Wulf Dorn

Temné šílenství

ANONYMNÍ DOPIS

Nejmilejší Jene,

žádný příběh nemá happy end. I kdyby Richard Gere třeba tisíckrát vylezl po požárním žebříku a políbil Pretty Woman, je to všechno jen iluze.

Ačkoli si to z celého srdce přejeme a nevýslovně po tom toužíme, pusa před závěrečnými titulky není nic jiného než lež. Je to počátek maskovaný jako konec. Mnohem důležitější je přece to, co po polibku následuje.

Ve srovnání s tím jsou pohádky, které nám vyprávěli v dětství, mnohem upřímnější. Zamyslel ses někdy nad větou, kterou najdeš na konci skoro každé pohádky?

A šťastně se milovali až do smrti.

V tom se skrývá nevyhnutelná pravda. Na konci totiž vždy čeká ztráta. Cynická je na tom skutečnost, že cítíš o to větší bolest, čím šťastnější sis předtím připadal. Až jednoho dne dostaneš tento dopis, budeme oba trpět – a bude to nepopsatelná bolest. Prožiješ chvíli, ve které pochopíš, co skutečně znamená pravá láska a že se nic na tomto světě neděje náhodou.

Věř mi, že ať se ti to bude zdát jakkoli zlé, budeš mi za tu bolest vděčný. A nejen to – budeš mě za ni milovat tak, jak já teď, kdy o mně dosud nemáš ani tušení, miluji tebe.

V duchu jsem stále s Tebou a zanedlouho už na mě nedokážeš ani na okamžik zapomenout.

PO DEŠTI

Vrány za oknem byly to první, co si Jan Forstner zase uvědomil, když se šok trochu zmírnil. Šest tmavých ptačích siluet, nehybně vyrovnaných na přečnívající větvi buku, a za nimi ocelově šedivá obloha.

Vypadalo to, že ho vrány také pozorují. Hověly si tam jako šest rytířů v černém hábitu a chystaly se vynést nad Janem rozsudek.

Vinen.

Jan seděl na jedné z návštěvnických židlí a rukama křečovitě svíral sedák. Připadal si jako omámený; jako by ho od okolního světa odděloval skleněný zvon.

Ozvěna hlasů a kroků na nemocniční chodbě zněla zvláštně temně a tlumeně. Nemohl se zbavit dojmu, že všichni pečovatelé, policisté, lékaři i pacienti, kteří ho spěšně míjeli, jsou bytosti bez tváře. Viděl je jako světlé a tmavé stíny, asi jako člověk vnímá lidi při rychlé jízdě na řetízkovém kolotoči – nepřirozené obrazy z jiného světa.

Všiml si, že zcela reálně cítí jen to, jak se sám třese. Jan se chvěl zimou. Panebože, tak zimomřivý chlad se snad ani nedá vydržet! Zimnice ho rozklepala tak, že neovladatelně cvakal zuby. Nepomáhala mu ani vlněná deka, kterou mu někdo přehodil přes ramena. Jak by taky mohla? Ten ledový chlad pramenil z Janova nitra. Lékařská zkušenost mu napověděla, že jde o neurologicky podmíněnou reakci na šok.

„Nechoďte sem!“ zvolal čísi mužský hlas. „No tak přece zůstaňte, kde jste!“

Jan otočil hlavu k místnosti, ve které se něco dělo. Bylo tam jen trochu krve, pár stříkanců na linoleu, a přesto…

Někdo ho oslovil. Zdravotní sestra. Viděl ženský obličej těsně před sebou a poznal, že mu něco říká. Nerozuměl však ani slovo. Její hlas zněl jakoby z velké dálky.

„Doktore Forstnere, slyšíte mě?“

Přikývl.

„Zůstaňte tady sedět, lékař tu bude co nevidět.“

Co si myslíš, ty pitomá náno, že bych asi měl jiného dělat, zatoužil se na ni obořit. To jako abych nevstal a neodporoučel se? Jsem rád, že se vůbec na téhle rozhrkané židli udržím.

Znovu přikývl a dostalo se mu vděčného úsměvu, který ho měl nejspíš povzbudit. Pak sestra zmizela a uvolnila místo dvěma mužům vynášejícím z nemocničního pokoje zakryté tělo.

Jan se upřeně zahleděl na nosítka. Měl pocit, jako by kolem něho proplouvala – zvolna, nepřirozeně pomalu. Jakmile se ocitla ve výši Janových očí, spatřil ruku, zčásti vyčuhující zpod prostěradla.

Tři prsty. Štíhlé. Sinalé. Rezavý lak na nehtech. Stejně se zabarví i skvrny na podlaze místnosti, až začnou zasychat.

Před vnitřním zrakem se mu objevila Carla. Seděla v županu na gauči v obývacím pokoji a umyté vlasy skrývala pod turbanem z ručníku. Vůně santalového dřeva z pleťového krému se mísila se štiplavým zápachem čerstvého laku na nehty. Carla se na Jana usmála a foukala si na konečky prstů.

Líbí se ti ta barva?

„Ne,“ zašeptal. „Teď už ne.“

Scéna vybledla a Carla se ztratila. Zmizela i nosítka. Místo nich se kolem znovu míhaly tváře jako na kolotoči.

„Teď musíte být silný, Jane.“

Jan vzhlédl a poznal policistu s jizvou v obočí. Jak se jen jmenoval? Jan si nebyl s to vzpomenout, měl hlavu jako vymetenou.

„Silný,“ opakoval šeptem.

Za oknem pořád seděly vrány. Jan cítil jejich obviňující pohledy a měl dojem, jako by mu krákaly přímo v hlavě.

Znělo to jako „Vinen, vinen, vinen“, a Jan si pomyslel: Neměl jsem tu kytici přijímat. Ten zatracený pugét růží!

Protože tím to všechno začalo.

Část 1

ZAMILOVANOST

„Vím, že mnohé zprávy, které jsem ti nechal u dveří

a ve schránce, tě obtěžovaly, ale myslel jsem, že je to

pro mě nejjednodušší způsob jak ti vyjádřit lásku.“

Z dopisu Johna Hinckleyho ml. Jodie Fosterové, napsaného

30. 3. 1981 několik hodin předtím, než spáchal atentát

na amerického prezidenta Reagana, aby na herečku patřičně

zapůsobil.

1

Když skončily ordinační hodiny a poslední dnešní pacientka se vrátila na pokoj, vyndal doktor Jan Forstner ze zásuvky psacího stolu obloženou bagetu a přistoupil k oknu. Psychiatr se bez chuti zakousl do neslaného měkkého čehosi, co mu pracovnice nemocniční kavárny vychválila jako „ciabatta speciale“, a pohlédl z okna do tmavého říjnového večera.

Meteorologové předpověděli na tento týden trvalý déšť – a měli pravdu. Velké kapky bušily do okenního skla a stékaly po něm jako slzy. Silný východní vítr hnal po večerní obloze mraky a vířil v parku lesní kliniky podzimní listí. Vypadalo to, jako by se příroda ještě jednou vzepřela proti blížícímu se konci roku, než ji zima znehybní sněhovým a ledovým příkrovem.

Za většinou oken okolních staničních budov se svítilo, jen bývalá ředitelská vila byla zahalená tmou. Tam, kde se kdysi nacházela její zahrada, teď stála řada stavebních buněk, palety s rozebraným lešením a dvě mobilní toalety.

Co nevidět se začne s přestavbou a vznikne nové psychiatrické oddělení pro děti a mládež. Byl to projekt, o který se Jan v posledních měsících hodně zasazoval a který teď měl být konečně realizován. Znamenalo to klopotnou cestu byrokratickou džunglí a Jan nevěřil vlastním očím, kdo všechno mu musel dát svůj souhlas. Nakonec on a celý projektový tým překonali všechny překážky, na což byli právem hrdí.

Jan spatřil skloněnou postavu, která ve slabém svitu parkovacích světel pospíchala v dešti pryč a vzápětí se ztratila za zákrutem cesty. Poté odjela směrem k hlavní bráně dodávka. Její reflektory osvítily déšť tančící na asfaltu.

Jan hodil zbytek ciabatty do koše a začetl se do zprávy o své poslední pacientce. Zakřiknutá sedmnáctka, kterou skupina jiných dívek donutila k tomu, aby si rozetřela po obličeji psí lejno. Zanedlouho se video natočené mobilem objevilo na serveru You Tube a vysloužilo si několik pochvalných kliknutí; nešťastnice si zanedlouho podřízla žíly.

Ozvalo se zaklepání a pootevřenými dveřmi nahlédla dovnitř sestra Bettina. Ve svých jednadvaceti letech nebyla o moc starší než Janova pacientka, ale lékař byl přesvědčen, že ty holky by si v jejím případě ani neškrtly. Mladá žena s piercingem v nose a v tričku s nápisem Punk’s not dead pod pláštěm zdravotní sestry by té skupince určitě dala pěkně na frak. I přes úctyhodnou výšku vypadala štíhle a křehce, ale občas se jí v pohledu zajiskřilo tak, že každému okamžitě došlo, že případné podceňování by se mu nemuselo vyplatit.

„Promiňte, doktore Forstnere. Neruším?“

„Co se děje?“

„Překvapení.“ Sestra se spiklenecky usmála, otevřela dveře dokořán a vstoupila s velkou kyticí růží. „Ty jsou pro vás.“

„Pro mě?“

Bettina přikývla. Přitom se jí do obličeje svezla kadeř světlých vlasů, kterou nedbalým odfouknutím vrátila na původní místo. „Ano, právě teď je přinesli. Krásné, že? To jsou růže Baccara.“

Jan zaraženě zíral na kytici, pak si vzpomněl na dodávku a květiny převzal.

Carla měla vyvinutý smysl pro nečekaná překvapení, ať už to byla záplava svíček v obýváku k narozeninám, nebo spontánní piknik na okraji lesa jako příslib prodlouženého víkendu. Jan však po událostech posledních týdnů s takovým přístupem nepočítal. Za tenhle růžový pozdrav určitě vydala celé jmění.

„Paní Wellerová je ještě pořád na cestách?“

„Ano, ale za pár dní se zase vrátí.“

Jan se zadíval na květiny. Postrádal Carlu víc, než si byl ochoten přiznat – hlavně teď.

„Řekněte mi…“ Bettina si odkašlala. „Mohla bych vás požádat o laskavost?“

Působila trochu rozpačitým dojmem. Jana by ani ve snu nenapadlo, že tato jinak tak sebevědomá žena se taky umí začervenat. Když však ukázala i druhou ruku, kterou dosud schovávala za zády, vypadala jako zakřiknuté děvčátko.

„Myslíte, že by mi ji paní Wellerová podepsala, až se vrátí? A kdyby vám to nevadilo, tak i vy, pane doktore?“

Podala Janovi knihu. Jan výtisk uchopil a spočinul pohledem na důvěrně známém bílém přebalu s černým titulem:

MRAZIVÉ TICHO

OD CARLY WELLEROVÉ

Podtitul zněl:

ODHALENÍ PSYCHIATRICKÉHO SKANDÁLU

Tato kniha změnila mnohé v Janově životě. Carla v ní popsala příběh o zmizení Janova bratra Svena v lednu 1985 a dlouhou dobu trýznivé nejistoty, co se s chlapcem stalo. Uplynulo třiadvacet nekonečně dlouhých let, aniž by narazil na sebemenší stopu po šestiletém chlapci.

Svenovo zmizení mělo pro Jana a jeho rodinu fatální následky. Jana to vnitřně téměř zlomilo. Když si sáhl až na samotné dno, byl donucen vrátit se do Fahlenbergu a přijal místo lékaře na lesní klinice. Sebevražda jedné mladé ženy vedla zanedlouho k tomu, že se Jan dostal na stopu skandálu, který souvisel se Svenem a s klinikou.

Během této doby se seznámil s novinářkou Carlou Wellerovou a události je nerozlučitelně spojily. Oba riskovali život, aby odhalili pravdu o sérii záhadných sebevražd, a všechny sdělovací prostředky tomu věnovaly patřičnou pozornost.

Jan, který hrál v tomto případě hlavní roli, se dostal do ohniska veřejného zájmu. Na téma odhalení skandálu se vrhl v nesčetných článcích bulvární tisk. Pozdvižení kolem jeho osoby nebylo Janovi ani trochu po chuti – hlavně proto, že ne všechno, co se o případu napsalo, odpovídalo pravdě. Mnohá fakta byla úmyslně přehnaná, jen aby patřičně zapůsobila v palcových titulcích, a navíc je novináři vyšperkovali vymyšlenými historkami o Janovi a jeho rodině – jako by to, co se doopravdy stalo, nebylo už dost zlé samo o sobě.

Psala o tom samozřejmě i Carla. Netrvalo dlouho a od jednoho nakladatelství dostala na svou knihu velice lukrativní nabídku. Promluvila si o tom s Janem, ale ten byl proti. Přece jen šlo o jeho životní příběh a on za ním chtěl konečně udělat tlustou čáru. Carla v tom ale viděla „velkou šanci“, a to nejen pro sebe, jak zdůrazňovala. Taková kniha by sice pro ni znamenala velký kariérní skok od maloměstské reportérky ke spisovatelce, ale zároveň ji vnímala jako možnost jak definitivně umlčet fámy o Janově osudu, které její novinářští kolegové v nových článcích neustále pouštěli do světa.

Přesto se ji Jan pokoušel přesvědčit, aby smlouvu na knihu odmítla. Z jeho pohledu se o něm dostalo na veřejnost víc než dost a doufal, že celý případ dříve nebo později upadne v zapomnění, jakmile bude tisk zaměstnán dalším velkým tématem.

Carla se však nenechala přemluvit. Namítla, že je to i její příběh – vždyť při něm skoro přišla o život.

Tak se kniha stala klínem, který do jejich vztahu pronikal stále hlouběji, zvláště poté, co se z ní stal bestseller. Nyní, rok po událostech a několik týdnů po vydání publikace, Carla vystupovala v různých talkshow a poskytovala interview. Ať se oba setkali s kýmkoli, první, o čem se začalo mluvit, byla vždy její kniha.

Jan a Carla si proto museli přiznat, jak moc se vzájemně odcizili; Carla viděla ve velkém příběhu naplnění vlastního životního snu, zatímco Jan chtěl konečně vést klidný a normální život, po kterém mnoho let marně toužil.

Když Carla nakonec přijala nabídku na několikatýdenní čtenářské turné, spatřovali v tom oba možnost vydat se na nějakou dobu každý svou cestou a přemýšlet o budoucnosti jejich vztahu – pokud ještě vůbec nějakou společnou budoucnost měli.

Jan od odjezdu už o Carle neslyšel, a proto byl přesvědčen, že je mezi nimi konec. Kytice růží v něm však vyvolala novou naději. Přes všechny názorové rozdíly v posledních měsících to totiž neznamenalo, že už k ní nic necítí – právě naopak.

„Jakmile se vrátí, dám jí knihu podepsat,“ slíbil a vykouzlil tím na Bettině obličeji široký úsměv. Zároveň si všiml další proměny. Děvčátko, které se v ní na chvíli objevilo, zmizelo a Bettina byla opět sebevědomá mladá žena těsně po dvacítce.

„Díky, vy jste poklad! Neměl byste nic proti tomu, kdybych dnes odešla trochu dřív? Musím nutně… No prostě čeká mě ještě nějaké vyřizování.“

Jan výmluvně zvedl kytici. „Ale nejdřív mi prosím obstarejte vázu.“

„Tu jsem rovnou přinesla s sebou.“

Rychle se vrátila ke svému psacímu stolu v předpokoji a vzápětí Janovi podala vázu.

„Děkuji, Bettino. Co bych si bez vás počal?“

Spiklenecky na něho zamrkala. „Ještě že si to uvědomujete…“

Janovi zazvonil telefon a Bettina za sebou ohleduplně zavřela dveře. Lékař zvedl sluchátko a přistihl se, že potají doufá, že je to třeba Carla.

„Doktor Forstner?“ zeptal se vzrušený mužský hlas. „Tady je Volker Nowak. Vzpomínáte si na mě? Píšu pro Fahlenberského posla.“

Jan si ho samozřejmě dobře pamatoval. Nowak nějakou dobu spolupracoval s Carlou, než po více než velkorysé záloze na svou knihu podala v práci výpověď. I Nowak psal o Janovi a byl jeden z mála novinářů, kterým lékař poskytl interview.

„Ano, ještě jsem na vás nezapomněl.“

„Musím s vámi nutně mluvit, doktore Forstnere. Měl byste dnes večer na mě čas?“

„Oč jde?“

Na druhém konci vedení zavládlo na chvíli ticho a potom Nowak hlubším hlasem odpověděl: „To bych vám raději řekl osobně.“

„Tak dobře, do osmi se ještě zdržím na klinice. Zajděte pak za mnou do ordinace.“

„To nejde. Je možné, že mě sledují, a v žádném případě bych vás nechtěl do té záležitosti zatáhnout.“

„To přece uděláte, i když si se mnou promluvíte někde jinde.“

„Přesto by bylo lepší, kdybychom se nesešli u vás, ale na nějakém… nenápadnějším místě. Šlo by to?“

V Janovi se probudila opravdová zvědavost. „Nechtěl byste mi alespoň naznačit, oč jde?“

„Řekněme, že potřebuji váš odborný názor. Znáte Old Nick’s?“

„Ten irský hostinec v centru města?“

„Mohl bych tam být kolem půl deváté.“

Jan se krátce zamyslel. Vlastně se na to cítil dost unavený, ale věděl, že Nowak mu teď už nedá spát. Kromě toho dnes je neděle a pivo ve volném čase po tak namáhavém pracovním týdnu nebyl zase tak špatný nápad.

„Tak dobře, v půl deváté.“

Nowak si s úlevou oddechl a nadiktoval Janovi číslo svého mobilu. „Jen pro případ, že by vám do toho něco přišlo,“ poznamenal a zavěsil.

Jan se udiveně zadíval na sluchátko. Co to má všechno znamenat?

Je možné, že mě sledují.

Kdo? A proč?

No nic, řekl si Jan, doufejme, že zhruba za hodinu už budu moudřejší.

2

Stála v tmavé postranní ulici skrčená u domovní zdi. Vedle ní bubnoval déšť na odpadkový kontejner a vítr jí kolem nohou právě unášel roztrhanou igelitovou tašku.

Měla dobrý pocit z toho, že stojí právě tady, protože si tu připadala neviditelná. Ven by teď nevyhnal ani psa, a pokud se přece jen objevil nějaký pospíchající chodec, byl příliš zaměstnán tou slotou, než aby si všiml štíhlého stínu v uličce. Skutečně byla pouhý stín, který chtěl zůstat nezpozorovaný, dokud nepřijde její velká chvíle. Už dlouho si to takhle plánovala a dosud jí to pokaždé vyšlo.

Dosud – protože poslední dva dny bylo všechno jinak. Někdo ji poznal. Přitom se tak snažila zůstat nenápadná. Byla milá, laskavá a ochotná, a pokud to bylo jen trochu možné, držela se za každou cenu zpátky, aby na sebe neupoutala pozornost lidí.

Potom se ale přece jen dopustila chyby. Byl to nepatrný přehmat, okamžik nepozornosti… Tím se všechno změnilo. Její tajemství se ocitlo v nebezpečí.

A jako by to už samo o sobě nestačilo, byl ten Někdo novinář, pověstný svou mimořádnou zvědavostí. Nepochybovala o tom, že po ní začne pátrat. Nebo se snad dokonce už do toho s vervou pustil?

Kdepak, žádné snad, on to určitě rozjel. Jestli zjistí její totožnost, je po všem; její plán, životní štěstí… na to všechno by mohla navždy zapomenout.

Se zaťatými pěstmi upřeně zírala na opačnou stranu silnice. Volker Nowak bydlí tam nahoře, za oknem v prvním patře.

Samozřejmě i ona si ho jaksepatří proklepla. Ani se nemusela moc namáhat, protože Nowak byl ve Fahlenbergu docela pojem. Šlo o muže, jehož rešerše vedly před půlrokem k dopadení dlouho hledaného drogového dealera. Ten novinář byl totiž neuvěřitelně vytrvalý, když zavětřil story. To se o něm dočetla v novinovém článku, který ovšem napsal konkurenční list.

A to, že Volker Nowak umí být tvrdošíjně vytrvalý, poznala dnes bohužel sama na vlastní kůži.

Zničehonic se objevil a chtěl s ní mluvit – zdánlivě bezvýznamný rozhovor, ale všimla si, že si ji přitom pozorně prohlíží.

No jistě, krucinál, Nowak ví, o koho v jejím případě jde. Nejspíš si před tím interview nebyl ještě úplně jistý, a proto za ní znovu zašel, ale na odchodu to rozhodně věděl. Vyčetla to z jeho pohledu.

Nowak ji poznal a ona od té doby nevěděla, co je to chvíle klidu. Jestli začal shromažďovat podklady…

Ne, k tomu nesmí dojít!

Dlouho věřila, že to, čeho se kdysi dopustila, je bezpečně utajené, že je to její nejlépe skryté tajemství. Přesto však došlo k jeho odhalení – a zrovna člověkem, který si na chleba vydělává tím, že strká zvědavý nos do záležitostí jiných lidí.

Co si teď má počít?

Byl to boží trest za to, že svého činu nelitovala? Chtěl ji Bůh donutit přiznat vinu, protože to dosud sama dobrovolně neučinila?

Dobrá, souhlasím, pomyslela si. Lituju toho. Dokonce je mi to moc líto. Ale prosím, Bože, dej mi ještě jednu šanci. Jen tuhle jedinou šanci! Pomoz mi, když už mám cíl nadosah.

Musí si s tím Nowakem promluvit. Nesmí připustit, aby pošlapal její štěstí. To musí ten novinář prostě pochopit.

A jestli ne, pak… pak…

Polekaně sebou škubla. Znovu vzhlédla k oknu, ale teď za ním už byla tma.

To ne!

Proč zhasl? Pohroužila se do vlastních myšlenek natolik, že si toho vůbec nevšimla.

Srdce se jí divoce rozbušilo. Nedokázala ani s jistotou říct, jak dlouho byla mimo. Asi déle, než se jí zdálo. Nezažila to poprvé. Kdykoli ji něco rozrušilo, zapomínala pokaždé na čas a okolní svět jako by vůbec neexistoval. Že by ji zase postihl jeden z jejích výpadků paměti?

Panebože, prosím ne! Prosím, prosím – to ne!

Pak se otevřely domovní dveře a Volker Nowak vyšel na ulici.

S úlevou se nadechla. Nezmeškala ho. Ten muž je pořád ještě tady.

Bohu budiž vzdány díky!

Přetáhla si okraje kapuce ještě víc do očí a skousla dolní ret.

Proč váhám? To je moje šance. Teď už za ním nemusím jít do bytu. On dokonce sám přichází ke mně. Stačí ho prostě jen oslovit.

Chvěla se rozčilením a sledovala, jak si Nowak vyhrnul límec od kabátu a zašel kolem domu do zadního dvora. Měl tam zaparkované auto, to si předtím stačila ověřit.

Jestli má novináře ještě dostihnout, musí si pospíšit. To se však snáze řeklo, než udělalo. Měla strach s ním promluvit. Bála se mu prozradit, kdo ve skutečnosti je. Obávala se, že by ji mohl odmítnout a trvat na svém právu informovat veřejnost jak o ní, tak i o jejím činu.

Musím to za každou cenu zkusit! Musím!

Ještě jednou se zhluboka nadechla a vyběhla.

3

Old Nick’s byla jedna z mnoha hospůdek lemujících fahlenberské náměstí. Dřív tu stávaly hlavně obchody, ale postupně mizely a přetvářely se na gastronomická zařízení. Mohly za to velké supermarkety, které vznikly v průmyslové zóně na okraji města. Nikdo už nechodil k řezníkovi, pekaři nebo drogistovi, když měl všechno pod jednou střechou, a navíc mohl zaparkovat přímo u vchodu.

Nikolas Mossner byl jeden z místních obchodníků, kteří z té nouze udělali ctnost. Když musel zavřít obchod s potravinami, pronajal budovu majiteli pizzerie a v klenutém sklepení starobylého hrázděného domu otevřel pub po irském vzoru. Začal čepovat Guinness a Kilkenny, naléval whisky a docela slušně si tím vydělával.

Pro Jana, který znal Mossnera už od mateřské školky v neodmyslitelné bílé zástěře za zeleninovým regálem, bylo nezvyklé, když teď viděl „starého Nicka“ za výčepem. Když ho Mossner pozdravil a přijal hostovu objednávku, přistihl se Jan při myšlence, že teď určitě bude následovat otázka, jestli to může být trochu víc – jako tehdy, když si Janova matka nechala u Mossnera zvážit ovoce nebo zeleninu a dávala pozor, aby zelinářův prst nezůstal na váze, což se tomu „filutovi“, jak ho nazývala, občas stávalo.

„Tak co, stačilo?“ zeptal se o něco později Mossner a sklidil Janův prázdný talíř.

„Ještě sousto a prasknu,“ ujistil ho Jan, který si zkrátil čekání na setkání s Volkerem Nowakem úctyhodně obloženým sendvičem.

Zpočátku mu docela vyhovovalo, že se Nowak opozdil, protože se aspoň stihl pořádně najíst, ale teď už začínal být netrpělivý. Novinář přece jen meškal skoro o půlhodinu, a ani na mobilu nebyl k zastižení.

„Ještě pivo?“ zajímal se Mossner a podbízivě zvedl originální sklenici na Guinness.

Jan s díky odmítl a zaplatil. Mossner mu podal nad pultem peníze nazpět.

„Někdo tě asi nechal na holičkách, viď?“

„Vypadá to tak. Řekněte mi, znáte Volkera Nowaka?“

„Jistě, ten sem chodí často. Ty ses s ním měl tady sejít?“

„Kdyby se tu přece jen ještě objevil, mohl byste mu prosím vyřídit, že jsem tu byl a že mě zítra v poledne zastihne na klinice?“

„Samozřejmě.“ Mossner přikývl a opřel se o pult. Jan se na něho pozorněji zahleděl a uvědomil si, že starý Nick za tu dobu skutečně zestárl.

„Ten chlapík má nejspíš problémy, co?“ nadhodil Mossner tlumeným hlasem, a aniž by čekal na Janovu odpověď, pokračoval: „Už mě to taky trklo. Včera sem zase přišel a seděl tamhle naproti v rohu u piva. Měls ho vidět. Vytřeštěně zíral na sklenici, jako by vyhrál hlavní tah, ale zapomněl, kde má tiket.“

„Mluvil jste s ním?“

„No jasně. Volkera znám od doby, kdy ještě neviděl přes tenhle pult. Z toho, co mi řekl, jsem ale moc nezmoudřel. Nicku, řekl, Nicku, ty přece znáš spoustu lidí. – To si piš, odpověděl jsem a on se zeptal, jestli jsem se už v někom zklamal. Ale jistě, přisvědčil jsem, to se občas stává. Do hlavy nikomu nevidíš. Podíval se na mě, jako bych mu správně nerozuměl, a upřesnil: Ne, myslel jsem to tak, že tě někdo klamal tělem. Myslíš si, že někoho znáš, ale potom zjistíš, že je to někdo úplně jiný. Zasmál jsem se a zeptal se ho, jestli si uvědomuje, že mluví s rozvedeným mužem. On to ale nepovažoval za vtipné.“

„A co bylo dál?“

„Nic.“ Mossner pokrčil rameny. „Zaplatil a odešel. Tvářil se tak, že i ta příšerná slota venku by ti připadala jako svěží jarní ráno.“ Odstoupil od pultu a začal se věnovat čepování. „Říkám ti, že za tím určitě vězí nějaká sukně. Není divu, že si o tom chce promluvit s psychiatrem. Tyhle ženské nás všechny stejně jednou připraví o rozum. Tak co, že by přece jen ještě jedno pivečko?“

Jan znovu odmítavě mávl rukou a natáhl se po mobilu, který odložil na stůl. Chtěl to ještě naposledy zkusit. Jestli mu to teď nikdo nezvedne, musí ho Nowak přece jen navštívit na klinice, pokud to novináři připadá tak důležité.

Jan stiskl opakovaný hovor a uslyšel vyzváněcí tón. Už čekal další hlášení z Nowakovy hlasové schránky, ale pak se ohlásil jakýsi mužský hlas.

„Ano?“

Jan přitiskl telefon pevněji k uchu a zakryl si druhé, aby potlačil hospodský hluk. „Pane Nowaku, to jste vy?“

„S kým mluvím?“

Nebyl to Nowakův hlas, ale přesto Janovi připadal povědomý, ačkoli ve zdejším lomozu neuměl říct, odkud ten hlas zná.

„Tady je Jan Forstner. A kdo jste vy?“

„Doktor Forstner,“ opakoval muž na druhém konci a znělo to překvapeně, „měl jsem pocit, že ten hlas odněkud znám. Tady Kröger.“

Jan se nechápavě zadíval na displej. Ne, vytočil správné číslo. Proč se tedy Nowakovým mobilem hlásí policista?

Lékař nasucho polkl. Existovalo totiž pouze jediné rozumné vysvětlení: Volkeru Nowakovi se něco stalo. Pravděpodobně nehoda na cestě do hostince, zatímco Jan se s bohorovným klidem věnoval večeři.

„Co se stalo? Proč…“

„Copak jste chtěl od pana Nowaka?“

„Měli jsme schůzku, ale nepřišel.“

„Ach tak,“ zaslechl Jan Krögera. „No, je mi to moc líto, doktore Forstnere, ale mám pro vás špatnou zprávu. Pan Nowak je mrtev.“

4

Jan dorazil k domu Volkera Nowaka přesně ve chvíli, kdy pohřební vůz projížděl policejními zábranami. Světelná záplava z blikajících modrých majáků se zrcadlila na mokrém asfaltu a lékaře oslepovala. V lijáku bušícím na přední sklo auta vypadali policisté v reflexních vestách jako přízračné stíny.

Lékař zaparkoval za jedním z policejních vozidel a protáhl se kolem zvědavců, kteří se tísnili pod deštníky a v pláštěnkách před policejní páskou. Potom zahlédl Krögera, který právě poslal dva pracovníky pohřební služby do zadního dvora, a zavolal na něho.

Heinz Kröger si dlaní otřel obličej a vykročil k Janovi. Naposledy se viděli na charitativním bazaru před třemi měsíci a Jan přemýšlel, jestli velitel fahlenberské policie od té doby nepřibral ještě dalších pár kilogramů. Policista se k němu blížil kolébavou chůzí, působil těžkopádnějším dojmem než kdykoli předtím, a když konečně stanul u lékaře, supěl, jako by k němu přiběhl.

„Díky, že jste hned přijel.“

Kröger si znovu otřel obličej, ale déšť mu pořád stékal kolem kšiltu na zrudlé tváře. Zbytek obličeje měl nezdravě bledý, takže to vypadalo, jako by si nanesl růži.

„K čertu, to je ale nečas,“ zasténal. „Skutečná potopa. Už mám fakt nejvyšší čas odejít do důchodu. Na tohle si začínám připadat moc starý, zvláště poté, co jsem viděl tam vzadu.“

Jan ucítil v ústech nakyslou pachuť a pokoušel se nemyslet na nedávný obložený sendvič. „Co přesně se stalo?“

„Pojďte se mnou!“ vyzval ho Kröger a vykročil, aniž by na Jana čekal.

Lékař policistu následoval a za chvilku se oba ocitli pod stříškou u vchodu do sklepa v zadní části domu. Odsud měli celý vnitřní dvůr jako na dlani.

Na označených parkovacích místech stála tři auta. Volker Nowak jezdil modrým Seatem Ibizou, který teď důkladně prohlíželi čtyři zaměstnanci ze zajišťování stop. V bílých igelitových kombinézách vypadali jako strašidla.

Kröger na ně ukázal. „Náš největší nepřítel je ten zatracenej liják. Podle toho, jak dlouho tady Nowak leží, už moc stop nenajdeme.“

Jan pozoroval dvojici pracovníků pohřební služby, kteří nebožtíka ukládali do plastové rakve. Spěchali a zády lékaři zakrývali výhled, ale Jan si přesto všiml, že Nowakova hlava se kýve jako u panenky sem a tam, jako by mrtvý muž měl zlámaný vaz. Vypadalo to, že zbytek nebožtíkova těla zůstal nedotčený. Podle Krögerova dřívějšího náznaku Jan očekával krev, ale nikde žádnou neviděl. Přesto měl dojem, že oba muži nepospíchají s uzavřením víka rakve jen kvůli dešti.

„Kdo ho našel?“

„Jedna mladá žena z vedlejšího domu, která si tady pronajala parkovací stání. Vrátila se z práce domů a viděla, že se v jeho vozidle svítí. Dveře auta byly pootevřené a Nowak…“ Kröger se odmlčel, zafuněl, jako by nesl těžké břemeno, a ponuře se zahleděl na rakev. „Za svou dlouhou profesní kariéru jsem viděl hodně mrtvých,“ poznamenal tiše. „Oběti nehody, sebevrahy a jedno mumifikované tělo stařeny, kterou celé týdny nikdo nepostrádal. Byly to ošklivé zážitky, ale člověk se s tím nějak srovnal. K téhle práci to prostě patří. Ale tohle…“ Opět si přejel dlaní přes obličej, tentokrát však nikoli kvůli dešti. „Vražda je něco děsivě nesmyslného. Něco takového mě pokaždé dostane. Zamýšlím se nad tím, proč někdo něco takového udělal? Co někoho přimělo k tomu, aby hlavu druhého člověka zapříčil mezi předním sloupkem karoserie a dveřmi u řidiče a tak dlouho naléhal na dveře, až oběti zlomil hrtan a ta se udusila? To je tak… tak… chorobné!“

Jan hleděl za dvojicí mužů s plastikovou rakví.

„Máte nějaké záchytné body, kdo by to mohl být?“

„S nejvyšší pravděpodobností žena,“ odpověděl Kröger a kývl směrem ke dvěma obytným blokům, vypínajícím se za dvorem. „Jeden ze sousedů se domnívá, že slyšel ženu a muže. Podle něho se oba nejspíš hádali.“

„Ale jistý si tím není?“

„Ne, díval se na závody Formule 1 a to dohadování mu šlo na nervy. Když pak Nowak začal křičet, soused zavřel balkonové dveře.“ Kröger si zase odfrkl, ale tentokrát to znělo pohrdavě. „Umíte si to představit? Někdo slyší křičet druhého člověka v posledním tažení a zavře dveře, aby ho to nerušilo u televize. Bože, kam to ten svět spěje?“

Jan nevěřícně zavrtěl hlavou. „A co ostatní sousedi? Copak si toho nikdo nevšiml?“

„Údajně ne. Asi všichni vysedávali u obrazovky.“

Podíval se na Jana a ten si pomyslel, že Kröger má opravdu nejvyšší čas odejít do penze, protože jinak se co nevidět setkají v Janově ordinaci. Vrásky mezi policistovým obočím, které jsou typické pro lidi s depresemi, se povážlivě prohloubily. A Janovi najednou došlo, proč ho Kröger žádal, aby se dostavil na místo činu, když ho policista mohl klidně vyslechnout později na okrsku. Pozval si však lékaře sem, protože někoho potřeboval – i když to Kröger určitě nepřizná.

„Pravděpodobně jste jeden z posledních, s kým Nowak mluvil,“ připomněl Kröger. „Povíte mi, co od vás chtěl, nebo se na to vztahuje vaše povinnost mlčenlivosti?“

„Ne, on nebyl můj pacient. Chtěl si jen vyslechnout můj názor jako psychiatra.“

Kröger povytáhl obočí. „Aha… a oč šlo?“

„To nevím.“

„Copak vám nic nenaznačil?“

„Řekl jen, že o tom nechce mluvit po telefonu. Nechtěl za mnou zajít ani na kliniku, protože se obával, že by ho tam mohl někdo vidět. Místo toho jsme si domluvili schůzku v hostinci Old Nick’s.“

„Kdo ho podle vašeho názoru neměl vidět?“

„Domnívám se, že šlo o osobní záležitost. Buď on, nebo kdosi jemu blízký měl asi nějaký psychický problém. Dost často se stává, že mě někdo soukromě osloví, protože potřebuje pomoc a obává se, aby to neproniklo na veřejnost. Pro mnohé je to nepřekonatelná překážka, mají-li jít běžným způsobem přes domácího nebo obvodního lékaře, a proto to zkoušejí neoficiální cestou.“

Kröger přikývl. „To si umím živě představit. Určitě není snadné si přiznat, že na to člověk sám nestačí.“

Policista sklopil oči. Jan si na chvilku pomyslel, že se Kröger chopí lana, které mu jako lékař hodil, a zmíní se o vlastních potížích. Kröger však vzápětí vzhlédl a vypadal jako někdo, kdo se na poslední chvíli vzpamatoval.

„Říkal jinak ještě něco? Něco, co by nám pomohlo?“

Jan pokrčil rameny. „Jak jsem už připomněl, měl pocit, že ho kdosi sleduje – neřekl však kdo. A pak ještě poznamenal, že mě nechce do ničeho zatáhnout.“

Kröger zamyšleně přikývl. „Třeba mu ale vůbec nešlo o vaši lékařskou radu. Vzpomínáte si ještě na ten drogový gang, který Nowak nedávno odhalil?“

„Ano, v tisku se to rozebíralo horem dolem.“

„Šéf té bandy je Rumun, který si říká Dagon,“ navázal Kröger. „Díky Nowakovi si ještě dost dlouho posedí za katrem. Nowak kvůli tomu dostal pár vražedných výhrůžek, kromě jiného i od Dagonovy přítelkyně. Je to nebezpečná ženská. Sama už několikrát seděla, z toho jednou kvůli zabití. Před pár týdny jako by se vypařila. Domníváme se, že se uchýlila do Rumunska, ale stejně dobře se mohla ztratit někde tady. Je možné, že pana Nowaka tajně sledovala. Podle brutality činu by to klidně mohla být ona.“

„Takže vy si myslíte, že šlo o pomstu drogové mafie?“

Kröger bezradně rozhodil rukama. „Je to samozřejmě jen domněnka, ale nemůžeme to vyloučit.“

Jan svraštil čelo. „Ale proč se tedy Nowak obrátil na mě a chtěl slyšet můj odborný názor? Kdyby se tou ženou cítil ohrožen, určitě by šel za vámi.“

„Řeknu vám na rovinu, že nemám sebemenší tušení,“ přiznal Kröger. „Třeba to spolu vůbec nesouvisí. Ale ať tak či onak, tenhle případ teď beztak přebírá kriminálka. Vrchní komisař Stark si ho vezme na starost. Už sem jede. Nejspíš se zpozdil kvůli tomu lijáku.“ Kröger vzhlédl k obloze. „Zatracené počasí – jako by nás tohle všechno už dost nedeptalo.“

Policista si zhluboka povzdechl, a když se otočil k Janovi, vráska mezi obočím se mu znovu prohloubila. „Tak já půjdu zase za svým. Děkuju, že jste si pro mě udělal čas.“

„Není zač. Můžete se na mě kdykoli obrátit.“

Kröger se vyhnul Janovu pohledu a nasadil si čepici hlouběji do obličeje. „Já vím. Jednou to snad využiju. Uvidím.“ Otřel si vodu z hrudi a vykročil do deště.

5

Následující ráno, přesně v půl páté, zastavil před fahlenberským kostelem svatého Kryštofa modrý Opel Kadett. Byl to starý model řady E, pocházející z roku 1985, který ale vypadal, jako by sjel z výrobního pásu teprve nedávno.

Řidička tohoto udržovaného veterána se jmenovala Edith Badtkeová. Pracovala na faře jako hospodyně a zároveň tajemnice, a to už přes šestadvacet let. Jako vždy na sobě měla staromódní šedé šaty a vlasy stažené do hladkého drdolu. Vzhled a přísný výraz vytvářely dojem pedantické, suchopárné osoby, ale kdo znal Edith Badtkeovou trochu blíž, brzy poznal pod zdánlivě nepřístupnou slupkou laskavé jádro.

Od té doby, co byla ve službách katolické církve, pracovala pro šest farářů a každý z nich si k ní zakrátko vytvořil srdečný vztah. Byla dochvilná, spolehlivá a korektní, ale přesto projevovala pochopení pro slabůstky svého nadřízeného. Na rozdíl od bývalého manžela, který ji opustil po pouhých dvou letech, protože ho její nutkavý smysl pro pořádek údajně doháněl „k šílenství“, uměli pánové faráři kvality své „dobré duše“ velmi dobře ocenit.

Věci prostě musí mít svůj řád, tak znělo vyznání víry této ženy – a k tomu patřila i květinová výzdoba na oltáři, kterou každý den obnovovala. Ani dnes to nebylo jinak.

V jejím autě to vonělo jako na jarní louce, protože na zadním sedadle ležely čtyři pečlivě vyrovnané aranžované květinové výzdoby a dvě kytice, které jako každé pondělní ráno vyzvedla před prací v květinářství Bruni Kögelové.

Nejprve vzala obě kytice z igelitové fólie, kterou Edith chránila potah zadního sedadla, a velmi opatrně je vynesla z auta, aby ve vozidle nezůstalo ani zrnko pylu. Pak v dešti spěšně zamířila k bočnímu vchodu do kostela.

Když stanula u dveří, rozhodla se, že je opět načase vážně si promluvit s Josefem Seifem. Seif byl umělecký kovář a už více než před měsícem jí slíbil, že opraví starobylý zámek. Kromě vymontování vadného zámku a provizorního zadrátování se však nic nestalo.

„Takhle to nemůže jít dál,“ zamumlala, odstranila drátěnou smyčku, zatlačila do těžkých dubových dveří a protáhla se s oběma kyticemi do kostela.

Uvnitř obřadně odložila květinu na kamennou podlahu, vytáhla kapesník a osušila si kapky potu z obličeje. Když kytice zase zvedla a otočila se, neuniklo jí, že je něco jinak. Byla to zneklidňující změna.

V kostele bylo tepleji než obvykle. Klasicistická stavba pocházela z raného osmnáctého století a přes četné renovace trpěla špatnou izolací. Za mimořádně chladných zimních období viděli věřící vlastní dech, když stáli v mrazivém průvanu v prostřední lodi nebo klečeli na některé z modlitebních lavic. Dnes venku zuřila podzimní bouře, takže se dalo čekat, že tu bude mnohem chladněji. Edith však z přední části kostela ucítila závan teplého vzduchu.

S vytřeštěnýma očima zírala na vchod do postranní kaple vedle oltáře. Na jeho zlatých ornamentech se míhal odlesk plamenů a nevěstil nic dobrého.

Edith Badtkeové uniklo udivené „Panebože!“ Pak vyběhla podél bočního vchodu a stále pevně svírala obě kytice. Cvakání podpatků se odráželo od klenutého stropu jako údery kladiva.

Když se dostala ke kapli, prudce se zastavila, zoufale hleděla do malé místnosti – a nevěřila vlastním očím.

6

Mirko Davolic byl dobře vypadající mladík – vlastně skoro model, jak musel Jan nikoli bez závisti přiznat. Atletická postava, snědá pleť, černé vlasy splývající na ramena, vodově modré oči a obličej, který mohl klidně posloužit jako titulní fotografie i na nejprestižnější pánský magazín. Dokonce i jizvička na jeho tváři, která prosvítala nakrátko zastřiženým plnovousem, působila na svém místě dokonalým dojmem.

Davolic přesto při umístění do lesní kliniky působil jako hromádka neštěstí. Janovi vylíčil, že nebyl daleko od toho, aby si sáhl na život, když přišel o práci ve slévárně. Pracoval tam skoro deset let, ale firma pak vyhlásila konkurz. Nevyučený mladík už nenašel jiné místo, stále více propadal depresi a nakonec skoro ani nevstával z postele, dokud mu jeho pronajímatel nedal z bytu výpověď.

Zadlužený a bez trvalého bydliště bloudil Davolic bezcílně sem a tam a nakonec se ocitl na mostu přes Dunaj na okraji Fahlenbergu. Náhodou, kterou pacient během pozdější terapie označil za „boží vůli“, si ho všimla policejní hlídka. Policisté mu vymluvili sebevražedný skok do řeky a dopravili ho na psychiatrickou kliniku.

Od té doby uplynuly čtyři měsíce. Z někdejší hromádky neštěstí se opět stal sebevědomý mladík, jemuž stačil jeden jediný pohled, aby všechny staniční sestry okamžitě roztály.

„Za to vděčím vám, doktore Forstnere,“ prohlásil s přízvukem prozrazujícím albánský původ a nedbale se na židli opřel. „To je vaše zásluha, že se zase cítím dobře.“

Jan odmítavě mávl rukou. „Poděkujte sám sobě. Já jsem vám ukázal jen světlo na konci tunelu, ale prošel jste jím sám.“

Davolic se celý rozzářil. „To jste řekl moc hezky. Ano, dokázal jsem to, vždyť už bylo taky načase. Teď mám zase byt i práci, takže všechno je opět, jak má být.“

Jan překvapeně nahlédl do propouštěcí zprávy. „Vy máte zase práci? O tom nemám sebemenší tušení.“

Davolic se posunul na židli dopředu a vypadal trochu rozpačitě. „Nechtěl jsem o tom sociální pracovnici říkat,“ vysvětlil tlumeným hlasem. „Ale zítra začínám.“

„A co vlastně budete dělat?“

Davolic se vyhnul Janovu pohledu. „Nevykládejte si to špatně, doktore, ale o tom se mi teď nechce mluvit.“

„Doufám, že to není nic nezákonného!“

Mladý muž udělal odmítavé gesto, které působilo trochu přehnaně. „Ne, ne! Žádný strach. Je to prostě jen… no, vydělám si slušné peníze a budu mít dost na zaplacení pokoje.“

„Tak dobře,“ přikývl chápavě Jan. Davolic nebyl jeho první pacient ucházející se o práci, které by se kdokoli jiný raději širokým obloukem vyhnul. A kdo by se chlubil tím, že u městských komunálních služeb uklízí veřejné záchodky nebo časně ráno zametá dlažbu v historickém centru Fahlenbergu?

Jan přičinil do zprávy stručnou poznámku, popřál pacientovi vše nejlepší a rozloučil se s ním.

Davolic se na prahu ještě jednou zastavil a usmál se na Jana. „Nemějte mi to za zlé, doktore, jste opravdu fajn a tak vůbec, ale doufám, že se už nikdy neuvidíme.“

Jan přikývl. „Taky doufám – nebo aspoň ne tady.“

Davolic vyšel ze staniční budovy s malou sportovní taškou, která obsahovala veškerý jeho osobní majetek.

Sestra Bettina, která právě šla po chodbě s úřední poštou, se po odcházejícím mladíkovi ohlédla a pak zamířila k Janovi.

„Pohledný chlapík, že?“ Jan se široce a trochu potměšile usmál, ale Bettina jen zavrtěla hlavou.

„K čemu je krásná schránka, když je uvnitř tak zoufale prázdná?“ Vtiskla Janovi do ruky zásilky. „Ženské oko na něm spočine se zalíbením, ale někomu jako vy nesahá ani po kotníky.“

„Ó, tak to tedy máte u mě.“ Jan se zazubil. „Ale jestli dnes zase chcete odejít dřív, musím vás zklamat.“

Bettina však na jeho žert nepřistoupila a působila najednou velmi vážným dojmem. „Ne, já to fakt myslím upřímně. Vy jste zcela mimořádný člověk. Vezměte si ten dětský pavilon – bez vás by nestál ani za deset let. Nebo vaši pacienti… Měl byste si někdy poslechnout, jak o vás mluví. Neznám tady moc lékařů, kteří by byli stejně oblíbení jako vy.“

„To je od vás moc milé,“ ocenil Jan a neuniklo mu, že Bettina dokázala opětovat jeho pohled jen chvilku. „Ale já tady prostě jen dělám svou práci. Nový pavilon je už dávno zapotřebí, dokonce i příslušné projekty existují déle, než tu působím já. A kromě toho nejsem zdaleka jediný, kdo se o to zasazuje.“

„Vy děláte víc než jen svou práci, doktore Forstnere.“ Bettina mluvila velmi energicky, ačkoli se přitom na Jana nepodívala. „Víte, jak to vypadá v lidech, a proto vás mají rádi.“

Jan měl znovu, stejně jako včera, pocit, že zahlédl nesmělou slečnu skrývající se za koketní fasádou. Bettina však v následujícím okamžiku opět přešla ke své obvyklé prostořekosti. „Kromě toho se nemusíte pořád schovávat,“ pronesla trochu hlasitěji a spiklenecky na něho zamrkala. „Na svůj věk vypadáte ještě docela slušně.“

„Takové komplimenty poslouchám velmi rád.“

Ušklíbla se. „Ale na vašem místě bych je rozhodně nepřeceňovala.“

S těmi slovy ho nechala stát a zmizela se zbytkem došlé pošty ve staniční sesterně.

Jan se vrátil do své ordinace a podíval se do zrcadla nad umývadlem. Viděl šestatřicetiletého muže, jemuž se v tmavých vlasech objevily první šedivé proužky a kolem očí se mu vytvořilo pár vrásek, které tam před rokem nebo dvěma ještě nebyly. Ale celkově se ještě držím docela ve formě, pomyslel si – zvláště po komplimentu od mladé ženy, která klidně mohla být jeho dcerou.

„Bacha, ty narcistický ješito,“ zamumlal svému zrcadlovému odrazu. „To jsou první příznaky krize středního věku.“

Nebo tvé samoty, dodal potichu vnitřní hlas.

Carla mu chyběla. Včera večer se ji ještě několikrát pokoušel zastihnout, ale pokaždé se ozvala jen její hlasová schránka a Jan zavěsil, než se ozval nahrávací tón. Neměl náladu rozmlouvat se záznamníkem, protože to, co chtěl Carle říct, bylo příliš osobní.

Se smíšenými pocity se zadíval na kytici růží, která trůnila na aktovce vedle kávovaru, a pak se začal věnovat došlé korespondenci. Právě když otevřel první obálku, zazvonil telefon. Jan se ohlásil, ale na druhém konci vedení nebylo nic slyšet.

„Haló?“

Ticho.

Jan si nejprve pomyslel, že se spojení přerušilo – u zastaralých telefonů na klinice to nebylo nic divného –, ale pak velmi slabě zaslechl dech.

„Haló, kdo je tam?“

Volající však neodpovídal.

Jan se podíval na displej, kde se objevil nápis EXTERNÍ HOVOR, což znamenalo buď volání z analogové ústředny, nebo ze skrytého čísla. Možná to byl některý z jeho ambulantních pacientů. Proč se ale neozývá?“

„Jestli nic neřeknete, tak to položím.“

Žádná reakce. Bylo slyšet jen tiché šustění, jako by se o sluchátko třela látka, doprovázené velmi tichým zadržovaným dýcháním.

„Poslyšte, vytočil jste číslo doktora Jana Forstnera z lesní kliniky. Jestli se mnou chcete mluvit, můžete začít.“

Jan ještě chvíli počkal, ale když se ani pak nedočkal odpovědi, zavrtěl hlavou a zavěsil. Vzal do ruky obálku – a telefon opět zazvonil.

Jan se znovu představil a volající zvenčí se zase neohlásil.

„Kdo je tam?“

Nic.

Jan si povzdechl. „Co to má znamenat?“

Ani tentokrát se mu kromě tichého dechu nedostalo odpovědi.

„Heleďte, jestli to má být nějaký žert, tak…“

„Jene.“ Ženský hlas promluvil tak potichu, že ho Jan skoro neslyšel.

„Kdo je tam?“

„Jene,“ zopakoval hlas, mladý dívčí hlas, jak se Janovi zdálo.

„Ano, tady je Jan Forstner. S kým mluvím?“

„Bez tebe to nedokážu.“

Neznámá šeptala, a proto se podle hlasu nedal přesně určit její věk. Jan odhadl, že věk volající je zhruba dvanáct až čtrnáct let – a její hlas zněl zoufale.

„Co nedokážeš?“

„Všechno.“

„Mohla bys mi to vysvětlit přesněji?“

„Už brzy,“ slyšel zašeptat odpověď, za kterou následovalo cvaknutí. Vzápětí zazněl oznamovací tón.

Jan svraštil čelo a zavěsil. Kdo to proboha mohl být? Hlas neznal, ale ta dívka ho oslovila křestním jménem, jako by ho znala. Znělo to jako volání o pomoc. Ale od koho?

Zamyšleně se zahleděl na telefon a čekal, jestli ještě jednou nezazvoní. Chvíli se nic nedělo, ale když se znovu chystal projít si došlou korespondenci, přístroj opět zařinčel.

„Tak dobře,“ prohlásil Jan. „Promluvme si, ale ne abys zase hned zavěsila.“

„To mě ani nenapadlo,“ odpověděl známý hlas, doprovázený hlasitým nádražním hlášením.

„Carlo! No tak to je opravdu překvapení.“

„Včera ses mi pokoušel zavolat, a to hned několikrát.“

Její hlas zněl úsečně a věcně, což Jana mátlo. Po kytici růží by očekával trochu víc srdečnosti.

„Jistě, já… chtěl jsem ti prostě jen poděkovat.“

„Poděkovat?“

Jan se zamračil. Carlin hlas zněl udiveně, jako by nevěděla, o čem Jan mluví.

„Poslyš, Jane, nemám moc času. Za chvíli mě vyzvednou na nádraží a musím poskytnout interview. Stalo se něco? Proč jsi mi vlastně tolikrát volal?“

„Ne, u mě je všechno v pořádku,“ ujistil ji a pochopil, že teď není ta správná chvíle, aby se zmínil o růžích, hlavně pokud vůbec nejsou od ní. „Chtěl jsem jen slyšet tvůj hlas.“

„Ve zprávách jsem slyšela o Volkerovi. To je příšerné. Už se ví, kdo to byl?“

Uhýbala před ním a Jan ucítil na hrudi nepříjemný tlak. „Ne. Domnívají se, že v tom má nejspíš prsty drogová mafie.“

„Tomu bych se nedivila. Volker pořádně šlápl pár lidem na kuří oko.“ Jan uslyšel v pozadí mužský hlas, který Carlu oslovil. Něco odpověděla, přičemž vzdálila mobil od úst. Potom se znovu ohlásila. „Už tu mám taxík. Takže já teď musím…“

„Počkej chvilku,“ ozval se překotně Jan. „Chtěl bych ti jen říct, že tě postrádám.“

„Ano, ty mi taky chybíš.“ Její odpověď způsobila Janovi svědění kolem žaludku. „Ale dopřej mi ještě trochu času, ano?“

„Samozřejmě.“

„Víš, není to tak, že bych tě nemilovala. Jenom mi prostě není jasné, jak to s námi bude dál.“

„To je v pořádku,“ ujistil ji Jan a musel bojovat s knedlíkem v krku.

„Já už teď opravdu musím jít.“ Carlin hlas zněl tiše a téměř zanikl v hlášení z nádražních reproduktorů. „Promluvíme si jindy, ano? Dávej na sebe pozor.“

Než stačil odpovědět, zavěsila.

V Janově ordinaci zůstalo ticho a kytice růží, o které nevěděl, kdo mu ji poslal.

7

Felix Thanner snad posté přeletěl očima text na monitoru svého laptopu a povzdechl si. Čím častěji ten návrh pročítal, tím méně se mu zamlouval. Ačkoli byl ve svých dvaatřiceti letech dosud nejmladším duchovním fahlenberské farnosti, mohl se pochlubit hojnými zkušenostmi s projevy. Tentokrát se ale cítil zaskočený. Připadalo mu, jako by si musel každé slovo cucat z palce.

Pokoušel se uklidnit tím, že tato tvůrčí neschopnost je způsobena trémou z galavečera, na kterém opravdu hodně záleželo. Na druhé straně to byl přesně ten důvod, proč musel k svému textu přistupovat nanejvýš kriticky. Jako duchovní pastýř pacientů kliniky mu nové oddělení psychiatrie pro mladistvé velmi leželo na srdci a charitativní akce prostě musí být završena úspěchem. Nyní mu však každá formulace, kterou ještě minulý večer považoval za přesvědčivou a nápaditou, připadala škrobená a nedostatečně pádná.

Znovu s povzdechem zavřel oči a pokusil se soustředit, když vtom uslyšel na farní chodbě spěšné kroky. Vzápětí mu do pracovny vpadla Edith Badtkeová.

Thanner se polekal. Jeho zaměstnankyně měla vytřeštěné oči, jako by se jí zjevil satan.

„Pane faráři, pojďte rychle!“

„Panebože, paní Badtkeová, co se děje?“

„Pojďte,“ opakovala celá zrudlá v obličeji. „To musíte vidět na vlastní oči!“

Než se jí farář stačil zeptat, co ji tak rozrušilo, otočila se a vyběhla ze dveří.

Thanner vyskočil a následoval ji z fary a přes kostelní dvůr. V rozčilení si nechal na nohou filcové pantofle, což si uvědomil až teď, když běžel lijákem, který nelítostně bušil na kamennou dlažbu.

Oba se znali skoro půl roku, od doby, kdy Thanner vystřídal svého předchůdce – sedmdesátiletého Inda, který se už vrátil do vlasti. Ještě však nezažil, že by jinak neotřesitelná Edith Badtkeová takhle vyváděla; hlavně ještě nikdy nevrazila k němu do pracovny bez zaklepání.

Zatímco se pokoušel udržet s ní krok, počítal v duchu s nejhorším. Určitě krádež nebo zhanobení kostela. Obojí bohužel nebylo nic výjimečného. Teprve nedávno se z novin dověděl, že mladiství pachatelé zničili obrazy svatých u vchodu do jeho bývalého pracoviště vyrytými hákovými kříži. Sto let starý umělecký poklad byl poškozen za několik minut z pouhé rozpustilosti nebo hlouposti, případně kombinace obojího.

Následoval ženu otevřenými bočními dveřmi a pak ucítil i on nezvykle teplý závan vzduchu od oltáře. Edith Badtkeová zamířila k postranní kapli a zastavila se před vchodem.

„Tady,“ zasípala. „Jen se podívejte!“

Thannerovy vodou nasáklé pantofle čvachtaly na hladké kamenné podlaze a farář měl co dělat, aby neuklouzl. Když však konečně stanul vedle Edith, rázem všechno pustil z hlavy.

„Ale to je přece…“

Pohled do kaple ho připravil o řeč. Před ním se neklidně mihotala záplava svíček. Nesčetná světélka byla uspořádána tak, že už nebylo vidět zdejší mozaikovou podlahu. Svíčky byly pečlivě vyrovnány, takže socha svatého Kryštofa s baculatým jezulátkem na ramenou vypadala jako nadpřirozené zjevení.

Thanner s údivem vzhlédl k fahlenberskému duchovnímu patronovi. Někdo uvázal dítěti kolem hlavy a ramen červenou šálu, takže vypadalo jako holčička.

„Sakra, že mě to nenapadlo,“ zaláteřila Edith Badtkeová. „Takhle to vypadá, když se člověk během dne nevěnuje své práci. Ale včera jsem přece ještě musela… Ale co, to je teď taky fuk. Každopádně jsem měla ty krabice dát hned pod zámek.“ Rozzlobeně ukázala na dva prázdné kartony, které stály řádně složené v rohu kaple. „Tři sta obětních svící, dodali nám je teprve včera – a ti vandalové nehodili do kostelní kasičky ani cent. Bude nejlíp, když hned zavolám policii.“

Felix Thanner si zaraženě, a zároveň s úlevou, že nejde o nic horšího, prohlížel podivně vyzdobený obraz světce. Co má tohle znamenat?

„Ne, to zvládneme bez policie,“ zamumlal zamyšleně. „Podle mě nejde o vandalství nebo nějakou lotrovinu. Ať už to udělal kdokoli, musel mít na srdci vroucí přání.“

Na hranatém obličeji Edith Badtkeové se objevila zlostná grimasa. „Ať tak či onak, za obětní svíčky se platí, to je základní slušnost. No, každopádně znovu pořádně zatlačím na zámečníka, ten si mě teď užije. To on by nám měl ty svíčky uhradit. Kdyby zámek včas opravil, nestalo by se to.“

Energickou chůzí se vzdálila a nechala Felixe Thannera o samotě.

Farář ještě notnou chvíli zíral na dívčí jezulátko s červenou šálou. Třeba se mýlí a je to skutečně jen nevkusný žert; přesto se ho při tomto pohledu zmocnil nedobrý pocit.

Velice nedobrý pocit.

Podle něho to vypadalo jako signál.

Jako volání o pomoc.

8

Ten večer byl historický slavnostní sál lesní kliniky do posledního místa obsazen. Starodávnou budovou, která pocházela ještě z doby založení kliniky na počátku dvacátého století, zněla záplava hlasů a smíchu, která se odrážela od vysokého štukovaného stropu s lustry.

Přišlo přes dvě stě lidí, aby se zúčastnili prezentace návrhu na nový pavilon pro děti a mládež. Mezi hosty byli lékaři, ošetřovatelský personál, pacienti a rodinní příslušníci, ale i důležité veličiny fahlenberské místní honorace, především pak prezident klubu Lions a guvernér místního distriktu rotariánů.

Slavnostní večer se pořádal hlavně kvůli těmto významným činitelům, protože iniciátoři další výstavby a dokončení pavilonu byli odkázáni na peněžní prostředky od dobrovolných dárců. V rozlehlé zahradě bývalé ředitelské vily měl vzniknout terapeutický lezecký komplex a další peníze byly zapotřebí i pro umělecký ateliér v západním křídle pavilonu.

Jan a jeho kolegové se dlouho připravovali a snažili se ze všech sil, aby jejich přednášky byly co nejzajímavější a nejpestřejší. Lékaři informovali o historickém vývoji psychiatrie dětí a mládeže, představili nejnovější terapeutické koncepty a Felix Thanner mluvil o velkém významu duchovní péče o pacienty kliniky.

Galavečer skončil dokonalým úspěchem. Jan s potěšením zjistil, že odborná veřejnost má publikum plně pod kontrolou. Kromě obvyklého pokašlávání a smrkání nedošlo k žádnému narušení průběhu celé akce. Nikdo nevstal, aby se odebral na toaletu nebo naopak doplnil nápoje u malého výčepu. Po dvacetiminutové přestávce se všichni hosté vrátili na svá místa, aby si vyslechli i druhou část přednášek.

Jan si to vykládal jako dobré znamení a jeho intuice ho nezklamala. Necelou půlhodinu po ukončení prezentací profesor Alfred Straub splnil – jak to sám nazval – „nejpříjemnější povinnost vedoucího kliniky“ a pozval hosty k rautu a Jan spatřil na stole pro charitativní dary první šeky.

Spokojený a unavený Jan si vyhledal nenápadný kout vedle řečnické tribuny, odložil tam talíř a posílil se několika jednohubkami, které vybojoval u jednotlivých stolů s občerstvením. Nedaleko něho stál Felix Thanner a rozmlouval s ředitelem místní spořitelny, který se opíral o jeden ze stolů a se skloněnou hlavou něco škrábal do své šekové knížky. Farář na okamžik vzhlédl k Janovi, usmál se na něho a nenápadně zvedl palec vzhůru. Lékař se zazubil, opětoval gesto duchovního krátkým pokývnutím hlavy a vložil si do úst lososovou jednohubku.

„Zdravím, doktore Forstnere,“ pronesl ženský hlas a Jan se k němu otočil.

Stála před ním Bettina, kterou však skoro nepoznal. Místo svého obvyklého a velmi neformálního oblečení měla na sobě sametově rudé šaty s hlubokým výstřihem. Vlasy si dovedně vyčesala a působivě sepnula dvěma stříbrnými sponami – jednoznačně módní doplněk, ale přesto stylový. Vypadala, jako by se vystrojila na návštěvu v Opeře; pouze její piercing v nose připomínal, že jinak dává jednoznačně přednost tričkům s potisky jako Punk’s not dead nebo s logem Nine Inch Nails.

„Vaše přednáška byla velkolepá.“

Jan ještě pořád žvýkal jednohubku, a tak ze sebe vypravil jen mlaskavé „díky“.

„Přinesla jsem vám něco k pití. Dáte si?“ Než Jan stačil polknout a vysvětlit jí, že se už sám zásobil sektem, vtiskla mu sklenku do ruky.

„Podle mě byly vaše vzorové příklady velmi podnětné,“ prohlásila s vážným výrazem v obličeji. „Ačkoli mám dojem, že jste k nám nebyl zcela upřímný.“

Jan konečně zvládl záludný kousek večky a Bettina si s ním pohotově přiťukla. „Na úspěšný večer.“

„Co myslíte tím, že jsem nebyl zcela upřímný?“ zeptal se, aniž by se ze sklenky napil.

„No víte,“ Bettina se rozhlédla na všechny strany a pokračovala tlumeným hlasem, „přečetla jsem si knihu od paní Wellerové. Když vám tehdy zmizel malý bratr a váš otec měl autonehodu, byl jste na tom hodně špatně. Chci tím jen říct, že jste byl přece tehdy pořád ještě dítě a musel čelit několika ošklivým ranám osudu najednou. Určitě jste si přál mít někoho, kdo by tu byl jenom pro vás. Někoho, kdo by vám pomohl všechno překonat. Je to tak? Myslím, že jste nám to při svém projevu neměl zamlčet.“

Bettina se podívala na Jana s úzkostlivým dojetím. Mladá zdravotní sestra se dotkla rány, která se ještě zdaleka nezhojila. Je pravda, že Jana už přímo nebolela, ale znovu ji otvírat bylo nepříjemné.

Jan si přece jen dopřál doušek sektu, přikývl a rozhodl se, že udělá nejlépe, když sám přejde do útoku. „Je jasně vidět, že se hluboce zajímáte o psychiatrii. Ano, máte pravdu. Pomoc, kterou teď spolu uskutečníme, by mi tehdy vytrhla trn z paty a určitě je to jeden z důvodů, proč se za to tak zasazuji. Jestli to takhle vezmete, čerpám přitom z vlastních zkušeností a zároveň tím dávám tehdejším událostem nějaký smysl.“

„To mi bylo okamžitě jasné, když jsem tu knihu o vás četla.“ Bettina ho obdařila pohledem, kterému sotva mohl odolat. „A to jsem také měla na mysli, když jsem vám dnes řekla, že jste zcela mimořádný člověk. Umíte ze své situace vždy vytěžit to nejlepší a nikdo vás nedonutí podlézat překážky. V tom je vaše síla.“

Jan nevěděl, co by na to měl odpovědět. Na jedné straně mu lichotilo, že ho Bettina obdivuje, ale zároveň ho to uvádělo do rozpaků. Navíc si všiml, že se začervenal, což ho zamrzelo. Ta mladá žena, ještě vlastně dívka, která na konci večera nasedne do svého zrezivělého Opelu Corsa s parafami hudební skupiny Deine Lakaien na zadním skle, ho doopravdy donutila k tomu, aby vypadal a cítil se jako nesmělý puberťák.

Zatímco ještě hledal výstižnou odpověď, věnovala mu široký úsměv a ukázala na jeho talíř. „Teď už vás ale přestanu zdržovat, vždyť jste se vůbec nedostal k jídlu.“

Přiťukla si s ním svou sklenkou sektu, rozloučila se slovy „zítra na shledanou“ a zmizela ve vřavě slavnostního večera.

9

Stačila pouhá Janova přítomnost, aby zaplašila ponuré myšlenky. Bylo to správné rozhodnutí, že se vypravila na tu společenskou akci, ačkoli mezi mnoha lidmi se cítila nejistě.

Teď měla Jana nadosah a veškerá zasmušilost a sklíčenost zmizely jako mávnutím kouzelného proutku. Jak tady stál, upíjel sekt a sledoval lidi kolem sebe, vyvolávalo to v ní znovu pocit, že si jsou nesmírně podobní. Oba byli pozorovatelé, kteří se zásadně zdržovali na okraji davu a jen neradi se stávali centrem pozornosti. Pozorovatel získává přehled – a kdo má přehled, může využít převahu nad všemi těmi namyšlenými chvastouny.

Milovala ho, protože to byl tichý člověk; přesto však měl za ušima. Svým projevem znovu dokázal, že umí na lidi zapůsobit. A ačkoli to byla jen formálnost, vypadal ten večer ze všech mužů nejlépe. V decentně šedém obleku módního střihu, bílé košili a uvolněné vázance vyhlížel jako filmová hvězda.

Ano, určitě je trochu ješitný, pomyslela si a neubránila se úsměvu. Jan Forstner má rád obličej, který na něho hledí ze zrcadla, o tom ani v nejmenším nepochybovala. A proč by ho taky neměl mít rád? Jí se přece rovněž líbí. Jeho tvář byla to první, co si vybavila při probuzení, a když večer zavřela oči, viděla ji pořád před sebou.

Ó, Jene, v duchu jsem pořád s tebou. Nemůžu se dočkat, až dostaneš mou zprávu.

Ale proč by vlastně měla ještě čekat? Co by se stalo, kdyby k němu prostě přistoupila? Ta myšlenka ji vzrušila. Nejspíš za to mohl alkohol, ale zničehonic zatoužila mu to říct.

Dělilo ji od něj jen pár metrů. Skoro měla pocit, že cítí aroma jeho vody po holení. Lehká dřevitá vůně, která se k němu dokonale hodila, mužná, ale nikoli vtíravá.

Musí si jen dodat odvahu, udělat pár kroků dopředu – a rázem bude u něho.

Panebože, já bych to opravdu mohla udělat!

A pak to skutečně učinila. Místo dalšího hloubání a váhání překonala strach a prosmýkla se mezi lidmi. Srdce jí bušilo až v krku. Zbývalo už jen několik kroků.

Povím mu to hezky na rovinu. Jene, miluju tě. A on mi řekne, že mě taky miluje. Cítím to!

Když však stanula na místě, kde se ještě před pár vteřinami nacházel, Jan Forstner tam už nebyl. Jen nedopitá sklenka sektu stála vedle opuštěného talíře.

10

Toalety se nacházely v suterénní části konferenčního sálu a Jan si při konání potřeby užíval ticho. Odjakživa neměl rád hromadné společenské akce. Teď už měl důležitou část galavečera za sebou, takže co nejdřív práskne do bot. Rozhodl se, že ještě jednou obejde sál, a tím to pro něho dnes definitivně skončí.

Když vyšel na chodbu, narazil na Julii Neitingerovou. Jako při každém setkání s Julií se neubránil vzpomínce na jednoho ze svých pacientů, který Janově nové kolegyni neřekl jinak než „Dr. Wow“, což byla docela výstižná a oprávněná přezdívka pro blonďatou lékařku – hlavně dnes večer, kdy se rozhodla pro krátké černé koktejlové šaty.

Jan se s Julií blíže seznámil teprve před několika týdny, když ji v rámci lékařského rotačního programu přeložili na jeho pavilon. Považoval mladou kolegyni za trochu svéráznou a dosud si k ní ještě nenašel tak úplně cestu. V jídelně zaslechl, že rok před nástupem na lesní kliniku měla potrat a krátce nato ji opustil manžel; šuškalo se, že kvůli podstatně mladší milence, s níž hned založil rodinu.

Tato rána osudu Julii zřejmě těžce zasáhla a Jan měl pro to plné pochopení. Přesto patřila k několika osobám, které nedokázal hlouběji posoudit. Jednou se chovala kolegiálně a laskavě, jindy dokázala být uštěpačná a odmítavá.

Teď stála s bolestivou grimasou pod schody, opírala se o stěnu a prohlížela si svou zdviženou nohu.

„Zatracené lodičky,“ povzdechla si, když viděla přicházet Jana.

„Všechno v pořádku?“

„Na posledním schodu se mi podvrtla noha. Dost to bolí. Za pár minut mi asi bude každá bota malá.“

„Měla by sis nohu chladit. Já ti mezitím přinesu nějakou bandáž.“

„To by bylo od tebe milé.“ Kývla směrem k dámským toaletám. „Hele, nepodepřel bys mě?“

„Samozřejmě.“

Jan jí položil paži kolem pasu a oba společně odbelhali do umývárny. Zavedl Julii k umývadlu a pomohl jí sednout si na odkládací plochu tak, aby nohou dosáhla pod vodovod.

„Děkuji, statečný rytíři,“ usmála se a stáhla si punčochu z nohy. Ukázala na kohoutek. „Mohl bys jím otočit?“

Jan jí pustil studenou vodu na kotník a Julia přidušeně vykřikla. „Panebože, to je ledárna!“

„Ale pomůže ti to,“ opáčil Jan a zahleděl se na zraněné místo. „Nevidím žádný otok. Můžeš pohybovat chodidlem?“ zeptal se starostlivě.

Zahýbala prsty na noze a přikývla. „Ano, už to skoro vůbec nebolí.“

„Myslím, že to dopadlo dobře.“ Vzhlédl k ní a viděl, že se její úsměv změnil, ale tak, že se mu to ani trochu nezamlouvalo.

Julia ukázala bradou na nohu a přejela si po ní rukou. „Líbí se ti to, co vidíš?“

Jan rázem pochopil, jak se to ve skutečnosti má s jejím vyvrknutým kotníkem. Povzdechl si, zavrtěl hlavou a zamířil ke dveřím. „Po tomto zázračném vyléčení ti přeji pěkný zbytek večera.“

Spěšně vyprostila nohu z umývadla a postavila se.

„Počkej, Jane!“

Najednou jí z očí veškerá sebejistota zmizela. Už to nebyla doktorka Wow, ale žena, která sebe samu nachytala při hlouposti.

„Je mi to líto, slyšíš? Promiň prosím. Je to jen… ale co, asi jsem toho moc vypila.“

Přikývl a otevřel dveře. „Zapomněl jsem na to, ale už to nikdy neopakuj.“

Sklopila oči a zadívala se na svou nahou nohu. „Díky. Opravdu toho lituju. Nevím, co to do mě vjelo.“

Jan na to nereagoval. Jakmile se ocitl na chodbě, rozhodl se, že si závěrečné kolečko sálem odpustí.

11

Za chvíli Jan pospíchal po parkovišti před konferenčním sálem kliniky. Asfalt se v lijáku podobal černému jezeru, ve kterém se leskly odrazy svítilen jako signální bóje.

Když přistoupil k svému autu a hledal klíčky, všiml si, že má něco zasunutého za stěračem. Byly to průhledné igelitové desky, které chránily před deštěm hnědou dopisní obálku. Jan rychle nastoupil do vozu, otřel si spršku z obličeje a vytáhl papír z obalu.

Na přední straně stálo jeho jméno, napsané dětskými tiskacími písmeny. Obálka byla zalepená a Jan ji osahal, aby odhadl její obsah. Vypadalo to na dopis. Zvědavě ji otevřel klíčkem od zapalování. Před očima se mu objevil složený papír. Když ho otevřel a spatřil dětskou kresbu, nasucho polkl. Obrázek byl nakreslený prostými tahy, ale to, co znázorňoval, ho vylekalo.

Vyhlédl z auta. Na parkovišti nebylo ani živáčka. Přesto měl pocit, že ho někdo sleduje.

12

„Vypadáš pod psa, chlapče,“ poznamenal Rudolf Marenburg a vsunul si do úst zbytek loupáku. „Ono se to včera protáhlo?“ vyzvídal s požitkářským mlaskotem.

Jan usrkl kávu a pokusil se ignorovat vůni čerstvé veky, marmelády a másla. Nejvíc se mu žaludek sevřel, když ucítil máslo. Ačkoli překvapivé pozvání na společnou snídani bylo jedno z laskavých gest, kterých si Jan na svém nejstarším příteli tak vážil, nedostal by do sebe ani sousto. Přesto nechtěl Rudiho zklamat, když starý muž znenadání stál ráno před jeho dveřmi a mával igelitovou taškou z pekařství. Od té doby, co oba zase bydleli jako sousedé, se jejich vzájemné návštěvy staly nepravidelným, ale závazným rituálem; nebylo nic neobvyklého, že se Rudi bez váhání k Janovi pozval.

Rudolf Marenburg byl zestárlý vdovec, kterého občas trápila samota, a Jana by nikdy nenapadlo ho odmítnout. Rudi měl k němu tak blízko, jako by to byl jediný rodinný příslušník, který mu zůstal, a navíc byl letitému sousedovi za mnohé vděčný.

„Ano, trvalo to strašně dlouho,“ odpověděl s povzdechem Jan, i když nedostatek spánku a alkohol nebyl skutečný důvod toho, proč musel dnes ráno sáhnout po silné černé kávě a dvou alka-seltzerech, aby se mu vyjasnilo v hlavě.

Včerejší večer mu dal samozřejmě zabrat – příliš mnoho adrenalinu, málo jídla, a navíc sekt, který nesnášel, i když ho vypil jen dvě sklenky. O příhodě s Julií na dámských toaletách ani nemluvě, to byla skutečná koruna celé společenské akce. Ale nejvíc se na něm podepsaly zmatené sny z minulé noci.

Ve snu se setkal s Volkerem Nowakem, který stál v prudkém lijáku a oběma rukama se pokoušel zvednout bezvládně svěšenou hlavu. V nažloutlém světle sodíkových lamp vypadal jako neživá loutka z masa a kostí a Janovi se stále vybavoval praskavý zvuk novinářova zlomeného vazu. Znělo to, jako by se třel štěrk v sáčku naplněném želatinou. Už jenom při této vzpomínce se Janovi znovu sevřel žaludek.

Nowak lékaře oslovil a každé jeho slovo připomínalo spíše dávení. Doktore Forstnere. Prosím. Váš odborný názor. Kdo je schopen něco takového udělat? A proč?

A zatímco se Jan pokoušel zaplašit ten strašlivý pohled, objevila se zničehonic Bettina a zavěsila se do něho. Opět měla na sobě sametově rudé šaty s hlubokým výstřihem a působila na Jana nezvykle důvěrným dojmem.

Pospěšte si, nebo na ten koncert přijdeme pozdě, naléhala na něho, ale když vzápětí stanuli před vchodem do hudební haly, dostalo se Janovi odmítnutí.

Nerodičům v krizi středního věku vstup zakázán, prohlásila biletářka, v níž Jan ihned poznal Julii. Ta na něho vzápětí zakřičela: Tobě se líbí moje nohy! Tak se na ně laskavě podívej, ty ignorantskej hajzle!

Když si Jan probral jednotlivé vzpomínky, uvědomil si, že člověk nemusí být psychoanalytik na to, aby určil pohnutky tohoto jednoznačně infantilního mužského snu, ve kterém byl konfrontován se svým současným vztahem k ženám. Navíc to bylo úplně jasné poté, co se mu ve snu ukázala Carla. Seděla hned vedle Julie, která se v uniformě už ani trochu nepodobala doktorce Wow, a roztržitě vzhlédla od počítače.

Nelam si tím hlavu, vyzvala ho snová Carla. Já ti to napíšu.

Jan se vzápětí probudil celý zpocený a trvalo dost dlouho, než zase usnul. Chaotický sen tím však neskončil. Následoval druhý díl, který mu teď dával nejvíc zabrat.

Jan kráčel po jedovatě zelené louce, tvořené voskovanými čárami. Byl to výjev z dětského obrazu, který našel v obálce za stěračem.

Nad ním zářila tyrkysově zbarvená obloha, jako by mu chtěla říct: Je mi líto, ale nebeská modř právě došla. Janův pohled ulpěl na dvourozměrném slunci, sestávajícím z kruhu a několika čárek.

Uprostřed louky se pak setkal s obrem s přihlouplým úsměvem a tmavými puntíky očí, který čněl vysoko nad všechny namalované stromy. Měl na sobě modré kalhoty a černý svetr, se kterým kontrastovaly červené šaty malého děvčátka sedícího na velikánově rameni.

Proč se mě bojíš? zeptal se obr dunivým hlasem a Jan mu odpověděl, že to není pravda. Nemá z něho strach.

No neříkej, opravdu? odtušil jízlivě obr a holčička v červených šatech začala hystericky vřeštět.

I teď, ačkoli šlo o několik hodin starý sen, mu v hlavě pořád hlaholila imaginární slova dívenky z obrazu.

Samozřejmě že se nás bojíš. Samozřejmě že se nás bojíš. Samozřejmě že se nás bojíš.

„Mám se snad začít o tebe bát, chlapče?“ vytrhl ho ze zamyšlení Marenburg.

„Ne, mám jen pořádnou opici, to je všechno. Dostali jsme včera úctyhodný charitativní dar a to se samozřejmě muselo pořádně oslavit. Ještě trochu kávy?“

Rudi odmítavě mávl rukou, otřel si papírovým ubrouskem ústa a naklonil hlavu na stranu. Bylo na něm vidět, že Janovi tu věc s opicí moc nevěří. Oba se přece jen znali od doby, kdy byl Jan malý chlapec a Rudi ještě soused jeho rodičů. Po zmizení Janova bratra Svena, které vyvolalo celou řadu dalších ošklivých událostí, se Rudi stal Janovým nejbližším přítelem. Setrval mu po boku, staral se o něho jako o vlastního syna, kterého nikdy neměl, a byl rád, že se Jan po mnoha letech zase vrátil do svého rodného domu.

„Já už se sice svižným krokem blížím k sedmdesátce,“ připomněl Rudi vysokým hlasem, který si vysvětloval vrozenou vadou hlasivek, „ale nejsem ještě tak senilní, abych tě neprokoukl, chlapče. Tak co se děje?“

„Fakt o nic nejde, jen je teď všeho na mě nějak moc najednou. Pověz mi radši, proč jsi mě dnes oblažil vekou?“ Jan ukázal na kuchyňské hodiny, které právě ukazovaly půl desáté. „Tohle přece není tvůj obvyklý čas.“

Přítelův skeptický pohled vystřídal široký úsměv a Janovi se ulevilo, že se mu povedlo změnit téma hovoru.

„No, jak bych to řekl,“ začal Rudi a hledal správná slova, „nejspíš je to zatím naposled, co společně snídáme. Čeká mě totiž cesta.“

Jan překvapeně odložil šálek. „Cesta?“

Rudi rozpačitým gestem uhladil ubrus. „Asi budu muset začít trochu zeširoka. Už jsem ti určitě říkal o počítačovém kurzu minulé jaro…“

Jan si povzdechl. „Rudi, byl jsem u toho, když sis pak koupil nový laptop.“

„Fakt? No jo, máš pravdu. V létě jsem každopádně našel moc milý seniorský chat a přihlásil se tam.“

Jan přikývl. Odpověď v tomto duchu očekával. Od té doby, co Rudi pro sebe objevil virtuální svět, se u něho leccos změnilo. Už několik měsíců nebloumal po obchodech, což dříve činil s velkou zálibou. Místo toho si teď u něho poštovní doručovatelé a řidiči balíkových služeb podávali kliku a nosili mu jednu online uzavřenou objednávku za druhou.

Ani jinak toho Rudi už moc nenachodil. Dříve býval častým hostem v některé z hospůdek na náměstí nebo v létě zavítal do zahradní pivnice, ale od koupě počítače skoro nevytáhl paty z domu. Navíc se mu zřejmě změnil i spánkový režim, protože od té doby se v obývacím pokoji muže, zvyklého kdysi chodit spát se slepicemi, svítilo pozdě do noci. Jan proto nemusel dlouho hádat, čím se teď jeho přítel zaobírá a co má na mysli tou cestou.

„Ty ses s někým seznámil po internetu, viď?“

Rudi se rozzářil.

„Jmenuje se Doris.“

„Je hezká?“

„Hezká je slabé slovo, chlapče. Je to opravdový anděl. Od mé Margot, Bůh jí dej lehké spočinutí, jsem se nesetkal se ženou, s níž bych si tak dobře rozuměl. A na svůj věk vypadá báječně; trochu jako Brigitte Bardotová, jestli jsi tu herečku znal. Panebože, už jsem nečekal, že bych něco takového ještě zažil.“

Jan na něho skepticky pohlédl. „Ale znáte se dosud jen online, že?“

„No a?“ opáčil Rudi a znělo to skoro vzdorně. „Na tom přece nic není. Naopak, takhle poznáš skutečný charakter člověka a jeho způsob myšlení, aniž se přitom necháš ovlivňovat formálnostmi. Pro mě to je nejlepší způsob. Kdybych předtím potkal ženu, kterou bych považoval za zajímavou, nenašel bych v sobě odvahu ji oslovit. Která žena by se bavila s chlapem, jehož hlas zní jako rozvrzané dveře?“

„Ale jdi, Rudi, to je přece…“

„Ne, ne, co tě vede,“ bránil se starý muž. „Pokud jde o tohle, už jsem si svoje protrpěl. Stačí si jen vzpomenout, jak jste mi jako děti přezdívali. Vzpomínáš si na to ještě?“

Janovi se to samozřejmě hned vybavilo. Říkali mu „Kermit“ podle žáby z Muppet Show, protože hlas Rudiho zněl úplně stejně.

„Rudi, byli jsme tehdy ještě děti a…“

„Já vím,“ skočil mu Marenburg do řeči. „Proto jsem se taky na vás nezlobil. A navíc jste přece měli pravdu. Ale přesně to mi pořád vadilo, Jane. Přitom jsem měl samoty už dlouho plné zuby. Jistě, dříve by mě ani ve snu nenapadlo, že bych si po Margot dokázal najít ještě nějakou ženu, ale je taky fakt, že jsem víc než půlku života strávil jako vdovec. Já už to prostě takhle nechci. Toužím po blízkosti a náklonnosti, než dopadnu jako včera starý Kröger…“

Když Rudi zmínil policistovo jméno, Jan zvedl hlavu. „Kröger? Co je s ním?“

„Jo tak, ty to ještě nevíš,“ pokračoval Rudi a sklopil oči. „To je smutná věc. Dověděl jsem se to od pekaře. Chudák Kröger dostal minulou noc infarkt. Když se jeho žena dnes ráno probudila, ležel vedle ní mrtvý.“

Jan se chopil šálku a pomyslel na poslední rozmluvu s Heinzem Krögerem a na ustaraný pohled tělnatého policisty. Jako by tušil, že mu nezbývá moc času.

„To se Pánbůh zrovna moc nevyznamenal,“ poznamenal Rudi. „Každý z nás má u něj časový účet, ale neprozradí nám, s jakým vkladem. A proto si chci ještě trochu užít. Rozumíš mi, nebo to zní jako plky starýho bláznivýho chlapa, který se nechce smířit s tím, že mu už ujel vlak?“

„Ne, Rudi, vůbec to na mě nedělá dojem, že by to bylo něco pomateného. Měl bys jen dávat pozor, abys netropil hlouposti, to je všechno.“

„No, na tohle varování je už přece jen trochu pozdě.“ Marenburg se spiklenecky usmál a sáhl do kapsy zimní bundy, visící přes opěradlo židle. Vytáhl obálku, na které se skvěla rudá písmena firmy Ockermann World Travels. „Navštívím Doris. Odlétám dnes odpoledne ve čtyři.“

Jan nevěřícně vytřeštil oči. „Ty odlétáš?“

„Kanáry,“ pronesl mnohoslibně Rudi. „To koukáš, co? Její manžel jí na ostrově La Gomera zanechal bungalov. Doris tam žije už skoro deset let.“

„To vůbec nezní špatně. Navíc sis vybral správné roční období. A na jak dlouho ji chceš navštívit?“

„Nejdřív jen na týden. Pak se musím nakrátko vrátit, protože termín odhadu ceny mého domu se nedal změnit…“

„Ty si necháváš ocenit dům?“ Jan nevěřil vlastním uším.

„Ano, možná ho prodám a přestěhuju se na Kanárské ostrovy.“ Rudi se zasmál. „Není to nádhera? Konečně mám zase v životě trochu štěstí – a jsem ještě dost ve formě, abych si to vychutnal.“

Když se o něco později loučili u Janových domovních dveří a Jan mu snad posté slíbil, že se mu postará o květiny, Rudi na něho zamyšleně pohlédl.

„Pověz mi, pane doktore, v psychologii přece existuje nějaký výraz pro zamilovanost, že? Kdysi jsem o tom četl. To slovo začínalo na L. Lema… Lima…“

„Myslíš limerence?“

„Limerence, to je ono. Co přesně se v nás vlastně děje?“

„Jak bych ti to vysvětlil…“ Jan trochu bezradně pokrčil rameny. „Velmi prozaicky řečeno: Seznámíš se s někým, kdo na základě mnoha faktorů odpovídá tvému partnerskému schématu, a tvoje tělo začne produkovat hormony. Dopamin, serotonin, oxytocin a ještě pár dalších, díky nimž ti připadá, že se vznášíš v oblacích. Zužuje se ti spektrum vnímání a zanedlouho pro tebe neexistuje na světě nic jiného než osoba, do které ses zamiloval. Cítíš se tak, jako bys bral drogy.“

„Ano, myslím, že jsi to vystihl,“ uznal Rudi se zasněným pohledem. „Jen se trochu obávám, že to zase odezní.“

„To nepochybně,“ ujistil ho Jan. „Natrvalo bys to nevydržel. Ale je-li to skutečně ta pravá, přeroste to ve vyzrálejší cit – řekněme v pravou lásku, ačkoli tohle označení zní zprofanovaně a kýčovitě.“

Rudi se znovu neubránil úsměvu. „Proč kýčovitě? Mně to zní překrásně!“

Jan se zazubil. „Ať tak či onak, přeju ti tam na jihu hodně štěstí. Dávej na sebe pozor, kamaráde.“

Rudi na něho zamrkal. Byl to dosud statný muž, i přes zlehka shrbenou postavu, šedivé vlasy a obličej protkaný vráskami; nyní se však usmíval tak uličnicky, že Jan před sebou viděl mladíka, kterého královna krásy pozvala na závěrečný ples.

Rudi vykročil k zahradní brance, ale u ní se ještě jednou otočil.

„Pověz mi, Jane, co by to bylo, kdyby to už nikdy přestalo? Co by se stalo, kdyby zamilovanost, ta limerence, jak říkáš, trvala navždy a nezměnila se v něco, co podléhá rozumu?“

„Opravdu to chceš vědět?“

„Proto se tě na to ptám.“

Jan si prsty promnul spánky. „To by ses zbláznil.“

13

Felix Thanner seděl v tísnivé temnotě zpovědnice a čekal. Ve vzduchu se tu vznášela vůně pískovce, vychladlého kadidla, dřeva a těžkého čalounění sedadla pro kněze a klekátka pro osoby přijímající svátost smíření – byl to odér, který si Thanner neodmyslitelně spojoval s pojmem „hřích“.

Kostel svatého Kryštofa byl postaven v roce 1728 a zpovědnice pocházela nejspíš ze stejné doby. Kolik hříchů si už asi vyslechla? Dříve určitě víc než dnes, protože stejně jako každý týden dvě zpovědní dopoledne seděl Thanner i dnes po většinu doby v ponurém příšeří sám a dvě hodiny vyhrazené této svátosti se mu nesnesitelně vlekly.

Kromě jednaosmdesátileté Antonie Schillerové se dnes neukázala žádná kajícná ovečka. Zbožná stařena mu přiznala, že ukradla krabičku kaviáru z hranáče šedého, zvaného též mořský zajíc. Hříšnice chtěla alespoň jednou v životě poznat, jak chutná kaviár, ale byla příliš spořivá, než aby si dovolila takový výdaj. Thanner jí udělil rozhřešení a jako pokání přidal tři Otčenáše. Když stará žena odešla, farář se opět zaposlouchal do šumění větru ve střešním trámoví.

Dvě hodiny čekání se chýlily ke konci a Thanner se v duchu zaradoval, že se co nevidět zbaví zatuchlé temnoty. Vtom uslyšel, jak těžká kostelní vrata s lomozem zapadla do zámku. Boční lodí zazněly kroky a farář zamřížovaným okénkem zpovědnice zahlédl, jak kolem něho proklouzla čísi silueta. Pak se otevřely dveře do prostřední části a zpovědník vzápětí zaslechl v příšeří vedle sebe šustění látky.

„Pane, odpusť mi, neboť jsem zhřešila,“ zašeptal ženský hlas.

Byl to mladý hlas, ačkoli věk neznámé se dal jen těžko odhadnout. Mohlo jí být sotva dvacet, ale klidně i kolem pětatřiceti. Thanner ji dnes však každopádně slyšel poprvé.

„Pán je tak věrný a spravedlivý, že nám hříchy odpouští a očišťuje nás od každé nepravosti,“ spustil Thanner obvyklou uvítací formulaci, ale žena ho rázně přerušila.

„Žádné fráze!“ zasyčela. „To nesnáším!“

„Tak dobře, žádné fráze. Řekni prostě, co tě tíží.“

Thanner ji slyšel dýchat. Znělo to, jako by sváděla těžký vnitřní boj, jestli se zase nemá co nejrychleji vytratit.

„Já… nevím, jestli mohu,“ zašeptala. „Na druhou stranu…“

„Ano?“

„Musím… jednoduše si o tom musím s někým promluvit. Jinak… jinak mě to roztrhá na kusy.“

Thanner přikývl, i když ho nemohla vidět. Vybavila se mu socha svatého Kryštofa. Jestlipak to byla tato žena, kdo zapálil v kapli záplavu svíček? Je to docela dobře možné. A stejně tak si uměl představit, že je to milenka muže, který se mu minulý týden vyzpovídal z nevěry. I on se totiž dostavil ke zpovědi poprvé – jako tato žena.

„Sestro, tady můžeš mluvit otevřeně,“ povzbudil ji. „Zde tě kromě Boha nikdo neslyší.“

Znovu uslyšel přerývaný dech. Tentokrát zněl tak vyčerpaně, jako by ta žena nesla nesnesitelně těžké břemeno a byla na konci svých sil.

Thanner si teď už byl skoro jistý, že v kapli to bylo její dílo. Kryštof nesl na ramenou veškerou tíhu světa, než se mu zjevil Bůh a spasil ho.

Ano, napadlo ho, přesně takový význam měly zapálené svíčky a šála. Bylo to první volání o pomoc – a nyní ji tu měl osobně.

„Já… já…“ Slyšel, jak nasucho polkla. „Spáchala jsem nejtěžší hřích ze všech. Já… ne, nejde to!“

Vstala a Thanner ucítil slabý závan vůně. Decentní parfém, který mu připomněl rozkvetlou louku. Zároveň se mu však z jakéhosi nevysvětlitelného důvodu zdálo, že se ve zpovědnici najednou citelně ochladilo – skoro jakoby břemeno této ženy tvořil obrovský kus ledu, jehož mrazivý chlad ucítil na tmavé straně mřížky.

Je to samozřejmě jen přelud, uvědomil si. Pocit chladu nezpůsobilo nic jiného než průvan, který se neustále proháněl kostelem. Mladý farář byl navíc odjakživa šlachovitá lehká váha a i v nejtlustším svetru se zanedlouho začal zimomřivě třást. A přesto ho zničehonic opanovala podivná předtucha. Nejspíš to byl také jen instinkt, který si vytvořil během nesčetných zpovědí.

„Neodcházej,“ hlesl farář, ačkoli si hned uvědomil, že cosi v jeho nitru si přeje, aby odešla. Totéž cosi – určitě to byl hlas jeho instinktu – mu rovněž napovídalo, že to není stud, co tuto ženu přimělo k útěku. Žádná nevěra není tak zlá, aby se z ní člověk nemohl vyzpovídat – a už vůbec ne v době, kdy dokonce i mezi jeho chráněnci panovala bezstarostnost, která by farářovy předchůdce nepochybně uváděla v čiré zoufalství.

Ne, neznámou ženu tíží něco jiného.

Cosi temného.

Něco… ďábelského.

„Neodcházej,“ opakoval. „Pokud skutečně hrozí, že tě to roztrhá na kusy, pak jsi právě tady na správném místě, kde najdeš pomoc.“

Žena už držela pootevřené dveře, ale teď strnula a zdálo se, že přemýšlí. Znovu bylo slyšet slabé skučení větru.

Neznámá zevnitř znovu zavřela a opět poklekla. Felixe Thannera zamrazilo.

„Neměla jsem na výběr,“ zašeptala. „Musela jsem to udělat, abych se zachránila. Neviděla jsem jiné východisko… protože žádné neexistovalo.“

„Čeho ses dopustila?“ vyzvídal Thanner, ačkoli nepochyboval o tom, že odpověď ve skutečnosti nechce slyšet. Obával se té neznámé, ačkoli mu ještě nebylo jasné proč. Strach měl podobu temné předtuchy, která si s ním snad jen pohrává…

Ale možná taky ne.

Přes všechny obavy musel tu ženu povzbuzovat ke zpovědi, bez ohledu na to, jak se přitom sám cítí. Je to přece jeho poslání. Stal se její hlásnou troubou Bohu.

„Pověz, sestro, jaký hřích tě tíží?“

Krátce zaváhala a pak následovala úsečná a chladná odpověď. „Zabila jsem.“

Felix Thanner sebou škubl. Tušil, že to neznámá řekne. Co jiného by ji tížilo tak, že to skoro nedokázala vyslovit?

„Zabila jsem člověka,“ opakovala. „A nebyl první.“

Thanner se ze všech sil snažil ovládnout. V kněžském semináři ho sice připravovali na situaci, že by se někdo mohl zpovídat i ze zločinu, ale teď to zažíval na vlastní kůži, což bylo něco úplně jiného.

Tato žena spáchala smrtelný hřích. Přísně vzato byla samozřejmě i nevěra smrtelný hřích, ale vražda… to je opravdu jiná váhová kategorie.

„Před ním se vyskytl ještě jeden.“ Žena mluvila stěží slyšitelným hlasem. Vypadalo to, jako by překonala překážku, před kterou původně zaváhala. „Byl hodný, dokonce moc hodný. A tak milý, až jsem uvěřila, že bych se do něho mohla zamilovat. Navíc jsem si byla jistá, že by mé city opětoval. Ale potom… Víte vůbec, jak se cítí odmítnutý člověk?“ Hořce se zasmála. „Ale ne, to vy přece nemůžete vědět, protože smíte milovat jen Boha.“

„To není tak úplně pravda,“ namítl Thanner, zatímco horečnatě přemýšlel, co má udělat. „Určitě existují lidé, které miluji.“

„Ale ne tak, jak chci milovat já.“ Její hlas teď zněl slyšitelněji – a rozhněvaně. „Mám právo milovat a být milována, chápete? Ale když pak zjistíte, že pro toho chlapa nic neznamenáte, protože mu jsou všechny ženy lhostejné… protože si to raději rozdává s mužskými… byl to neskutečnej hnusák!“

Thanner ucítil mrazivý chlad a nenávist, které k němu pronikaly všemi otvory v mřížce. Musel vynaložit veškeré síly, aby se ovládl a nevzal nohy na ramena. Tahle situace byla nepochybně nad jeho síly, to neomylně věděl, ale co si jen má počít?

Vzpamatuj se. Je s tebou Hospodin. Nejsi sám!

„Proto jsi ho zabila?“

„Ano. Prostě se to tak zběhlo. Pocítila jsem strašný vztek – a najednou byl ten bídák mrtvý. No a potom jsem utekla. Zkrátka jsem práskla do bot. Chvíli jsem toho strašně litovala a pak zase nebylo po lítosti ani stopy. Tím chci říct, že to byl přece on, kdo mě oklamal. Dával mi falešná znamení, vplížil se mi do hlavy a pohrával si s mými city, aby je nakonec pošlapal. Někdo takový přece zaslouží trest, že?“

Je to blázen. Té ženě přeskočilo. Sedím tady v jedné zpovědnici se šílenou vražedkyní!

„Smrt si nezasluhuje nikdo.“ Pokusil se, aby to znělo klidně a rozhodně. „Pouze Bůh může rozhodovat o životě a smrti.“

„Pak jsem se nejspíš stala jeho nástrojem.“ Thanner měl dojem, jako by z jejích slov čišel výsměch. „Jinak by nade mnou nedržel ochrannou ruku. Nikdo nikdy nezjistil, co jsem udělala. Hledali mě, to ano, ale nevěděli, kdo jsem – dokud se neobjevil ten další chlap.“

„To jako ten druhý, kterého jsi zabila?“

Následoval tichý povzdech. „Víte, co je opravdu pozoruhodné?“

Thanner složil ruce do klína. Třásl se po celém těle. „Ne, pověz mi to.“

„Usmrtit člověka není vůbec nic těžkého – zvláště tehdy, pokud jsi to už jednou udělal.“ Farář se znovu neubránil pocitu, že se mu zpovídající vysmívá. Její slova zněla tak hloubavě a snivě, jako by vyprávěla o příjemné vzpomínce. A jako by mu to chtěla potvrdit, řekla: „Tam, kde jsem vyrostla, stála velká stodola. Jako dítě jsem si v ní občas hrála. U stropu byl zavěšený trám, ze kterého se dalo skákat do sena. Zpočátku jsem se hrozně bála skočit. Bylo to hodně vysoko, víte?“

„Ale pak jsi skočila, že ano?“

„Jistě.“ Thanner si teď byl jistý, že se neznámá usmála. „Je to zvláštní. Říkáš si, že to nikdy nedokážeš, ale potom nastane kratičký okamžik, kdy se rozhodneš. A jakmile jsi jednou skočil a víš, jaký je to pocit, připadá ti to podruhé docela snadné.“

Farář nasucho polkl. „Chceš mi říct, že jsi v tom našla zalíbení?“

Jen co to dořekl, neznámá udeřila plochou dlaní do mřížky tak silně, až sebou kněz polekaně škubl.

„Za co mě považujete? Máte mě za blázna? Nebo si snad myslíte, že mi zabíjení přináší radost?“

„Nikdo tě nepokládá za…“

„Je vám vůbec jasné, o čem mluvím? Připravila jsem dva lidi o život! Oba muži měli matku, kterou milovali, a otce, který je učil, jak to v životě chodí.“

„Stejně jako v případě tvých rodičů?“

Krátce se odmlčela a potom tiše dodala: „Ne, na takové rodiče jsem štěstí neměla, ale to už teď není důležité.“

„A co je tedy důležité?“

„Že jsem našla člověka, který stojí za mou lásku,“ odpověděla mírně a klidně – nikoho by ani ve snu nenapadlo, že tato žena se před okamžikem na zpovědníka hrubě obořila. „Tentokrát jsem si jistá. U toho druhého jsem se zmýlila, ale u něho to vím najisto.“ Zachichotala se jako neposedná holčička. „A nejkrásnější na tom je, že on to cítí úplně stejně. Viděla jsem mu to na očích. Kdykoli se na mě podívá, cítím, že na tomto světě existuje dobro. Viděla jsem už hodně ošklivostí, krve a odporností, ale stačí jeho jediný pohled a hned na všechno zlé zapomenu.“

Thanner si rukama křečovitě sevřel kolena, až to zabolelo. Bylo zřejmé, že tady sedí s choromyslnou. Vyznala se mu ze dvou vražd a vypadalo to, že trpí jakýmsi druhem milostné posedlosti. Třetí muž, o kterém mu vyprávěla, bude její další obětí. Pravděpodobně ho rovněž zabije, když to bude ve svém šílenství považovat za nezbytné. Vždyť už dvakrát seskočila z trámu ve stodole a zjistila, že je to jednodušší, než si myslela.

Co si mám jenom počít? Panebože, pověz mi, co mám dělat!

„Lituješ toho, žes ty dva muže usmrtila?“ Thanner cítil, že se přes citelný chlad ve zpovědnici potí; navíc se mu třásl hlas.

„Proto jsem nepřišla.“ Ženin hlas znovu sklouzl do ostýchavého šepotu. „Moc lituju toho, co jsem udělala – i když jsem neměla jinou možnost. Nemohla jsem přece připustit, aby se ten chlap postavil mezi něho a mě; jen proto, že o mně ví něco, co je všem zapovězeno. Teď už to neplatí, protože jsem ho konečně našla.“ Zavzlykala. „Přesto si samozřejmě uvědomuju, že to bylo špatné, a prosím Boha, aby mi odpustil. Musím být zase čistá. Pro něj…“

„Bůh odpouští všechny hříchy, kterých člověk upřímně lituje,“ potvrdil Thanner a snažil se mluvit pevným a přesvědčivým hlasem. „Ale tohoto těžkého hříchu tě zprostí jen tehdy, pokud beze zbytku objasníš své skutky a poneseš za to odpovědnost. Proto se musíš vydat pozemské spravedlnosti.“

„To mi chcete namluvit, že mám jít sama od sebe na policii, protože je to boží vůle?“

Thanner měl dojem, že na celém těle cítí chlad vycházející odvedle. Ještě nikdy se netřásl tak zimomřivě jako nyní – a nikdy se tolik nebál. Kdo mu zaručí, že se ta šílená ženská nepřesune do prostoru vyhrazeného knězi a nevrhne se na něho?

Musel se překonat, aby dokázal pokračovat v rozhovoru. „Ano, přesně to říkám. Každý se musí za své skutky zodpovídat, teprve pak mu Bůh odpustí. Lítost a přiznání viny jsou jen první krok. Následuje pokání a…“

Žena nečekala na konec farářova vysvětlování. Místo toho prudce vstala a vyběhla ze zpovědnice.

Thanner se na sedadle polekaně napřímil, když se zpovídající vrhla na dveře, za kterými seděl. Dřevěnou mřížkou ji částečně zahlédl. Měla na sobě světlý plášť do deště a kapuci staženou hluboko do obličeje, takže farář rozeznal pouze jedinou světlou kadeř.

Žena udeřila plochou dlaní do dveří ještě silněji než předtím. Dřevěná mřížka se co nevidět rozletí na kusy, proletělo Thannerovi hlavou.

„Máš ze mě strach?“ obořila se na něho. „Dělej, ven s tím! Máš ze mě strach?“

Samozřejmě že se jí Felix Thanner bál. Celý roztřesený se ve své malé zpovědnici postavil. Věděl, že je neznámé vydán na milost a nemilost. Ta žena je velmi nebezpečná – a on… on byl vždycky příliš slabý a bázlivý, aby se dokázal ubránit fyzickému násilí. Už ve škole byl nápadně vyzáblý a zakřiknutý, čehož patřičně zneužívali vyhlášení třídní rváči. Dávali mu mezi svačinové namazané chleby dešťovky a nutili ho, aby se do nich zakousl; když se strachy pomočil, vysmáli se mu. I teď, o mnoho let později, měl dojem, že si co nevidět cvrnkne do kalhot.

Nyní je však dospělý, a navíc slouží vyšší moci. Na tu se teď musí spolehnout. Dostalo se mu poslání, které musí splnit, jak ho to kdysi naučili. Sebral tedy veškerou odvahu.

„Ano,“ přiznal. „Ano, mám z tebe strach, ale zároveň se ještě víc bojím o tebe. Potřebuješ pomoc a já bych ti ji chtěl nabídnout. Dovol mi prosím, abych ti pomohl.“

Neznámá poodstoupila, ale neodešla. Na chvíli, která se vlekla snad celou věčnost, oba stáli mlčky a dělily je pouze dveře zpovědnice. Thanner slyšel ženin přerývaný dech a skoro cítil, jak to v ní pracuje.

„Dobře víš, že o tom nesmíš nikomu říct,“ ozvala se konečně. „I kdyby tě kvůli tomu mučili, musíš mlčet.“

„Toho jsem si samozřejmě vědom. Zpovědní tajemství je posvátné.“

„Už jen kvůli tvé duši budeme oba věřit, že na to nikdy nezapomeneš,“ zasyčela a spěšně zamířila k východu.

Thanner slyšel její kroky i to, jak otevřela kostelní vrata.

„Mohu ti pomoct!“ zvolal za neznámou, ale pořád se ještě neodvážil vyjít ze zpovědnice.

Zaslechl, že něco řekla. Thanner byl příliš daleko, než aby jí zřetelně rozuměl, ale měl pocit, že slyší „snad“. Potom zapadl těžký zámek na kostelních dveřích a farář osaměl.

Kolem něho se vznášel dusivý zápach hříchu, který teď byl nesnesitelný. Thannerovi se zvedl žaludek, rozrazil dveře zpovědnice, v poslední chvíli stihl vyběhnout a vyzvracel se na kamennou podlahu.

14

Noční služba probíhala klidně, takže Jan si kolem půlnoci dopřál přestávku a zašel do jídelny, která však v tuto dobu sloužila spíše jako společenská místnost.

Sál s bílými plastovými stoly působil opuštěným a bezútěšným dojmem. Zatímco během oběda tu hlaholila změť hlasů, nyní tu panovalo tísnivé ticho jako v kostele. Ani dekorace z tykví a podzimního listí na žlutých stolech nedokázaly z této místnosti zahnat sterilní chlad.

Hned vedle nápojových automatů rozmlouvaly tlumenými hlasy dvě zdravotní sestry. Nakláněly se přitom přes stůl, jako by osnovaly nějaké spiknutí.

Jan objevil na opačném konci jídelny doktora Franka Spadoniho. Ten seděl u velké prosklené stěny vedoucí do parku, který byl zahalen noční tmou, opřel si černovlasou kudrnatou hlavu o ruku a pohroužený do vlastních myšlenek se rýpal ve zbytku koláče. Při pohledu na kolegu se Janovi vybavil jeden z nejmelancholičtějších obrazů Edwarda Hoppera; v tomto případě by však nebyl nazván Noční ptáci, nýbrž Noční služba.

Franco zvedl hlavu, až když si Jan k němu přisedl. Vypadalo to, jako by ho Jan přiměl k návratu z hodně vzdáleného světa. Služba na směny mu očividně dávala zabrat. Byl neoholený a měl tak nateklá víčka a kruhy pod očima, jako by se už několik nocí pořádně nevyspal.

„Ale to je překvapení,“ prohodil Franco. „Ty jsi vzácný návštěvník v naší hodovní síni. Dovol mi jedno varování, kolego – mramorová bábovka dělá svému názvu opravdu čest. Žádná pauza není tak dlouhá na to, aby ti tenhle šutr v kávě aspoň trochu změkl.“

„Díky za upozornění, ale ještě nejsem takový zoufalec, abych musel jíst bábovku z jídelny. Chtěl jsem si s tebou promluvit a tvoje staniční mi prozradila, že jsi tady.“

Franco si povzdechl a odložil vidličku. „No jo, dostal jsem zničehonic zvířecí chuť na mramorovou bábovku. Byla to jednoznačně chyba.“

Jan se na něho zkoumavě podíval. „Je s tebou všechno v pořádku? Vypadáš dost…,“ chvíli hledal správné slovo, „dost sklíčeně.“

„Ale co, zatím to docela ujde.“ Franco odmítavě mávl rukou. „Jen pár nepatrných manželských neshod. Nejspíš za to může to psí počasí. Podepisuje se na psychice nejen našim pacientům. Máš nějaký určitý důvod, proč jsi mě vyhledal?“

„Chtěl bych tě poprosit, aby ses na něco podíval.“

„Tak jen do toho. Doufám, že mě to aspoň trochu povzbudí…“

„To zrovna ne, ale určitě to patří do oblasti tvého odborného zaměření.“

Jan vytáhl z kapsy lékařského pláště obálku, kterou našel pod stěračem, a podal mu ji. Franco odsunul bábovku stranou, uchopil kresbu a rozložil ji na desce stolu.

„Kdo to namaloval? Pacientka zralá pro nový dětský pavilon?“

„Nejdřív bych si rád vyslechl, co si o tom myslí odborník na uměleckou terapii. Potom ti prozradím, o co vlastně jde.“

„Tak dobře.“ Franco si nasadil brýle a přitáhl si obrázek k sobě. Chvíli si mlčky prohlížel louku posetou květinami a načrtnuté slunce i obra nesoucího na ramenou malou holčičku. Pak zavrtěl hlavou a pohlédl na Jana přes obroučky brýlí.

„Takže když už se mě na to ptáš, tohle nekreslilo dítě.“ Poťukal na papír. „Na první pohled by se sice dalo usuzovat, že je to výtvor šestiletého až osmiletého dítěte, ale jsem si poměrně jistý tím, že to pochází od mnohem starší osoby.“

Jan se zamyšleně podíval na obrázek. I jeho to už napadlo, ačkoli šlo jen o pocit, který si neuměl vysvětlit.

„Podle čeho jsi to zjistil?“

Znovu se rozpršelo a vítr hnal venku spršky vody proti prosklené stěně.

„No, především to jsou proporce,“ vysvětlil Franco. „Většina dětí v tomto věku by postavy zobrazila nesouměrně. Postrádají totiž racionální vztah k vlastnímu tělu, což se odráží v jejich obrázcích. Dětmi namalované postavy mají často příliš dlouhé nebo krátké končetiny, případně hlava je v nesprávném poměru ke zbytku těla; hlavně když obrázek nesvědčí zrovna o mimořádném uměleckém talentu, jak to vidím i v tomto případě.“ Franco se znovu zadíval na obrázek tak, jako by četl nějaký text. „Domnívám se, že autorka je mladistvá, ne-li dokonce dospělá osoba. Přála si však – ať už z jakéhokoli důvodu –, aby ten, kdo si prohlíží její dílo, ji považoval za dítě. Dala si opravdu velkou práci, aby tento dojem vzbudila, ale právě tím se prozradila. Podívej se pozorněji na ty linie. Žádné šestileté dítě by to nevyjádřilo tak rovnoměrně – přinejmenším žádné, které znám. Na to jsou malá děcka příliš netrpělivá. Ve skutečnosti si musíš dát na čas, abys na pastelku vyvíjel stále stejný tlak. Také všechny barevné plochy jsou pedanticky vyplněné, nikoli jen vyšrafované, jak to s oblibou dělají děti. To by mohlo ukazovat na nutkavou osobnost.“

Jan svraštil čelo. „Mluvíš o autorce. Kde bereš jistotu, že ten obrázek namalovala žena?“

Franco si sejmul brýle a poklepal obroučky na dívku sedící na obrově rameni. „Protože bych se vsadil, že tohle je ona sama. Ty rudé šaty doslova křičí: Haló, tady jsem!, ne? A nemusíme ani dlouho hádat, kdo je ten obr.“ Franco se podíval na Jana a usmál se. „Akorát že jsem tě ještě nikdy neviděl, že by ses takhle smál.“

Jan přešel kolegův žert mlčením, ačkoli i on poznal, že obr má znázorňovat jeho samotného. Postava a obličej se mohly hodit k mnoha černovlasým mužům, ale gesto obrovy volné ruky prozrazovalo, že jde o Jana.

Byl to typický, i když podvědomý postoj Jana Forstnera – s mírně ohnutou paží a palcem zaklesnutým do přední kapsy džínsů. Tak si Jan počínal často, když nevěděl, kam s volnýma rukama. Dokládaly to četné fotografie sahající až do jeho dětství. I jemu samotnému to přišlo pokaždé nápadné, když si oblékl kalhoty od obleku s podélně všitými kapsami – jako například včera při slavnosti, kdy byl rád, že může v ruce držet sklenku.

Ale i kdyby Jan pořád ještě pochyboval o tom, že na obrázku je právě on, prozradily mu to nad veškerou pochybnost obrovy náramkové hodinky. Oproti běžným zvyklostem je měl namalované na pravé ruce – stejně jako v případě Jana, který to považoval za praktičtější.

Právě to gesto a hodinky na obrázku ho zneklidňovaly nejvíc. Ať už to nakreslil kdokoli, šlo o velmi vnímavého pozorovatele. Někdo měl vytříbený smysl pro detaily. A pokud ten kdosi – on, ale spíše ona – zamýšlel udělat tím na Jana dojem, pak se to podařilo, a to tak, že obraz pronásledoval psychiatra dokonce i ve snech.

Samozřejmě že se nás bojíš!

Ono totiž na tom obrázku bylo ještě něco. Nebylo to něco, co by Jan dokázal přesně vysvětlit. Spíš to byl pocit, vyvolaný něčím, co číhalo mezi jednotlivými liniemi a plochami a co se nedalo hmatatelně uchopit – ostatně jako sama autorka.

„Ale co to asi znamená, Franco? Chci tím říct, proč mi někdo přihrál takový obrázek?“

„Ty nevíš, od koho to je?“

„Ne, obálku někdo včera v noci zastrčil pod můj stěrač, když jsem vycházel z charitativního galavečera.“

„To je pozoruhodné, ale zároveň to dokládá mou tezi o stáří té ženy. Dítě by v noci nepobíhalo po areálu kliniky. Každopádně moje děti ne, ty už jsou v tak pokročilou dobu v říši snů.“

„Ano, je to fakt hodně zvláštní – hlavně proto, že to není jediná zpráva, kterou mi doručila.“

„Poslala ti ještě další kresby?“

„Ne, ale zato kytici růží.“

Franco nadzvedl obočí. „Růží?“

„Ano, rudé růže – a nebyla to žádná láce. Nejdřív jsem si myslel, že jsou od Carly, ale ta mi květiny neposlala. A potom jsem měl telefonát, který zněl jako mladá dívka.“

„Co říkala?“

„Nic moc, ale znělo to jako volání o pomoc. Tvrdila, že to sama už nezvládne, a když jsem se jí zeptal, co tím míní, odpověděla jen: Všechno, a zavěsila.“

Franco si přejel přes bradu a neoholené strniště zašustilo jako smirkový papír. „No, soudě podle té kresby tě tvoje neznámá považuje na něco jako superhrdinu. Za někoho, kdo je dost velký, aby jí pomohl, zatímco ona si připadá malá a jako dítě. Přinejmenším jedna její část, protože na druhou stranu ti posílá rudé růže.“

Jan bezradně rozhodil rukama. „Ale proč se mi nedá poznat? Myslím, že mi dává dost jasný signál. Je přesvědčená, že jí dokážu pomoct. Proč tedy tahle hra na schovávanou? Že by se něčeho bála?“

Franco si znovu prohlédl obrázek a vyšpulil rty. „Ne, tyto jasné a rozhodné tahy a výrazově působivá práce s barvami neodpovídají projevu bojácné osoby. Na kresbě se neprojevuje ani náznak zdrženlivosti. Naopak, rudé šaty svědčí spíš o nadměrném sebevědomí. Teď je to samozřejmě jen ryze interpretační záležitost, ale myslím, že ta neznámá musí zachovávat jakési vnější zdání. Kdyby se obrátila přímo na tebe, byl by to z jejího pohledu nejspíš projev slabosti. Pravděpodobně je vnitřně rozpolcená – na jednu stranu si uvědomuje, že potřebuje pomoc, ale na druhou si musí zachovat kontrolu nad vlastním životem. Proto tě připravuje na navázání kontaktu a stále tě na sebe upozorňuje. Avšak o tom, kdy a jak tě osloví, si chce rozhodnout sama.“

Jejich rozhovor narušilo šoupání židlemi, když obě sestry ukončily svou přestávku a zamířily k východu. U dveří se jedna z nich na oba lékaře otočila, kývla jejich směrem s tichým „Dobrou noc“ a opustila s kolegyní jídelnu.

„Mě teď znepokojuje hlavně jedno,“ přiznal Jan a pokračoval trochu hlasitěji, když se za oběma zdravotními sestrami zavřely dveře. „Tahle žena o mně zřejmě ví fakt hodně. Zná moje telefonní číslo na kliniku, ví, kde právě pobývám a jakým autem jezdím. Domnívám se, že mě pozoruje – ale naopak já o ní nevím prakticky nic.“

„To bych neřekl,“ odtušil Franco. „Podle obrázku je světlovlasá a nejspíš vypadá jako mladá dívka, když si myslí, že ji nikdo nepozoruje. Je důkladná, se sklonem k nutkavosti – a s nejvyšší pravděpodobností se moc snaží o to, aby si nad každou situací udržela kontrolu. Spontánně bych to tipoval na neurotickou poruchu. Navíc se zdá, že se do tebe zakoukala, takže se bude zdržovat někde ve tvé blízkosti. To je pro začátek docela slušné, ne?“

Jan si povzdechl. „Pominu-li, že je do mě zahleděná, hodí se tento popis hned na několik žen, které znám.“

Franco se podíval na hodinky, naskládal své nádobí na podnos a vstal.

„Musím zpátky do svého pavilonu,“ prohodil a vážně dodal: „Měj oči na stopkách, Jane. Vypadá to, že tvoje Šípková Růženka vězí ve velkých nesnázích. A při její snaze o sebekontrolu se domnívám, že navenek neukazuje, jaká je ve skutečnosti.“

„A jaká tedy podle tvého názoru je?“

„Jak já to vidím, jde o těžce narušenou osobnost – a nejspíš dost nebezpečnou. Jen se podívej na dívčiny ruce. Má je zaťaté v pěst, jako boxer těsně před utkáním.“

Jan se podíval na dívku v rudých šatech. Teď už věděl, co ho poprvé tak vylekalo, aniž dokázal přesně říct, oč jde. Byla to gesta nakresleného dítěte. Usmívalo se – stejně jako obr, jenomže na rozdíl od velikánova úsměvu nepůsobil ten její opravdově. Usmívala se strojeně, protože ve skutečnosti pozorovateli ukazovala pěsti.

Jako by chtěla říct: Jen se dobře podívej, jestli se ke mně přiblížíš moc blízko, budeš mít co dočinění se mnou!

„Nakolik je podle tebe nebezpečná?“

Franco pokrčil rameny a šálek na podnosu v jeho rukou zařinčel. „Těžko říct. Třeba si to ani sama neuvědomuje. Ale myslím, že se v ní tají agresivní potenciál, který bys neměl podceňovat – potenciál namířený proti ní samotné a asi i proti ostatním lidem. Přece jen má na sobě rudé šaty – a každý, kdo se chce vyjadřovat v symbolech, nepochybně ví, co je to signální barva.“

15

Byla to děsivá díra – zimomřivě studený, špinavý a tmavý sklep. Na kamenných stěnách se srážela vlhkost a prosakovala do písčité podlahy. Navíc to tu páchlo. Fujtajksl, smrdělo to opravdu strašně! Jako by zde za několik posledních staletí tisíce krys kálely jen proto, aby ve vrstvě výkalů později ztrouchnivěly.

Nemohla to sklepení ani cítit a nenáviděla pocit, že je v něm zavřená jako malomocná.

Přitom se přece říkalo, že se sny nevracejí – člověk je prý musí jednou prožít a pak jsou nenávratně pryč. Sen o tomhle sklepě se ale vytrvale vracel, jako by jí chtěl ukázat, kam patří – do izolace od světa normálních lidí vedoucích normální život, ve kterém není místo pro nenormální tvory.

Ty jsi nenormální, tvrdil ten sen. Jsi vnitřně hnusná. Normální svět tam venku se tě bojí.

Proto neměla mimo ten sklep co ztratit.

Ano, byl to jen sen – uvědomila si to pokaždé, když se jí už nesčetněkrát zdál –, ale zároveň byl mnohem víc než to. Šlo o zrcadlový obraz jejích obav a nadějí. Tu formulaci si přečetla v jednom snáři – přelouskala už hodně knih o snech, aby přišla na kloub pravému významu toho, co se jí pořád dokola zdálo o podzemí – a utkvěla jí v paměti.

Zrcadlový obraz mých obav a nadějí.

Ta věta jí dodala odvahu. Ačkoli se tady dole bála, zároveň jí bylo umožněno doufat. Doufat, ano, to je určitě něco dobrého.

Matka jí vždy připomínala, že naděje umírá poslední. Nenáviděla ji, z hloubi duše ji nenáviděla, protože matka byla slaboch. Přesto ale měla dobrý postřeh, na kterém teď ona sama stavěla. Opakovaně, v mnoha životních situacích – i teď.

Z opačné strany těžké železné mříže zaslechla kroky. Někdo se blížil po chodbě. Pomalu, ale bez váhání.

Polekaně zírala do tmy na druhé straně vězení. Kdo to asi je? Tady přece kromě ní nikdy nebylo ani živáčka.

Kroky jí naháněly strach. Tohle nebylo prostředí, kde by cizorodé zvuky věstily něco dobrého. Ne tady, ne v této strašidelné díře.

Rozechvěle se přikrčila ke zdi a cítila, jak šaty do sebe nasávají chladnou vlhkost. Aniž odvrátila oči od mříže, nahmatala jeden z mnoha kamenů, které se uvolnily ze zdi dlouho předtím, než se tu ona sama ocitla poprvé. Kámen byl na omak tvrdý a těžký. Pevně ho sevřela. S tím se už ubrání – a v nejhorším případě dokáže i zabít, bude-li to nutné.

Ale je to vůbec nutné?

Je to přece jen sen, uvědomila si. Pouhá vidina, kterou musíš přestát.

Nebo snad ne? Co když to vůbec není sen? Nesedí v tomhle strašném sklepě doopravdy? Co když kroky tam venku nejsou výplodem představivosti, nýbrž realita?

Krucinál, kdyby nebylo tak hrozně těžké to rozeznat! Už často nevěděla, co je skutečné a co ne. Občas dokonce zapochybovala i o tom, je-li ona sama skutečná. Je-li člověk nucen sám sebe ukrývat před ostatními, jen aby jim ukázal, že je normální, může klidně ztratit smysl pro skutečnost.

Kroky se stále blížily a zanedlouho uvidí roztřesený kužel světla odrážejícího se na vlhkých kamenných stěnách. Ať už přichází kdokoli, je od ní vzdálen téměř nadosah ruky.

Sevřela kámen ještě pevněji. Jestli se mi to zdá, nemám se čeho bát. Potom se jednoduše probudím a všechno bude jako vždy. Jestli to však není sen a já skutečně sedím v tomto sklepě, jestli tam opravdu je ještě někdo kromě mě…

Dál se nedostala, protože světlo zahnulo za rok a ona spatřila, kdo ho nese. S výkřikem vyskočila a odhodila kámen na podlahu.

Jan, je to Jan! Tak on ji našel. No konečně!

Přiběhla k zamřížovaným dveřím a neustále volala jeho jméno. Jan se na ni usmál.

„Tu máš.“ Podal jí něco skrz mříž. V jeho otevřené dlani spatřila zlatý klíč, který se třpytil jako ten nejdrahocennější poklad na světě. „Přišel jsem, abych tě osvobodil.“

„To já vím!“ zvolala vzrušeně. „Vím to odjakživa.“

Potom Jan zmizel – a s ním i klíč. Vězení je tu pořád, ale věděla, že to už není ponurý sklep – teď, když se zase probudila. Ano, vězení je tu pořád, protože se nachází v její hlavě.

Ale najednou to nebylo tak zlé jako předtím, protože existoval někdo, kdo k němu vlastnil klíč. S úsměvem se podívala na strop a sledovala stíny větví, které tančily v měsíčním svitu, a naslouchala tichému šumění dešťových kapek.

„Brzy,“ zašeptala stínům. „Už brzy – a pak navždy.“

16

Felix Thanner přecházel po kuchyni sem a tam a zimomřivě si mnul ruce. Bylo mu chladno, ačkoli se Edith Badtkeová jako vždy postarala o to, aby byla fara pořádně vytopená. To, že se chvěl zimou, mělo jiný důvod. Mrazilo ho ze dvou slov, která mu nedopřávala klidu.

Zabila jsem.

Věta, která v něm rezonovala jako ozvěna.

Poslední noc toho zrovna moc nenaspal a oči ho pálily únavou. Většinu času strávil u laptopu, aby si byl konečně jistý, že nesedl na lep šílené fixní ideji psychicky narušené ženy. Nebylo by to ostatně poprvé, že se někdo zpovídal z hříchů, které se odehrály jen v jeho představě – a Thanner doufal, že to bude případ i neznámé ženy.

O zavražděném novináři se mohla dovědět ze sdělovacích prostředků a začala se z tohoto zločinu obviňovat, protože jí to namlouval jakýsi vyšinutý vnitřní hlas. Takové věci se občas stávaly. On sám to sice dosud nezažil, ale v průběhu kněžského semináři jednou o takovém případu zaslechl. Vedoucí semináře – postarší duchovní, který si očividně užíval toho, že mladým kandidátům kněžského stavu může sdělovat vlastní mnohaleté zkušenosti – vyprávěl o muži, který se zpovídal z mnoha znásilnění; znásilnění, k nimž nikdy nedošlo. Vyučující vysvětlil, že pokud by se pominula nesporná skutečnost, že všem uvedeným ženám se vedlo přímo skvěle, nebylo by to možné už jen proto, že zpovídající se muž byl ochrnutý. Zpověď mu sloužila jako ventil jeho sexuálních fantazií, které se vyvinuly v chorobnou posedlost, a to v takové míře, že nešťastník byl skálopevně přesvědčen o tom, že všechny uvedené ženy opravdu zhanobil.

Jeden ze seminaristů se zeptal, co se s tím mužem stalo, a tak se dověděli, že byl později svěřen do psychiatrické léčby, protože se o svých šílených představách začal šířit i jinde než ve zpovědnici.

Ale pokud jde o tu včerejší ženu… Thanner zavrtěl hlavou. Ne. Ne, ta rozhodně nefantazírovala, ačkoli to určitě také byla nadějná kandidátka psychiatrické léčby.

Ačkoli se tomu v nitru ze všech sil zdráhal uvěřit, věděl, že mu sdělila pravdu. O tom už teď ani v nejmenším nezapochyboval.

Mluvila o dvou vraždách a jednou z obětí myslela Nowaka, tím si byl Thanner jistý. Navíc teď také věděl, koho zabila před tím novinářem. Už během její zpovědi v kostele se neubránil jisté domněnce poté, co mu neznámá žena napověděla. Její první oběť byla homosexuálního zaměření.

Čím déle o tom přemýšlel, tím jasněji tušil, koho měla na mysli. Vyhledal tedy v internetu příslušné zprávy – a nakonec byly jeho rešerše završeny úspěchem.

Thanner první oběť znal – sice nijak zvlášť dobře, ale tu a tam se setkali. Ten muž se jmenoval Matthias Lassek a byl zavražděn před více než půldruhým rokem.

Bylo to počátkem května, to si farář dosud vybavoval velmi přesně. Tisk mluvil o „žlutém květnu“, protože delší období sucha vedlo k enormním mračnům z květinového pylu. To byla okolnost, které bylo souzeno hrát pro vyšetřovatele v tomto případě vraždy významnou roli – v záporném slova smyslu –, a nepochybně to byl také důvod, proč neznámá žena vycházela z toho, že ji Bůh ochránil před odhalením.

Lassek byl vlivný obchodník z Ulmu. Pocházel z prostých poměrů. Velmi brzy začal obchodovat s nejrůznějším zbožím a postupem času to dotáhl na vlastní prodejní řetězec. Na svůj „neurozený“ původ však nikdy nezapomněl a část majetku investoval do sociálních projektů pro děti z problémových rodin.

Thanner, který se tehdy ještě angažoval v duchovní péči o ulmskou mládež, tohoto sympatického a optimistického pětapadesátníka za jeho angažovanost z celého srdce obdivoval. Hlavně se mu líbilo to, že Lassek kolem toho nedělal velký rozruch. Pomáhal, protože chtěl pomáhat, nikoli kvůli tomu, jak ho bude vnímat veřejnost.

O to víc jím otřásla zpráva o Lassekově vraždě, kterou sdělovací prostředky označily jako „čin šílence“. Thanner si dosud vzpomínal na tiskovou fotografii zakrvácené telefonní budky na pěší zóně ve Stuttgartu, kde pracovníci městské úklidové firmy našli časně ráno mrtvé tělo. Nedaleko této telefonní buňky se nacházel noční klub s názvem Boyhouse. Ani to neuniklo pozornosti tisku, protože to vrhalo nové světlo na Lassekovu osobnost.

Lassek měl lebku roztříštěnou dlažební kostkou, pocházející ze silničních stavebních prací vedle telefonní budky. Podle všeho šlo o spontánní čin.

Zpočátku se předpokládalo, že vrah nejspíš patřil k homosexuální komunitě, ve které se Lassek pohyboval – tajně, protože mimořádně dbal o to, aby si nepošramotil dobrou pověst –, ale potom se objevilo video, na kterém byla zachycena domnělá vražedkyně.

Nahrála ho bezpečnostní kamera butiku, vzdáleného pouhé dvě ulice od místa činu. Na záběrech bylo vidět ženu, která běžela po ulici a těsně před obchodem odhodila dlažební kostku, kterou byla rozdrcena Lassekova lebka, jako by si pachatelka teprve nyní uvědomila, že pořád drží v ruce vražedný nástroj.

Avšak právě „žlutý květen“ způsobil, že se neznámou dodnes nepodařilo identifikovat. Kvůli vrstvě pylu, který pokryl objektiv kamery jako žlutá olejová vrstvička, nebylo možné ženu zřetelně rozpoznat. Svou roli sehrála i skutečnost, že to nebyla nijak zvlášť kvalitní technika, což dodatečně ztěžovalo vyhodnocování hrubozrnných záběrů.

Přes všechny snahy vyšetřovacího týmu se nepodařilo digitálně vylepšit obrazové sekvence, které se povedlo z videa získat. Bylo vidět jen přízračnou postavu ženy v kabátě a šátkem na hlavě. Obojí, jak se později zjistilo, pocházelo z diskontního obchodu s ošacením – bylo to zboží určené pro masovou spotřebu, vyrábělo se v Bangladéši a prodávalo se na nesčetných místech po celém Německu.

Tento případ zůstal tedy neobjasněný. Vyskytlo se sice několik indicií, ale všechny se ukázaly jako zavádějící. Po pachatelce stále chyběla jakákoli stopa.

Při nočních rešerších Thanner našel tehdejší příkaz k vyšetřování. Podle popisu hledané osoby se jednalo o štíhlou ženu vysokou metr sedmdesát až osmdesát. Kromě toho popis obsahoval odkaz na vytrénovanou sportovní postavu – žena přece držela těžkou dlažební kostku jen v jedné ruce. Dalo se tedy předpokládat, že navštěvuje posilovnu nebo se někde jinde věnuje silovému sportu.

Dále se vědělo už jen to, že má světlé dlouhé vlasy a úzký obličej. Více se z její tváře nedalo poznat, protože záběry byly příliš nezřetelné, a navíc ji zakrývala dlouhá hříva.

A já teď vím, jak zní její hlas a že žije ve Fahlenbergu, napadlo Thannera. Tehdy asi ještě ne, ale teď je každopádně tady. Proč by jinak přišla za mnou?

Zastavil se u okna. Nad hřbitovem svítalo. Obloha byla kalná a šedivá a věštila další deštivý den.

Farář se kousl do dolního rtu. Ta žena je tam někde venku. Vražedkyně, po které bylo vyhlášeno pátrání a která trpí těžkou psychickou poruchou. Pachatelka, se kterou rozmlouval.

„Co si mám počít?“ zašeptal do mrtvolného ticha v místnosti a slyšel, jak se mu chvěje hlas.

Nic, nemůže dělat vůbec nic. S nikým – ani se samotnou hříšnicí – nesmí o její zpovědi mluvit. To byl příkaz, který vyplýval ze zpovědního tajemství. Žena se mu vyznala ze zločinu a teď je pouze na něm samotném, jak se s tímto vědomím vyrovná. Neznámá se totiž v podstatě nesvěřila jemu, nýbrž Bohu. Thanner sloužil mezi oběma jen jako prostředník.

Teď se od faráře očekává, že o všem pomlčí a plně se spolehne na Boha. ON přivede hříšnici na správnou cestu pochopení a pokání. Thannerova lidská stránka to však viděla jinak.

Snad by se mohl spolehnout na Boha, kdyby ta žena byla psychicky v naprostém pořádku – kdyby si svůj čin plně uvědomovala a upřímně ho litovala. Ano, pak by to kněz nejspíš akceptoval a doufal, že bude následovat jeho radu a půjde se přiznat. Ale ona je nemocná. Těžce nemocná.

Promnul si ruce, tentokrát nikoli kvůli chladu, ale aby něco udělal proti tomu, jak se mu třásly.

Co když neznámá znovu spáchá stejný zločin? To má jako farář prostě jen čekat a důvěřovat Bohu, že si žena včas obstará pomoc, než bude příliš pozdě?

Podle toho, jak to teď vypadá, nevěřil, že by se žena o své vůli přiznala. Stejně málo věřil tomu, že by sama od sebe vyhledala něčí pomoc.

Co bude s mužem, o němž mluvila? Stane se její další obětí, až podlehne pocitu, že ji rovněž zradil – ať už z jakéhokoli důvodu?

Thanner zamžoural, protože ho pálily oči. Dech mu ztěžkl a slyšitelně sípal. Měl dojem, že mu na hrudi spočívá nesnesitelně těžké břemeno, které ho co nevidět rozdrtí.

Jestli se toho neznámá znovu dopustí, bude to moje vina, pomyslel si, protože jsem tomu nezabránil, ačkoli to bylo v mých silách. Pak si to určitě budu celý život vyčítat.

Na druhé straně by sám těžce zhřešil, kdyby porušil slib mlčenlivosti. Taková zrada byla vůbec nejtěžší hřích, jaký mohl kněz spáchat. Bylo by to porušení důvěry, asi jako kdyby tu ženu zneuctil. Ale co má větší váhu – ochrana kajícné hříšnice, nebo život nevinného člověka?

Věděl, že si tuto otázku nesmí pokládat. Církevní předpisy jsou v tomto případě jednoznačné. Zpovědní tajemství platí na věky věků, bez ohledu na to, s čím se mu kdo svěří. V případě potřeby musí dokonce tato tajemství hájit i za cenu vlastního života – stejně jako kdysi svatý Jan z Nepomuku, kterého kvůli zpovědní mlčenlivosti nechal český král mučit hořícími smolnými pochodněmi a poté utopit.

Ale co když tím třeba zachráním další lidské životy?

Podíval se na noviny, které před ním ležely na kuchyňském stole jako obžalovací spis.

VRAŽDA NOVINÁŘE

DOSUD ŽÁDNÁ NOVÁ STOPA

hlásal palcový titulek.

Policie sice vycházela ze svědecké výpovědi, popisující Nowakovu hádku s jakousi ženou na parkovišti za domem, ale pokud Thanner rozuměl článku správně, pátrání probíhá naprosto nesprávným směrem. Dočetl se totiž, že podezřelá je zřejmě družka drogového bosse – jenomže její popis se zásadně odlišoval od toho, co ze skutečné vražedkyně viděl Thanner.

Faráři samozřejmě nezbývalo nic jiného než čekat, až policie přijde na svůj omyl sama a dostane se na stopu opravdové pachatelce. To si ale ještě vyžádá nějaký čas, protože podle zprávy se kvůli dešti nenašly na místě činu žádné použitelné stopy.

A co se stane, jestli ta žena i tentokrát unikne světské spravedlnosti?

Opět se mu vybavila její slova. Ona se považuje za boží nástroj a věří, že ON nad ní drží ochrannou ruku.

Někdo takový jen tak nepřestane. Bude znovu zabíjet, pokud si namluví, že jí oběť nedává na vybranou.

A někde, určitě tady ve Fahlenbergu, existuje muž, kterého si vybrala jako další cíl.

„Dobré jitro, pane faráři.“

Hlas Edith Badtkeové ho vytrhl ze zamyšlení tak nečekaně, že sebou polekaně škubl. Spolupracovnice se na něho podívala neméně zaraženě.

„Klepala jsem,“ připomněla omluvně a ustaraně dodala: „Panebože, je vám dobře? Jste bledý jako stěna.“

„Ne, cítím se dobře,“ zalhal. „Paní Badtkeová, musíte mi prokázat laskavost. Odřekněte pro dnešek všechny schůzky a požádejte jáhna Liebmanna, aby mě zastoupil při bohoslužbě. Musím si něco vyřídit a do večera se nestihnu vrátit.“

„Ale…“ Edith Badtkeová na něho pohlédla velkýma očima. „Stalo se něco?“

„Teď vám to nemohu vysvětlovat, mohla byste prosím udělat, oč jsem vás požádal?“

Na očích jí bylo vidět, že doufala v podrobnější objasnění, ale Thanner ji obešel a ztratil se jí z dohledu. To musel být hodně naléhavý telefonát, pomyslela si Badtkeová.

Nyní existuje pouze jediný člověk, který mu dokáže pomoct.

17

Jan odjel po noční službě domů a s pocitem olověné únavy padl do postele. Vzrušující události posledních tří dnů a nepravidelný spánek, který s sebou přinášela služba na směny, si vyžádaly svou daň. Před polednem se ale probudil ještě před zazvoněním budíku.

Žaludek se velmi hlasitě žádal o svá práva a Jan si uvědomil, jak dlouho už nepozřel ani sousto. Nahlédl do lednice, ale ta mu nic moc nenabízela. Jeho potravinové zásoby se omezovaly na zbytky pokrmu do mikrovlnky, kousek pizzy, načatou sklenici oliv, zbytek másla a trochu ementálu, který už povážlivě zezelenal. I housky, které Rudi včera přinesl k snídani, stačily ztvrdnout.

Jan se neubránil pomyšlení na svého přítele, který si teď užívá pod kanárským sluncem. Pro Rudiho, který jako dítě ještě zažil nedostatek potravin v poválečné době, by bylo nepředstavitelné, že lednice neobsahuje zásoby jídla nejméně na dva týdny.

Jan se vydal do nedalekého supermarketu, aby ten nepořádek rázně ukončil. Hladový jako vlk tlačil nákupní vozík mezi regály a plnil ho potravinami, zatímco z reproduktorů nad ním duněla střídavě hudba a hlášení o mimořádných nabídkách.

Když se konečně dostal k pokladně, vytvořily se tam dvě dlouhé fronty. Avšak na rozdíl od víkendu, kdy zde panoval netrpělivý shon, se dnes zdálo, že nikdo nemá naspěch. Dokonce i obvykle velmi nervózní pokladní skenovaly zboží přímo rekreačním tempem. Několik zákazníků rozmlouvalo o dvou tématech, která právě zaměstnávala celý Fahlenberg: o nepřetržitém dešti, jenž způsobil povážlivý vzestup hladiny Dunaje a Fahle, a samozřejmě o brutální vraždě Volkera Nowaka.

Supermarket je něco jako náves moderní doby, pomyslel si Jan a zařadil se do fronty. Sáhl do novinového regálu po vydání Fahlenberského posla, a zatímco krok za krokem postupoval dopředu, pročítal editorial, který se věnoval případu Nowak. Vše se stále pohybovalo na úrovni domněnek, konkrétní stopa neexistovala.

„Doktor Forstner! To je ale náhoda.“

Bettina stála za ním a zářivě se na něho usmívala. Stejně jako při galavečeru, kdy na sobě měla slavnostní róbu, ji skoro nepoznal. Za normálních okolností měla světlé vlasy vyčesané do drdolu nebo svázané do copu, ale teď jí volně splývaly přes ramena pláště do deště.

Ukázala na noviny, které Jan pořád držel v rukou. „Hrůza, že? Jako by na světě už i tak nebylo dost utrpení. Zjistilo se něco nového?“

Jan zavrtěl hlavou. „Ne, pořád ještě pátrají po vrahovi.“

„Říká se, že to asi byla žena. U Volkera si to vůbec neumím představit.“

„Copak vy jste ho znala?“

Bettina pokrčila rameny. „Jak se to vezme. Moji rodiče bydlí nedaleko něho a matka zná Agnes Nowakovou ještě z dřívějška. Obě pár let spolu chodily do školy, ale od té doby už uplynulo hodně vody.“

„A proč si myslíte, že by to nemusela být žena?“

„No víte,“ zamyšleně pokývala hlavou, „dost často jsem ho potkávala, ale nikdy jsem ho neviděla se ženou – tedy ne s takovou, která by vypadala jako jeho přítelkyně.“

„Vy myslíte, že byl…“

„Teplouš?“ To slovo znělo v jejím podání skoro pobaveně. „Ne, to bych neřekla. Spíš trochu podivín. Nezapomínejte, že pořád bydlel u své matky, i když mu určitě bylo kolem pětatřiceti. To je samo o sobě trochu zvláštní, že?“

Jan zareagoval nic neříkajícím gestem. Bylo nepochybně zvláštní, když muž v tomto věku žil ještě doma u matky, ale znal Volkera Nowaka příliš málo, než aby si o něm mohl vytvořit konkrétní úsudek. Všechno, co o něm věděl, bylo, že Nowak byl snaživý novinář, který dokázal svými články obsahově i stylisticky zaujmout. Přitom nepostupoval vždy korektně a v některých ohledech se nechal strhnout ke spekulativnímu vyšperkování informace, jak Jan bolestně věděl z vlastní zkušenosti, ale přesto měl férový zpravodajský přístup – a v neposlední řadě se vyznačoval buldočí vytrvalostí, pokud šlo o shromažďování materiálu. I to mohl Jan s klidným svědomím potvrdit.

„S paní Nowakovou něco nehraje,“ pokračovala Bettina tlumeným hlasem. „Dosud jsem ji sice neviděla, ale moje matka tvrdí, že je velmi nemocná, a to nejen fyzicky. Pokud vím, nevychází už několik let z domu, a pokud ano, pak jedině v noci.“

„To by mohlo docela dobře vysvětlovat, proč u ní syn bydlel ještě, nemyslíte?“

„Na tom něco je,“ přikývla váhavě Bettina. Fronta u pokladny se pohnula a Jan s Bettinou postoupili o kousek dopředu.

Jan položil nákup na pohyblivý pás, ale přitom měl pořád plnou hlavu Nowaka. Jestli oba spojoval tak úzký vztah, nedá se vyloučit, že Nowak matce pověděl, proč se chce ten večer setkat s psychiatrem. Ta otázka totiž Janovi pořád nedávala spát.

„Abych nezapomněla, jsme teď skoro sousedi,“ vytrhla ho Bettina ze zamyšlení.

„Co prosím?“ S pocitem nespokojenosti a stísněnosti zjistil, že Bettina pozorně kontroluje, co nakoupil.

„Jsme skoro sousedi,“ opakovala. „Přestěhovala jsem se. Od vašeho domu mě dělí jen dvě ulice. Bleulerstraße.“

„Tak to blahopřeju, je to hezká a klidná čtvrť.“

S přemáháním opětoval její úsměv. Způsob, jakým sledovala potraviny před ním na pásu, mu připadal jako hrubý zásah do soukromí. Aha, tak tenhle jogurt jíš rád. Tak tak, nudle ze zvýhodněné nabídky. Ach, argentinské stejky, ty byly určitě drahé. A samozřejmě plechovka ravioli v masové omáčce – typické staromládenecké jídlo.

Vzhlédla od jeho nákupu a povzdechla si. „Ano, máte pravdu, ale občas mi přijde až trochu moc ospalá. Cítím se tam trochu osaměle, protože všichni sousedi jsou důchodci. Vy jste na tom určitě stejně, dokud je paní Wellerová na cestách. Kdybyste měl někdy chuť, zajděte ke mně. Upeču vám koláč.“ Ukázala bradou na balené pečivo, které Jan položil na pás. „Pořádný domácí.“

Znovu na něho vrhla pohled, který ho znervóznil už na klinice. Janovi se znovu vybavila kytice růží. Že by mu ty květiny poslala ona? Je možné, že…

Ne, odmítl to v duchu rozhodně, to je pošetilost.

A Bettina rozhodně není pošetilá.

„Díky za pozvání,“ odpověděl, „ale teď mám opravdu příliš práce na to, abych měl dlouhou chvíli.“

„No, mě to napadlo hlavně proto, že dnes přece máte volno.“

„Ne, dnes se mi to skutečně nehodí. Snad jindy.“

„Dobře,“ souhlasila, zatímco pokladní markovala jeho zboží. „Nabídka každopádně platí, pane sousede.“

Když Jan vycházel ze supermarketu, znovu neodbytně pomyslel na kytici růží – i na obrázek a telefonát.

Bez tebe to nedokážu.

Ačkoli si za ten pocit znovu vynadal do bláznů, Bettin úsměv a způsob, jak na něho hleděla, se mu nezamlouvaly.

Jak to řekl Franco? Ta neznámá musí zachovávat jakési vnější zdání.

18

Když Jan utišil zvířecí hlad, zajel k domu Nowakových a zastavil na vyznačeném parkovišti na protější straně ulice. Na parkovacích stáních hned za domem bylo sice ještě pár volných míst, ale nedokázal se přimět k tomu, aby tam zaparkoval. Vzpomínka na Nowakovu mrtvolu, kterou vytáhli z nešťastníkova auta v umělohmotné rakvi, byla dosud příliš živá.

Jan vypnul motor a zadíval se deštěm zkrápěným postranním oknem na dům. Byl první v řadě pohledných třípatrových staveb s fasádami z gründerského období, které tu stály těsně jedna vedle druhé. U většiny z nich kdysi bílá vnější omítka získala během doby špinavě hnědé zabarvení; i dům Nowakových nutně potřeboval nový nátěr. V polední šedi deštivého říjnového dne vypadal ponuře a nehostinně. Zdálo se, že ani v jedné místnosti není rozsvíceno, ale když se Jan zahleděl pozorněji, měl dojem, že okna jsou zatažena těžkými závěsy.

Doufal, že to Nowakova matka nebude považovat za netaktnost, když ji navštíví tak krátce po její tragické ztrátě, ale otázka, proč s ním chtěl Volker mluvit, ho opravdu hodně zaměstnávala. Třeba mu ta žena poskytne nějaký záchytný bod.

Nowakovi připadalo, že ho někdo pronásleduje. Kdo? Byla to opravdu drogová mafie? A co to mělo společného s prosbou o Janův profesionální názor?

Jan vystoupil, vyhnul se projíždějícímu náklaďáku, který postříkal chodník pořádnou sprškou vody, a přešel ulici. Vzhlédl k domu a neubránil se zvláštnímu pocitu, že si ho stavba také zvědavě prohlíží. Třeba na něho ale nehledí dům, nýbrž…

Kdo? Kdo by ho teď sledoval?

Zaplašil absurdní myšlenku a zamířil ke vchodu. K domu vedly tři schody. Kolejnice na invalidní vozík byly namontovány dodatečně. Janovi se vybavilo, co mu říkala Bettina. Agnes Nowaková je prý nemocná – a navíc se údajně chová trochu podivínsky.

U domovního zvonku chyběla jmenovka; ani v telefonním seznamu nenašel Nowakovo jméno. Novinář se zálibou pro ožehavá témata se pokoušel utajit bydliště. V domě své staré matky si určitě připadal v bezpečí. Byl to smrtelný omyl.

Jan stiskl tlačítko zastaralého domovního zvonku a čekal. Žádná reakce.

Co když není Agnes Nowaková doma? Ale Bettina přece říkala, že stařena vychází jedině za tmy. Zkusil tedy ještě jednou zazvonit a ulpěl pohledem na šedém rýhovaném mluvítku. Nic.

Právě když se otočil a chystal se odejít, zaznělo za ním elektronické cvaknutí a na Jana zablikala rudá dioda domovního telefonu.

„Ano, prosím?“

Chraptivý ženský hlas, váhavý a nedůvěřivý.

„Paní Nowaková? Mé jméno je Jan Forstner. Byl jsem známý vašeho syna. Je mi líto, jestli vás ruším. Měla byste pro mě pár minut?“

Krátká odmlka.

„Co chcete?“

„Rád bych s vámi mluvil o vašem synovi.“

„Vy jste ten psychiatr, že? Ten z knihy.“

„Poslyšte, jestli jsem přišel nevhod, mohu klidně někdy jindy…“

„To vás poslali oni?“

„Koho máte na mysli?“

„No, policii.“

„Policie? Ne.“

„Opravdu ne?“

„Ne, přišel jsem jen proto, že váš syn a já jsme měli v úterý večer schůzku a…“

Přerušilo ho zabzučení otvírače dveří a malá signálka zhasla.

Jan vstoupil do chodby ponořené skoro úplně do tmy. Jen z horního patra byl vidět slabý odlesk světla. Ve vzduchu se vznášela vůně starého dřeva, těžké kobercové podlahy a něčeho nasládlého, co Janovi připomínalo mast proti bolesti. Tady se očividně už několik let nevětralo, a ačkoli to byl dost vysoký prostor – to se ve tmě dalo špatně odhadnout –, působil zvláštním tísnivým dojmem.

Zatímco se za ním pomalu zavíraly vchodové dveře, šátral po zdi, kde je vypínač. Když ho konečně našel, rozsvítila se jen jedna světelná lišta těsně nad podlahou. Vedla chodbou a pod kolejnicemi invalidní plošiny do horního patra.

Když Jan hledal druhý vypínač stropního světla, dveře za ním zacvakly v zámku a odřízly ho od posledního zbytku denního světla.

Trvalo pár vteřin, než si jeho oči zvykly na příšeří. Pomalu rozeznal starobylý šatní stolek, na kterém ležela porcelánová miska a nějaký podlouhlý předmět vypadající jako miniaturní model někdejší rakety Saturn. Vedle šatny stál bateriemi poháněný invalidní vozík, na němž ležel pršiplášť.

„Na stole najdete kapesní svítilnu.“

Jan vzhlédl k horní části schodiště. Stála tam vysoká, hubená postava, která se oběma rukama držela zábradlí. Ve slabém svitu podlahového osvětlení se daly rozeznat jen ženiny obrysy. Pohybem hlavy ukázala na šatní stolek.

„Vezměte si tu baterku a pojďte nahoru, ale sviťte s ní jen na podlahu.“

Než Jan stačil něco odpovědět, otočila se a zmizela mu z dohledu. Takže tohle myslela Bettina tím velmi nemocná, a to nejen fyzicky.

Uchopil svítilnu, kterou ve tmě pokládal za miniaturní raketu, a stiskl tlačítko. Opravdu se hned cítil trochu lépe, když do prostoru dopadl světelný kužel.

Vyšel po schodech nahoru a následoval tichý cinkot porcelánu, dokud zase nenarazil na Agnes Nowakovou v rozlehlém obýváku, který byl rovněž osvětlen jen podlahovými lištami. Světlo stačilo jen na to, aby člověk rozeznal všechno potřebné – sedací soupravu se dvěma křesly, určitě pocházející z pozdních padesátých let, nejméně stejně starý jídelní kout sestávající ze stolu a šesti židlí, dvě velké knihovny a stojací hodiny, jejichž tlumené tikání vyplňovalo celou místnost.

V tomto pokoji byl nasládlý medicínský odér ještě silnější.

„Dáte si čaj?“

Agnes Nowaková postavila na jídelní stůl druhý šálek, opřela se o opěradlo židle a podívala se na hosta. Urostlá žena se pohybovala nejistě a shrbeně. Vyzáblé nohy měla do X a vypadalo to, že se pod ní co nevidět podlomí, jestli si okamžitě nesedne.

Jan odmítavě mávl rukou. „Ne, děkuji. Nedělejte si kvůli mně starosti.“

„Samozřejmě že chcete čaj,“ prohlásila nesmlouvavě. „Tak pojďte a posaďte se. A zhasněte baterku, prosím. Světlo v pokoji musí stačit.“

Jan odložil kapesní svítilnu na konferenční stolek a přistoupil k Agnes Nowakové. Podle popisu Betty muselo být této ženě kolem pětašedesáti, ale vypadala mnohem starší. Dívala se na Jana tmavýma, pozornýma očima, které zářily v propadlém vrásčitém obličeji. Byla to zajímavá tvář s křehkými rysy, která kdysi byla krásná. Janovi se vybavily poslední záběry těžce nemocné Audrey Hepburnové. Kdyby existovala posmrtná maska této herečky – posmrtná maska s doširoka otevřenýma očima –, určitě by se nápadně podobala obličeji Agnes Nowakové. Janova hostitelka měla nepřirozeně bledou kůži, což navíc zdůrazňovaly černé smuteční šaty. Zdálo se, jako by si nanesla voskový make-up, a také její slámové vlasy, které v přízračném šeru vypadaly nažloutle, působily spíše dojmem paruky.

„Posaďme se,“ řekla a strnule klesla na židli. „Víte, já mívám jen málokdy návštěvu. Tu a tam zajde farář. A samozřejmě pečovatelky ze sociálky, ale to není žádná návštěva.“ Sejmula víčko ze skleněné dózy se sušenkami. „Ale pečivo mám doma vždycky. Máte rád pečivo? Samozřejmě že máte rád pečivo.“

„To je milé.“ Jan se posadil naproti ní.

Pozorně si ho měřila přimhouřenýma očima. „Jestli vás poslali oni, můžete mi to klidně říct.“

„Ne, nikdo mě neposlal.“

Spiklenecky na něho zamrkala a usmála se. „Divíte se, že mám v domě tmu, viďte?“

„Upřímně řečeno, ano.“

„Doufám, že k sobě budeme upřímní,“ vrhla na něho zamyšlený pohled. „Takže pokud jde o tmu… Jako lékař jste určitě slyšel o EPP.“

„Erytropoetická porfyrie?“

Přikývla. Ochablá kůže na jejím krku v Janovi vyvolala představu želvy. „Ale sám Bůh ví, že na tom není ani zbla poetického. Víte, jak je to zlé, když znáte denní světlo jen ze vzpomínek na dětství? Když vám dokonce obyčejná žárovka způsobuje takové bolesti, že si přejete co nejrychleji skončit se životem? Ne, to samozřejmě nevíte. Ale třeba to aspoň tušíte.“

Jan chápavě přikývl. EPP byla nesmírně vzácná porucha látkové výměny, která se většinou vyskytovala už v raném dětství a u postižených jedinců vedla v průběhu let k extrémní citlivosti na světlo. Při pokročilém onemocnění vzniká nesnášenlivost i vůči umělému osvětlení. Pokud Jan věděl, nepodařilo se proti tomu dodnes objevit účinnou terapii. Bolesti se daly zmírnit jen tím, že se pacient důsledně vyhýbal přímému světlu.

Agnes Nowaková uchopila roztřesenýma rukama čajovou konvici a Janovi nalila. Všiml si zdeformovaných prstů a zápěstí, což byl nejspíš důvod nasládlého pachu masti.

„Ale bolesti nejsou to nejhorší,“ pokračovala. „Skutečně zlá je samota, která jde s nimi ruku v ruce. Nikdo to ve tmě dlouho nevydrží, zvláště když nemusí. Jako dítě jsem prakticky neměla přátele a dodnes se to nezměnilo. Většině lidí je osoba vyhýbající se světlu podezřelá. Ale nesmím si stěžovat. Měla jsem milujícího muže, který tu byl pro mě, a syna, který se o mě staral. Každému v mé situaci není dopřáno prožít takové štěstí. Jenomže teď…“ Zavřela oči a zavrtěla hlavou. Když se pak zase podívala na Jana, stékala jí po vrásčité tváři slza. „Takže vy jste přítel mého Volkera?“

„No, přítel by bylo asi trochu nadnesené, ale před nějakou dobou jsme spolu měli co dočinění.“

„Ano, psal mi o vás.“ Otřela si rukou obličej a přikývla. „Když se tehdy stalo to v lese. Za to vás můj Volker nesmírně obdivoval. Říkal, že jste byl velmi statečný. Opravdový hrdina. Volker moc uznával lidi, kteří projevili odvahu. A takový byl i on sám. Pořád pátral po pravdě. Pravdu je třeba vynést na světlo, opakoval, i když to mnohdy vyžaduje oběť. Je totiž naší povinností na tomto světě bojovat proti lži.“ Spustila ruce do klína a povzdechla si. „A teď si od něho to hledání pravdy vyžádalo oběť největší.“

„Tušíte, kdo to mohl udělat?“

„Na to se mě už ptala policie.“ Artritickýma rukama vylovila ze skleněné dózy sušenku a zadívala se na ni jako na něco zcela cizorodého. „Ten Stark a jeho kolega, který zemřel.“

Jan si vzpomněl na Krögera. Jak rychle se šíří zprávy o smrti – dokonce i k lidem, kteří neudržují s vnějším světem žádný kontakt.

Agnes Nowaková položila sušenku před sebe a udělala bezmocné gesto. „Ale já jsem jim nemohla pomoct. Volker mi o své práci nikdy nevyprávěl. Mluvili jsme o lecčems, ale nikdy o tom, na čem právě pracuje. Mami, bude lepší, když o tom nebudeš vědět, říkal vždycky. Byl to dobrý chlapec. Jiní v jeho věku jsou ženatí, vychovávají děti a nemají čas starat se o zestárlou matku, ale on byl v tomto ohledu jiný.“

Jan si vybavil, co mu kdysi o Volkeru Nowakovi sdělila Carla. Zmínila se o něm poté, co Volker napsal článek o Janovi. Carla tehdy uvedla, že Volker je podivuhodný chlapík – na jednu stranu rozverný a dětinský, ale pak zase uzavřený a nepřístupný.

„Má nějaké tajemství, na to vsadím krk,“ prohlásila. A teď Jan seděl tomu tajemství tváří v tvář – ženě, která dospělého syna označovala za „mého Volkera“ a „dobrého chlapce“.

„Paní Nowaková, jsem tady, protože mi váš syn v den své smrti telefonoval. Žádal mě o setkání, ale neprozradil, proč. Netušíte snad, proč chtěl se mnou mluvit?“

„Ne, nic mi neřekl, ale vím, že si vás velice vážil.“

„Víte, že se Volker cítil pronásledovaný?“

„No, mlčel o tom jako zařezaný,“ odpověděla a ustrašeně se na Jana podívala. „Ale i já mám oči, rozumíte mi? Všimla jsem si, že se něčeho bojí. A když jsme pak zažili to setkání…“ Odmlčela se v polovině věty, naklonila hlavu na stranu a kývla na Jana. „Tak přece jen vás poslali oni, viďte? Jen to přiznejte. Samozřejmě že vás poslali. Proto jste tady. Protože vám mám vyprávět o tom, co jsme viděli.“

Pohlédla na Jana způsobem, který důvěrně znal. Viděl ten pohled dennodenně, když rozmlouval s pomatenými pacienty – lidmi přesvědčenými o tom, že vědí něco, co jim nikdo na světě neuvěří.

„Ujišťuji vás, že mě nikdo neposlal,“ prohlásil, ale jasně na ní viděl, že ji nepřesvědčil. „Pročpak si myslíte, že mě tím policie pověřila?“

„Protože chtějí, abych vám vyprávěla o tom setkání.“

„S kým jste se setkali?“

Zdálo se, že se na okamžik zamyslela, ale pak následovala odpověď – úsečná a přesvědčivá.

„S duchem.“

Jan cítil, jak se mu zrychlil pulz. „S duchem?“

„Nemusíte na mě civět tak, jako bych neměla všech pět pohromadě.“ Odmítavě mávla rukou – z jejího gesta promlouvalo současně rozčilení a zklamání. „Přesně tak reagovali i policisté. Považují mě za pomatenou starou bábu, která už to prostě nemá v hlavě moc srovnané. A teď mi navíc poslali do domu psychiatra.“

„Paní Nowaková, znovu vás ujišťuji, že…“

„Třeba dokonce máte trochu pravdu,“ skočila mu do řeči. „Nejspíš už opravdu nejsem úplně normální. Když trávíte většinu života ve tmě, nutně se změníte. Ve tmě často slyšíte a vidíte podivuhodné věci, dokonce velmi podivné – a zdaleka ne všechny se dají vysvětlit. Ale žena, kterou jsem s Volkerem viděla, byla skutečná.“

„Žena?“ Jan poposedl na židli kousek dopředu. „Jaká žena?“

Agnes Nowaková pokrčila rameny, přičemž se bolestivě ušklíbla. „To nevím. Skoro se nedala rozeznat. Byla tady – a potom zase zmizela.“ Naléhavě se na Jana podívala. „Věříte na duchy?“

Jan si odkašlal. „Když se mě ptáte takhle otevřeně, ne.“

„To jsem si myslela,“ poznamenala, a ani to neznělo zklamaně. „Doktore Forstnere, vy nejste nijak zvlášť věřící člověk, že?“

„Já věřím v zdravý lidský rozum,“ odpověděl Jan pravdivě. „Jinak bych nemohl vykonávat své povolání.“

„To mě neudivuje.“ Odvrátila od něho pohled a zadívala se do tmavé místnosti. Jan měl dojem, jako by se mu tím hostitelka vzdalovala; jako by splývala s temnotou, zrcadlící se v jejích očích. „Vy jste nikdy nehleděl do temna, přinejmenším ne ve skutečnosti. Všichni si myslí, že je v ní všechno černé, ale čím déle ji pozorujete, tím více v ní vidíte.“

Na obličeji se jí objevil zasněný výraz. Ženina tvář rázem neodbytně připomínala masku. A ačkoli nadále rozmlouvala s Janem, vypadalo to, že spíš hovoří sama k sobě než k němu.

„Víte, dříve jsem byla hluboce religiózně založená. No jistě, náboženství je poslední útočiště slabochů a zoufalců – a já jsem kvůli své nemoci propadla hlubokému zoufalství, to si snad umíte představit. Zpočátku jsem se modlila, ať mě Bůh vysvobodí z mé kletby a vyléčí mě, ale on to neučinil. Dlouho jsem věřila, že mě tím podrobuje zkoušce. Pokoušela jsem se vidět v mém utrpení nějaký smysl. A pak se k tomu ještě přidala ta zatracená artritida.“ Zvedla ruku a prohlížela si prsty, jež vypadaly jako tenké sukovité větvičky. Když je zase spustila do klína, zaťala je v pěst, což ji očividně bolelo. „Ale když mě posléze připravil o manžela, začala jsem ho nenávidět. Co je to jen za chorobného tvora, ten náš milý Pámbu? Copak mu dělá potěšení trýznit své výtvory bolestmi, chorobami a smrtí a přitom jen přihlížet?“

Povzdechla si a vypadalo to, jako by se na chvilku nad těmito otázkami zamyslela, než pokračovala: „Občas se sama sebe ptám, jestli to není tak, že Bůh vůbec neexistuje, takže to nemůže být jeho vina a ani mi není s to pomoct. Mezi námi řečeno, myslím si to dodnes. Ale nesmíte to prozradit faráři. Byla by škoda, kdyby mě ten milý mladý muž přestal navštěvovat.“

„Ode mě neuslyší jediné slovo, to vám slibuji.“

Měl dojem, že ho hostitelka neslyší, a pokud ano, nedala to na sobě znát. „Ať už je to jakkoli, i když Bůh neexistuje, přesto tam nahoře něco je. Existuje svět za hranicemi našeho rozumu. Prostě to tak musí být. Co by se jinak stalo z našich myšlenek – z toho, co nazýváme duše, nebo jako vy lidský rozum? Skálopevně věřím tomu, že z nás něco přežívá, když už tady tělesně dávno nejsme. A proto věřím i na takové úkazy, jako je ta žena. Možná že vám slovo duch zní pošetile, ale prozatím tomu tak říkejme – z nedostatku lepšího slova. Protože vám mohu odpřisáhnout, že můj Volker a já jsme viděli ducha – zvěstovatele jeho blízké smrti.“

S významným pokýváním hlavou se na židli pohodlně opřela a nechala právě vyřčená slova patřičně vyznít. Bylo slyšet jen tikot stojacích hodin.

Jan hleděl na ženu se směsicí obav a soucitu. Dlouhodobá nemoc se nepochybně podepsala na jejím myšlení a vedla k tomu, že vidí ve tmě přeludy. I ten duch zřejmě existuje pouze v její představě, ale Jan se přesto domníval, že zároveň vše má i reálné pozadí. Přece jen se její syn krátce před svým zavražděním hádal s nějakou ženou.

„Ten duch,“ nadhodil, „můžete mi o něm říct něco víc?“

„Samozřejmě.“ Seděla na židli strnule jako socha a v šeru místnosti její obličej vypadal jako tvář mrtvého. „Ale nevím, jestli to chci udělat. Beztak mě už teď považujete za blázna, že? Vždyť ani policie mi to nevěřila.“

Jan energicky zavrtěl hlavou. „Paní Nowaková, věřím vám, že jste někoho viděla. Ženu, kterou jste pokládala za ducha. A já bych se o tom rád dověděl víc.“

Usmála se, čímž odhalila nepřirozenou bělost zubní protézy. „To jste teď ale vyjádřil opravdu velmi diplomaticky. Tak dobře, já vám to povím. Třeba mi právě vy uvěříte.“

19

„Milý Felixi, to vám Hospodin uložil věru těžkou zkoušku.“

Biskup Hagen si dotčeně povzdechl a opřel se o koženou podložku masivního psacího stolu. Byl to statný muž s prořídlými vlasy a vpadlýma očima, které teď ustaraně ulpěly na Felixi Thannerovi.

„To nejspíš ano,“ přisvědčil Thanner a promnul si spánky. Tmavé obložení stěn prostorné kanceláře vonělo lakem na dřevo, který mu způsoboval bolesti hlavy a mírnou nevolnost. Určitě za to ale mohlo i farářovo rozčilení. „Já prostě nevím, jak se k tomu mám postavit.“

„No, ze světského hlediska chápu vaše dilema velmi dobře,“ ujistil ho biskup. „Obáváte se, že by ta osoba mohla uškodit dalšímu člověku, což se po vašem výkladu daného stavu věci nedá vyloučit. Není však na nás, abychom zasahovali do božího úradku. My jsme pouze vykonavatelé. Avšak byl to právě ON, kdo k vám tu ženu přivedl. To je přece docela dobrý začátek. Kdoví, možná i ona brzy projeví nezbytnou lítost a vyzná se ze své viny nejen našemu Pánu.“

„O tom mám oprávněné pochybnosti, Excelence. Působila na mě spíše dojmem, že chce zpovědí ulevit pouze své duši. Opravdové přiznání, nebo dokonce lítost jsem přitom nezaznamenal.“

Biskup zamyšleně přikývl, uvelebil se na židli a ztěžka povzdechl. „Jistě, to je politováníhodné, ale dost dobře nevím, jak bych vám mohl pomoci. Je vám přece jasné, že za všech okolností musíme zachovat zpovědní tajemství, bez ohledu na to, zda hříšnice svého provinění upřímně lituje či nikoli. Vložila vám na ramena těžké břímě, Felixi, ale nést ho musíte sám – a s pomocí našeho Pána, to se rozumí samo sebou.“

„Ale co když to udělá znovu? Co když ve své šílenosti spáchá další vraždu, které bych mohl zabránit!“ Thanner musel vynaložit veškeré sebeovládání, aby nezvýšil hlas. „Nemohu přece jen nečinně přihlížet a doufat, že se sama odebere na policii?“

„A opravdu víte, že se toho dopustila? Máte kromě její zpovědi nějaký důkaz?“

„Ne, ale všechno, co mi řekla, souhlasí. Nemám sebemenší důvod o jejích slovech pochybovat. A jak jsem vám už vylíčil, zavedly mě moje rešerše ke druhé vraždě, kterou rovněž spáchala.“

„Jak si tím můžete být tak jistý, můj synu? Neříkal jste, že tu ženu pokládáte… no, za pomatenou?“

„Jistě, ale věřte mi prosím, všechna její tvrzení jsem si ověřil. Jsem skálopevně přesvědčený o tom, že mluvila pravdu.“

Biskup Hagen vyšpulil rty a zahleděl se na své ruce složené na břiše. „Je-li to tak, mohu vám poradit jedině to, abyste ji při příští rozmluvě přesvědčil o tom, že musí uvědomit policii. Apelujte na její svědomí. Dejte jí na srozuměnou, jak se v této situaci musí věřící katolička zachovat. Jen pokud se podrobí pozemskému trestu, dojde odpuštění i u posledního soudu.“ Zvedl varovně prst. „Ovšem, milý Felixi, a to si jistě sám dobře uvědomujete, můžete to udělat jen tehdy, pokud ta žena o tom sama začne znovu mluvit.“

„A když to neudělá?“ zeptal se Thanner s tvrdošíjností muže, který doufá, že se pro něho přece jen najde ještě nějaké jiné řešení. „Co si mám počít, pokud na to nepřistoupí a neposlechne mou radu? Nebo když už za mnou vůbec nepřijde?“

„Felixi, Felixi.“ Biskup zavrtěl hlavou. „Mluví z vás mladická nerozvážnost a horkokrevnost. Nyní se prosím ještě jednou v klidu zamyslete. Copak jste vlastně ode mě očekával? Že vás zbavím zpovědního tajemství? Nikdy bych do vás neřekl, že byste byl tak naivní.“

Thanner vyskočil ze židle. „Naivní?“ obořil se na biskupa. „Někde žije muž, na kterého si ta žena políčila. To mi dala naprosto jasně na srozuměnou. Jak se teď mám zachovat? Nemůžeme přece chránit jenom pachatelku. Musíme myslet i na další případné oběti. Mám to snad ignorovat? To jistě není boží vůle, nemyslíte?“

Biskup se také zvedl a demonstrativně se napřímil v celé své velikosti.

„Teď mě pozorně poslouchejte, Felixi,“ prohlásil velmi vážně. „Chápu, že tato událost vyvolala ve vašem svědomí konflikt. Chtěl bych vám ale ještě jednou připomenout, abyste nepřekračoval své kompetence. Zpovědní tajemství je nedotknutelné. Bylo zavedeno proto, aby chránilo kajícné hříšníky, kteří se svěří našemu Pánu. To, co přitom vyslechnete a co si o tom sám myslíte, nehraje žádnou roli. Vyznáváte víru římsko-katolické církve, a navíc ji reprezentujete! Než tedy na mě budete dál zvyšovat hlas a možná se dokonce sám prohřešíte proti Bohu, chci a musím vám připomenout, jaký úkol jste na sebe vzal. Jestli máte dojem, že je na vás příliš náročný, doporučil bych vám zachovat si od této situace časový odstup. Neměl byste se kupříkladu oddat duchovním cvičením a svěřit své starosti našemu Pánu? To by pro vás určitě byla velká pomoc.“

„Ne,“ odmítl energicky Thanner. „Nenechám se přece odradit od svého poslání.“

„Zachovejte se tak, jak to považujete za správné, Felixi. Přitom však nespouštějte ze zřetele, že vše ostatní, co se týká té ženy, nespočívá v našich, nýbrž v božích rukou. Jste farář, nikoli policista. Vyjádřil jsem se dostatečně jasně?“

Thanner cítil, že se chvěje po celém těle. „Ale ten muž… Musí přece existovat nějaká možnost jak mu pomoct.“

Biskup rozvážně přikývl a pohlédl na Thannera jako učitel promlouvající k mimořádně nechápavému žákovi. „Taková možnost existuje, synu, a vy ji dobře znáte.“

„Jak to myslíte?“

„Modlete se za něho,“ vyzval ho biskup a znovu se uvelebil na židli. „A modlete se za spásu duše té nebohé hříšnice. V modlitbě je velká síla, nezapomínejte na to. V dopise Židům stojí psáno: Přistupme tedy směle k trůnu milosti, abychom došli milosrdenství a nalezli milost a pomoc v pravý čas. V tomto smyslu bychom měli spoléhat na Hospodina, milý Felixi.“ Sáhl po podpisové knize, otevřel ji a znovu se na Felixe Thannera podíval. „Tímto pokládám náš rozhovor za ukončený. Nyní odejdi v pokoji.“

Thanner stál před biskupem a třásl se po celém těle. Uprostřed rozlehlé pracovny, která skýtala dostatek prostoru i na uspořádání recepce, si připadal osamělý a opuštěný. I nesnesitelný odér laku na dřevo jako by snad ještě zesílil. Thannera pálila žáha a v hlavě mu bušila kladívka. Přesto nedokázal odejít. Cosi v jeho nitru – pocit, předtucha, možná i boží hlas – ho od toho odrazovalo.

Něco jsi přehlédl, napovídal tento pocit. Cosi velmi důležitého. Původní důvod, který tě sem přivedl. Nebyl to biskup. Bylo to něco jiného.

Thanner si na okamžik pomyslel, že je to jen jeho čiré zoufalství ve spojení s mylnou nadějí, že si to biskup snad přece jen rozmyslí a nabídne mu více pomoci; rozhodně od něho čekal víc než jen výzvu k pevné víře ve spravedlnost Hospodina.

Pozorně se rozhlédni. Je tu něco, co jsi často viděl – ale teď je to důležité!

Jeho pohled bloudil po zlatých rámech obrazů svatých visících na stěně za psacím stolem biskupa Hagena. Biskup byl vášnivý sběratel sakrálního umění a tato obrazová galerie byla jeho velká pýcha, jak před nějakou dobou zdůraznil v interview pro církevní noviny.

Některé malby byly velmi staré. Zobrazovaly Afru z Augsburgu, svatého Antonína, svatého Jiřího v boji s drakem a… Kryštofa s Jezulátkem na rameni.

Ano, to je ono!

Thannerovi bylo střídavě horko a zima. To je přesně ono, co tady hledal. Teď už chápal, proč ho ten vnitřní hlas nechtěl nechat odejít – a ano, možná to byl opravdu pokyn Pána pomáhajícího zoufalcům.

„Vy jste neslyšel, Felixi?“

Teprve nyní si uvědomil, že ho biskup oslovil.

„Ptal jsem se vás, jestli máte ještě něco na duši.“

Thanner přikývl. „Jako zpovědní kněz jí nemohu pomoct, ale jako duchovní pastýř ano.“

Biskup Hagen k němu skepticky vzhlédl. „Jistě, pokud se ta žena na vás obrátí právě v této funkci. Ale jinak ne. Udělala to?“

Thanner se znovu podíval na obraz svatého Kryštofa a vzpomněl si na sochu v postranní kapli. Vybavil si záplavu svíček a rudou šálu, která změnila dítě v dívku. „Nepřímo ano.“

Žena ho neprosila o pomoc verbálně, ale přesto se na něho obrátila i mimo zpovědnici. Tak přece jen tahle audience nebyla zbytečná, pomyslel si.

Felix Thanner se o něco později vmísil do váznoucího odpoledního provozu a pozoroval lidi na okraji ulice.

Myslel na neznámou ženu a muže, na kterého měla zálusk. Připomínalo mu to chodce na této ulici – dva lidi, o kterých prakticky nic nevěděl.

Ale snad se to co nevidět změní. Čím déle totiž přemýšlel o svém nápadu – nebo vnuknutí, kdo to může určit? –, tím víc si věřil.

Existuje způsob jak zjistit, kdo je ta žena. I když si Thanner nebyl stoprocentně jistý, že to skutečně bude fungovat, byla to přece jen možnost. A navíc tím neporuší žádná pravidla.

Jak tak pomalu popojížděl, napadla ho ještě další myšlenka, která se mu ale zamlouvala mnohem méně. Ta žena vyhledala jeho kostel nejméně dvakrát. Poskytla Thannerovi znamení sochou a oslovila ho ve zpovědnici, aby si byla jistá jeho mlčenlivostí. Co když on sám je ten muž, kterého si vyhlédla jako svou příští oběť?

20

Jan otevřel deštník, který s sebou pořád vozil v kufru svého starého VW Golf, a vstoupil ocelovou bránou na fahlenberský hřbitov. Zatímco kráčel alejí lemovanou kaštany k pohřební síni, přemýšlel o příběhu, který mu vyprávěla Agnes Nowaková.

Byla to záhadná historka. Připomněla mu někdejší strašidelná díla, která si jako chlapec tajně četl pod přikrývkou – romány a povídky od E. T. A. Hoffmanna, Edgara Allana Poea, Wilkieho Collinse nebo Brama Stokera. Tehdy ještě věřil na duchy, nadpřirozené fenomény i druh úkazů, který mu Agnes Nowaková popsala. Teď je ale dospělý člověk, racionálně uvažující muž, který se naučil, že strašidla, přízračné hlasy a duchové jsou výtvory lidské fantazie. Šlo o halucinace nebo mylné výklady jednoduchých reálných okolností. Skutečnost, že byly spojovány se záhrobím, spočívala na strachu z vlastní smrtelnosti a naději na posmrtný život.

Jan už slyšel opravdu hodně takových reálných strašidelných příběhů. Dokazovaly mu jen to, jak vynalézavá dokáže být lidská představivost. Mariánská zjevení, příšery, monstra, démoni a bohové všeho druhu – v psychiatrii byl jejich počet nekonečný.

Jan si byl přesto jistý, že Agnes Nowaková někoho viděla – samozřejmě člověka, nikoli ducha. Avšak v šeré hřbitovní osamělosti, kdy nebylo slyšet nic než kvílení větru, provoz na nedaleké rychlostní silnici a bubnování deště do deštníku, ho při této vzpomínce zamrazilo.

Seděla na židli, sinalá postava, která už několik desetiletí nespatřila sluneční svit. Zkroucené ruce křečovitě svíraly šálek čaje, jako by to pro ni byl jediný způsob jak si udržet vztah k realitě, zatímco mluvila o něčem, co by jí nikdo neuvěřil.

„Můj Eckardt zemřel krátce poté, co Volker začal chodit do školy,“ začala se zasněným pohledem. „Byl to nesmírně hodný a laskavý muž, ale bohužel měl příliš slabé srdce. Jeho smrt přišla jako blesk z jasného nebe. Zbyla mi tak jediná útěcha, že dlouho netrpěl.

Dodnes mě pořád bolí, že jsem se nemohla zúčastnit pohřbu. Tehdejší září bylo jedním z nejslunečnějších a nejteplejších za několik předchozích let a moje choroba se znovu projevila jako těžká kletba. Až po západu slunce jsem se s Eckardtem naposledy rozloučila a slíbila mu, že ho budu pravidelně navštěvovat.

Měl byste vědět, že nevlastním řidičský průkaz. V mé generaci nebylo obvyklé, že by žena řídila – a navíc o sobě dalo vědět moje utrpení. Musela jsem si tedy pokaždé objednat taxík, když jsem chtěla navštívit jeho hrob. Vždy večer, když už byl hřbitov pro návštěvníky zavřený. Tehdejší farář mi nechal za tímto účelem zhotovit samostatný klíč. To bylo od něho velmi ohleduplné, viďte?“

„Ó ano, to jistě,“ přisvědčil Jan, ale zdálo se, že ho vůbec neposlouchá. Byla úplně pohroužená do minulosti.

„Od té doby navštěvuji Eckardtův hrob každý sobotní večer, jakmile se setmí. Po celé dlouhé roky jsem se ani jednou neopozdila, natož abych svůj příchod posunula na jiný den. I když mi bylo skutečně špatně, vypravila jsem se tam. Dokud si Volker neudělal řidičák, jezdila jsem taxíkem; později mě tam vozil on – každou sobotu, za jakéhokoli počasí. Dlužila jsem to svému Eckardtovi. Seznámili jsme se jako děti ze sousedství a už v osmi jsme si odpřisáhli, že se jednoho dne vezmeme a navždy zůstaneme spolu. A tak se potom také stalo – jen to navždy bylo bohužel příliš krátké.“ Povzdechla si a usrkla čaj, než pokračovala.

„Proto jsme se i minulou sobotu znovu ocitli na hřbitově, Volker a já. Bylo už pozdě, protože Volker musel dlouho pracovat – víte, on nikdy nepoznal, co je to víkend –, ale tak to u nás chodilo často. Oba jsme noční ptáci… chci říct, oba jsme byli. Volker to určitě zdědil po mně. Nikdy jsme nevstávali moc brzy, ale zato jsme zůstávali vzhůru do pozdní noci. A pokud jde o návštěvu hřbitova, nehrálo to žádnou roli, protože jsme měli vlastní klíč.

Myslím, že bylo kolem půl jedenácté, když jsme přišli k Eckardtovu hrobu. Jako vždy jsem dala do vázy čerstvé květiny – mečíky, ty měl manžel nadevše rád, i když gladioly nevoní zrovna moc libě. Když jsem si opět stoupla vedle Volkera, všimla jsem si, že s přimhouřenýma očima upřeně zírá do tmy. Něco tam viděl; já sama jsem hned nepoznala, co to je.

No to snad není pravda, slyšela jsem ho zamumlat, ale než jsem se ho stačila zeptat, co tím myslí, spatřila jsem to konečně i já. Dvě řady hrobů od nás stála temná postava. Byla to žena, tím jsem si jistá. Měla na sobě šedý plášť a šátek; obličej jí zakrývaly dlouhé světlé vlasy. Víc jsem nerozeznala, i když si moje oči během let zvykly vidět ve tmě. Viděla jsem však, že neznámá měla skloněnou hlavu. Jako socha.

Vzala nás na vědomí, teprve když ji Volker oslovil. Zeptal se, kdo je a jak se sem v tuto dobu dostala, jelikož jsme vstupní bránu za sebou zase zamkli. Žena však neodpověděla. Místo toho sebou polekaně škubla a vzala nohy na ramena. Nezamířila však k východu, jak by to udělal každý normální člověk, nýbrž opačným směrem.

Volker běžel za ní. V určité vzdálenosti jsem ho slyšela mluvit, ale nerozuměla jsem, co říká. A pak…“

Agnes Nowaková znovu upila čaje a odmlčela se. Teprve když se Jan ozval a zeptal se, co se stalo, pokračovala ve vyprávění.

„Pak zazněl ten výkřik. Ne, vlastně to nebyl výkřik, spíš zavytí. Určitě pocházelo od té ženy, ale znělo jako… ano, jako od zvířete… nebo tvora z nějakého jiného světa. Bylo to strašlivé. Seděla jsem na invalidním vozíku a třásla se jako osika. Dokážu sice udělat pár kroků, ale na štěrku se cítím bezpečněji na vozíku.“ Ustrašeně zamžikala, jako by se v té chvíli znovu ocitla na hřbitově, a ne doma v bezpečné tmě obývacího pokoje. „Vzápětí se zase rozhostil klid,“ zašeptala přidušeným hlasem. „Najednou všude panovalo děsivé ticho. Uplynulo několik minut – tři nebo čtyři, možná i víc –, než se Volker vrátil. Byl bledý jako křída. Zeptala jsem se ho, co se stalo a kam neznámá zmizela, protože kdyby zamířila k východu, musela by proběhnout kolem mě. Volker ale jen nechápavě vrtěl hlavou – pořád dokola, a tak jsem se ho zeptala znovu.

Je pryč, odpověděl. Prostě zmizela.

Ale to snad ne, podotkla jsem nevěřícně. To není možné. Tam vzadu není žádný východ. Je tu jen ta velká brána.

Mami, nikdo tam nebyl, začal znenadání tvrdit. Přísahám, že vám říkám pravdu. Nejdřív prohlásil, že žena zmizela, a vzápětí tvrdil, že tam nikdo nebyl. Přitom jsem ji přece sama viděla a slyšela křičet. Ten jekot mi zní v hlavě dodnes. Bylo to nepopsatelně hrůzné. Proto jsem nechápala, proč mi Volker lže. Pořád si to neumím vysvětlit. Volker však už neřekl ani slovo. Dopravil mě jen zpátky k autu a odvezl domů. Už o tom ani nehlesl. Potom se zamkl ve svém pokoji.“

V té chvíli se zase otočila k Janovi a úpěnlivým pohledem ho zapřísahala, aby jí věřil.

„Teď už víte, co jsem myslela slovem duch? Volker ho viděl, ale nenašel v sobě dost odvahy, aby to vyslovil nahlas. Styděl se za to, protože nevěřil na nadpřirozené úkazy. Přitom přece musel vědět, že to pochopím. Kdo jiný, když ne já?“

Nyní stál sám Jan u hrobu Eckardta Nowaka a viděl gladioly, které silný liják připravil o květy.

Tehdy se zeptal Agnes Nowakové, jak to pokračovalo dál. Mluvil Volker s někým o tomto případu?

To nevím, odpověděla. Když jsem následující ráno vstala, nebyl už doma. Vrátil se až pozdě odpoledne. Byl úplně bez sebe, jako by mu něco nahánělo hrozný strach, a strávil večer u sebe v pokoji. Nechtěl ani jíst. Tvrdil, že nemá čas. A pak… Pak odešel. Navždy. Zavzlykala a přitiskla si k očím kapesník. To poslední, co jsem svému chlapci řekla, bylo, aby si vzal deštník, protože hustě prší.

Jan popošel o dvě řady hrobů k místu, které Agnes Nowaková popsala.

Úzká pěšina vedla zpět na hlavní cestu a odtud k východu. Jan vykročil opačným směrem, prošel kolem prázdného trakaře a nakonec se dostal na volné prostranství před hřbitovní zdí, v jehož středu se tyčila socha pastýře se skupinkou dětí.

Jestli Volker a neznámá běželi tímto směrem, museli na sebe narazit tady, u dětských hrobů. Odtud se už nedalo jít dál, člověk se mohl jenom vrátit.

Ale co se tedy stalo? Co řekl Volker té ženě? Proč zakřičela? A proč Volker zničehonic tvrdil, že zmizela?

Jan obešel sochu a stanul u zamřížovaného oblouku brány. Za ní bylo vidět volné místo s kontejnerem na hřbitovní odpad. Zatřásl bránou, ale byla zamčená.

„Hej, vy tam! Jestli chcete ven, východ je na druhé straně.“

Jan se otočil za hlasem, který patřil na první pohled zbědovanému člověku, připomínajícímu spíš bezdomovce než hřbitovního zahradníka nebo hrobníka. Jan však toho muže znal, i když jen od vidění.

Nikdo si dost dobře nedokázal představit Fahlenberg bez Heinricha Pratta. Vykonával různé práce pro obec už v době, kdy Jan chodil do školy. Od té doby čas zanechal na Prattově vzhledu zřetelné stopy. Kdysi mladý obličej s nepřehlédnutelnými jizvičkami po neštovicích teď vypadal pod kapucí ošuntělého pláště do deště jako vyschlé jablko a – aspoň soudě podle toho, co Jan zahlédl – celý zešedivěl.

„Je tahle brána vždycky zamčená?“ zeptal se Jan.

Pratt přikývl. „Ano, pořád, ledaže bych musel ke kontejneru. Tam vzadu je jen příjezdová cesta pro odvoz odpadu. Proč vás to zajímá?“

„A kdo má od toho ještě kromě vás klíč?“

Pratt se na něho podezíravě zadíval. „Ne že bych věděl, co je vám po tom.“

Jan se rozhodl pro výmluvu. „Víte, včera večer jsem dal na hrob květinovou výzdobu, ale dnes ráno byla pryč. Někdo ji tedy musel přes noc odcizit, a proto mě zajímá, kdo má kromě vás ještě na hřbitov přístup.“

„To není možné,“ namítl energicky Pratt. „Kromě mého klíče mají ještě jeden na faře. Ale za Edith Badtkeovou dám obě ruce do ohně, když to bude muset být. Nebo snad podezíráte mě, že jsem vám ty kytky ukradl?“

„Ne, to ne,“ odmítl Jan. „Ale není tu třeba ještě nějaký skrytý přístup? Díra ve zdi, kterou by zloděj pronikl dovnitř?“

Pratt se opřel zaťatými pěstmi o boky a zavrtěl hlavou. „Pokud vím, nic takového tady není. A teď už musím jít, práce se sama neudělá. Jestli chcete podat udání, zajděte na policii, ale mně s tím dejte pokoj. Já jsem se vaší výzdoby ani nedotkl.“

Mrzutě zafuněl, otočil se, zamířil ke svému trakaři a za chvíli zmizel z dohledu.

To je zvláštní, pomyslel si Jan. Pokud onen večer skutečně byla na hřbitově žena a neopustila ho společně s Nowakovými, musela tu zůstat celou noc zavřená. Samozřejmě za předpokladu, že s sebou neměla žebřík na překonání hřbitovní zdi. V přední části hřbitova sice bylo několik nižších míst, ale na nich byl umístěn vysoký kovový mřížový plot, který by musela přešplhat. Na to by musela být opravdu zdatnou sportovkyní a být velmi obratná – stačilo se jen podívat na ostré mosazné hroty plotu.

Jan si ale hlavně kladl otázku, co žena na hřbitově pohledávala pozdě večer. Mohla přece přijít kdykoli za bílého dne.

Ledaže by chtěla něco skrývat. Ale co?

21

Dešťová fronta se tvrdošíjně nehýbala z místa. Jak ohlásili meteorologové, nad jihozápadem Německa se od Skandinávie rozšířila oblast tlakové níže, která přinesla těžká černá mračna. Přesto si Jan hned po návratu domů vyšel na procházku. Pohyb venku mu pomáhal uspořádat si myšlenky.

Zatímco studený vítr lomcoval jeho deštníkem, vířil mokré listí a pohupoval stromy ve fahlenberském městském parku tak, že připomínaly rozvážně tančící obry, myslel Jan na Agnes Nowakovou a ducha, kterého údajně spatřila na hřbitově.

To zjevení na místě posledního spočinutí byla nepochybně žena z masa a krve, jinak by ho Volker nepronásledoval. Ale kdo to byl?

Především ho zaměstnávala otázka, jestli tu existuje nějaká souvislost. Je snad žena ze hřbitova, žena, se kterou se krátce před svou smrtí přel Nowak, a žena, která poslala Janovi květiny a zneklidňující dětskou kresbu, jedna a tatáž osoba? Jde o psychicky narušenou osobu, a proto se Nowak zajímal o Janův profesionální názor?

Pokud to tak je, v jakém vztahu k ní byl Nowak? Určitě ji znal – ale odkud?

A proč obelhal svou zmatenou matku tak, že Agnes Nowaková začala věřit v ducha? Snad proto, aby ji před tou záhadnou neznámou ochránil?

Čím déle o tom Jan přemýšlel, tím mu celá záležitost připadala zmatenější. Jestli skutečně existuje nějaká souvislost, nebyl s to ji rozeznat.

Když i přes deštník – ten ostatně moc nechránil, protože mu ho vítr div nevytrhl z ruky – promokl až na kůži, zamířil zpět k domovu. Kousek před zahradní brankou se zaraženě zastavil.

Venkovní lampa osvětlovala domovní vchod, ale nikoho nebylo vidět. Časovač pohybového čidla byl nastaven na dvě minuty, takže někdo musel nedávno stát před dveřmi. Jan se rozhlédl na všechny strany, ale zdejší čtvrť působila jako vždy v tuto dobu, a především za nynější sloty zcela liduprázdným dojmem.

Vtom světlo opět zhaslo. Dvě minuty uplynuly.

Jan se pomalu blížil k domu. To je podivné, napadlo ho, pohybové čidlo reaguje jen na lidi, jak ho kdysi ujistil elektrikář. Instalační firma nastavila senzor tak vysoko, že ho nemohlo spustit žádné zvíře. V okolí se v noci potulovalo příliš mnoho koček a občas i kun, které by se jinak postaraly o trvalé osvětlení.

Jan se znovu rozhlédl, ale nikoho neviděl. Podíval se i na ulici. Jak daleko se mohl někdo vzdálit za necelé dvě minuty? Každopádně dost daleko, aby zmizel z dohledu. Stačilo jen doběhnout k zatáčce na vzdálenějším konci ulice. A v tomhle lijáku by se tu určitě nikdo nepotuloval procházkovým tempem.

Ano, tak to určitě bylo. Někdo na něho zazvonil, zjistil, že není doma, a tak zase odešel.

Nebo odešla…

Ačkoli takové vysvětlení vypadalo prostě a srozumitelně, Jana přesto nedokázalo uklidnit. Znovu se rozhlédl. Nemohl se zbavit dojmu, že ho kdosi sleduje. Možná z nějakého neosvětleného nároží nebo z některé ze sousedních zahrad, která byla zcela ponořená do tmy. Nedala se vyloučit ani jeho vlastní zahrada, kde ve tmě nebylo vidět ani na krok.

Bylo slyšet jen rytmické bubnování dešťových kapek na domovní střechy a odněkud k němu pronikaly tlumené hlasy a hudba pocházející z příliš hlasité televize.

Jan zrychlil krok a ulevilo se mu, když stanul u dveří. Pohybový senzor znovu zareagoval a lékař sebou škubl. Na rohožce před ním ležela obálka – zadní stranou nahoru, jako by ji tam někdo odhodil ve velkém spěchu.

Nejspíš proto, že mě viděla přicházet.

Sklonil se a obálku zvedl. Vypadala jako tisíce jiných obálek, a přesto záhadným způsobem působila důvěrně známým dojmem. Ještě než ji Jan otočil, věděl, že jeho jméno na přední straně je napsáno dětským písmem.

Spěšně odemkl, vklouzl dovnitř, zavřel za sebou dveře a opřel se o ně.

Když si obálku prohlížel, chvěly se mu ruce. Tentokrát to bylo jiné než u předchozího psaní a kytice růží – tentokrát se Jan bál.

První dopis dostal na parkovišti kliniky a i květiny byly přineseny na jeho pracoviště. Tato obálka však ležela před jeho domovními dveřmi. Neznámá byla u něho doma.

Ona se ke mně blíží, projelo mu hlavou.

Klíčem rozřízl obálku a neudivilo ho, že v ní našel další kresbu. Opět na ní viděl svěže zelenou louku a jasně žluté slunce s čárkovanými paprsky, zářící na tyrkysové obloze. Vyčárkovaný obr s dívkou na rameni louku opustil a Jan si pomyslel: Oba nejspíš odešli proto, aby se usídlili v mých nočních můrách. Ta představa ho přiměla k tomu, že se nervózně uchichtl, ačkoli při pohledu na kresbu mu do smíchu rozhodně nebylo.

Louku teď totiž pokrývalo stádo černobíle skvrnitých krav. Všechna zvířata měla setnuté hlavy, které byly nakupeny na pravém okraji kresby. Pod tou hromadou kreslířka namalovala na trávě velkou rudou skvrnu.

Byla to krev.

Spousta krve.

22

Jan ji neviděl, ačkoli stála jen pár metrů od něho na druhé straně ulice. Chtěla mít jistotu, že její dárek opravdu najde, a proto se skrývala ve stínu domovního vchodu, než Jan s obálkou v ruce zmizel za dveřmi.

Třeba teď je vhodná chvíle na to, aby se mu dala poznat, pomyslela si. Neodhodlala se k tomu, ačkoli se musela hodně přemáhat, aby k Janovi nezamířila. Pak si uvědomila, že je na to ještě příliš brzy. Jan musí nejdřív pochopit, s kým má co činit a především jaká opravdu je. Teprve pak mohou spolu zůstat navždy.

Zimomřivě se zachvěla. Déšť jí promáčel šaty až na kůži a vlasy se jí lepily na obličej. Přesto se jí ještě nechtělo odejít, zkrátka to bylo nad její síly. Musela ještě chvíli pobýt v jeho blízkosti. Přece jen dnes slaví narozeniny – a všechny narozeniny pro ni byly tím nejhorším na světě. Na povrch vědomí vyplouvaly mimořádně silné a živé vzpomínky. I nyní jí duněly v hlavě, jako by se za každou cenu chtěla znovu probrat k životu.

Neustále se vracející obrazy ji pronásledovaly jako kletba. Viděla svého otce, jak nad ní stojí. Jeho modrou košili a rozhněvaný obličej potřísněný krví. Ona sama leží před ním na podlaze a na tváři ji pálí jako oheň jeho rány.

Vzpomínka byla zase natolik živá, jako by to všechno prožívala právě teď, v tomto okamžiku. Měla na sobě tenké šaty, které od té doby z celé duše nenáviděla, a vzhlížela k otci, který se nad ní vypínal jako obr. Připomínal jí giganta, který ji mohl jediným pohybem nohy rozšlápnout – a nejraději ze všeho by to také hned udělal.

Děláš jen hanbu! obořil se na ni. Že se aspoň trochu nestydíš!

Přistoupil ještě o krok blíž – stačí ještě jeden a obr ji skutečně zamáčkne jako mouchu. Jasně viděla, jak se mu v očích zračí pohrdání.

Jen sám ďábel ví, čím jsem si tohle vysloužil! zakřičel na ni. Vždycky jsem si přál syna. Dědice, který jednoho dne převezme mou firmu. Dal bych mu úplně všechno. Všechno! Ale co mě místo toho čekalo? Ušklíbl se tak, že si na chvilku myslela, že ji vzápětí pozvrací. Holka! Zatracená a zhola zbytečná slaboška. Ano, to jsi přesně ty. K ničemu se nehodíš! Jen se na sebe pořádně podívej! Ty šaty – a věčně uřvaná. Ty nejsi člověk, ale skřet!

Vzápětí následoval kopanec – a ačkoli to byla jen vzpomínka, bolelo to stejně jako tehdy. Těžká bota na jejím křehkém těle. Špinavý otisk, který jí zanechala na šatech. Krevní podlitina, která jí zůstala jako velký fialový motýl na hrudi.

Ale hlavně bolest – pronikavá, všeobjímající, nezapomenutelná.

A zatímco ve vzpomínce snad posté viděla, jak se svíjí na zemi a lapá po dechu, uslyšela, jak nedaleko řve dobytek. Byl to zoufalý řev, na který od té doby nedokázala zapomenout – jako by jí jeho ozvěna navždy uvízla v lebce.

Zvířata věděla, že smrt je blízko, napadlo ji. A věděla, že je už nic na světě nemůže zachránit. V mém případě je to ale jinak. Já vím, že mě Jan zachrání. