžení zhoustlo a snížilo viditelnost na polovinu.

„Vede nás na smrt, věř si tomu nebo ne.“

„Náš otec by nás přece…“

„Otec? Takže ty už mu říkáš tatínku? Moc dlouho ti to netrvalo,“ pronesla Kate posměšně. „Pozoruhodně jste se sblížili.“

„Táhni k čertu.“

„To je mi ale náhoda,“ rozesmála se Kate a zrychlila, takže jí sestra nestačila. „Mám dojem, že právě do nějakých takových míst máme namířeno.“

45

Vzduch chutnal po kovu – přesněji řečeno po hliníku. Ve čtyřech tisících metrů nad mořem řídl a byl snad ještě sušší než na poušti. Navíc se teď do Busche s Michaelem opíral sníh zmítaný větrnými poryvy. Nohy je po čtyřhodinovém plahočení do svahu bolely a byli celí ztuhlí ze zimy a neutuchajícího větru.

Oba se na vysokohorský výstup náležitě oblékli: měli na sobě goretexové bundy, rukavice, kukly a žlutě zabarvené ochranné brýle, takže nepřízni živlů nevystavovali ani centimetr holé kůže. Všude kolem vířil sníh a do kvílení větru se mísilo pleskání, jak metal vločky na skalní stěny.

Michael s Buschem se k sobě přivázali třicetimetrovým lanem. Ve vánici se skoro neviděli, takže by klidně mohli jeden druhého ztratit z očí, i kdyby stáli jen pár metrů od sebe. Vichr jim rval slova od úst, takže když si chtěli něco říct, museli jeden druhému přitisknout rty až k uchu.

Oba vytáhli cepíny, udržovali pomocí nich rovnováhu a zachycovali se jimi o zledovatělý povrch.

„Jak se někdo může do takovéhle šílenosti dobrovolně pustit?“ postěžoval si Busch Michaelovi do ucha.

Michael jen zavrtěl hlavou, nevěděl, co na to říci. Ačjutu a Maxe poslal už před hodinou zpátky. Stejně šli s Buschem celou dobu podle GPS – ty dva mladíky s sebou vzali jen pro případ, že by technika selhala, ale ta projednou bezchybně fungovala. Ačjutovi a Maxovi se zprvu vracet nechtělo, radši by pokračovali v dobrodružné výpravě, ale když vítr zesílil na osmdesát kilometrů v hodině, dali si říci.

Busch se opřel o skálu, vytáhl GPS, zaštítil ji tělem proti vánici a podíval se na displej. Červená tečka byla už jen nějaký kilometr a půl daleko a přes dvě hodiny se ani nehnula. Doufali, že Kate dorazila k cíli, protože jinak by to věstilo, že ji pohřbilo to otřesné počasí. Michael na něco takového odmítal myslet; nedopustí, aby ji ztratil.

Ani si neuměl představit, jak to teď asi vypadá na vrcholu hory, ve výšce přes osm a půl tisíce metrů. Oni se nacházeli jen něco málo přes čtyři tisíce metrů vysoko, a přestože měli oba dobrou kondici, ztěžka oddechovali a namáhavě se plahočili vzhůru.

Dorazili na další otevřené prostranství, brodili se sněhem a svaly na nohou je při každém kroku pálily. Při současné mizerné viditelnosti neviděli skoro ani na krok; znemožnilo jim to orientaci, takže se museli řídit podle kompasu, protože jinak by se na zasněžené pláni motali v kruzích.

Dorazili k průsmyku mezi skalami širokému jako čtyřproudá dálnice; byl vyznačen na mapě a GPS je tam taky vedla. Zamířili do něj a ocitli se na zledovatělé cestě zasypané čerstvým sněhem. Připomínala miniaturní ledovec; bylo to jedno z mnoha míst, kudy z vrcholu hory při tání odtékala voda. Michaela překvapilo, že led vypadá průzračně a čerstvě, jako by se neustále obnovoval – jako když zásobník v ledničce vyrábí čiré ledové kostky.

Šli po cestě mezi skalními stěnami a ta se postupně zúžila v desetimetrovou průrvu. Zápolili s větrem, nohy jim na ledu podkluzovaly, ale zatínali do něj cepíny a vlekli se dál. Ujít půldruhého kilometru jim trvalo skoro hodinu a potáceli se na pokraji vyčerpám.

A nakonec dorazili do slepé uličky – cestu přehrazovala strmá skalní stěna táhnoucí se do nedohledna. Ledový vítr se sněhem se do nich opíral silou hurikánu. Busch se podíval na displej GPS a lekl se, jestli se neporouchal. Červená tečka poblikávala za skalní stěnou. Rozhlíželi se a pátrali po nějakém průchodu nebo jeskyni, třeba i jen uzoučké štěrbině, ale kde nic tu nic.

Michael doufal, že se neženou za chimérou. Vždyť se řídí starou mapou pocházející z dob, kdy lidé ještě neměli přesné měřicí přístroje. A taky doufal, že Venue neobjevil v pouzdře sledovací zařízení a úmyslně je nesvedl ze stopy.

Po Venueovi a jeho skupině nebylo nikde ani památky. Michael si říkal, že mu někde určitě něco uniklo – průchod, tajné dveře, nějaká škvíra. Museli cestou minout místo, kudy se dá projít za skalní stěnu a dostat se k tomu, co leží za ní.

Zvažoval, že postaví stan, aby si aspoň na chvilku odpočinuli, ale rozhodl se, že bude lepší najít nějaké chráněnější místo, kde líp načerpají síly. Vydali se průrvou zpátky a cestou se dívali, jestli někde něco nepřehlédli.

Asi po sto padesáti metrech narazili na převis ukrytý za dvouapůlmetrovou sněhovou závějí. V navátém sněhu zel otvor, jako by skrz něj odněkud foukal teplý vítr a rozpouštěl ho. Začali sníh kvapně odhrabávat a narazili na balvan, za kterým se skrývala malá jeskyňka.

Zalezli si do ní a oklepali si sníh z bot a čepic. Sundali si kukly, svalili se na kamení a prudce oddychovali, jako by se vynořili na mořskou hladinu po potápění bez dýchacího přístroje. Obklopovala je tma, až na zářivě bílý sníh ve vstupu do jeskyně.

Teprve po pár minutách se ozval Busch. „A tohle lidi podnikají pro zábavu? Lezou po horách ze sportu? Jak to proboha vypadá v osmi kilometrech? Tohle je ještě pitomější než golf.“

„Jen se tak nečerti,“ řekl Michael.

„To si piš, že budu. Zakroutím tomu parchantovi krkem, že sem Kate zatáhl.“

Opírali se o skalní stěnu, popadali dech a dopřávali nohám odpočinek. Busch vytáhl GPS, ale v jeskyni nebyl signál.

Michael sáhl do batohu a vyndal láhev s vodou a baterku. Otevřel láhev a přímo do sebe vsál obsah – měl pocit, že nadmořská výška z něj takhle nějak vysává veškerou energii. Rozsvítil baterku a zjistil, že v jeskyni je překvapivě sucho. Byla sotva metr dvacet vysoká, ale ne tak stísněná, aby v ní nebylo k hnutí. Táhla se dozadu a ztrácela se ve tmě.

Michael ohmatal stěnu. „Je teplá.“

Busch si sundal rukavici a přejel skalní stěnu ztuhlými prsty. „Banyo přece říkal, že je tu spousta horkých pramenů.“

Michael osahal zem.

Busch se uchechtl. „Horký pramen bych si nechal líbit, to ti povím.“

Michael posvítil baterkou hlouběji do jeskyně.

„Co tam vidíš?“ vyzvídal Busch.

Michael přejel světlem baterky po zemi, Busch se ohlédl a spatřil změť šlápot.

„No to mě podrž.“ Nevěřícně zakroutil hlavou a sáhl do batohu. Vytáhl z něj dvě pistole, rozepnul si bundu a zastrčil si je do podpažních pouzder.

Michael se zachoval stejně, vzal si dva sig sauery, k levému lýtku si připevnil nůž a zamířil do jeskyně.

„Banyo tvrdil, že s sebou mají jedenáct drsných chlapů – určitě Iblisových –, takže musíme počítat s tím, že se umějí bránit. A Iblis a ten hajzl by nám při první příležitosti s chutí zakroutili krkem.“

Jak mířili po udusané hlíně hlouběji a hlouběji, čím dál víc se oteplovalo. Do tváří jim foukal mírný větřík. Pokračovali tmou, až vpředu zahlédli slabé světlo.

Jeskyně se zúžila a Michael se z ní vynořil na skalní římsu.

Zůstal stát a shlížel dolů.

Výjevu, který se mu naskytl, se nemohlo rovnat nic, co kdy viděl, žádné místo, které kdy navštívil nebo o němž četl.

Chvíli tam jen tak stál a vstřebával ten pohled. Jeho mysl se vzpírala uvěřit, že je to možné, ale srdce ji umlčelo. Usmál se.

„Jak to tam vypadá?“ vyzvídal Busch. Stál mu za zády a zrovna si kontroloval zbraně, takže neviděl, na co se Michael dívá. Pak přes něj ale vyhlédl, spatřil tu scenerii a užasl. Nevěřil vlastním očím. Zaraženě zašeptal: „Panebože.“

46

Michael shlížel do velkého údolí. Bylo porostlé svěže zelenou trávou a keři, které působily po mrazivé zasněžené krajině na protějším konci tunelu jako zjevení. I tady sněžilo, ale vločky se měkce snášely k zemi a na ní okamžitě tály. Takový svět Michael ještě nikdy v životě neviděl. Údolí protínala bystrá říčka a její zurčení se ozvěnou odráželo od skal. Z vody stoupala jemná mlha, převalovala se nad ní a rozlézala se nad zelené břehy. Nad řekou sé klenul skalní most a voda se ztrácela pod skalami na protější straně. Údolí bylo skalami obklopeno ze všech stran, takže vypadalo, jako by se uhnízdilo na dně studny. Michael vzhlédl a spatřil roztančené vločky nadnášené vzdušnými proudy.

U skály přímo pod ním bublala dvě malá čirá jezírka a stoupala z nich pára.

Michael přejel rukou po skalní stěně. Byla teplá.

„To je neuvěřitelné,“ utrousil Busch. „To snad ani není možné.“

„Geotermální prameny, jako ty, ke kterým nás lákal Banyo. Vyvěrající voda teče kolem rozžhavených skal hluboko pod zemí, mění se v páru, stoupá průduchy v kameni až sem nahoru a ohřívá ho,“ řekl Michael. „A teplé skály prohřívají zem a vzduch nad ní a udržují tu příjemnou teplotu.“

Nad hlavou jim prolétlo malé hejno žlutých ptáků; plachtili s doširoka roztaženými křídly, nechali se vzdušnými proudy vynášet nahoru, a když narazili na studený vzduch, rychle zase zamířili níž, aby nezmrzli.

Na protější straně údolí se vypínal obrovský chrám. Stál na malé vyvýšenině a vypadal, jako by vyrůstal přímo ze skály. Byl z ohlazených tmavých klád, šikmou střechu pokrývaly bytelné tašky. Kolem stavby se táhlo široké kryté zápraží a okraj střechy, rohy, okna a podpůrné sloupy krášlily ozdoby vyřezané z červenavého dřeva. K ohromným vstupním dveřím, temným jako půlnoc, stoupalo dlouhé schodiště. Stavba působila orientálně, ale neobvykle a svébytně – jako by vypadla z nějaké staré pohádky.

Z udržovaných záhonů po obou stranách schodiště zářily jasnými barvami begónie, orchideje a měsíčky. Kolem skal rostly rododendrony s tmavozelenými kožnatými listy a prastaré jalovce s pokroucenými sukovitými větvičkami, které se tu a tam pokoušely šplhat vzhůru po strmé skalní stěně.

Všechno to dohromady působilo naprosto harmonickým dojmem, jako by každičkou rostlinu přepečlivě umístil nějaký božský zahradní architekt a věnoval jí precizní péči hodnou cenné bonsaje.

„Hej,“ luskl prsty Busch. „Moc pěkně se na to kouká, ale…“

„Já vím.“ Michael se vytrhl z okouzlení.

„Myslíš, že už o nás vědí?“

„Neřekl bych, že tady nahoře budou mít kamery a elektřinu. Ale abychom se dostali ke vstupním dveřím, budeme muset překonat stometrový nekrytý úsek.“

„Myslíš, že Venueova parta už je vevnitř?“

„Určitě. A buď všechny zdejší obyvatele někam nahnala a drží je na mušce, nebo už je pozabíjela.“

„No jo,“ povzdechl si Busch. „Jestli tady někde fakt je všechno to zlato a drahokamy…“

„A něco dalšího, co mi nahání hrůzu.“

„Řekni mi, že máš nějaký plán,“ upřel na něj Busch prosebný pohled.

Michael kráčel po cestičce z přírodních kamenů, ruce spuštěné podél boků a ostentativně prázdné. Sig sauer měl zastrčený vzadu za opaskem a na zádech nesl černý batoh, přes který nebylo pistoli vůbec vidět. Busch ležel natažený na břiše u ústí tunelu a o rameno si opíral odstřelovačskou pušku Galii. Tentokrát ji měl nabitou.

Michael prošel kolem termálních jezírek a cítil, jak z nich stoupá horko. Prohlížel si stromy a ostatní zeleň – všechna byla hustá a pečlivě upravená. Když mu Simon vykládal o utajeném světě na Kančendženze, hlodaly v něm pochybnosti, ale teď se skutečně ocitl uprostřed místa, které patří do mýtů a legend a o kterém se mluví jen šeptem.

Cítil na kůži drobný chladivý deštík a uvědomil si, že sněžení se zmírnilo a vločky se ještě před dopadem na zem mění v mrholení.

Došel k dlouhému schodišti vedoucímu ke vstupu do chrámu. Bylo šest metrů široké, s nízkými, ale metr hlubokými stupni, které v něm vzbudovaly dojem, jako by pozvolna plul vzhůru. Po obou stranách měly zábradlí ze silných klád, které bylo léty používání dohladka oblýskané.

Neustále kolem sebe těkal pohledem a pátral po jakékoli známce života. Na schodech neviděl žádné šlépěje a nahoře na zápraží taky ne. Zápraží bylo široké, střechu nesly ohlazené mohutné trámy a vyvolávaly v Michaelovi dojem, že se ocitl v kostelní lodi a blíží se k oltáři.

Dveře před ním byly přes čtyři a půl metru vysoké a zrovna tak široké. Byly vyrobeny z věkem ztmavlého dřeva posetého suky, které vypadaly jako nesčetné zvědavé oči. Otvíraly se kovovými kruhy.

Se zatajeným dechem jeden z kruhů uchopil. Věděl, že v příštím okamžiku se už nebude moci spolehnout na to, že mu Busch puškou kryje záda – a uvědomoval si, že možná kráčí vstříc smrti.

Opatrně za dveře zatáhl a ty bez odporu povolily.

47

Kate stála v místnosti s kamennými zdmi, v nichž ve výklencích plápolaly stovky malých máslových svíček a zalévaly prostor oranžovou září. Venue a Cindy stáli kousek od ní a něco si šuškali.

U protější zdi sedělo v pozici lotosového květu čtyřicet mnichů. Takové mnichy Kate ještě nikdy neviděla. Někteří měli bílé roucho, jiné hnědé, modré nebo šafránově žluté. Žádný jednotný styl, žádná uniformita.

Lišili se i úpravou vlasů, nebyli všichni holohlaví, jak by člověk v asijském klášteře čekal. Někteří si hlavy holili, ale jiní měli dlouhé vlasy a ještě jiní byli moderně ostříhám nakrátko jako finančníci z Wall Street. A navíc to byla pestrá směsice národností. Většina sice byli Asiaté – Japonci, Indové, Tibeťané, Číňané, Vietnamci –, ale nechyběli mezi nimi Afričané, běloši, Arabové a Hispánci. Dokonalá ukázka rozmanitosti světových kultur.

Ještě zvláštnější byly ozdoby, které jim visely na krku a u pasu. Nespojoval je žádný totožný symbol. Naopak odrážely rozmanitost světových náboženství – byly tu katolické krucifixy i prosté křesťanské kříže, židovské hvězdy Davidovy, islámské hvězdy a půlměsíce. Nechyběly buddhistické modlitební korálky a dharmačakry, hinduistický omkar a další symboly, které Kate nepo-znávala.

Když Venueova skupina prošla tunelem a dorazila na tohle místo, které se nedalo popsat jinak než jako ráj, mniši byli zabráni do práce v chrámu a na okolních pozemcích. Někteří pleli záhony na záhradě, jiní se modlili v chrámu nebo meditovali v malých předsíních. Když se k nim Iblisovi muži vrhli s tasenými zbraněmi, vůbec se nevzpouzeli, vůbec nedali najevo překvapení, že jim sem vtrhla banda násilníků. A vůbec neprojevili strach, když je hromotluci sehnali dohromady a nahnali všechny do jedné místnosti.

Za celou dobu nikdo z nich nepromluvil ani slovo s výjimkou jednoho mnicha, na kterého narazili v chrámu. Vypadal na Tibeťana, byl středně vysoký s rozježenými krátkými černými vlasy. Na sobě měl zelené hedvábné roucho se zlatě obšitými rukávy a výstřihem. Až na jizvu, která se mu táhla přes pravou tvář, měl dokonale hladkou a neporušenou pleť. Stál u oltáře, ruce sepjaté v poklidné modlitbě.

Když dovnitř vtrhli Venueovi muži, naklonil hlavu ke straně a očima se usmál. Dlouze si Venuea měřil. Ve vzduchu viselo napětí a pak mnich prolomil ticho a klidným tónem pronesl: „Děláte obrovskou chybu.“

A Iblis ho zastřelil; kulka vlétla Tibeťanovi do pravého oka a na zdi za ním se rozpleskla půlka jeho hlavy.

Kate navenek nehnula ani brvou, ale Cindy poklesla čelist šokem. Nikdy předtím nebyla svědkem Iblisovy nelidskosti. S výjimkou únosu v Istanbulu žila naprosto poklidný život v závětří, ve své chráněné bublině, a vůbec si neuvědomovala, jaké krutosti jsou někteří lidé schopni.

I když na sobě Kate nedala nic znát, mnichova smrt jí hluboce otřásla. A ještě víc než ta zbytečná vražda a chladnokrevnost, s níž se jí Iblis dopustil, ji vyděsilo, co ten mnich řekl. Anebo spíš, jak to řekl. Zdálo se, že přesně ví, proč sem přišli, aniž mu Venue s Iblisem museli cokoli vykládat. Jako by je snad dokonce čekal. A co bylo vůbec nejpřekvapivější, promluvil k nim bezchybnou angličtinou.

Kate se teď přes místnost dívala na ostatní mnichy, kteří tam naprosto poklidně seděli a modlili se, jako by vůbec nevnímali, že jsou zajatci, a vůbec si nevšímali namířených zbraní.

Ze zamyšlení ji vytrhlo, když se ve dveřích objevil Iblis. Významně pohlédl na Venuea. „Našli jsme to.“

„Jdeme, děvčata,“ zavelel Venue, aniž se po nich podíval.

Vyšli za Iblisem z místnosti a vykročili dlouhou chodbou vytesanou ve skále. Osvětlovaly ji pochodně rozmístěné v pravidelných rozestupech a připomínaly jim, že se už nenacházejí v moderním světě. Chodba se kroutila a klikatila a nořila se hlouběji a hlouběji do skály, až vyústila do kruhové místnosti jasně osvětlené dalšími pochodněmi rozhánějícími tmu, která se sem snažila odevšad plížit. Místnost měla stěny z leštěného kamene, podlahu a strop pokrývaly komplikované, zlatě vykládané ornamenty, jaké Kate ještě nikdy neviděla; působily abstraktně, ale jako by měly hlubší spirituální význam, který jí unikal. Z místnosti se paprskovitě rozbíhalo sedm chodeb jako loukotě kola.

Iblis ukázal do jedné, v níž bylo vidět točité schodiště mizející v temnotě. Sestupovali po něm obklopeni naprostou tmou a pro jistotu se přidržovali stěny. Asi po minutě se vynořili v malé místnůstce, kde u průchodu ve zdi hlídkovali čtyři Iblisovi muži s tasenými pistolemi. Když uviděli, že dorazil jejich velitel, rozestoupili se a odkryli pohled na velké černé dveře, které byly do průchodu zasazeny.

Dveře vypadaly jako výjev ze zlého snu. Do ebenového dřeva byly vyřezány děsivé nestvůry, démoni a netvoři, tváře rozšklebené vzteky nebo pokřivené strachy. Mezi nimi se plazily tucty ztracených duší – muži, ženy i děti – a dovolávaly se spásy, která neměla nikdy přijít. Z dětských očí čišel sugestivní nelíčený strach. Cindy před tím hrůzným výjevem ucouvla, jako by na ni dveře mohly zaútočit a vystavit ji témuž osudu.

Kate se taky vyděsila, ale nedala to na sobě znát. Zírala na střed dveří, v němž se rýsovala zvláštně tvarovaná vyhloubenina. Byla dlouhá a úzká; prázdný prostor, který volal po zaplnění, jako by dveřím někdo zručně vyňal srdce. Konečně pochopila smysl hole – teď už věděla, odkud pochází a kam patří.

Venue ke dveřím zamířil a všichni poodstoupili, aby mu uvolnili cestu. Natáhl ruku k Iblisovi a ten mu do ní vložil kožené pouzdro a slavnostně ustoupil stranou. Venue odšrouboval víko, sáhl dovnitř a vytáhl z pouzdra hůl posázenou drahokamy. Rubínové oči hadů se ve světle pochodní třpytily, jako by byly živé.

Přikročil ke dveřím. Opatrně držel hůl jako novorozeně. Pak bez váhání pozvedl ruce a zasadil ji do vyhloubeniny. Dokonale tam zapadla a okamžitě přes ni zacvakly dva černé úchyty, aby nevypadla.

Poodstoupil a prohlížel si své dílo. Dveře byly kompletní; dva útočící hadi s vyceněnými zuby se vrátili domů. Drahokamy ve světle pochodní pulzovaly jako tlukoucí srdce. Všichni se zatajeným dechem vyčkávali, co se bude dít. V místnosti se rozhostilo napjaté ticho.

A vtom se ozval tichý zvuk, hluboký a hrdelní, jako by hovořila sama země. Iblisovi muži zbystřili a pevněji sevřeli zbraně. Cindy se k nim přikradla blíž, jako by doufala, že ji ochrání. A pak se hůl s ohlušivým zapraštěním rozlomila vedví. Vyklouzla z úchytů a spadla na zem. Všem se naskytl pohled na pryskyřicový vnitřek, který jasně vypovídal o tom, že jde o moderní padělek.

Když to Iblis viděl, oči mu potemněly, celý se roztřásl vzteky a s hněvivě zkřivenou tváří se obrátil ke Kate. „Cos to provedla?“

Ale než mohl pokračovat, vstoupil mezi ně Venue, který při své výšce nad drobným Iblisem čněl jako věž, a zarazil jeho slovní útok. Podíval se na zlomenou hůl a k Iblisovu úžasu se tiše rozesmál.

„Cos udělala s tou pravou?“ zařval přes něj Iblis.

„Půjdeme se projít,“ obrátil se Venue ke Kate a Cindy. Pak se ohlédl po Iblisovi. „Běž prozkoumat ostatní prostory. Tyhle dveře si beru na starost já.“

Kate a Cindy za ním zamířily zpátky k tmavému točitému schodišti a všichni tři po něm vystoupali nahoru. Prošli osvětlenými chodbami do místnosti se zajatými mnichy pohrouženými v tiché modlitbě, minuli je a vystoupali po širokých dřevěných schodech do patra. Ocitli se v prostorné místnosti. Stěny obložené borovým dřevem byly ověšeny náboženskou ikonografií – byly tu vedle sebe madony a mandaly, Abrahám a Šiva, Mohamed a Sangdi.

Venue přes místnost prošel do chodby lemované spoustou dveří; otevřel hned ty první a pokynul dcerám, ať jdou dovnitř.

Malá místnůstka očividně sloužila některému z mnichů jako soukromá cela. V rohu ležela na zemi matrace, o zeď se opíraly velké polštáře. Stál tu prostý stůl a židle z borového dřeva. Venue z něj zvedl deník a prolistoval ho, ale s vertikálně psanými čínskými znaky si neporadil.

Stejně jako ostatní prostory osvětlovaly celu drobné svíčky. Kromě nich tu oranžově žhnulo několik zapálených vonných tyčinek a kroutil se z nich voňavý kouř. Venue se posadil na židli, opřel se a zhluboka vdechl vůni dřeva, bylinek a koření, která se snažila navodit dojem poklidu.

Cindy si sedla na jeden z polštářů, Kate zůstala stát.

„Umíte si představit, co by tomu řekla matka, kdyby nás tu viděla?“ prohodil Venue a přejel pohledem mezi Kate a Cindy. „Já a moje dvě holčičky tu sedíme v chrámu starém tisíce let. To by ji zabilo.“

Kate ho probodla pohledem, ale Venue se tomu jen usmál.

„Jak se opovažuješ? Nemáš s námi nic společného. Na mámu ses vykašlal.“

„Tak to chodí, když člověka pošlou do vězení.“

„A pak jsi sehrál vlastní smrt.“

„Každý někdy musí umřít.“ Venue nechal tu naznačenou výhrůžku viset ve vzduchu. „Takže tomu chlapíkovi Michaelovi na tobě vážně záleží.“

„Neopovažuj se brát si ho do pusy.“

„Většině chlapů se nedá věřit. A většině ženských taky ne, co říkáš, Kate? Ledacos není, jak se to na pohled jeví; občas se mýlíme, když si myslíme, jak se věci mají.“

Kate mlčela.

„Lidé bývají nevypočitatelní.“ Venue na ni upíral pohled.

„O čem to mluvíte a co se to tam dole sakra stalo?“ vyhrkla Cindy. „Co je za těmi dveřmi?“

Venue se podíval z jedné na druhou. „Možná by ti mohla odpovědět Kate.“

Kate mu mlčky oplácela pohled a probíhal mezi nimi vnitřní souboj. Cindy jako by neexistovala; tenhle hovor a šachová partie se odehrávaly jen mezi Venuem a Kate. „Nemám ponětí,“ řekla nakonec, protože si pravdu radši ani nechtěla představovat.

Venue se usmál. „Tohle místo nutí k zamyšlení. Je starší než islám, křesťanství i judaismus, je starší než Gautama Buddha a hinduistická božstva. Člověk se neubrání přemítání, kdo ho asi vybudoval, koho dotyční uctívali a koho uctívají teď. A co asi střeží.“

„Kdyby ti mniši něco střežili, tak by se bránili, ne?“ namítla Cindy.

„Možná to, co střeží, nepotřebuje ochranu,“ řekla Kate a nespouštěla pohled z Venuea. Po krátké odmlce dodala: „Anebo to možná nechrání před světem – ale naopak chrání svět před tím.“

Cindy se nervózně zasmála. „Ty si potrpíš na dramatíčnost, co?“

Venue hleděl na Kate, jako by Cindy vůbec nevnímal, jako by v místnosti vůbec nebyla.

„Připadají ti staří?“ zeptal se Kate a poposedl na židli.

„Kdo?“ pokoušela se do hovoru zapojit Cindy.

Kate mlčela. Věděla, na co Venue naráží, a taky věděla, že nepotřebuje slyšet potvrzení. I ji samotnou to zaujalo. Ačkoli se mniši nedali označit za mladé, vůbec nebyli sešlí a opotřebovaní životem. Nešlo jen o to, že neměli šedivé vlasy a vrásčitou kůži. Z tváře jim čišela moudrost, jaká se do ní vepíše jen mnoha zkušenostmi a prožitými lety, ale oči měli naprosto mladé, plné života a optimismu, nezkalené ani náznakem beznaděje.

„Tohle místo skrývá spoustu tajemství…“

„Jakých?“ ozvala se Cindy a z hlasu jí byla patrná narůstající frustrace.

Vtom do místnosti vkráčel Iblis. „Objevili jsme další místnosti.“

„To je dobře,“ odvětil Venue, ale dál poklidně seděl, jako by se nechumelilo.

Iblis se zatvářil zmateně. „Copak ty je nechceš vidět? Jsou k neuvěření.“

„Až později,“ řekl Venue. „Na někoho tu čekáme.“

„Na koho?“ zeptal se Iblis.

Venue se zahleděl Kate přímo do očí a usmál se. „Na Michaela St. Pierra.“

48

Michael vstoupil do chrámu. Byl prostorný a šerý. Ústřední loď lemovaly mohutné sloupy. Ze stropu visely na silných řetězech kulaté železné koše a v nich hořel oheň poskytující slabé světlo. Na stěnách plápolaly stovky svíček a drobné třepotající se plamínky se odrážely od mosazných držáků. Zakouřený vzduch voněl kadidlem. Kouř stoupal vzhůru a vytrácel se větracími otvory.

Michael vykročil hlavní lodí. Čekal, že středobodem chrámu bude socha Buddhy, ale mýlil se. Na konci lodi nebyl dokonce ani krucifix, prostý kříž, tabernákl či nějaké obskurní božstvo. Nebylo tam vůbec nic, jen oltář a několik purpurových a tmavočervených polštářů na podlaze.

Svatyně byla rozlehlá, nejmíň třicet metrů dlouhá a zrovna tak široká. Nestály v ní žádné lavice ani židle, ale po obou stranách ústřední lodi ležely vlněné modlitební koberečky s vetkanými vzory, celkem snad padesát.

Michael došel k oltáři a zadíval se na něj. Z úcty nevystoupil na vyvýšený stupínek až k němu. Bylo mu jasné, že je to posvátné místo a nahoru by měli vystoupit jen ti, kdo jsou toho hodni.

A vtom spatřil krev. Byla čerstvá, potřísnila stupínek i oltář.

V chrámu určitě přebývali mniši, ale z těch Michael strach neměl; byl nervózní z přítomnosti Iblise a jeho mužů. Vytáhl zpoza opasku sig sauer a odjistil ho. Upravil si na zádech batoh a zamířil k průchodu v levé zdi. U něj se přitiskl ke stěně a naslouchal, ale v chrámu vládlo ticho.

Bez otálení vkročil do kamenné chodby.

Prošel jí do kruhové místnosti. V držácích na stěnách plály pochodně a jejich oranžový svit se odrážel od zlatém vykládané mandaly na podlaze, jejíž soustředný vzor symbolizoval tajemství nebes.

Když Michael vzhlédl, spatřil přesnou kopii obrazce i na stropě; bylo to neuvěřitelně propracované metafyzické ztvárnění kosmu. Stěny místosti byly z leštěného kamene a v pravidelných rozestupech se z ní rozbíhalo sedm chodeb. Michael se zadrženým dechem napínal uši, ale pořád nic neslyšel.

Váhavě zamířil do nejbližší tmavé chodby. Rozsvítil baterku, ale stejně moc daleko neviděl, protože chodba se kroutila. Ušel nejmíň sto metrů a pak se před ním vynořily masivní dřevěné dveře. Vzal za kovovou kliku a otevřel je. Za nimi ho přivítala další kruhová místnost; byla velká a nejmíň čtyři a půl metru vysoká, s klenutým stropem a řadami polic podél stěn.

Když si Michael posvítil dovnitř, přímo explodovala oslnivým jasem; všude vyšlehly zlaté záblesky a odrážely se kolem, jako by se sytily samy sebou. Zlato – police přetékaly ryzím zlatém. Byly tu zlaté číše a talíře, štíty, dýky, šperky, náboženské předměty a také ještě nezpracované zlaté pruty a tenké zlaté plátky. V tomhle nezamčeném skladišti se nacházel poklad, jehož cenu si Michael ani netroufal odhadnout. Venue by tu mohl pohádkově zbohatnout, jenže Michael se obával, že mu o pouhé zlato nejde. Má spadeno na něco mnohem většího.

Zase dveře zavřel a vrátil se do místnosti s mandalou. Pustil se z ní další chodbou a po nějakých sto metrech narazil na úplně jiné dveře než v té první.

Byly mnohem větší a masivnější a visely na obřích pantech, protože menší by je těžko udržely. A k Michaelovu překvapení je chránil bytelný zámek. Přes dveře se táhly čtyři kovové závory zapadající do kamenné zárubně a uprostřed je spojoval složitý kovový mechanismus s velkou klíčovou dírkou.

Ani to je ale neochránilo – byly pootevřené, se zámkem si očividně poradila palba z pistole.

Jestliže místnost, kde se nachází zlato v hodnotě miliard dolarů, si zámek nezaslouží, co se asi skrývá v téhle?

Když Michael vešel dovnitř, dočkal se odpovědi. Místnost byla mnohem větší než předchozí a skrývala skutečný poklad kláštera. Byla to komnata vědění a historie. Jak se po ní Michael procházel, začínal chápat, že se tu nacházejí informace starší a zásadnější než cokoli, co lidstvo zná. Na nekonečných řadách polic ležely svitky, archy pergamenu, knihy a dokonce i kamenné tabulky. Všechny byly pečlivě urovnány a popsány pěti jazyky: latinsky, aramejsky, anglicky, nějakým orientálním jazykem a pak ještě nějakým zcela neznámým. Popisky v něm byly největší a očividně nejstarší. Nepřipomínal žádný jazyk, se kterým se kdy Michael setkal. Ostatní popisky byly zřejmě doplňovány postupně v průběhu věků a od-rážely, která kultura v dané době dominovala.

V místnosti stály prosté dřevěné stoly a lavice a kolem nich byla strategicky rozmístěna zrcadla, aby odrážela světlo pochodní plápolajících ve větraných výklencích, dostatečně daleko od hořlavých materiálů.

Michael přecházel sem a tam a četl si popisky. Našel sekce věnované křesťanství, judaismu, hinduismu, buddhismu i náboženstvím, o nichž jakživ neslyšel. Sekce věnované modlitbám a meditaci, božím zásahům a důkazům posmrtného života. Byly tu vlastnoručně psané texty Mojžíše, Gautamy Buddhy a Ježíše Krista, ztracená evangelia.

Jestli se Desatero uchovávané v arše úmluvy považuje za posvátné, tak v téhle místnosti ukryté v chrámu na jedné z nejvyšších hor světa se nacházela ještě posvátnější a tisíckrát větší a monumentálnější sbírka vědění. Svět nikdy nečetl zápisky samotného Ježíše, jen vzpomínky a výklady jeho učedníků a kronikářů sepsané o mnoho let později. Buddhovo učení také sepsali Buddhovi následovníci, a ne on sám. Desatero přikázání je jediný známý text pocházející přímo od Boha. Ale tady, v téhle místnosti, se nalézalo to nejposvátnější, skutečná božská podstata… Michael měl pocit, jako by vstoupil do nebeské knihovny.

Uchovávaly se tu všeobjímající informace dotýkající se všech existujících vyznání, všech forem víry a výkladů posmrtného života. A nebyla tu jen pojednání o Bohu či Alláhovi, o ráji a cestě k osvícení. Nacházely se tu i spisy pojednávající o dáblech ze všech možných světových náboženství – nechyběl Azazel, Lucifer, Abaddon, Bélial, Satan, Angra Mainju, Asmodeus, Belzebub ani islámský Iblís, jehož jméno si přisvojil Katin učitel. Byly tu knihy o Šajtánovi, Bafometovi, Mastemovi, Mefistofelovi, Antikristovi. Znělo to jako jména postav z podřadných hororů, ale Michael věděl, že to je jen zdání. Své místo tu našel i lstivý severský bůh Loki, madagaskarský dábel Angat, velšský bůh podsvětí Arawn, slovanský Čemoboh, Mára – démon, který pokoušel Gautamu Buddhu, babylónský bůh Nergal, který vládl nad mrtvými, maďarský démon Órdóg, asyrsko-babylónský démon Pazuzu, napůl člověk a napůl zvíře, démon Vritra z védismu, keltský démon Pwcca, středoasijský dábel Samnu, čínská obdoba ďábla Tan-mo, indiánský dábel Sedit. Jejich příběhy a životopisy byly zjevně propracovány do netušené hloubky.

Michael konečně dorazil ke konci sbírky, kde prázdné police čekaly na nové spisy, nová pojednání o záhadách veškerenstva. Už se obracel k odchodu, když vtom se zarazil a zamířil zpátky, protože si vzpomněl na rozstřílené dveře.

Se zlým tušením se vrátil k prázdným policím. Nečekaly na nové spisy – už byly dávno opatřeny popisky. Jenže knihy z nich někdo odnesl. Ta prázdná sekce nebyla malá, měla nejmíň tři metry na šířku a dva na výšku, a bývaly v ní spisy shromážděné v průběhu věků od počátku lidstva – sbírka, která se nedala označit jinak než jako zlo ve všech podobách. Démoni, stálo na popiscích. Čarodějnictví, Nenávist, Temnota, Padlí andělé a Probuzení netvoři. Nechyběly spisy o vyvolávání ďábla a nestvůr z hlubin země: Slova Luciferova, Satanovo evangelium, Mapy pekla, Přivolávání Pazuzu, Posedlost, Znásilnění duše.

Když se Michael díval na ty prázdné police a četl si popisky k chybějícím knihám a svitkům, zmocnil se ho ochromující děs. Venue si sem nepřišel jen pro zlato, ale hlavně pro tajemství a moc. Přišel sem, aby rozpoutal peklo na zemi.

Michael se prudce otočil, protože ho zničehonic opanovala nervozita. Dostal strach, ani sám nevěděl proč; obrovský, nevysvětlitelný, iracionální strach, jaký nezakusil od dětství. Svíral pistoli, až mu zbělely klouby prstů, a těkal očima kolem sebe. Musí najít Kate a dostat ji odtud. Musí ji dopravit někam do bezpečí a pak se vrátit a zabránit Venueovi a Iblisovi v tom, k čemu se chystají.

Došel kamennou chodbou zpátky do místnosti s mandalou, pustil se do prozkoumávání všech dalších chodeb, které se z ní rozbíhaly, a hledal Kate. Objevil místnost plnou stříbra, místnost plnou šperků a drahých kamenů, místnost plnou obilí a jídla a pochopil, že hora nedostala jméno „Pět pokladnic velkého sněhu“ jen tak zbůhdarma.

Vrátil se do kruhové místnosti; už mu zbývalo prozkoumat jen poslední dvě chodby. Připadal si jako Minotaurus polapený v labyrintu. Na konci jedné chodby byly schody stoupající vzhůru, na konci druhé schody klesající dolů.

Napínal uši, jestli neuslyší aspoň nějaký zvuk, nějaký náznak, kde by Kate mohla být. Když neslyšel vůbec nic, tiše vykročil po schodech vedoucích nahoru. Nervy mu jen hrály, pevně svíral pistoli a v jednom kuse se rozhlížel na všechny strany. Dorazil na podestu, z níž se táhla chodba lemovaná dveřmi, ale schody stoupaly dál. Došel do druhého patra, kde končily, a ocitl se v místnosti s okny kolem dokola, takže skýtala rozhled na všechny strany. Bouře už venku úplně ustala, zpoza mraků vykouklo podvečerní slunce a zalévalo údolí zlatavou září. Hrbolatým sklem se hrnulo i dovnitř do místnosti a rozhazovalo po ní zlaté střípky a úlomky duhy.

Mezi okny krášlila zeď umělecká díla oslavující život a všechna možná náboženství – křesťanství, judaismus, islám, zoroastrismus, hinduismus, buddhismus. Michael přecházel kolem dokola a prohlížel si ty obrazy. Pod nimi visela vyprávění v různých jazycích zachycující příběhy, které si neuměl ani představit. Byly tu kresby mnichů ležících na břiše ve svatyni, kterou viděl dole. Malby kouzelných východů a západů slunce. Kresba dlouhovlasého vousatého muže, který seděl mezi mnichy v přesně téhle místnosti. Odlišoval se od nich světlejší pletí, obklopovala ho jemná aura a s vlídně rozpřaženýma rukama k nim hovořil.

Na dalším výjevu stál v zahradě indický šlechtic v potrhaném barevném rouchu, rozprávěl s muži nejrůznějších národností a kolem poletovali ptáci a pobíhala zvířata.

Na vrcholu hory stál vysoký muž s dlouhými bílými vlasy a vousy a v ruce třímal dlouhou hůl.

„Budte pozdraven, Michaeli,“ ozval se tichý hlas.

Michael se prudce otočil.

Před ním stál středně vysoký muž s ježatými černými vlasy. Na sobě měl volné roucho ze zeleného hedvábí, se zlatě obšitými rukávy a výstřihem. Jeho pleť měla odstín slabého čaje a ve tváři se mu mísily rysy různých asijských kultur. Byl bos a měl široká mozolnatá chodidla. Z očí mu čišela moudrost, jaké člověk nabude jen v hodně pokročilém věku, ale obličej mu nebrázdily žádné vrásky. Až na jizvu, která se mu táhla přes pravou tvář, ho měl hladký a nepoznamenaný časem.

Michael měl náhle pocit, jako by se čas zpomalil a všude se rozhostil naprostý klid a mír.

Díval se na toho muže, pak zabloudil pohledem ke kresbám a malbám na zdi a ven do zahrady a nakonec zase upřel zrak na mnicha.

„Co je tohle za místo?“ zeptal se tiše.

„Místo modliteb, uctívání a učení. Svět v dokonalé rovnováze.“

„To vidím,“ pronesl Michael s úctou. „Ale nepochybuji, že víte, na co přesně jsem se ptal. I když jsem tu otázku nejspíš ani nemusel pokládat.“

Muž se usmál. „Odpověď už znáte.“

„Šambala?“

„Lidé si vymysleli spoustu pojmenování a vytvořili spoustu představ. Některé z nich mají blízko k pravdě, jiné jsou od ní na hony daleko…“ Zase se usmál. „Tohle místo žádné jméno nemá, a přitom jich má mnoho.“

„To nechápu.“

„Copak na tom záleží? Ptáte se snad sám sebe, proč věříte v Boha? Poskytl vám někdy někdo nezvratný důkaz jeho existence?“

Michaelovo mlčení mluvilo za vše.

„A přesto jste si svou vírou jist.“

„Teď, když jsem spatřil tohle místo, ještě víc než kdy jindy.“ Michael se zamyšleně odmlčel. „Chcete vědět, jestli věřím v Boha. Ale ten Bůh, kterého mám na mysli, Bůh z mého náboženství…“ Michael nevěděl, jak myšlenku dokončit.

„Lidé se snaží za každou cenu všemu přiřadit jména. Každé náboženství si chce Boha přivlastnit pro sebe a udělat z něj toho nejlepšího.“

„A kdo má pravdu?“

Mnich se zase usmál. „Všichni.“

Michael mu úsměv oplatil, jako by hráli filozofickou šachovou partii. Ukázal na rozvěšené obrazy. „Tohle jsou krásné výjevy. Co zachycují?“

„Opět kladete otázky, na které už znáte odpověď.“

„Tenhle mi povědomý není,“ Michael ukázal na kresbu vousatého muže se světlou pletí. „Jak to?“

„O osmnácti letech jeho života se nic neví,“ usmál se muž.

„Byl tady?“

„Putoval po mnoha místech. Ten, kdo se chce dělit o svou moudrost a učit ostatní, cestuje hodně a daleko.“

Michael se díval na obraz a pak ukázal na muže v potrhaném barevném rouchu. „A tenhle člověk…“

„Michaeli,“ uťal ho mnich, „nevládne tu poklid všude. Všechno není takové, jak se na první pohled jeví.“

„Jak staré je tohle místó?“

„Bylo postaveno dříve, než kam paměť sahá, aby zakrylo puklinu v zemi.“

„Působí to tu tak…,“ Michael hledal vhodné slovo, „… harmonicky.“

„Vnímáte nebeský pokoj, ale hluboko pod námi se nacházejí muka pekelná. A někdó sem přišel, aby je probudil. Aby je vypustil do světa. Aby ukradl tajemství, která jsou tu ukryta už celá tisíciletí.“

„Kde jsou všichni ostatní?“ Michael přešel k oknu a vyhlédl ven. Místo, které na něj předtím působilo tak konejšivě, v sobě teď tajilo hrozbu.

„Lidé, kteří tu žijí, byli zajati a jeden je mrtev.“

„A ti, kdo to mají na svědomí?“

„Cekají na vás.“

„Cože?“ Michael křečovitě sevřel pistoli. „Kde?“

„Nesmíte jim dovolit, aby odtud cokoli odnesli.“

„Viděl jsem ty místnosti dole. Mají přístup ke všemu tomu zlatu a pokladům…“

„Na těch věcech nezáleží.“

„Byl jsem i v knihovně, prostříleli se dovnitř. Popisky u některých polic odkazují ke spisům, které si radši ani nepředstavuji.“ Michael udělal odmlku. „A ty police jsou prázdné. Venue už si…“

Mnich ho zdviženou rukou zarazil. „Nic skutečně cenného nesebral. Ty knihy a svitky odtamtud byly odneseny už před pěti sty lety. Jsou teď ukryty na místě, kam se nedá jen tak dostat.“

Mnich hleděl na Michaela, pohled měl vlídný, ale přitom pevný, v očích se mu zračila otcovská starost a zároveň nepřehlédnutelná výstraha.

„Nesmějí odnést nic z toho, co se skrývá za dveřmi v nejnižším poschodí. Jinak vypustí do světa temnotu, ta se bude šířit a rozsévat zkázu. Venue neprahne jen po bohatství, ale především po božských znalostech a temné moci.“

Michael měl pocit, jako by ho batoh na zádech zničehonic začal mnohem víc tížit, a dolehl na něj pocit viny. Odvrátil se od mnicha a zase se zadíval na obrazy a na ten neuvěřitelný svět za oknem. Hlavou mu vířila změť myšlenek a bál se o Kate. Dosud myslel jen na to, jak ji osvobodit, jak ji zachránit před otcem a dostat odtud pryč, ale teď na něj těžce doléhala mnichova slova. Měl pocit, jako by mu ten muž četl myšlenky a jako by přesně věděl, co nese v batohu.

„Už přicházejí.“

„Kdo?“ Michael zalétl pohledem ke dveřím a pozvedl pistoli.

„Mějte na paměti, Michaeli, že musíte zůstat ve světle a nesmíte naslouchat hlasům, protože ty vám budou lhát a schválně vám budou nabízet, po čem toužíte. Vědí, o co stojíte a co máte nejraději.“

Michael se po mnichovi podíval, ale ten byl pryč. Do místa, kde ještě před chvilkou stál, dopadaly skrz okno sluneční paprsky.

„Michaeli?“

Otočil se zpátky ke dveřím a spatřil v nich stát Kate. Ve vlhkých očích se jí odrážely plamínky svíček. Hleděli jeden na druhého a Michaela zaplavila úleva.

„Co tu děláš?“ zeptala se Kate nazlobeně.

Michaela to neurvalé přivítání zaskočilo. „Nestalo se ti nic?“

Když k ní přistoupil, ožily za ní v chodbě stíny a vzápětí se vynořili Iblis, Venue a Cindy.

49

Busch ležel na teplé podlaze tunelu a v rukou svíral odstřelovačskou pušku. Občas s ní přejel sem a tam a zkoušel mířit na květiny a větve, aby nevyšel ze střehu. Konečně mu přestala být zima, takže mu nic nebránilo v maximálním soustředění.

Doufal, že Michaelovi jeho plán vyjde. Dal ho dohromady v chvatu a spoléhal na příliš mnoho okolností, které neměl pod kontrolou. Jenže nic lepšího nevymysleli. A Michael měl v hlavě jen Kate.

Kvůli lásce člověk snadno ztratí soudnost. Láska lidi obloudí a ponouká je k naprosto pošetilému a nebezpečnému počínání, k obětování zdravého rozumu. Britský král Eduard VIII. kvůli své milence abdikoval, Meneláos poslal Sparťany zničit Tróju, když mu Paris unesl manželku Helenu, a Michael se vloupal do tureckého paláce, aby ukradl mapu, která vůbec neměla existovat.

Ale ačkoli Michaela motivovala láska, počínal si nadmíru racionálně. Zachraňoval Kate před otcem, který se snad ani nedal označit za lidskou bytost, před otcem, který klidně poslal vlastní dceru na popravu a byl jí soudcem i katem, před otcem, který vlekl obě své dcery do velehor jen kvůli svým vlastním sobeckým tužbám a neváhal je využít jako živý štít. Ten člověk byl pravým opakem lásky a rodičovství, ztělesněním toho, jaký by otec rozhodně být neměl.

Busch by pro své děti klidně zemřel, obětoval by pro ně všechno. Nechápal, jak někdo může být tak bezohledný a krutý jako Venue.

Nebyl si jistý, kdo je horší, jestli Venue, nebo Iblis. Ale jak tak ležel v ústí tunelu s odstřelovačskou puškou opřenou o tvář, doufal, že se jeden z nich vynoří ze dveří a on bude moci učinit svět kapku bezpečnějším.

50

„Co tu děláš?“ zopakovala Kate ve dveřích, hlas prostoupený bolestí a beznadějí.

Michaelovi se hrozně ulevilo, že je živá.

„Nazdárek, Michaeli.“ Do místnosti vešel Venue a uťal jejich hovor. „Jak vidím, jsi protřelý zloděj a podvodník.“

Kate se zatvářila zoufale.

„Pusť ji,“ dožadoval se Michael.

„Jak víš, že tu nechce být? Že se mnou nešla dobrovolně?“

„S tím na mě nechod.“ Michael se obrátil ke Kate. „Zavolal mi a prohlásil, že tě zabije, jestli se do toho vmísím a budu mu stát v cestě.“

„Očividně jsi mě neposlechl,“ podotkl Venue.

Michael otevřel batoh a vytáhl z něj kožené pouzdro. „Kate, nemysli si, že jsem ti nedůvěřoval – prostě jsem nedůvěřoval nikomu.“

„Je k nevíře, co člověk udělá pro lásku, nezdá se ti, Michaeli? Ani jsem ti nemusel říkat, ať mi to doneseš.“ Venue upíral oči na pouzdro. „Jak mám vědět, že tentokrát už je v něm pravá hůl?“

„Nezahrávám si s lidskými životy tak jako ty.“

„Jsi ty ale hrdina,“ utrousil posměšně Venue. „Ukaž mi ji.“

„Až pustíš Kate a Cindy a budu mít jistotu, že jsou v bezpečí.“

„Cože?“ Cindy se zmateně rozhlédla. „Já…“

„K čertu s tím,“ zaklel Iblis, popadl Kate za krk a strhl ji dozadu tak prudce, že nestihla zareagovat. Přitáhl si ji k sobě, zaklonil jí hlavu a opřel si ji o hruď, takže sotva držela rovnováhu, a přitiskl jí k hrdlu nůž.

Michael z ní nespouštěl zrak. Kate se vzpouzela, ale nedávala najevo sebemenší strach, jen hněv. Jenže Michael viděl Iblisovy ledové oči, ze kterých bylo jasně patrné, že by jí navzdory tomu, co k ní cítí, neváhal podříznout krk, aby získal, po čem s Venuem prahnou.

Michael otevřel pouzdro a vytáhl z něj pravou hůl. Měl co dělat, aby se vydržel soustředit, protože hůl mu okamžitě začala zatemňovat mysl.

„Co to sakra je?“ vyštěkl Iblis a trhl bradou k holi.

Michael ji pozvedl ještě výš, aby si ji Venue a ostatní mohli pořádně prohlédnout. Drahokamy jiskřily ve světle svíček. Ale ty v tuhle chvíli nikoho nezajímaly.

Kolem hole se jako třetí had vinula tenká hnědá šňůra plastické trhaviny. Obtáčela obě hadí hlavy a končila stříbrnou tyčkou, z níž vedly dva drátky do malé krabičky.

„Asi všichni víte, co je tohle za hůl. Odhaduji, že existuje v jednom jediném exempláři. Posledních pět set let ji svíral v ruce mrtvý sultán. Já jsem ji kapku vylepšil. Je teď ještě výbušnější než dřív, promiňte mi tu slovní hříčku. Tady ta stříbrná věcička,“ ukázal Michael na předmět uchycený k miniaturní klávesnici, „to je rozbuška. Než vás napadne zabít Kate anebo zastřelit mě a vyrvat mi to z rukou, měli byste vědět, že jestli se pokusíte rozbušku z trhaviny vyndat, tak exploduje. Jenom já znám kód, kterým se dá vyřadit z činnosti. Jakmile Kate a Cindy pustíte, tak to udělám a tu hůl vám předám.“

„Já nikam nejdu. Já s tebou nikam nejdu.“ Cindy se rozhlédla po ostatních, jako by se dožadovala souhlasu, ale ti si jí nevšímali. „Zůstanu tady,“ křiká na Michaela, jako by ho považovala za blázna, a přistoupila o krok blíž k Venueovi.

„No dobře.“ Michaela to nijak zvlášť nepřekvapilo. „Tak jenom Kate.“

„Jak máme vědět, že ta hůl zase není falešná?“ zeptal se Iblis a dál tiskl Kate čepel ke krku.

„Sáhni si,“ Michael podal hůl Venueovi. „Jak na tebe působí?“

Venue ji převracel v rukou, kochal se jí, jako by právě získal klíč ke svým snům. A vtom se mu užasle rozšířily oči a z jeho tváře i znejistělého postoje bylo znát, že na něj hůl začala účinkovat.

„Věř mi, tahle je pravá.“ Michael mu podal kožené pouzdro.

„Nenechám vás odtud odejít,“ prohlásil Venue panovačným tónem, ale bylo na něm znát, že má co dělat, aby se vlivu hole ubránil. Schoval ji zpátky do pouzdra, takže na něj působit přestala, a rázem se mu vrátila sebejistota. „Nemám důvod ti věřit, Michaeli.“

„Nabízím ti obchod, svůj život za její.“

„Ne!“ vykřikla Kate a začala se Iblisovi nanovo vzpouzet.

„Já jediný dokážu tu bombu zneškodnit. A rozhodně to neudělám, dokud ji tu držíš.“

„A když ji nepustím…?“ Venue tázavě naklonil olysalou hlavu ke straně.

„Tak všichni vyletíme do povětří.“

„Zabil bys ženu, kterou miluješ?“ ušklíbl se Venue.

„Zabiješ ji tak jako tak, a to jsi její otec. Takhle aspoň umřeme oba naráz.“

„Kecy,“ prohlásil Iblis.

„Nepokoušej moji trpělivost,“ okřikl ho Michael a oči mu plály vzteky.

„Bez tebe odtud neodejdu, Michaeli,“ řekla Kate a marně se pokoušela vymanit z Iblisova ocelového sevření. „Radši tu nálož odpal. Tam dole jsou dveře – nesmíme je nechat ty dveře otevřít.“

Iblis jí přimáčkl nůž těsněji k hrdlu a donutil ji znehybnět.

Na několik vteřin se rozhostilo ticho.

Venue s Michaelem hleděli jeden druhému do očí a navzájem se odhadovali.

Konečně se Venue podíval na Iblise a pokývl hlavou. Iblis pustil Kate. Otočila se o sto osmdesát stupňů a probodla ho pohledem. Ani nemusela nic říkat; přímo z ní prýštil hněv.

„Nesmíš to udělat,“ obrátila se k Michaelovi.

„Ale smím. Běž, prosím tě, Busch na tebe čeká.“

„Zůstanu tady,“ prohlásila vzdorně.

Michael na ni upíral zrak. „Musíš jít.“

„Ne,“ trvala na svém, jako by po ní chtěl něco zhola nemožného.

„Běž!“ zařval a odvrátil se od ní.

„Neopustím tě.“ Kate se snažila ubránit slzám, ale nepovedlo se jí to.

Obrátila uplakané oči k Cindy, která na ni hleděla bez náznaku lítosti či výčitek svědomí a jen mlčky vzala otce za ruku.

Michael stočil pohled k Iblisovi. „Až bude nezraněná zpátky v jeskyni, kde na ni čeká můj kamarád, tak dostanete, co chcete.“ Obrátil se k Venueovi. „Jestli to jinak nepůjde, tak ji třeba svažte a odvlečte ji tam, ale prostě ji odtud nějak dostaňte.“

Venue Iblisovi pokynul a ten se podíval na hlídače po své pravici. Byl to hromotluk, nejmíň metr devadesát. Okamžitě na svého šéfa poslušně upřel pohled.

„Doprovoď ji zpátky k jeskyni. Dohlédni, ať se jí nic nestane, a ozvi se mi, až tam dorazíte,“ poručil Iblis.

„Ať ji tam nechá a zamíří zpátky, zatímco ji budu mít pořád na očích,“ řekl Michael.

„Jak si přeješ.“ Venue muže pokývnutím vybídl, ať rozkaz splní.

Hromotluk vzal Kate za levou paži a vykročil s ní ke schodům.

Vyškubla se mu. „Nesahej na mě.“

Ale chlap neměl na odmlouvání náladu. Zkroutil jí ruku za zády, popadl ji a začal ji snášet po schodech. Její křik se rozléhal celým chrámem. Ostatní vykročili za nimi. Došli dolů a zamířili k východu.

Kate kolem sebe kopala a křičela z plných plic, ale hromotluk ji vynesl ven. „Ne, Michaeli, prosím…“

Dveře se za nimi zabouchly. Dva Iblisovi muži zvedli těžkou dřevěnou závoru a položili ji do železných úchytů, aby je zabednili.

Michael vyhlédl z okénka po straně dveří. Kate se nepřestávala zmítat a zápolila s hromotlukem po celou cestu k jeskyni. Když Michael viděl, jak se rozmáchla a dala mu pěstí do nosu, neubránil se úsměvu.

Iblis se postavil vedle něj, také vyhlédl z okna a pozoroval, jak si jeho muž mne obolavělý obličej.

„Ustup ode mě,“ naštětil se Michael a ani se neobtěžoval po Iblisovi podívat.

„Klídek, tentokrát se tě nepokusím sejmout.“

Na hory se snášel soumrak, údolí křižovaly dlouhé stíny. Jelikož se chrám nacházel hluboko mezi skalami, smrákalo se tu časněji.

„Vážně bys jí podřízl krk?“ zeptal se Michael s očima upřenýma na Kate, která už byla skoro u jeskyně.

Na dlouhou chvíli se rozhostilo ticho. Iblis také nespouštěl oči z Kate. „Vážně bys ji vyhodil do povětří?“

Bok po boku sledovali, jak Kate neochotně leze nahoru k ústí jeskyně a mizí uvnitř. Hromotluk se otočil a zamířil zpátky.

51

Kate vešla do jeskyně a zastihla tam Busche nataženého na břiše s odstřelovačskou puškou v rukou. Ohlédla se a sledovala, jak Iblisův muž pomalu kráčí zpátky k chrámu. Rychle se stmívalo. Hleděla na to tajuplné údolí a chrám, který střežil bůhvíjaké záhady, a měla pocit, jako by se nacházela v paralelním světě, daleko od skutečných himálajských svahů.

„Jsi v pořádku?“ zeptal se jí Busch a dál se upřeně díval do zaměřovače pušky. Za ním plápolal malý ohýnek.

„Ne, nejsem.“ Kate byla utahaná a tvář měla zbrocenou slzami. Ten kousek cesty od chrámu k jeskyni jí připadal jako nejdelší výprava, kterou kdy podnikla. Odcházela od muže, kterého miluje. Přišel ji zachránit; nikdy dřív ji nikdo zachránit nepřišel. O tomhle sní každá žena – aby ji pohledný muž, kterému nic neleží na srdci víc než její bezpečí, vysvobodil ze zoufalé situace. Jenže nežijí v pohádce a nedočkají se šťastného konce. Michael vyměnil svůj život za její a Kate to vůbec nepřipadalo jako rozumný obchod, naopak jí to přišlo jako ten nejhorší možný.

Její otec, sestra i učitel – všichni do jednoho sobci – se k ní obrátili zády. A Venue, stejně jako pater familias, hlava rodiny ve starověkém Římě, má nad rodinnými příslušníky potestatem vitae necisque, právo nad životem a smrtí, a neváhá rozsudky smrti vykonávat. Je naprosto zahleděný sám do sebe a udělal by cokoli, aby zachránil své hroutící se impérium a vnesl chaos mezi ostatní. Nemá sebemenší zábrany vraždit lidi, kteří stojí v cestě jeho záměrům, rodinné příslušníky nevyjímaje.

Kate se nechtěla do Michaela zamilovat a už vůbec ho nechtěla zatáhnout do téhle záležitosti, ale stalo se. Ať už vědomě či nevědomě ho svým počínáním odsoudila k smrti, a přitom jestli někdo zasluhuje smrt, tak je to ona sama. Michael je v tom nevinně. Ona si svoji životní dráhu sama zvolila, páchala zločiny, ignorovala zákony civilizovaného světa. Dostihla ji karma a je na ní, aby svůj osud přijala, tím spíš na tomhle místě. Nemůže to hodit na Michaela.

Nepochybovala, že ho zabijí; Iblis přece jasně řekl, že jestli se mu naskytne příležitost, podruhé už neudělá chybu.

Zase jí vyhrkly slzy. Otočila se k Buschovi zády, protože nechtěla, aby ji viděl plakat. Zavřela oči a upínala se k myšlenkám na Michaela. Prožili spolu tak krátký čas, z toho ještě zčásti ve stresu a hádkách, ale i v těch nejkrušnějších chvílích mu vždy viděla až do srdce. Stavěl ji na první místo, bez reptání jí pomáhal v nejnebezpečnějších situacích. Až do chvíle, kdy ho před šesti týdny potkala, vedla život plný odříkání a v skrytu duše prahla po někom, kdo by jí ho naplnil. A když se jí přání konečně splnilo, vzápětí udeřila zkáza.

„Jak to vypadá s Michaelem?“ zeptal se Busch.

Kate nebyla s to odpovědět, protože měla pocit, že když nahlas vysloví, že Michaela co nevidět čeká smrt, zhroutí se.

Prásk! Jeskyní zaduněl výstřel z pušky a Kate sebou trhla leknutím a div jí nepraskly bubínky.

„Cos to udělal?“ vyhrkla.

Busch k ní vzhlédl. „Co bys řekla?“ mávl hlavní pušky.

„To snad není pravda.“ Kate sě zadívala k chrámu a spatřila Iblisova muže ležet mrtvého uprostřed cestičky. „Tys ho zabil.“

„Jo?“ řekl Busch, jako by nechápal, proč konstatuje něco, co je nad slunce jasnější.

Všiml si její ztrápené tváře, vstal a došel k ní. Vlídně se na ni usmál a obrovitým palcem jí otřel slzy.

„Snad si nemyslíš, že ho necháme v bryndě.“

„Co chceš dělat?“

„Kolik jsi toho viděla z vnitřku toho chrámu?“

„No…, dost,“ řekla zmateně.

„A víš, kam Michaela odvedli?“

Přitakala.

„Michael věděl, že odtamtud nebudeš chtít dobrovolně odejít, Kate. Doufal, že se uvnitř stačíš trochu porozhlédnout a zorientovat, abychom se tam mohli vrátit a dostat ho z bryndy. Poslal tě za mnou mimo jiné proto, abys mi ukázala cestu, až se tam spolu vydáme. Vím, že tě miluje, a věř mi, že by za tebe klidně položil život. Ale dneska se to nestane, na to vezmi jed.“

52

Michaela obestoupili dva Iblisovi muži a všichni zamířili zpátky do místnosti s mandalou, z níž se rozbíhalo sedmero chodeb. Zahnuli do té jediné, kterou Michael ještě neprozkoumal, do té se schody stáčejícími se dolů. Michael nepochyboval, že jsou kdesi v nitru hory. Začali po schodech sestupovat.

Když dorazili na konec, vylouply se před nimi dveře. Byly ještě děsivější, než si Michael představoval. Nechápal, co to někoho popadlo, že na nich zpodobnil tak příšerné výjevy, a rád by věděl, jestli z toho nezešílel.

Venue mu podal pouzdro s holí. „Buď od té dobroty.“

Michael si pouzdro vzal a otevřel ho, ale pak se zarazil. Ty dveře mu naháněly strach, jaký v životě nezakusil. Zase pouzdro zavřel.

„Ale no tak, Michaeli.“ Venue k němu přistoupil nepříjemně blízko a zašeptal mu do ucha: „To sis měl rozmyslet dřív.“

Michael pootočil hlavu, až si hleděli z očí do očí. Jejich tváře dělily pouhé centimetry.

„Chceš mít na svědomí smrt Katiny sestry?“

„Ty klidně zabiješ dceru, která tě má ráda?“ zeptal se Michael šokované.

„A postarám se, aby se Kate dozvěděla, že za to můžeš ty.“

Michael tam jen nehybně stál. „Nevěřím ti.“

„To je škoda.“ Venue se podíval na Iblise a ten pochopil nevyřčený povel.

Vytáhl nůž, přistoupil k Cindy a popadl ji.

„Pusť mě!“ vybuchla a snažila se mu vykroutit.

Ale Iblis ji beze slova surově dotáhl k malému dřevěnému stolku.

„Řekni mu, ať mě nechá.“ Cindy se nešťastně zadívala na otce, v pobledlé tváři naprosto nevěřícný výraz. Vzpouzení jí nebylo nic platné, protože se svými útlými pažemi si se silným Iblisem neporadila. „Co to děláš?“ Křičela jako děcko.

Upřela prosebný pohled na Michaela. Michael na ní viděl ochromující strach, viděl, jak z ní vyprchává veškerá naděje. Navzdory tomu, jak neloajálně a krůtě se zachovala ke Kate, by si nedokázal vzít na svědomí její smrt. „Tak dobře. Nechte toho.“

Iblis ho ignoroval, smýkl Cindyinou paží a připlácl jí ruku na stůl. Přišpendlil ji tam a zadíval se Cindy do očí.

„Dost, povídám!“ zařval Michael.

Iblis se bez zaváhání rozmáchl nožem a usekl Cindy pravý malíček.

Zavřeštěla, až z toho tuhla krev v žilách. Takový jek ještě Michael jakživ neslyšel, znělo to jako nářek raněného zvířete.

„Zneškodni tu bombu,“ křikl Venue hrubým hlasem, ze kterého se vytratily všechny stopy lidskosti. „Nebo se budeš muset dívat, jak ji Iblis pomalu porcuje na kousky. A ten prst bude ze všech těch kousků zdaleka největší.“

Michael sotva popadal dech. Cindy ho očima zoufale prosila o pomoc.

Jeho zaváhání ji přišlo draho. Iblis se znovu rozmáchl a jedinou ranou jí uťal prsteníček. Cindy poklesla hlava a vzápětí omdlela. Z pahýlů po uťatých prstech jí prýštila krev jako z malých zahradních hadic.

„Dost!“ zařval Michael. Nemohl se na to mučení dívat.

Serval z pouzdra víčko a vytáhl hůl. Vyťukal na drobné klávesnici kód a kvapně odmotal z hadů plastickou trhavinu. Strčil ji spolu s rozbuškou do pouzdra a hůl podal Venueovi.

Podíval se na Cindy zhroucenou na zemi. Pomalu se probírala k vědomí, sténala a tiskla si zmrzačenou ruku.

„Jestli chceš, aby žila, tak koukej otevřít ty dveře,“ poručil Venue. „Zloděj jako ty si s tím určitě hravě poradí. Otevři ty dveře a běž dovnitř.“

53

Michael vložil hůl do vyhloubeniny uprostřed černých dveří a upevnil ji úchyty. Dokonale tam zapadla a téměř splynula s dveřmi. Tvořila přirozené pokračování těch děsivých výjevů, které je zdobily. Tak živé výjevy Michael nikdy předtím neviděl; vypadaly, jako by se ke dveřím prostě přitiskly a zatuhly tam. Mytické nestvůry s vyceněnými tesáky a vystrčenými drápy mučily lidi natěsnaně na spodní polovině dveří, mužům se nedařilo chránit ženy a děti.

Michaelovi se dělalo špatně a netušil, jestli za to může hůl, anebo pohled na dětské oči překypující hrůzou.

A vtom se ozval rachot. Vycházel odkudsi z hlubin a vibroval podlahou i zdmi, jako by se otřásala celá hora, jako by svým počínáním rozpoutali zemětřesení. Michael cítil to vibrování až v žaludku. Děsilo ho to, připadalo mu, že naráz mluví všichni mrtví a pohřbení a hněvají se, že je probudil.

A pak se mu zazdálo, jako by se na dveřích cosi pohnulo. Povrch jako by se zachvíval. Říkal si, že ho určitě šálí zrak. Hadi obtočení kolem hole se začali kroutit, jako by ožili, zabořili se do dřevěných dveří a splynuli s nimi.

Dveře hlasitě zasténaly jako umírající zvíře, jenže z přesně opačného důvodu – cosi se probouzelo k životu. To, co za nimi bylo, nasávalo vzduch, který tomu byl celé věky odepírán.

Iblis ke dveřím přikročil, uchopil hůl a zatáhl za ni. Dveře se hladce otevřely. Zpoza nich dýchl závan horka. Jeden z Iblisových mužů posvítil do černočerné tmy baterkou a v jejím světle se objevily kamenné schody. Nebylo to schodiště v pravém slova smyslu, žádné pečlivě vytesané, souměrné stupně. Tyhle stupně byly nahodile rozeseté a každý jiný – byl to přirozený sestup dolů, který někdo jen trochu upravil, aby byl schůdný.

„Dej nám vědět, co tam objevíš,“ řekl Michaelovi Iblis.

Michael se na něj díval a měl chuť přetrhnout ho jako hada.

„Jestli se bojíš, pošlu tam Cindy,“ provokoval Venue.

Michael k ní zajel pohledem; celá se na zemi otřásala vzlyky a křečovitě si tiskla zmrzačenou ruku omotanou zkrvaveným kusem košile. Ztratila veškeré iluze a vzdala se všech nadějí a Michael přemítal, jak dlouho asi zůstane naživu.

„Tumáš.“ Iblis sebral z držáku ve zdi pochodeň a podával ji Michaelovi. „S tímhle to bude mít lepší atmosféru.“

„Nechceš mít tu čest vidět to jako první, ty hajzle jeden?“ sykl Michael.

„Jen si zahraj na kanárka v dole,“ opáčil Iblis.

Michael slyšel, jak za ním dva Iblisovi poskoci odjistili pistole.

„Silviu a Gianni půjdou hned za tebou, aby tě nenapadlo provést nějakou vylomeninu.“

Michael probodl Iblise pohledem, vyškubl mu pochodeň z ruky a prošel dveřmi.

54

Busch s Kate běželi přes zelenou zahradu, kolem stromů a termálních jezírek. Busch nesl přes rameno odstřelovačskou pušku a oba třímali pistole. Nespouštěli oči z obrovského chrámu.

Doběhli ke schodům a brali je po dvou. Když dorazili nahoru ke vstupním dveřím, zjistili, že jsou zamčené. Kate se beze slova rozeběhla po zápraží, na konci z něj seskočila, otočila se a pohlédla vzhůru. Pak se jako gymnastka vyhoupla na zábradlí, povyskočila, aby se zachytila kraje stříšky nad zápražím, vytáhla se nahoru a vmžiku se ocitla přímo pod okny chrámu.

Busch následoval jejího příkladu, vylezl na zábradlí a díky své skoro dvoumetrové výšce hravě dosáhl na okraj stříšky, stačilo jen natáhnout ruce. Kdyby musel povyskočit jako Kate, moc dobře by to nedopadlo. Vysoukal se nahoru; byl rád, že se udržuje v kondici a že se před Kate neztrapnil.

Přeběhli po stříšce k nejbližšímu oknu a otevřeli si ho. Křídla s nerovnými skleněnými tabulkami plnými bublinek visela na prastarých pantech a při otvírání skřípěla. I Kate měla co dělat, aby se malým oknem protáhla dovnitř, a pro Busche to bylo skoro nemožné; úporně se jím soukal a odřel si přitom ramena a boky.

Ocitli se ve stísněné ložničce s matrací na podlaze a stolem u zdi. Vonělo to tam kadidlem a působilo dojmem naprostého poklidu; Buschovi se vybavilo, jak v dětství vždycky vešel do kostela a chaos venkovního světa se rázem vytratil.

„Říkalas, že s sebou má deset chlapů?“ zeptal se Busch.

„Jo, když nepočítám toho, cos ho sejmul. A všichni jsou po zuby ozbrojení,“ odpověděla Kate. Vyšla z místnůstky na chodbu a s pistolí nachystanou ke střelbě začala sestupovat po schodech. Dole pod schody nikdo nebyl, všichni se odebrali do nitra chrámu.

Když procházeli hlavní svatyní, Busch se rozhlížel po prostých sloupech, tlumených zemitých barvách stěn a koších s ohněm zavěšených od stropu, jejichž tančící plameny umocňovaly poklid, kterým místnost přímo dýchala. Žasl, jak duchovně to prosté místo působí, přestože nikde nejsou žádné ikony, sochy, kříže ani jiné posvátné předměty. Nikdy nikde necítil takový klid a mír jako tady. Měl vztek na Venuea a Iblise, že sem vtrhli a páchají na takovém místě tak bezbožné skutky.

Prošli s Kate svatyní a vběhli do široké chodby, která se vzápětí rozdvojovala.

„Tady se rozdělíme,“ zastavila se Kate.

„Nepřipadá v úvahu, že bych tě spustil z očí,“ odmítl šeptem Busch.

„Tudy se jde k několika prostým místnostem,“ mávla rukou. „Dva muži tam střeží zajaté mnichy. Na konci se chodba stáčí zase zpátky a napojuje se na tu druhou. Tam se pak potkáme.“

„Tohle je hodně špatný nápad, Kate.“ Busch ji jemně vzal za paži, aby svým slovům dodal důraz.

„Zvládnu to.“ Kate pozdvihla pistoli. „Umím s ní zacházet.“

„O tom nepochybuju. Starost mi dělá něco jiného – ten tvůj kamarádíček Iblis. Mám dojem, že toho nezarazíš ani s plným zásobníkem.“

„Jestli si s někým dokážu poradit, tak s ním.“ Kate se povytáhla na špičky a dala Buschovi pusu na tvář. „Díky za starostlivost.“

A rozeběhla se chodbou.

55

Michael sestupoval po nerovných stupních níž a níž a pár kroků za ním se drželi Iblisovi muži Silviu a Gianni. Strop se každou chvíli snižoval a zase zvedal. Zezdola stoupalo horko a ohřívalo skály. Michael se dovtípil, že se nacházejí u dalšího průduchu, kterým stoupá teplý vzduch. Scházel stále hlouběji a přidržoval se skály, protože zábradlí tu nebylo. Schody byly chvílemi příkré, chvílemi klesaly jen zvolna. Po pěti minutách konečně dorazili na konec.

Michael pozvedl pochodeň a ta ozářila kamenné stěny obrovské jeskyně. V jezírkách bublalo bahno, stoupala z něj pára a ve vzduchu visel pach síry. Bahno bylo tak horké, že by se v něm člověk uvařil zaživa.

Prostorem se rozlehl hlas a odrážel se ozvěnou od stěn. Michael se rozhlížel, odkud přichází. Ten hlas cosi nesrozumitelně šeptal. Michael se podíval po Iblisových mužích, ale zdálo se, že ti nic neslyší.

Michael ten přelud setřásl a vykročil hlouběji do jeskyně. Ze skalní stěny trčely v pětačtyřicetistupňových úhlech pochodně. Jednu po druhé je zapaloval. Zapálil jich celkem osm, i když jich tam bylo mnohem víc, skalní stěna se táhla až kamsi do nedohledna. Ale stačilo to, aby přízračnou oranžovou září osvětlily ztracený svět. Plameny se komíhaly a kroutily a všude kolem se roztančily obživlé stíny.

Strop byl drsný a nerovný a visely z něj krápníky. Některé stalaktity se už dávno spojily se stalagmity a vytvořily desítky vápencových sloupů, které vypadaly, jako by strop podepíraly.

Silviu zalapal po dechu, Michael se ohlédl a spatřil ho, jak uskakuje před čímsi ukrytým v hlubokém stínu u skalní stěny. Došel k němu a bezděky zatajil dech.

Na zemi tam ležela kostra se zakloněnou hlavou a ústy doširoka rozevřenými ve smrtelném řevu. Z levé oční jamky trčela rukojeť nože, kterou křečovitě svíraly bílé kostlivé prsty. Ten člověk se zabil nejpříšernějším možným způsobem. Michael se k němu sklonil a spatřil, že leží na potrhané kožené dece. Dotkl se jí, ale vzápětí ucukl. Nebyla to deka, byla to lidská kůže – kůže, která z těla odpadla. Michael si mrtvého prohlížel. Při zdejším vlhku a horku by měl rozklad postupovat rychle a zkázu by měli dokonat brouci a červi. Po pouhých pár dnech by z mrtvého nemělo nic zbývat. A tohle tělo bylo navíc staré, muselo tu ležet už celá staletí. Košili měl mrtvý rozevřenou, pomačkanou a potřísněnou. Volné šedé kalhoty byly potrhané, ale silná vlněná látka dosud působila pevně, přestože už se taky měla dávno rozložit.

Michael si uvědomil, že se dívá na jednoho z mužů Kemala Reise, na korzára, který zemřel daleko od svého vodního živlu. Na člověka, který admirálovi oddaně sloužil až do posledního dechu.

A taky mu došlo, že tady dole není žádný život, žádní brouci, červi ani bakterie, které by se vrhly na maso a urychlily rozklad. Různé formy života existují i celé kilometry pod zemským povrchem a měly by si na těle pochutnat – jenže tady po nich nebylo ani stopy.

Michael se napřímil a spatřil, že Gianni svítí na další kostry. Někteří z těch lidí se probodli mečem, svírali ho v rukou, jako by spáchali harakiri. Jiní drželi primitivní křesadlové pistole a chyběl jim kus lebky.

„Proč se zabili?“ vyhrkl Silviu anglicky se silným přízvukem.

„Jsou to turečtí korzáři,“ řekl Michael. „Piráti, mořeplavci, jedni z nejdrsnějších mužů v historii, kteří se rozhodně hned tak něčeho nezalekli. Ale tady dole…“ Nechal nevyřčenou větu viset ve vzduchu a prohlížel si mrtvé.

„Co tady dole je?“ zeptal se Silviu.

„Copak vám to Iblis neřekl?“

„Tvrdil, že jsou tu peníze a knihy,“ ozval se Gianni.

„No ovšem.“ Michael se neubránil smíchu. „Umí někdo z vás arabsky?“

„Jsem Ital, prokristapána! Proč mi pokládáš tak pitomou otázku?“ vyjel Gianni.

Silviu jen zavrtěl hlavou.

A vzápětí Michael zase uslyšel ten hlas, tentokrát ještě hlasitěji. Zamrazilo ho až u srdce.

„Co to bylo?“ Silviu se s namířenou pistolí rozhlížel kolem, jako by hledal cíl.

„Zvuky šílenství, zvuky zla,“ zašeptal Michael.

Zabloudil pohledem ke skalní stěně za schodištěm, po němž sem dolů sestoupili, a spatřil v ní masivní dveře. Byly černé jako noc, ebenové dřevo se ve světle pochodní matně lesklo. Nahoře, dole a uprostřed je zpevňovaly železné pláty. Visel na nich mohutný kruh ze zašlého zlatého kovu. Rám a škvíry mezi kusy dřeva byly zatřeny dehtem – tahle černá látka vyráběná suchou destilací dřeva a smoly se používala nejen jako palivo na pochodně, ale také se jí natíraly sudy a lodě, aby byly vodotěsné. Právě díky ní mohli dávní mořeplavci úspěšně podnikat dlouhé výpravy.

„Podrž to,“ podal Michael Silviovi pochodeň. Vzal za kovový kruh a zatáhl. Dveře se ani nehnuly; dřevo zdejším horkem nabylo na objemu a vzpříčilo se v rámu. Michael se zapřel nohou o stěnu a vší silou za dveře škubal, až konečně povolily.

Nahlédl do tmavého prostoru za nimi, kde ve slabém světle pochodně poskakoval jeho stín. Váhavě dveřmi prošel a zastavil se, aby nechal oči přivyknout tmě. Vzduch tu byl v porovnání s předchozí jeskyní sušší a nepáchl. Michael viděl hromady kovových předmětů, od kterých se odráželo to málo světla, co dovnitř dopadalo, takže vypadaly, jako by na nich poblikávaly hvězdy. Na zemi se povalovaly staré rozlámané kostry. Muži z posádky Kemala Reise se navzájem pozabíjeli a teď tu leželi na udusané hlíně s šavlemi v rukou.

Michael zamířil hlouběji do jeskyně, a jakmile ho zahalila černočerná tma, ozvaly se hlasy. Napřed to byl jen tichý nesrozumitelný šepot nesoucí se zdálky, v němž se nedala zachytit žádná slova a ani nezněl jako lidská řeč.

Ale pak se hlasy přiblížily a začaly mu drásat mysl. Pokoušel se uchovat si duševní rovnováhu a neposlouchat je, ale ať myslel na cokoli a ať se je sebevíc snažil nevnímat, vždycky si k němu prorazily cestu.

„Pamatuješ se na mě, Michaeli?“ zašeptal jeden zlovolně. „Před lety ses mě snažil sprovodit ze světa, pohřbils mě v německém lese, ale mě jen tak nezničíš.“

Michael litoval, že si nevzal pochodeň nebo jakékoli jiné světlo, které by rozehnalo temnotu. Připadal si jako dítě, které se strašně bojí, co by ve tmě mohlo číhat. Cítil, jak se ho zmocňuje pudový strach, jak mu instinkty našeptávají, ať vezme nohy na ramena. Teď už moc dobře chápal, co mnich myslel, když mu radil, ať zůstane ve světle a nepodlehne hlasům.

„Michaeli,“ ozval se nový hlas. Neslyšel ho už několik let. Dřív mu ten hlas přinášel útěchu, ale teď zněl rozzlobeně a podrážděně.

„Umřu, a ty mě vzápětí nahradíš novým otcem,“ horlil. „Klidně pošlapeš moji památku, aby sis polepšil. Mary taky umřela a její památku taky pošlapáváš a nahrazuješ ji někým jiným, stejně jako mě.“

Byl to hlas jeho adoptivního otce Aleca St. Pierra. Michael pochopil, že všechny ty hlasy jsou bohapustá lež; odhalily jeho slabá místa a zhmotnily jeho děsy. Jeho podvědomí se úporně pokoušelo vymanit z okovů racionality, pumpovalo mu do mysli stud a provinilost, aby tam zaselo semínka paranoie, která ho připraví o rozum. Nedokázal ty hlasy nevnímat. Měl pocit, jako by se propadal do šílenství.

Ale pak se upjal k tomu jedinému, co mu vnášelo klid do duše, k tomu jedinému, co ho drželo při smyslech.

Klásce.

Kate ji v něm znovu probudila k životu a láska mu naplnila srdce a teď mu z něj jako hřejivý příval proudila do mysli, odplavovala ty hlasy a konejšila rozervané myšlenky. Představoval si v duchu Kate, její lesklé světlé vlasy a oči, v nichž se zračila čistota její duše. Pohroužil se do vzpomínek na jejich objetí, milování, na její hebkou kůži a něžné doteky.

Hlasy přesto pořád zesilovaly, úporně řvaly a pokoušely se zbortit jeho duševní rovnováhu.

Michael však už věděl, jak na ně vyzrát a porazit šílenství, které na něj dotíralo. Upínal se k představě Kate a přitom sáhl do kapsy a nahmatal stříbrný medailónek, který mu nechala spolu s dopisem. Pevně ho sevřel v dlani a začal z jeskyně prostoupené tmou a mihotajícími se stíny couvat zpátky ke světlu. Úpěnlivě medailónek mačkal a ze všech sil se snažil myslet na Kate a nic jiného. Odejít z jeskyně bylo mnohem těžší než do ní vkráčet. Měl co dělat, aby přiměl tělo k pohybu, a nezešílet se mu dařilo jen díky myšlenkám na Kate.

Konečně prošel ebenovými dveřmi zpátky do osvětlené prostory. Hlasy umlkly, jako by nikdy neexistovaly, jako by jeho mysl dočasně zabředla do bažin šílenství a teď se z nich vynořila úplně suchá a pochybovala, jestli se jí to všechno jen nezdálo.

„Co je tam?“ dožadoval se Gianni a přistoupil k němu blíž.

Michael se na dvojici mužů díval a přemítal, jestli by kterýkoli z nich přežil v té temnotě déle než minutu.

Silviu od dveří poodstoupil, ale Gianni naopak přikročil blíž a posvítil si dovnitř. Ve světle pochodně se zablyštěly hromady zlata a drahokamů navršené kolem stěn a poskakovaly po nich zářivé odlesky. Celé kupy zlatých mincí, číší, zbraní a ingotů, truhly šperků a drahých kamenů. Ohromný poklad, který odtud kdosi odvezl na širé moře a Kemal Reis se svými muži ho posléze navrátil do téhle jeskyně ukryté hluboko v horách.

U jedné stěny byly na vysokou hranici naskládány obrovské kusy silného plátna, zašedlé a potrhané, které se k cennostem všude kolem vůbec nehodily. Michael se dovtípil, co to je – plachty. Věkovité a potrhané lodní plachty.

Nešlo mu do hlavy, co dělají tak daleko od moře, ale pak mu došlo, že Kemal a jeho muži v nich sem nejspíš dopravili všechny ty cennosti.

A nakonec v rohu spatřil písemnosti. Zanesené prachem a ukryté před očima světa se tam na dřevěné podložce kupily knihy, svitky i volné listy; stovky dokumentů sepsaných na různých materiálech, které lidstvu během staletí sloužily k zaznamenávání psaného slova – na vydělané zvířecí kůži, pergamenu, papíře i kameni. Dávalo smysl, proč někdo zatřel spáry ve dveřích a kolem nich dehtem – izoloval jeskyni před vlhkem, které by sem proniklo z té vedlejší, a chránil písemnosti před zkázou. Michael si je ani nepotřeboval prohlížet, aby mu bylo jasné, oč jde. Četl popisky nahoře v knihovně, kam tyhle dokumenty původně patřily, takže věděl, o čem se v nich píše a jaká tajemství skrývají.

A pochopil, že pravé bohatství téhle místnosti nespočívá v drahých kovech a klenotech, které tak zaujaly Iblisovy muže, ale v psaném slovu, v nashromážděném vědění, které odhaluje taje temnoty a její moc.

„Můj Bože,“ zamumlal Gianni a hltal pohledem hromady zlata a drahokamů.

Michael si od něj vzal pochodeň, protože už nehodlal tenhle podzemní svět probádávat beze světla.

„Troufám si bezpečně tvrdit, že Bůh s tímhle nemá nic společného,“ řekl a po odmlce dodal: „Můžete Venueovi oznámit, že jsme našli, co hledal.“

56

Gianni se odebral nahoru po schodech a Silviu zůstal dole, aby hlídal Michaela.

„Chceš se tam mrknout?“ Michael mávl rukou k místnosti s pokladem.

Silviu pevně svíral samopal Heckler & Koch MP7 a otázku ignoroval. Neměl nejmenší chuť do té jeskyně vstupovat. Tušil, že se tam skrývají kořeny zla, které prostupuje celý tenhle podzemní svět. Věděl, co je tohle místo zač – děsilo ho od chvíle, kdy začali sestupovat dolů –, ale nehodlal dát strach najevo před Michaelem. Vyrůstal v Rumunsku, a přestože se dal na dráhu zločinu a přestal chodit do kostela, stále lnul ke svým katolickým kořenům. Tahle jeskyně dokonale odpovídala jeho dětským představám pekla – zdi zrudlé roztančenou září plamenů, pára stoupající z bublající rozžhavené země. I když se racionálně snažil přesvědčit sám sebe, že se pořád nachází na zemi, a ne v nějaké bájné říši, nedokázal se zbavit pocitu, že ze vzduchu čiší zlo. Krčilo se ve stínech, kam nedopadalo světlo pochodní, a číhalo na něj jako divoké zvíře, které se chystá zaútočit na kořist.

Díval se, jak Michael zase mizí v místnosti s pokladem a knihami, a strach na něj začal doléhat plnou silou, jako by jeskyně vycítila, že v ní osaměl. Otáčel se kolem dokola a svítil si baterkou na všechny strany, jako by ho to mohlo ochránit a udržet zlo v odstupu.

Chtěl, aby se co nejrychleji vrátil Gianni s Venuem, a modlil se, ať se ubrání narůstajícímu děsu. Připadalo mu, že se čas nekonečně vleče, a osamění na něj doléhalo jako těžké závaží. Nakonec v něm strach ze samoty převážil nad strachem z neznáma a zamířil za Michaelem do sousední místnosti.

Váhavě nahlédl dveřmi.

Prošel dovnitř, v pravé ruce třímal samopal, prst připravený na spoušti. V levé držel baterku, která mu momentálně připadala jako stejně mocná, ne-li ještě mocnější zbraň.

Svítil si kolem a rozhlížel se po Michaelovi, ale jeho oči neodbytně přitahovaly hromady zlata. Takový poklad v životě neviděl: pouhá hrst těch cenností by ho zaopatřila do konce života. Chamtivost ho na okamžik zbavila strachu, ale taky opatrnosti.

A vzápětí mu došlo, že ho ta chvilková nepozornost stála život. Do hrudi se mu zabodla čepel a čísi ruce mu vyrvaly samopal. Navzdory příšerné bolesti, kterou mu smrtelná rána způsobila, se rozmáchl a udeřil Michaela pěstí do hlavy a ten se svalil na zem.

Ale na nic víc se Silviu nezmohl. Chtěl udělat krok, ale zhroutil se. Převalil se na záda a užasle civěl na dýku zdobenou drahokamy, která mu trčela zprostřed hrudi. Vzápětí ho polil mráz a zase ho zachvátil strach. Nechtěl umřít, a tím spíš nechtěl umřít tady, kde se opodál krčí ve tmě zlo a čeká, až jeho duše opustí tělo.

Do plic se mu nahrnula vlastní krev a dusila ho, ale Silviu pořád nedokázal odtrhnout zrak od zdobené dýky, která mu přinesla smrt. Toužil po Rumunsku, po životě, po druhé šanci. A když ho konečně dostihla smrt, ještě než mu úplně sklesla víčka, zazdálo se mu, že se stíny hýbou a ožívají.

Michael popadl Silvia za nohy a vtáhl ho hlouběji do jeskyně. Sebral mu samopal i pistoli, čtyři rezervní zásobníky, nůž, zapalovač a mobil.

Bylo mu jasné, že teď už pro Venuea ztratil cenu. Měl ji, dokud měl u sebe pravou hůl, měl ji, když prozkoumával podzemní jeskyně, ale teď… Teď už představuje pro Venuea a jeho plány jen hrozbu. Jakmile sem Venue přijde, zabije ho.

Vrátil se do první jeskyně a zadíval se na kamenné stupně stoupající nahoru ke svobodě. Gianni bude každou chvíli zpátky a spolu s ním dorazí Venue a bůhvíkolik dalších. Pustit se s nimi do přestřelky, když nemá žádnou výhodu, by bylo k ničemu. Mysl se mu roztočila na plné obrátky a zvažoval alternativy. Přemýšlel o předmětech, které sebral Silviovi, přemýšlel o tomhle podzemním světě, v němž se nachází.

Už mu skoro nezbýval čas, když se mu v hlavě konečně zrodil plán.

Vběhl zpátky do místnosti s pokladem a pustil se do práce.

57

Busch stál v šerém průchodu a díval se chodbou o nějakých čtyřicet metrů dál, kde u dveří stáli na stráži dva muži. Povídali si spolu a neměli tušení, že se mezi ně vkradl vetřelec. Na zdi plápolaly pochodně a na podlaze pod nimi se svíjely a kroutily stíny. Busch měl pocit, jako by se přenesl v čase do středověku, ale uvědomoval si, že tohle místo, tenhle neuvěřitelný chrám je ještě mnohem, mnohem starší.

Ohlédl se, a když nikde nikoho neviděl, nehlučně si sundal ze zad odstřelovačskou pušku opatřenou tlumičem, vyklopil zpod hlavně stojánek a postavil si ji na zem. Natáhl se na břicho a zadíval se zaměřovačem na dva obličeje ozářené tančícími plameny. Viděl, jak se těm dvěma pohybují rty, jak si zaujatě něco vykládají a vůbec se nestarají o to, co střeží. Oba byli v černém, u pasu měli pouzdro s pistolí a k hrudi přitisknutý výhrůžný samopal Heckler & Koch.

Hubeňour s kostnatým obličejem a černými vlasy byl Buschovi povědomý; poznal v něm muže, který je sledoval na letiště, když se pokoušeli Iblise přesvědčit, že Michael z Istanbulu odlétá pryč. Nebylo pochyb, že tihle muži nemají v klášteře co pohledávat. Byli to Iblisovi lidé, a tudíž si zasloužili osud, který jim uchystal.

Nedopřál si čas na výčitky svědomí, namířil na jednoho muže, pak na druhého a protáhl si krk a ukazovák. Pomalu, zvolna se nadechl, vydechl a v rychlém sledu dvakrát stiskl spoušť. Puška dvakrát dýchavičně lupla a kopla ho do ramene. Hlavy obou mužů se rozprskly na kamenné zdi.

Busch byl na nohou, ještě než dozněla ozvěna tlumených výstřelů. Dosprintoval ke dveřím, překročil dva mrtvé a zadíval se dovnitř. Ke svému úžasu spatřil spoustu mnichů příslušejících k různým náboženstvím, jak mlčky sedí na zemi a zabitých si vůbec nevšímají.

To ho zaskočilo, myslel si, že tam najde Michaela anebo aspoň Cindy. A když už by tu čekal mnichy, tak Orientálce v šafránových róbách, a ne směsku mužů nejrůznějších národností a vyznání.

Všiml si dvou Šerpů, kteří se oblečením uzpůsobeným k horským výstupům lišili od mužů kolem. Vytáhl nůž a došel ke staršímu z nich, v jehož moudrých očích se nezračil sebemenší strach.

„Mluvíte anglicky?“ zeptal se ho a přeřízl mu plastová pouta.

„Ano,“ přisvědčil Kunčen a zamnul si osvobozená zápěstí. Busch mu podal nůž a ukázal na ostatní. „Rozvažte je a zůstaňte tady, dokud se nevrátím.“

„Můžu vám pomoct,“ nabídl se mladší Šerpa, když mu Kunčen přeřízl pouta.

„Jo, to můžeš.“ Busch popadl jednoho z mrtvých hlídačů za nohy a vtáhl ho dovnitř. Sebral mu samopal a podal ho Šerpovi.

„Jsem Sonam,“ představil se mladík.

„Ohlídej je tu a nepouštěj nikoho ven, Soname,“ usmál se Busch.

„Kam jdete?“

„Na dostaveníčko s ďáblem.“

58

Kate našla Cindy ležet na zemi v malé studené místnůstce. Ruku měla omotanou zkrvavenou košilí, v očích skelný pohled. Civěla na zeď a celá se třásla.

„Cindy,“ zašeptala Kate a podřepla k ní. Pohladila ji po čele a kaštanových vlasech, jako by hladila děcko.

Cindy k ní pomalu otočila hlavu a v očích jí problesklo pochopení, že je u ní sestra.

„Je…“ Zlomil se jí hlas a pevněji si sevřela zraněnou ruku. „Je můj otec. Jak mi to mohl udělat?“

Kate nevěděla, jak na trpké rozčarování v sestřině hlase zareagovat.

„Promiň,“ hlesla Cindy.

„Ne, ty promiň,“ řekla Kate tiše.

„Nechal mě tu umřít, Kate. Náš otec.“ Cindy vyhrkly do očí slzy.

„Dostanu tě odtud.“

„Ne,“ zavrtěla Cindy hlavou. „Radši najdi Michaela, chtějí ho zabít.“

„Dostanu tě odtud,“ zopakovala Kate a dívala se na sestřino zakrvácené oblečení a pleť bílou jako stěna.

„Promiň, že jsem ti vyčítala, cos dělala, aby ses o mě postarala.“ Cindyin hlas byl čím dál slabší. „Vzdala ses kvůli mně všeho. Nevzdávej se i Michaela.“

„Šššš,“ tišila ji Kate, jako když byly mladší, jako když přišly o matku a zůstaly na světě samy. Přitáhla si sestru k sobě a vtom si všimla rány v jejím břiše. Cindy neumírala na ztrátu krve z useknutých prstů, ale na vnitřní krvácení.

Omdlela Kate v náručí. Kate ji k sobě přitiskla, kolébala ji, konejšila. Dolehl na ni pocit, že ztratí úplně všechno – Cindy, Michaela…

„Hej.“

Otočila se a spatřila ve dveřích Busche. Tvářil se soucitně. Došel k nim, podřepí a podíval se Kate do očí.

„Jdu pro Michaela,“ zašeptal.

„Ne,“ vyhrkla Kate. „Tohle musím udělat já. Je to můj otec.“

„To nejde, ty se musíš postarat o sestru.“

„Pro tu už nemůžu udělat nic.“ Kate se chvěl hlas a chvíli jí trvalo, než se sebrala a byla s to mluvit dál. „Tebe Iblis okamžitě zabije, já mám šanci dostat se blíž. Paule,“ upřela na něj prosebný pohled, „já tam jít prostě musím.“

„Ale sama ne.“

„Postarej se o ni,“ podala mu sestřino ochablé tělo.

Busch zhluboka nabral vzduch a pak vydechl. Opatrně vzal Cindy do náruče a vstal. Zadíval se na její dětský obličej a pak zase zpátky na Kate. „Najdi ho a pak se sem koukej vrátit, nebo jdu za tebou.“

„Díky, Paule.“ Kate políbila sestru na čelo a zmizela v chodbě.

59

Hemi Masko zahnul za roh. Konečně mu přestávala být zima. Neměl chladné počasí ani trochu v lásce, nejradši ze všeho se povaloval na pláži. Sníh viděl jenom třikrát v životě a pokaždé doufal, že už je to naposled.

Při výšce metr stopětasedmdesát vážil přes metrák a byl samý sval. Měl postavu jako skříň. Svého času se věnoval řeckořímskému zápasu, ale v devatenácti se mu tahle životní dráha zhroutila, když mu protivník vyrval rameno z kloubu. Postupem času zjistil, že v zapadlých istanbulských uličkách mu ze zápasnických dovedností beztak kyne mnohem lepší odměna než na žíněnce.

Nárazově pracoval pro Iblise už dva roky, dělal mu řidiče, obhlížel pro něj terén a poskytoval mu krytí, ale za celou tu dobu se nikdy neocitl v situaci jako tahle, nikdy se nemusel sápat na zasněžený horský štít a pak bloudit po chrámu plném pokladů, který jako by vypadl z nějaké lidové pověsti. Na náboženství a pověry moc nedal, ale když viděl místnosti přetékající zlatém a stříbrem a neuvěřitelnou zeleň uprostřed hor bičovaných sněhovou vánicí, začalo v něm hlodat, jestli na víře přece jen něco není, jestli přece jen neexistuje něco, co přesahuje svět, na nějž je zvyklý.

Za rohem spatřil ženu přikrčenou v šeré chodbě vybíhající z místnosti s mandalou. Venueova dcera se vrátila – a tentokrát měla zbraň.

Hemi podřepí, napřáhl ruku s pistolí a zamířil té blondýnce na hlavu. Už dlouho nikoho nepřipravil o život. Nepřipadalo mu to vzrušující ani zavrženíhodné, bylo to pro něj stejné jako zaplácnout komára. Zavřel levé oko a srovnal si mušku.

Vtom za sebou cosi zaslechl. S namířenou pistolí se otočil, ale vzápětí se uklidnil, protože zjistil, že je to jen Iblis. Obrátil se zpátky ke svému cíli a zase zamířil. Srovnal prst na spoušti a začal ji mačkat…

Vtom mu tělo ochablo. Pozadu se zhroutil na zem, protože najednou nebyl s to ovládat ruce ani nohy, celý jako by zmrtvěl. Snažil se dýchat, ale plíce ho neposlouchaly, takže se začal dusit. Chtěl křičet, ale nevyšel z něj ani hlásek, takže se mu zpanikařený řev rozléhal jen v mysli.

Ani smysly ho neposlouchaly, jen zrak mu ještě sloužil, a když spatřil, kdo nad ním stojí, kdo mu zabránil zastřelit Kate, dočista ho to ochromilo. Hleděl na muže, který ho před lety vytáhl z ulice a od té doby ho zaměstnával, na posledního člověka na světě, od něhož by čekal, že mu přetne míchu a zabije ho.

60

Gianni sestoupil z posledního kamenného schodu. Za ním šel Karl, dvacetiletý nováček mezi Iblisovými muži, a bratři Bendi a Thut. Na konci skupinky kráčel Venue, jako vítězný král, který si jde prohlédnout nově dobytou říši.

V jeskyni vládla přízračná tma. Zatímco ještě před chvílí ji prozařovalo světlo pochodní, teď v ní plápolaly jen dvě, o padesát metrů dál, a všude mezi krápníky se převalovaly těžké stíny, jako by tam poletovali temní duchové. Iblisovi muži se semkli blíž k sobě, ale na Venuea ty pekelné výjevy zřejmě nijak nepůsobily. Cítil se tu jako doma.

„Kde je Michael?“ rozhlížel se.

„Kde je Silviu?“ opáčil Gianni a z hlasu mu zaznívala starost o kamaráda.

Očima propátrávali jeskyni. Gianni s Karlem obestoupili Venuea, aby ho chránili. „Měl byste se vrátit nahoru,“ radil mu Gianni.

„Nenechám ho tu řádit,“ prohlásil Venue. „Najděte ho a okamžitě ho zabijte.“

Všichni čtyři Venuea obklopili jako prezidentská ochranka; klidně by za něj schytali kulku. Gianni vykročil k černým dveřím a všichni ostatní ho v těsném hloučku následovali. Posvítil do sousední jeskyně a zjistil, že v ní plane jen jediná pochodeň a po Michaelovi a Silviovi není nikde ani stopy.

„Vážně byste měl počkat nahoře, dokud ho nenajdeme,“ řekl Gianni Venueovi.

„Myslel jsem si, že tady velím já,“ zpražil ho pohledem Venue. „Vezmi si s sebou jednoho muže a prohledejte tu první jeskyni. Dva se mnou půjdou do téhle.“

Gianni si netroufl na odpor. Otočil se ke Karlovi a mlčky mu pokynul hlavou. Bendi a Thut s Venuem mezi sebou vstoupili do jeskyně plné zlata a Gianni s Karlem zamířili ke dvěma vzdáleným pochodním v té první.

Oba zhasli baterky, aby nebyli snadným cílem, a každý začal prohledávat jednu stranu jeskyně. Byla obrovská a plná krápníků a vápencových nánosů, které tvořily překážky a úkryty, kam se snadno mohl někdo schovat. Muselo tu být nejmíň sedmatřicet stupňů, Giannimu stékal po zádech pot a za páskem kalhot už měl hotovou louži.

Se samopalem nachystaným k výstřelu postupoval vpřed a očima propátrával tmu. Držel se u skalní stěny, v zákrytu za stalagmity. K zapáleným pochodním mu chybělo ještě nějakých třicet metrů. Kradl se dál a dál a pátral v jejich tančícím světle po Michaelovi. Silvia už nehledal; nepochyboval, že je po smrti. Byli kamarádi, oba pracovali pro Iblise už několik let, oba se pohybovali v istanbulském podsvětí a každou chvíli spolu popíjeli. Gianni si slíbil, že na mrtvého kamaráda připije, jen co zlikviduje jeho vraha.

K pochodním mu chybělo už jen dvacet metrů, a po Michaelovi pořád ani stopy. Vtom koutkem oka postřehl pohyb. Ztuhl na místě. Deset metrů od něj, nalevo za balvany a vápencovými nánosy se nade vši pochybnost cosi pohybovalo.

A pak zaslechl podivný zvuk, jako šum vzdáleného davu. Zamrazilo ho do morku kostí. Něco takového nikdy v životě neslyšel a rád by věděl, odkud to přichází. Napínal zrak, aby zahlédl schovaného muže, ačkoli mu bylo jasné, že takový zvuk nemůže vydávat jen jeden člověk.

Pohyb ustal. Gianni pozvedl samopal a vzdálené hlasy zesílily. Zachvátil ho strach; ta tma v něm probouzela děsy, jaké nezakusil od dětství. Nebyl s to rozumně uvažovat a začínal mít vidiny.

Vybavilo se mu, jak v dětství vídal v nadýchaných mracích plujících po modrém nebi různá zvířata a jak se mu po večerech, když zhasl a šel spát, roztočila představivost na plné obrátky. V nočním šeru už neviděl v neživých předmětech zvířata, ale netvory, vzteklé psy, obludy a zloděje, kteří mu naháněli hrůzu; číhali ve stínech a chystali se ho napadnout. Kolikrát ani nemohl pořádně spát a teprve v dospělosti se těch nočních děsů zbavil.

Když teď slyšel ty hlasy, měl pocit, jako by se vrátil zpátky do dětských let, a strach v něm vzklíčil nanovo. Jen s tím rozdílem, že tentokrát ve tmě nečíhaly smyšlené obludy, ale Michael St. Pierre.

Gianni zamířil samopalem; sejme toho Američana jediným výstřelem a vrátí se do bezpečí ke schodům.

V hustém šeru sledoval, jak Michael obchází balvan a zastavuje se; zjevně vůbec netušil, že na něj někdo míří zbraní.

Gianni pevně sevřel samopal, zamířil a stiskl spoušť. Ohlušivě třeskl výstřel, div mu neprorazil ušní bubínky. Michael dostal zásah zezadu do hlavy a složil se k zemi.

Gianni se k němu rozeběhl; byl rád, že bude moci připít na Silvia ještě dneska. Zastavil se nad mrtvým a vytáhl baterku. Michael ležel tváří dolů a kolem roztříštěné lebky se mu rozlévala krvavá louže. Gianni ho špičkou boty obrátil… a hlasy zesílily. Se směsicí děsu a vzteku se díval na to, co zbylo z Karlova obličeje.

Otočil se jako na obrtlíku a v duchu zuřil, že se nechal ovládnout hloupou paranoiou. Zabil Karla. Nebyli sice kamarádi, ale stáli na stejné straně.

Rozhlížel se kolem dokola. Když stál v záři pochodní, hlasy odumřely. Určitě ho jen šálila mysl, protože na něj zdejší prostředí těžce doléhalo. Připisoval ty halucinace nadmořské výšce a nedostatku kyslíku. Přiměl se zase soustředit. Najde Michaela a zabije ho.

A vtom ho spatřil. Tentokrát nepochyboval, že je to on, poznal jeho tvář. Michael se kradl kolem balvanů a skupinky stalagmitů kousek od vzdálenější pochodně.

Gianni se k němu plížil podél skalní stěny. Čím hlouběji do jeskyně postupoval, tím víc se zvyšovala teplota; tady už muselo být nejmíň padesát stupňů. Bylo mu hrozné vedro.

Vtom Michaela zase zahlédl – jak od něj prchá pryč a proplétá se mezi balvany a krápníky. Gianni hodil opatrnost za hlavu a sprintem se za ním rozeběhl s namířenou zbraní jako příslušník přepadového komanda.

Vzal si ho na mušku; výstřelu nic nestálo v cestě, protože Michael byl na otevřeném prostranství a neměl se kam schovat, za co se přikrčit. Gianni položil prst na spoušť a…

Zničehonic ztratil pevnou půdu pod nohama, jako by se pod ním otevřela země. Než stačil vykřiknout, propadl se dolů zamotaný do jakési látky, v níž poznal plachtovinu. Vzápětí ho opařilo vroucí bahno. Jak se do něj propadal hlouběji, plachtovina se rozevřela a bahno se nahrnulo přímo na něj, vniklo mu do úst, pálilo ho v krku, spalovalo ho zevnitř. Vařilo ho zaživa.

Michael došel k jezírku bublajícího bahna. Roh plachtoviny se zachytil o skálu, ale jinak nebylo po Giannim ani stopy. Zmizel pod hladinou.

Michael netušil, s kolika protivníky má počítat, a tak si radši šetřil náboje a navíc k sobě střelbou nechtěl přitáhnout pozornost. Sledoval je, jak vcházejí do jeskyně a rozdělují se. Držel se ve světle vzdálenější pochodně a vyhýbal se tmě, která by mu dorážela na mysl a oslabovala ji.

Plachtovina mu přišla vhod. Byla potrhaná a zahnědlá, takže báječně splývala s kamenitou půdou. Kus odtrhl, zakryl jím bahenní jezírko a proměnil ho ve smrtonosnou past.

Když se vypořádal se dvěma muži v hlavní jeskyni, nemrhal časem. Bez otálení zamířil zpátky k té sousední, do které zašel Venue. Bylo načase všechno to ukončit.

61

Kate stála uprostřed místnosti s mandalou a na okamžik se pohroužila do působivého vzoru na podlaze a přemítala, jestli v něm spatří nebe, když do něj bude hledět dost dlouho, jak praví legendy.

Ale vzápětí zbystřila, protože za sebou vycítila něčí přítomnost. S namířenou pistolí se otočila. Stál tam Iblis a pozoroval ji; ruce měl volně spuštěné podél boků a zdálo se, že není ozbrojený.

„Proč ses vrátila?“ zeptal se.

„Zabil jsi moji sestru?“ opáčila Kate pečlivě ovládaným hlasem, ačkoli měla co dělat, aby nevybuchlá.

Iblis mlčel.

„Udělals to?“ zopakovala otázku, plná potlačovaného vzteku.

„Ne,“ odpověděl konečně Iblis. „Udělal to Venue, prý jako dárek na rozloučenou.“

Kate mu chvíli jen zpříma hleděla do očí a pak si všimla nehybných nohou muže zhrouceného na zemi. Nebylo pochyb, co se stalo – Iblis zabil svého vlastního člověka.

„Přišla jsem pro Michaela.“ Namířila na Iblise pistolí. „Ne že bys ty mohl pochopit, jaké to je, někoho milovat.“

Iblis k ní přistoupil blíž a namířené pistole si vůbec nevšímal. Díval se jí zpříma do očí, pohlednou tvář měl naprosto uvolněnou a Kate nahlédla skrz jeho černou duši hluboko do jeho srdce a to, co tam spatřila, ji vyděsilo víc než cokoli, co by se mohlo skrývat v tomhle chrámu.

Viděla na něm, že je do ní zamilovaný. Na okamžik měla pocit, jako by se vrátila do dětství, kdy se vynořil odnikud a poskytl jí oporu, zaučoval ji, staral se o ni a zachránil je se Cindy před krutým osudem.

Ale vzápětí se vydraly na povrch vzpomínky na jeho pravou povahu, na jeho naprostou neúctu k lidskému životu a na brutální zabíjení ve službách jejího otce i jen tak pro radost. Nechápala, jak někdo takový vůbec vydrží sám se sebou. Jeho krutost přesahovala všeclmy meze.

„Michaelovo sebeobětování teď přijde úplně vniveč,“ poznamenal. „Dali jsme ti šanci žít.“

„Vy že jste mi dali šanci žít?“ pronesla hlasem prosyceným ironií.

Ze tmy se vyloupli dva muži s namířenými samopaly.

„Myslela sis, že sem přes nás proklouzneš?“ řekl Iblis tiše. „A pak se zase dostaneš ven?“

Kate přistoupila až k němu, nepříjemně blízko, a zašeptala: „Nech ho jít, Chrisi.“

Iblis se zatvářil šokované, že zná jeho pravé jméno.

„On je to jediné, o co stojím,“ pokoušela se apelovat na nepatrné zbytky svědomí, které by snad mohl mít. „Je to jediné, co jsem pro sebe kdy chtěla. Prosím tě…“

Iblis na ni hleděl, tvář nehybnou jako masku.

Kate mu pohled oplácela a mlčení se protahovalo.

A pak Iblis pohlédl na své dva muže a ti k ní přikročili a vyrvali jí pistoli z rukou.

62

Venue vešel do místnosti osvětlené pochodněmi, jejichž zář se odrážela od hromad pokladů. Usmál se od ucha k uchu. Došel k nejbližší hromadě a prohrábl se jí – šperky, mince, zbraně, kříže, nádobí. Zvedl těžký zlatý pohár zdobený drahokamy. Přejížděl pohledem všechny ty metr vysoké kupy nahodile navršené po místnosti. Bylo tu tolik cenností, že by naplnily celou loď. Přecházel po místnosti a odhadoval cenu té kořisti, která mu spadla do klína – když se v duchu dopočítal ke třem miliardám, tak toho nechal.

A pak zahlédl mrtvoly. Podřepí u kostry dávného korzára s dlouhými pavučinovitými vlasy, které mu lnuly k zažloutlé lebce. V kostlivých prstech svíral šavli s ostřím zčernalým krví. Z hrudi mu trčela dýka s rukojetí omotanou kůží a zdobenou smaragdy. Venue ji uchopil a vyškubl a mužův křehký hrudník se rozsypal v hromádku kostí. Venue si prohlížel dokonale souměrnou čepel a kochal se jejím nabroušeným ostřím. Přemítal, co je ten mrtvý asi zač, jestli je to Kemal Reis nebo některý z jeho mnoha mužů, kteří se vypravili na tuhle nekonečnou pouť proti proudu řek a přes neznámé země a nakonec vystoupali do velehor, aby tam našli smrt.

Při pohledu na hromady cenností žasl, jak je sem Kemal a jeho muži dopravili, jak je vynesli úzkými průsmyky vysoko do hor. Ta plavba a cesta jim musela trvat řadu měsíců a musela být nesmírně vyčerpávající.

Nakonec zaměřil pozornost k hromadám knih a svitků, kvůli kterým sem přišel především. Kráčel k nim, jako by kráčel do nebe. Byly naskládány na zemi. Kamenné tabulky popsané nějakým neznámým jazykem, svitky plné čínských znaků, zvířecí kůže s texty v aramejštině. Byla to sbírka spisů a modliteb, pojednání o prapůvodní temnotě, o zlu, které existovalo dřív než svět. Nechyběly mapy ukazující cestu k zapomenutým puklinám v zemi, ke skutečnému umístění ráje, k axis mundi, která je spojnicí nejen s nebesy, ale i s peklem.

Četl o těch ztracených spisech během studií v semináři; hledali je Aleister Crowley, Heinrich Himmler i Rudolf Hess, přestože zvěsti o jejich existenci se obecně pokládaly jen za choromyslné povídačky. Když je teď měl skutečně před sebou, neubránil se úsměvu; přesvědčil se, že v každém mýtu a pověsti se ukrývá zrnko pravdy, ačkoli třeba jen nepatrné.

Sáhl po jedné knize. Byla psána latinsky a ten jazyk si ze svých kněžských let dobře pamatoval. Svázána byla v lidské kůži, což před dávnými staletími nebylo nic neobvyklého. Knihy o nechvalně proslulých osobách se často vázaly do jejich vlastní kůže. Takové svazky jsou dodnes k nalezení v mnoha knihovnách, včetně knihoven nejrespektovanějších amerických univerzit. A kolují strašidelné historky o tom, že se v zahnědlé věkovité kůži zjevují tváře jejích někdejších nositelů, protože ve vazbě jsou navěky polapeny jejich duše.

Tuhle knihu sepsal v roce 1511 exkomunikovaný kněz Jacarlo Jabad a bylo to pojednání o zlu, padlých andělech a o tom, jak je potlačováno všechno, co odporuje římské církvi. Proslýchalo se, že v ní vylíčil svá setkání s podsvětím, tak jako věřící líčí setkání se zázraky. Na knězovu vlastní žádost byla svázána v jeho kůži. Venue si pomyslel, že bude pro začátek ta pravá.

Rozhlížel se po jeskyni plné pokladů, které dalece přesahovaly jeho někdejší majetek, ale ve srovnání s touhle knihovnou byly zcela zanedbatelné. Posadil se do teplého světla pochodní, opatrně otevřel zašlé kožené desky a pustil se do čtení.

Bendi s Thutem zůstali stát ve dveřích, jeden čelem k jeskyni plné zlata, druhý čelem k větší jeskyni, a se zbraněmi v rukou hlídali, co se kde šustne, a střežili Venuea.

Už předtím jeskyni s pokladem prohledali, ačkoli bylo obtížné soustředit se, když jejich pozornost odvádělo to nedozírné bohatství. Nenašli ani stopy po Michaelovi ani po Silviovi a usoudili, že asi budou někde ve větší jeskyni, kterou prohledávají Gianni a Karl.

Nikdo o Bendim a Thutovi nic moc nevěděl – odkud pocházejí, jaké jsou národnosti, jak se jmenují příjmením. Vědělo se o nich jen, že jsou bratři, a to ve skutečnosti nebyla pravda. Přátelili se od svých pěti let, kdy se ve Španělsku poprvé potkali. Někdy v pubertě se z legrace začali označovat za bratry. Bendi se z Thutova popudu dal na drobné krádeže a cestovali spolu po Evropě. Pro Iblise vykonávali jen drobné úkoly, ale nabídce padesáti tisíc do-larů za cestu do Indie neodolali. Těšili se, jak si na příští půlrok vezmou volno a konečně vyrazí někam na dovolenou, aniž by si ji museli financovat kapsářstvím a loupežnými přepadeními. Plánovali si, jaká to bude nádhera, povalovat se někde na prosluněné pláži po tomhle plahočení psí zimou a bloumání po tmavých jeskyních.

Jenže té dovolené se neměli dočkat.

Bez varování je zasypala salva kulek a odmrštila je do jeskyně s pokladem; z hlav jim crčela krev na zlato a klenoty. Vůbec neslyšeli Michaela přicházet a nezmohli se na jediný výstřel.

Michael prošel dveřmi, pažbu samopalu Heckler & Koch MP7 pevně zapřenou o tvář. Z hlavně se ještě pořád kouřilo. Když uviděl Venuea zahloubaného do čtení pod osaměle planoucí pochodní, sjel zbraní níž. Ale Venue na násilnou smrt dvou mužů, která se odehrála přímo před ním, ani na Michaelův příchod nijak nezareagoval.

Michael sáhl po baterce a posvítil si kolem, aby se ujistil, že v jeskyni není nikdo další, a pak ji zase zhasl a připjal si ji na opasek.

„Kam lépe ukrýt zlato a drahokamy než do říše démonů,“ řekl Venue, aniž vstal, aniž se na Michaela byť i jen podíval. „A knihy a svitky skrývající tajemství lidí, bohů i démonů… Kam lépe je ukrýt než do pekla.“

Michael se díval na ty spisy, které přestály celé věky.

„Takže celou dobu šlo o knihy?“

Venue pomalu zaklapl Jabadovo pojednání, ale nezvedl zrak. „Šlo o mnohem víc, než si ve své mrzké mysli umíš představit.“

„Když ti někdo drží u hlavy zbraň, a tím spíš někdo, kdo má důvod tě zabít, měl bys opatrněji volit výrazivo.“

Venue se na něj konečně podíval a vstal. „Víš, co je to strach?“

„Budeš se divit, ale vím to docela dobře. Zato mám dojem, že tys ho ještě pořádně neokusil.“

„Věříš v Boha, Michaeli?“ zeptal se Venue.

„Víc, než bys tušil,“ řekl Michael. Byl si jistý, že díky namířené zbrani má nad tím mužem navrch, a to mu dodávalo sebevědomí.

„Lidé ho uctívají v různých podobách – je to pro ně Ježíš, Jahve, Alláh, Buddha, Višnu. Klanějí se mu, staví ho na piedestal. Ale přitom se tady na zemi snažíme osvobodit od těch, kdo nám vládnou, chceme mít možnost jít si svou vlastní cestou. Doby absolutismu, diktátorů a neomezených vládců patří minulosti. Bouříme se proti autoritám, proti každému, kdo nám poroučí, jak se máme chovat – s výjimkou církve.

Existují i jiné věci, Michaeli. Lidé před nimi uzavírají svou mysl, protože se bojí toho, čemu nerozumějí. Ale k Bohu existují alternativy.

Tyhle knihy byly ukryty, aby se ututlala pravda. Aby nevešlo ve známost, co se skrývá ve stínech, co se skrývá v našem podvědomí. Jakým právem zdejší mniši rozhodují o tom, co lidé mají a nemají číst?“

„A ty se snad považuješ za povolaného, abys rozhodoval za celý svět?“

„Budu učitel, budu pro zvídavé zdrojem informací, co se skrývá ve stínech, otevřu jim tajné dveře. Už bylo načase.“

„Takže ty to bereš tak, že světu prokazuješ službu? Jsi úplně vyšinutý.“

„Víš, co tohle místo je? A víš, co se nachází nad námi? Šambala, Michaeli.“

„To je jméno vymyšlené lidmi. Ideál, buddhistický mýtus.“

„A ty ho popíráš, i když jsi ho viděl na vlastní oči, i když jsi na tom místě stál.“

„Tak dost.“ Michael mávl samopalem a naznačil Venueovi, ať vyjde z jeskyně. „Ty jsi ten poslední, kdo by mě měl o něčem přesvědčovat.“

„Říkej si, co chceš.“

Venue odložil Jabadovu knihu a prošel mezi hromadami zlata do větší jeskyně. Michael šel za ním a mířil mu samopalem na záda.

„Viděls to bohatství…“

„… co ses ho chystal ukrást.“

„To nepopírám. Ale k čemu je bohatství, k čemu je vědění a moc, když je člověk po smrti?“ Venue udělal odmlku. „Ty to pořád nechápeš, co?“

Cestou ke schodům se po Michaelovi ohlédl.

„Neviděls mnichy, co tu žijí, co to místo navštěvují. Nestárnou. Musejí mít ohromné vědomosti, určitě tráví celé roky filozofickými debatami a ještě se o nic z toho s nikým nepodělili. Z téhle hory lze vládnout světu.“

Michael se rozesmál. „Slyšíš se vůbec, co říkáš?“

Dorazili ke kamenným stupňům stoupajícím z jeskyně nahoru a u jejich paty se zastavili.

„Poslal jsi Kate na smrt, ty parchante, poslal jsi ji do vězení, kde ji měli popravit, i když jsi věděl, že je tvoje dcera. Člověk jako ty není způsobilý vládnout ani sám sobě. Pohni sebou a už ať jsi nahoře,“ mávl Michael zbraní.

Venue se ani nehnul. „Jestli mě chceš zabít, tak to udělej rovnou,“ řekl. „Když to neuděláš, budeš té chyby litovat do konce svého krátkého života.“

„Posloužíš mi jako propustka ven, dá-li se to tak říct.“

„Myslíš si, že na světě existuje místo, kde přede mnou budeš v bezpečí, kde ti nebudu moci zničit život a všechno, na čem ti záleží?“ Zabodl do Michaela nenávistný pohled. „Vážně si myslíš, že nechám Kate naživu, když vím, co k ní cítíš?“

Michael se usmál.

„Copak tě pobavilo?“

„Říkal jsem, že jsi moje propustka ven z chrámu – ne že tě nechám naživu.“

Venue vkročil na první schod, ale tam se zastavil.

„A už žádné řeči, nebo tě na místě zastřelím.“

„To by nebylo zrovna nejmoudřejší,“ ozval se ze schodů hlas.

Michael se okamžitě vrhl do krytu a namířil do temnoty na schodech samopalem.

„A tohle by bylo ještě hloupější,“ řekl ten hlas. „Nechceš přece zasáhnout Kate, že ne?“

Ze tmy se vylouply dvě hlavně namířené jeho směrem. Vzápětí rozeznal postavy dvou Iblisových mužů nachystaných k výstřelu, očekávajících rozkazy svého šéfa. Za nimi se objevil Iblis s Kate po boku. Kývl na pozdrav Venueovi.

Tvář měl prostou jakýchkoli emocí. Držel Kate za rameno a vlekl ji do jeskyně.

Zadívala se Michaelovi do očí; oběma se v pohledu zračila bolest a výčitky svědomí.

K Michaelovi přistoupili dva ozbrojenci a vyškubli mu samopal. Pak ho otočili, spoutali mu ruce za zády plastovými pouty a dostrkali ho zpátky do jeskyně se zlatém a knihami. Ostatní je následovali.

„Ty ses vrátila kvůli němu?“ zeptal se Venue Kate a zklamaně potřásl hlavou. „Kvůli takové romantické hlouposti, jako je láska? Tos to dopracovala.“ Obrátil se k Michaelovi: „Říkal jsem ti, žes mě měl zabít, když se ti naskytla příležitost.“

A pak ho surově kopl do zad a srazil ho na zem. „Tak kterého z těch dvou zabijeme jako prvního a kterého šťastlivce necháme, aby se na to díval?“

63

Busch odnesl Cindy do místnosti s mnichy. Mniši se před ním rozestupovali a nasměrovali ho k modlitebnímu koberečku, na který ji položil. Byla celá od krve; krev jí tekla z rány v břiše a prosakovala látkou, kterou si omotala zraněnou ruku. Dýchala mělce, byla bílá jako stěna a pomalu z ní vyprchával život.

Busch se rozhlédl a zastavil se pohledem u Kunčena, který hlídal ve dveřích se samopalem v rukou.

„Kde máš kolegu?“ zeptal se ho.

„Odešel s jedním mnichem.“

„Kam?“

„Tvrdili, že musejí jít dolů…“

Busch ho ani nenechal větu dokončit, sprintem vyběhl z místnosti a uháněl chodbou. Dorazil do místnosti s mandalou a seběhl po schodech dolů do tmavé místnůstky, kde zastihl vysokého mnicha. Měl snědou ošlehanou pleť a na sobě modré roucho a zrovna se chystal zavřít výhrůžně vyhlížející dveře se strašidelnými výjevy. Vedle něj rozpačitě přešlapoval Sonam. Busch se k nim vrhl, popadl mnicha za rameno a odtáhl ho ode dveří.

„Musíme to zavřít,“ namítl muž lámanou angličtinou. Pronesl to klidně, ale neústupně.

„Mám tam dole kamarády,“ zavrčel Busch odhodlaný zakroutit krkem každému, kdo by mu stál v cestě.

„Vy to nechápete.“ Mnich hleděl na Busche se strachem v očích. „Tam dole něco je.“

„Je mi fuk, co tam je. Ať jsou tam třeba příšery, zabijáci nebo strašidla, prostě ty dveře nezavřeš. Koukej se vrátit nahoru.“ Busch mu puškou namířil na hlavu. „Než ti ustřelím palici.“

64

Michael seděl opřený zády o skalní stěnu pod osamělou pochodní, která ozařovala hromady zlata a štosy knih. Ruce měl spoutané za zády a úporně se je pokoušel vymanit. Venue, Iblis a Kate stáli opodál a dívali se jeden na druhého.

„Nemám čas se tebou zabývat,“ řekl Venue své dceři přezíravým tónem. „Jsi hloupá zrovna jako tvoje matka. Mohla jsi žít, ale místo toho ses vrátila. Kvůli němu?“ ukázal na Michaela sedícího na zemi.

„Matka vůbec nebyla hloupá. Nenáviděla tě.“

„Já vím,“ ledově se usmál Venue. „A víš proč?“

Kate mlčela.

„Nenáviděla mě kvůli tomu, že jsem zločinec – nedokázala se vyrovnat se skutečností, že mě navzdory tomu miluje. Hrozně se bála, jaký bych na tebe mohl mít vliv. To je ale ironie, co?“

Kate zavřela oči, jako by ji to mohlo zaštítit před jeho slovy.

„Co by asi řekla tomu, co z tebe vyrostlo, zlato?“

„Vůbec tě nemilovala,“ řekla Kate nešťastně.

„Rodiče se dětem málokdy svěřují se svými citovými trampotami.“

„Nechtěla s tebou mít nic společného.“

„To se pleteš, vybrala si mě, doslova mě uhnala. Ať se ti to líbí nebo ne. Byla duševně nevyrovnaná. Nikdy jsem ji nemiloval – jak bych taky mohl? Ale byla dobrá do postele a díky tomu jsi přišla na svět. Byla jsi vedlejší produkt opileckých radovánek. Prozradila ti to?“

Kate čišela z očí bolest.

„To jsem si mohl myslet, že ne. Oženil jsem se s ní až po nástupu do vězení. A jen proto, abych měl nárok na manželské návštěvy.“

„Jsi hajzl, že ti není rovno,“ vybuchla Kate. „Stydím se, že mi v žilách koluje tvoje krev.“

„To milerád napravím,“ ucedil Venue pomalu a zlostně.

„Zaplaťpánbůh, že tě považovala za mrtvého.“

„Po pravdě řečeno, patřila k těm málo lidem, kteří přišli to, že jsem neumřel. Zjistila, že jsem za sebe při útěku z vězení nastrčil cizí mrtvolu. Narazila na moji fotku a poznala mě. A přišla mě vydírat – prohlásila, že mě udá, pokud jí nezaplatím. Tak jsem k ní zašel na návštěvu.“ Venue se schválně odmlčel, aby v Kate nechal nabobtnat děs. „Neskočila z té střechy sama, Kate, shodil jsem ji. A než jsem to udělal, než jsem ji nechal plachtit z dvacetimetrové výšky vstříc smrti, řekl jsem jí něco, o čem jsem věděl, že ji to bude děsit i na onom světě. Řekl jsem jí, že jednoho dne zabiju její dcery – naše dcery.“ Venue udělal další odmlku, zjevně si to vyprávění vychutnával. „Ale když umřela, napadlo mě něco lepšího. Co když z tebe vychovám to, co se jí nejvíc příčilo? To bude ale parádní ironie osudu. Doufám, že ví, že z tebe vyrostlo přesně to, co tolik nenávidí – že jsi zločinec zrovna jako já.“

Kate vyhrkly do očí slzy bezmocného vzteku. Tenhle muž, tenhle netvor, jim zabil matku a o všechno je připravil. A zavinil, že se dala na zločineckou dráhu. Celý její život plyne podle Venueova scénáře – přišla kvůli němu o matku, o dětství, o sestru. A když se teď objevil Michael, aby dal jejímu životu smysl, tak jí Venue zase chce všechno vzít.

Venue přistoupil k Iblisovi a vytáhl mu z podpažního pouzdra pistoli. Namířil jí Kate na hlavu.

„Sebrals mi úplně všechno,“ křikla na něj vyzývavě. „Tak jen do toho, připrav mě i o život.“

„Tak a dost!“ zařval Michael. „Nech ji na pokoji.“

Venue tam chvíli zamyšleně stál. A pak se usmál. Stočil pistoli k Michaelovi. „Nesebral jsem ti úplně všechno, Kate. Ještě ne.“

Kate si stoupla před Michaela. „Ať tě to ani nenapadne!“ vykřikla. „Tohle je mezi námi dvěma.“

„Přesně tak. Chtělas mě připravit o to, po čem toužím, tak já tě teď připravím o to, po čem toužíš ty.“

Iblis stál vedle Venuea, těkal pohledem mezi nimi a sledoval ten souboj vůlí.

„Ne, Kate!“ Michael se snažil vyprostit, svíjel se na zemi a kopal kolem sebe. „Ty hajzle, přece bys nezabil vlastní dceru.“

„Ze ne? To jsi na omylu.“

Venue namířil Kate na srdce a stiskl spoušť.

Iblis se na něj vrhl, jeskyní zaduněla rána a odrazila se ozvěnou od skalních stěn.

Kate vytřeštila oči. Iblis vyrval Venueovi pistoli z rukou, odhodil ji do tmy… a zhroutil se. Zůstal ležet na zemi a na košili se mu rozpíjela rudá skvrna.

K naprostému šoku všech kolem – Michaela, Kate i Venuea – se vrhl do cesty kulce určené Kate.

Venue nevěřícně hleděl na svého partnera, zaměstnance a osobního zabijáka. A pak se rozchechtal.

Iblis na něj upíral zrak a bledé oči mu sršely nenávistí.

„Ty ses do ní zamiloval,“ naklonil se k němu Venue. „Jen se přiznej. Když jsem tě před lety poslal, abys ji zaučoval…“ Venue se rozchechtal, ale pak zničehonic zvážněl, protože mu něco došlo. „To tys dal echo Vatikánu. Díky tobě se St. Pierre dozvěděl, kde Kate je, a pomohl jí uprchnout.“

Iblis na něj jen mlčky hleděl.

„Zamiloval ses do ní… Jsi vážně cvok, jestli si myslíš, že by někdo jako ona mohl milovat tebe,“ provokoval ho Venue. „Že by tě vůbec někdo mohl milovat.“

Kate na Iblise zírala a skoro až ucouvla před jeho raněným pohledem. Pomalu se svezla na kolena a zadívala se mu do očí. Naprosto ji ochromilo, že Iblis projevil své city a že kvůli ní umírá. Nespouštěl z ní zrak, ale ona se nakonec opřela o Michaela a tím prostým činem dala jasně najevo, že miluje jeho a že nepřipadá v úvahu, že by mohla chovat city vůči Iblisovi.

„A tys pro ni obětoval život,“ pokračoval Venue. „Domyslels to vůbec? Já ji stejně zabiju.“ Díval se, jak z Iblise prýští krev a vyprchává život. „A ty umřeš, než tě stihnu potrestat za zradu.“

Iblisovi muži byli dočista ochromení, že jejich šéf umírá, a jen tam bezradně stáli. A pak oba naráz namířili samopaly na Venuea.

„Vidíte to zlato všude kolem?“ Venue se jednomu po druhém podíval do očí. „Nechte mě naživu a dostanete Iblisův podíl.“

Oba se nechali snadno koupit. Chamtivě se usmáli a spustili ruce se zbraněmi.

Venue se rozhlédl a pohled mu padl na bublající bahenní jezírka kousek za dveřmi. Ve tváři se mu objevil úsměv. „Vím o báječném dárku na rozloučenou.“

Sebral zlatou číši a zamířil do vedlejší jeskyně. Ponořil číši do jezírka vroucí vody a bahna, opatrně ji držel za nožku, aby se nepopálil, a naplnil ji až po okraj.

„Hodí se k tomuhle místu, kde se nacházíme. Než zemřeš,“ vrátil se k Iblisovi a pozdvihl číši do výše, „křtím tě ve jménu temnoty a bolesti, protože ty jsou to jediné, co tě bude provázet odted až na věčnost.“

A nalil Iblisovi vroucí bláto na obličej. Skanulo mu na levou tvář a při dotyku s jeho bezchybnou pletí zasyčelo. Stékalo po ní, stoupala z něj pára a vzduch prosytil pach škvařícího se masa.

Iblis vytřeštil oči bolestí, zmítal se na zemi a drásal si tvář.

„Ať poslední chvíle tvého života provází čirá agónie.“

A pak se Iblis celý napjal a vzápětí ochabl a znehybněl.

Venue se obrátil k Michaelovi a Kate schouleným u skalní stěny pod pochodní, která svým plamenem jako jediná osvětlovala krvavou řež i bohatství v jeskyni.

„Už bylo dost průtahů,“ prohlásil. Otočil se k Iblisovým mužům a ukázal na Michaela s Kate. „Oba je zabijte.“

Ve všem tom zmatku okolo postřeleného Iblise si nikdo nevšiml, že Michael vytáhl z kapsy zapalovač – ten, který sebral Silviovi, úplně obyčejný zapalovač za devětadevadesát centů – a drží ho ve spoutaných rukou za zády. A také nikdo nepostřehl úzký cár zašedlé plachtoviny splývající se skalní stěnou, který se táhl k pochodni.

Michael zapalovač rozškrtl a přisunul se ještě blíž ke stěně.

Plamínek našel konec improvizované zápalné šňůry, rozběhl se po plachtovině nahoru, vyjel po pochodni a vzápětí vršek pochodně s hlasitým prásknutím explodoval a zhasl, jako když legendární hasič Red Adair hasil ropné vrty.

V jeskyni se rázem setmělo, všechny zahalila černočerná temnota, která je zaskočila a zmátla.

Michael během té chvilky, když předtím v jeskyni osaměl, uřízl z plachtoviny proužek, nasypal na něj střelný prach z dvanácti nábojů, stočil ho do ruličky, a vyrobil si tak zápalnou šňůru. Zalepil ji kousky dehtu z pochodní a dalšími kousky dehtu ji přichytil ke stěně a k zapálené pochodni. Obtočil jí rukojeť pochodně a nechal ji končit u malé nálože ze šesti nábojů kousek pod plamenem.

Kate zašátrala po baterce u jeho pasu.

„Ne, nerozsvěcej,“ zarazil jí ruku.

„Ale…“

„Drž se mě,“ pošeptal jí do ucha.

„Proč?“ zeptala se.

„A neposlouchej hlasy.“

„Cože?“ nechápala.

Kate se úporně snažila potlačit fóbii z dětství, ale nepovedlo se jí to a zase ji ovládl strach ze tmy, stejně jako v té podzemní nádrži v Istanbulu. Zabořila tvář Michaelovi do ramene a oběma rukama ho objala.

Navíc měla pocit, že ztrácí kontrolu nad svou myslí. Do uší se jí vetřely hlasy, zákeřné a záštiplné. Tma, které se v dětství tolik bála, ji zase trýznila plnou silou a nedařilo se jí strach překonat. A tentokrát to nebyly jen výplody její představivosti, ale stíny skutečně ožily.

Celá se roztřásla.

„Panebože,“ šeptala rozklepaným vystrašeným hlasem.

Michaelovi bylo jasné, že na ni začíná dotírat šílenství.

„Kate, nenech se obloudit a naslouchej svému srdci,“ pošeptal jí. „Zachránilas mě a já ti slibuju, že zachráním tebe.“

A pak se mu v hlavě taky ozvaly ty hlasy, jasně je slyšel. Začalo to dýchavičným sykotem a skřípěním, jako když někdo přejede nehty po tabuli. Pronikly mu do mysli, a tak se snažil ze všech sil upínat ke Kate, zabořil jí hlavu do vlasů a vdechoval jejich vůni, která ho naplňovala klidem. Hlasy se začaly vytrácet. Cítil, jak jim s Kate buší srdce v dokonale sladěném rytmu.

Vzápětí se hlasy rozkřičely nanovo, řvaly zplna hrdla, prosily o slitování a zděšeně blouznily. Tentokrát však nebyly smyšlené, nezněly Michaelovi v hlavě. Byly skutečné – pocházely od Iblisových mužů, kteří se potáceli na hraně šílenství.

Zničehonic zarachotila palba; ve stísněném prostoru ohlušivě burácela. Michael se překulil na Kate, přitiskl ji k zemi a zaštítil vlastním tělem. Celý se napjal a čekal, kdy se mu do těla zaryjí kulky.

Po salvě následoval nechutný zvuk kulek narážejících do masa, vlhký tlumený pleskot, a vzápětí zadunění lidských těl o zem.

Kate vyškubla Michaelovi od pasu baterku, rozsvítila ji a spatřila oba Iblisovy muže zhroucené na zemi v kalužích krve – zastřelili se navzájem. Vyškrábala se na nohy a sebrala jednomu z nich pistoli. S namířenou zbraní se otáčela kolem dokola, svítila si baterkou a hledala otce. Za celou dobu ani nehlesl, na rozdíl od Iblisových mužů se nerozkřičel. Uviděla ho, jak leží na knihách a vlastním tělem je chrání před střelbou, jako by to byly jeho děti.

Popadla z hromady cenností dýku a přeřezala Michaelovi pouta. Michael vstal, škrtl zapalovačem a zapálil zhaslou pochodeň. Vnitřek jeskyně se zase vyloupl ze tmy.

Oba s Kate se chvíli vzpamatovávali. Michael sebral mrtvým samopaly a jeden podal Kate. Vzal si od ní baterku a zase si ji připjal na opasek.

„Co chceš provést s ním?“ kývl bradou k Venueovi.

„Nejradši bych ho zabila,“ řekla Kate. „Jenže pak bych vážně byla jako on.“

„Už jsi jako já,“ ušklíbl se Venue. „Žiju v tobě, v žilách ti koluje moje krev, jak jsi sama poznamenala.“

Kate na něj upírala oči žhnoucí vzteky.

Michael jí položil ruku na rameno. „Ať se rozhodneš jakkoli, stojím za tebou.“

„Zabil Cindy.“

„Já vím, mrzí mě to,“ řekl Michael tiše. „A taky se pokusil zabít tebe.“

„Byla by naživu, kdyby ses do toho nevměšovala, Kate,“ řekl Venue.

„Neposlouchej ho,“ prohlásil rázně Michael. „Nedokáže se smířit s tím, že ho potkalo fiasko. Je jenom mizerný kriminálník, který zkazil, na co v životě sáhl.“ Nasadil sžíravě obviňující tón. „Vyhodili ho z církve, skončil ve vězení. Vybudoval si impérium, aby ošálil svět, ale to se mu rozpadlo pod rukama. Našel jedno z nejúžasnějších míst v lidské historii, ale nevšímá si ho kvůli tomuhle,“ Michael mávl rukou po kupách zlata a knih. „Tak ho tu necháme, samotného ve tmě, ať tu umře s těmi svými poklady.“

Kate přikývla. Zadívala se na Venuea, na svého otce, svého posledního žijícího příbuzného, jak tam sedí a pleš se mu leskne v záři plamenů. Byl ztělesněním všeho, co se jí hnusilo – hrabivosti, zášti a nenávisti. Postrádal úctu k lidskému životu, v srdci neměl ani špetku lásky. Do téhle Bohem zapomenuté pukliny v zemi patří víc než kamkoli jinam.

Venue jí pohled vzdorně oplácel; zaklínili se do sebe očima a oběma se v nich zračilo zhnusení.

„Po tomhle celou dobu bažil,“ řekla Kate, aniž z něj spustila zrak. „Necháme ho tu, ať si toho užije.“

Michael si sundal z opasku baterku, rozsvítil ji a podal Kate. Vyšli ze dveří a zamířili ke schodům.

„Počkej chvilku.“ Michael se otočil a vrátil se k Venueovi.

Krátce se na něj podíval, jak tam sedí u svých milovaných knih a svitků a oči mu srší hněvem. Odmítal uznat porážku, odmítal prosit o život.

Michael vyndal z držáku ve stěně pochodeň a po stěnách se zběsile roztančily stíny, jako by ožily. „Potřebuju ještě kapku světla.“

Rozhlédl se po prázdných držácích na stěnách. Pak podřepí u hromady plachet a z jedné kus odtrhl.

„Kate tě sice nenávidí do hloubi duše, ale mezi námi dvěma, nechci tě tu nechat úplně potmě.“ Vytáhl Silviův zapalovač. Omotal ho zašedlou plachtovinou, pak ho hodil na zem a rozšlápl.

„Dám ti radu – udělej, co se dá, abys tu udržel světlo, protože jakmile zhasne…“

Zvedl rozšláplý zapalovač a k nosu mu zavanul pach vyteklého butanu vsakujícího do plachtoviny. Bez otálení k němu přiložil pochodeň a látka obratem vzplanula. Michael vyhodil ohnivou kouli do vzduchu.

Venue se zaskočeně díval, jak mu letí nad hlavou, míjí jeho převzácné spisy, suché jako troud a zrovna tak hořlavé, a dopadá na zem pár metrů za nimi. Stařičký papír a kůže přežily v téhle vzduchotěsné místnosti celé věky, protože sem neprosakovalo vlhko ze sousední jeskyně. Neškodil jim tu hmyz, myši, krysy ani jiní živočichové, kteří by jinde tuhle knihovnu zla už dávno zničili.

Ohnivá koule ležící na zemi zalévala prostoru oranžovým světlem, které nabývalo na intenzitě. Venue na něj zmateně zíral, pak zvedl oči k prázdným držákům na stěnách… a svitlo mu.

Staré dehtové pochodně se válely poházené na zemi za štosy knih a svitků. Byly stejně hořlavé jako v den, kdy byly vyrobeny, a téměř okamžitě se vznítily. Plameny rychle přeskakovaly z jedné na druhou a šířily se po podlaze. Venue vstal a uviděl, že Michael vzadu v jeskyni rozprostřel po zemi kus plachtoviny a natáhl ho až pod jeho drahocenný poklad. Suchá látka přiživila požár a oheň během pár vteřin přeskočil na nejbližší svitek, dva tisíce let starou modlitbu k Satanovi.

Venue se motal jako popletené děcko a sledoval, jak mu jeho poklad stravují plameny. Přeskakovaly na tisícileté kusy pergamenu i na novější texty. Šlehaly vysoko do vzduchu, hrnul se z nich šedočemý kouř, stoupal ke stropu jeskyně a tam se převaloval. Venue se pokoušel oheň uhasit, zachránit alespoň nějaké knihy, než je plameny všechny pohltí.

Michael se naposledy rozhlédl po hromadách zlata a drahokamů, po ingotech a drahocenných artefaktech, po celém tom pokladu, který se oslnivě blyštěl ve světle ohně. Tyhle cennosti už nikdy nespatří světlo světa. Mají nedozírnou hodnotu, celé věky je shromaždovali bezejmenní lidé a nakonec je někdo uloupil a odvezl na širé moře. Kemal Reis, obávaný korzár a uznávaný admirál tureckého námořnictva, obětoval vlastní život, aby je navrátil, kam patří, včetně temných textů, které teď pohlcoval oheň. A Michael se hodlal postarat, aby jeho oběť nebyla zbytečná.

Jak se rozhlížel kolem, najednou mu došlo, že tu něco chybí. Rychle z jeskyně vyběhl a zabouchl za sebou dveře. Popadl Kate za ruku a rozeběhl se s ní nahoru po schodech.

Celí zadýchaní zdolali poslední schod a proběhli dveřmi. Po tříminutovém běhu vzhůru sotva popadali dech. Celou svou vahou se opřeli do obrovských černých dveří a přibouchli je. Dveře s hlubokým zaduněním zapadly do rámu a odřízly Venuea i celý ten temný svět.

Michael popadl hůl obtočenou hady a tahal za ni, až se konečně uvolnila a zůstala mu v ruce. Zámek zaklapl, dveře skřípavě zasyčely a pak se rozhostilo mrtvolné ticho. Michael si prohlížel děsivé výjevy, zobrazení smrti, odpudivých lidských skutků, zákeřných netvorů a lidského utrpení. A pochopil, že to vůbec není oslava zla a smrti, ale varování, co se za dveřmi skrývá.

Sebral ze země kožené pouzdro, strčil do něj hůl a pevně ho zavřel. Vzal Kate za ruku. Vyšli po schodech do místnosti s mandalou a našli tam Busche s puškou v klíně, připraveného namířit na jakéhokoli vetřelce. Když je uviděl, znatelně se mu ulevilo.

„Díkybohu. Nestalo se vám nic?“

Zavrtěli hlavou, i když se ještě pořád vzpamatovávali z toho, čím si prošli.

„Co Venue?“ vyzvídal Busch.

Michael zase jen zavrtěl hlavou, nechtěl o tom mluvit. Přestože Kate otce nenáviděla a přestože si svůj osud plně zasloužil, nechtělo se mu popisovat jeho konec před ní.

„A co Iblis?“ vyptával se dál Busch, když zamířili chodbou pryč.

„Je po smrti,“ odpověděla Kate, ale dál to nerozvíjela.

Michaelovi bylo jasné, že myslí na mrtvou sestru a na to, jak jí bude chybět. Trochu zpomalil, nechal Kate poodejít a obrátil se k Buschovi. „Neviděls tam zezdola někoho vycházet?“ ukázal palcem zpátky ke schodům.

„Ne,“ řekl Busch a tázavě naklonil hlavu ke straně. „O koho by mělo jít?“

Michael jen zavrtěl hlavou.

Viděl toho drobného snědého muže klesat k zemi, viděl, jak se mu po zásahu kulkou rozpíjí na hrudi rudá krev, viděl, jak mu Venue lije na obličej horké bláto. Viděl ho, jak se svíjí ve smrtelných křečích.

Ale když naposledy zašel do jeskyně s pokladem, když podpálil knihy a prostor zalilo světlo, nebylo po Iblisovi nikde ani stopy.

Někam zmizel.

Došli na konec chodby, kde Kunčen a Sonam se samopaly v rukou střežili dveře a hlídali, aby nikdo nevešel dovnitř – ani nevyšel ven. Mniši uvnitř přecházeli po místnosti, už nebyli spoutáni, ale nesměli odejít.

„Paule?“ podíval se Michael na Busche s otázkou v očích.

„Teď už je všechno v pohodě.“ Busch dal pokývnutím znamení Šerpům, ti odložili zbraně a vrátili se do místnosti.

Kate vešla za nimi. Zamířila ke skupince deseti mnichů s vlídnýma moudrýma očima, kteří vypadali, že jsou z té čtyřicítky nejstarší a nejzkušenější. Iři klečeli na podlaze a sedm stálo nad nimi.

Když k nim Kate došla, rozestoupili se a bylo za nimi vidět Cindy uloženou na několika modlitebních koberečcích. Kolem ní stála spousta drobných svíček a v kamenech s malými prohlubněmi hořelo kadidlo a prosycovalo vzduch konejšivou vůní.

Kate podřepla k sestře a do očí jí vyhrkly slzy.

Michael vykročil za ní.

„Počkej,“ zašeptal Busch a položil mu ruku na hruď, aby ho zarazil.

Kate odhrnula Cindy vlasy z tváře, která vypadala tak dětsky a nevinně. Cindy tam ležela přikrytá dekou a mniši klečeli vedle ní. Místností prostupoval hluboký poklid. Byl to naprostý protiklad dojmu, kterým působily jeskyně hluboko dole. Tady Kate vnímala hřejivé teplo a vnitřní mír, jaké v životě nezakusila, pocity, které by nad ztrátou blízkého člověka rozhodně zakoušet neměla.

Prohlížela si tři klečící mnichy, jejich zcela poklidné a bezvěké tváře. Klečeli tam s rukama složenýma v klíně a byli dokonalým ztělesněním pokoje. Hleděli jí do očí bez náznaku jakýchkoli emocí, beze stopy soucitu, dlouze se na ni jen tak dívali a pak zase sklopili zrak k její sestře.

Kate sledovala směr jejich pohledu a ke svému naprostému úžasu a neskonalé radosti zjistila, že Cindy otevřela oči a usmívá se na ni.

Michael se podíval na Busche.

„Zdá se, že tihle hoši se vyznají nejen v bozích a náboženství,“ řekl Busch s úsměvem.

65

Venue seděl na zemi. Většina knih vzala za své a zbyly z nich jen hromady doutnajícího popela. Podařilo se mu zachránit pouhých čtrnáct svazků a kromě nich přežily ještě kamenné tabulky, i když je pokrývala silná vrstva sazí.

Seděl s latinskou knihou v klíně pod jedinou zbývající pochodní a hltal slova, jak nejrychleji to šlo. Zběsile četl, jako by v těch textech hledal návod na přežití, jako by ho mohly nějak osvobodit. Za ním se vršilo bohatství králů a před ním temné vědění. Nepochyboval, že se mu odtud povede nějak vyváznout. Vyšel předtím nahoru po schodech a narazil na zavřené dveře, ale pevně věřil, že existují i jiné cesty ven; nikdy v životě nezažil nezdar a nebál se ho. Najde způsob, jak přežít – najde ho v těch knihách.

Jenže pak začala pochodeň pohasínat, jak jí docházel dehet. Ostatní zhasly už dávno. A nebylo tu nic, co by se dalo použít jako palivo. Plachty samy o sobě by shořely během několika málo minut.

Plamínek se čím dál víc zmenšoval a spolu s tím se prodlužovaly a prohlubovaly stíny; natahovaly se po něm, jako by ožily. A pak se ozvaly zvuky, tiché a vzdálené, jako by vycházely z nějakého zasutého koutku jeho mysli. Byly drásavé a jejich tón přecházel z vysokého do hlubokého jako při Dopplerově jevu. Vytrhovaly ho ze soustředění, znemožňovaly mu číst.

Postupně zesílily a rozdělily se v jednotlivé hlasy – vyčítavé, rozzuřené hlasy, které dobře znal a které se mu teď zabodávaly do mysli jako nože: Jennifer Ryanová, matka Kate a Cindy, kterou bezostyšně zneužíval a zákeřně shodil ze střechy, Jean-Paul, mladý zaměstnanec, jehož surově zavraždil. Všichni lidé, které přímo či nepřímo připravil o život: otec Oswyn a šest dalších kněží, kteří ho exkomunikovali, jeho konkurenti ve světě byznysu, podřízení, kteří nepracovali podle jeho představ. Ti všichni se na něj sesypali a rvali mu mysl na kusy, doháněli ho k šílenství, až ve tmě kolem viděl jejich tváře, jak ho sledují, jak vyčkávají…

Když plamínek pochodně úplně pohasl a zbyla z něj jen hrstka jisker, stíny na Philippa Venuea zaútočily a konečně ho zachvátil příšerný strach.

66

Na prahu velkého nízkého domu v Byram Hills stál elegantní muž s úhledně ostříhanými vlasy barvy sůl a pepř a pronikavýma modrýma očima sledoval, jak se po příjezdové cestě blíží limuzína a zastavuje před vchodem.

Z domu se vyřítili tři psi, Jestřáb, Vrána a nejmladší Medvěd, a nadšeně štěkali a poskakovali, aby přivítali svého páníčka.

Michael vystoupil z limuzíny a pomohl ven Kate. Z druhé strany vozu se vynořili Busch se Simonem. Nic nenesli a bylo na nich znát vyčerpání.

„Stephene,“ potřásl si Simon rukou s mužem ve dveřích, „ani nevím, jak ti poděkovat…“

Stephen Kelley ho zdviženou rukou zarazil. „Rád tě vidím.“

Busch k němu taky došel. Shlížel na něj z výšky, přestože Stephen rozhodně nebyl malý. „Nazdárek, Steve,“ usmál se. „Měl by sis do toho svého letadýlka pořídit lepší výběr piva.“

Stephen se rozesmál a Busch se Simonem zmizeli v domě.

„Ahoj, tati.“ Michael Stephenovi srdečně stiskl ruku. Pak se obrátil ke Kate: „Rád bych ti představil svého otce, Stephena Kelleyho.“

„Je mi potěšením,“ usmála se Kate.

„A mně dvojnásob. Slyšel jsem, že toho máte s Michaelem spoustu společného.“

Kate se s úšklebkem podívala po Michaelovi.

„Říkal jsem mu, ať si najde nějakou sportovkyni. Prý jste ho porazila v basketbalu,“ dodal Stephen s úsměvem.

„Mimo jiné.“ Kate se rozesmála, dloubla Michaela loktem a obrátila se zpátky ke Stephenovi. „Díky za to letadlo.“

„Není zač.“

„Jo, díky,“ přidal se Michael.

„Jen počkejte, až vám přijde účet za palivo.“

***

Kate vešla do Michaelovy pracovny. Už se osprchovala a vzala si na sebe džíny a bílý kašmírový svetřík. Rozčesané světlé vlasy jí spadaly po zádech a zelené oči se jí třpytily, až se Michael neubránil úsměvu.

Rozhlédla se po jeho hájemství, po golfových holích v rohu, staré fotografii nad krbem zachycující fotbalový zápas někdy ve dvacátých letech dvacátého století, policích přetékajících knihami. Přelétla pohledem hřbety knih – byly o všem možném, od magie po trezory, od chemie po lodě, od hudby po výtvarné umění. Pak se vrátila pohledem k Michaelovi, který si na stole prohlížel mapu.

„Co s ní chceš dělat?“ zeptala se. „Neměl bys ji spálit nebo tak něco?“

Michael se díval na pět set let starý nákres Piriho Reise zachycující mnohem víc než jen hory, řeky a města – na mapu odhalující svět, o kterém nemá nikdo ani tušení.

„Možná bys ji měl dát Simonovi,“ nadhodila Kate.

„Ten má sultánovu hůl, schoval ji bůhvíkam, ví o ní jen on sám. Dohodli jsme se, že já udělám totéž. Ukryjeme ty dvě věci co nejdál od sebe a nikdo kromě nás nebude vědět, kde jsou ani že vůbec existují.“

Svinul mapu, schoval ji do pouzdra a to zastrčil do golfové brašny vedle devíti holí.

Přešel ke Kate a zastavil se těsně u ní. Ucítil vůni parfému – jemnou, nevtíravou a typicky její. Sáhl do kapsy a vytáhl z ní stříbrný medailónek. Sklonil se a něžně jí ho připjal. Když jí odhrnoval vlasy, zavadil přitom prsty o její krk a poskočilo mu srdce. Urovnal řetízek, aby medailónek spočíval přesně uprostřed, a zadíval se na vyrytý nápis: Není všem dnům konec. Když ho kupoval, myslel jenom na vzájemné zápasy a odvetná utkání, ale ta prostá nadějeplná slova se ukázala mnohem proročtější. Pohlédl Kate do zelených očí.

Pohladil ji po tváři, vpili se do sebe pohledy a oba je zaplavilo příjemné hřejivé teplo, které jim tak dlouho chybělo.

Epilog

V tmavomodrých vodách Bengálského zálivu se zrcadlilo čisté ranní nebe bez jediného mráčku. Dvacetimetrová jachta proplouvala přístavem, až dorazila do veřejného doku. Kapitán hodil snědému, do půl těla svlečenému klučinovi na břehu uvazovací lano, ten ho zachytil a uvázal ke sloupku. Následovala další dvě lana, aby se jachta v šedivém, omšelém doku bezpečně ukotvila.

Kapitán došel k zábradlí a podal hubenému chlapci hrst bankovek. Ten tučné spropitné vděčně přijal, ale když k muži vzhlédl, poplašeně ucouvl. Chvíli na něj zíral, protože od jeho tváře prostě nedokázal odtrhnout zrak. Pak sklopil oči, kývl na znamení díků a odběhl.

Kapitán si ho nevšímal, přešel přes palubu a sestoupil do podpalubí. Překročil ženino tělo, jako by byla spící pes. Jejího manžela před třemi hodinami hodil do oceánu s kotvou uvázanou k nohám a rozpáraným břichem, aby krev přilákala mořské masožravce.

Tvář už se mu hojila, ale zůstaly na ní děsivě vyhlížející jizvy; děti na něj ustrašeně třeštily oči a ženy měly co dělat, aby hlasitě nezalapaly po dechu. Vypadal jako netvor, který se vydrápal z hrobu, z temných hlubin země. Levé oko měl mléčně bílé, bleděmodrá duhovka mu úplně zmizela. Kůže na levé straně čela a na levé tváři až po bradu a krk vypadala jako rozpuštěný vosk, zůstala z ní zvlněná, zjizvená masa. Chodil nachýlený ke straně, jako by ho něco tížilo. Kulka mu uvízla v pátém žebru na levé straně těla a bolest mu v jednom kuse připomínala, že jen o vlásek unikl smrti.

Sundal ze zdi zarámovanou fotografii manželského páru, odstranil zadní stranu rámečku a fotku z něj vyndal. Vytáhl z kapsy sežmoulaný snímek s oslíma ušima. Byl to jeho nejoblíbenější záběr, líbilo se mu, jak jí slunce prozařuje blonďaté vlasy a jak se jí zelené oči třpytí jako drahocenné smaragdy. Zastrčil fotku do rámečku, pověsil ho zpátky na zeď a poodstoupil, aby si ho lépe prohlédl. Díky mírnému pohupování lodi mu připadalo, jako by ožila, a srdce mu zaplesalo. Ona byla to jediné na celém širém světě, na čem mu záleželo. Zbytek světa ať klidně táhne k čertu.

PODĚKOVÁNÍ

Život je mnohem veselejší, když člověk pracuje s lidmi, které má rád a kterých si váží. Chtěl bych zde poděkovat:

Geneovi a Wandě Sgarlatovým, majitelům knihkupectví Womrath Bookshop v newyorském Bronxville, za jejich přátelství a neutuchající podporu.

Peteru Borlandovi za povzbuzování, porozumění a tu úžasnou schopnost pochopit, co se pokouším říci – mám skutečně ohromné štěstí, že jsi nejen můj redaktor, ale i přítel. Judith Currové, naprosté profesionálce v nakladatelském světě, která vidí daleko dopředu, a Louise Burkeové za to, že mě neustále podporuje a věří mi. Nemohl bych být v lepších rukou. A také Nicku Simondsovi za to, že pomáhá držet všechno pohromadě, Daveu Brownovi, díky němuž lidé bystří a všímají si, a Joelu Gotlerovi, takovému mému Obi-Wan Kenobimu, průvodci po světě Západního pobřeží.

A ze všeho nejvíc pak Cynthii Mansonové. Především za neutuchající přátelství – toho si opravdu vážím jako pokladu. A také za novátorské myšlení, nezdolný optimismus tváří v tvář protivenstvím a skálopevnou výdrž. Tvým nápadům, radám a podnikatelské bystrosti prostě není rovno.

A také velké díky mé rodině:

Mým dětem – jste to nejlepší, co mě v životě potkalo. Richarde, smekám před tvou bystrostí a tvořivostí. Marguerite, jsem ti vděčný, že mi neustále připomínáš, co je v životě důležité – tvůj vkus, nadhled, který si udržuješ i pod tlakem, a smysl pro humor by měly jít příkladem všem. A Isabelle, tvůj smích a zvídavost mi otevírají oči a umožňují vidět, jak kouzelný je tenhle svět, v němž žijeme.

Také tobě, tati, za to, žes mi byl tátou, a za moudrá slova, která mi nikdy nepřestanou znít v uších. A tobě, mami – vždycky jsi při mně stála a nejspíš pořád stojíš; jak jinak si mám vysvětlit, že se na mě i po tvé smrti dál lepí štěstí?

A především díky tobě, Virginie, za trpělivost s mým nekonvenčním životem. Kdykoli někam vejdeš, s těma svýma nohama tanečnice a hlubokýma hnědýma očima, vždycky mi poskočí srdce. Ať už je den sebečernější, hora sebevyšší nebo úkol sebenáročnější, když jeden druhého obejmeme v náručí, celý svět ztichne a nic není nemožné. Díky za náš společný život, za naše děti, za tvou lásku.

A nakonec také díky vám, čtenáři, za to, že čtete mé příběhy, píšete mi komentáře, dopisy a e-maily. Vaše laskavá slova mi dodávají inspiraci a vzbuzují ve mně pocit odpovědnosti, že vás nikdy nesmím zklamat.

Richard Doetsch

ZLODĚJ VÍRY

Mistrovský zloděj Michael St. Pierre stojí před neproveditelným úkolem a neřešitelným dilematem zároveň… Když zdrcený smrtí milované manželky našel svého pravého otce, měl pocit, že mu osud konečně ukázal vlídnější tvář. Do jeho života však vzápětí zasáhl zvrhlý šílenec, který se rozhodl využít Michaelova jedinečného zlodějského umu k tomu, aby získal vytoužený poklad – klíč k tajemství věčného života, který kdysi doputoval do Kremlu z Byzance.

Michaelovi nezbývá než se vydat společně s kamarádem Buschem a tajemnou Susan na výpravu, která svou nebezpečností přesahuje všechno, co kdy zažil. Proti nim stojí nástrahy v podobě zatopených chodeb kremelského podzemí, celá ruská armáda, ale i podlá zrada ve vlastních řadách. Kdo je vlastně spojenec a kdo je nepřítel? Zjistí to Michael včas, anebo on i tajemný byzantský poklad padnou do rukou šílence, který si na Korsice buduje celosvětové impérium?

Pevná vazba s přebalem, 448 stran, 279 Kč

Steve Berry

RUKOPIS KARLA VELIKÉHO

Cottonu Maloneovi bylo deset let, když jeho otec zahynul při havárii ponorky, které velel. Žádné přesnější informace rodina nedostala, a tak se je Malone rozhodne získat nyní, s použitím svých kontaktů na nejvyšších místech. V německých horách si převezme přísně tajné vládní dokumenty, ale během návratu ho přepadne neznámá žena a se zbraní v ruce se dožaduje vydání složky. Maloneovi se podaří vyváznout a ze získaných materiálů zjistí, že jeho otec nezahynul při rutinním cvičení ve vodách Atlantiku, ale při supertajné misi u Antarktidy.

Jaký úkol asi plnili, že zůstal celá desetiletí v přísném utajení? Při hledání odpovědi Malone zjistí, že tamní vody neprohledávali jen Američané, ale i nacisté. Zavedl je tam rukopis nalezený v hrobce Karla Velikého naznačující, že v těchto místech existovala pradávná árijská civilizace záhadného původu…

Postupně vyjde najevo, že o dávné tajemství nemá zájem pouze Malone, ale i další lidé. A jeden z těchto lidí, admirál Langford Ramsey, nyní prostřednictvím špičkového nájemného vraha likviduje každého, kdo o utajované záležitosti něco ví. Malone kráčí ve stopách zemřelého otce a netuší, zda i na něj nečeká v nehostinných pustinách Antarktidy smrt…

Pevná vazba s přebalem, 500 stran, 299 Kč.

Richard Doetsch

Bylo by poněkud nepřesné, říct o Richardu Doetschovi, že je spisovatel, přestože jsou jeho knihy překládány do tří desítek světových jazyků. Richard Doetsch se totiž kromě psaní úspěšných thrillerů věnuje také komponování hudby a hře na kytaru a klavír, přičemž nic z toho nedělá výlučně pro vlastní potěšení, ale slaví úspěchy i na tomto uměleckém poli.

Jeho literární prvotina Zloděj nebes se stala mezinárodním bestsellerem. Podobný osud potkal i další Doetschovy knihy s názvem Zloděj víry a Třináctá hodina. Všechny vydalo v českém překladu nakladatelství DOMINO.

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai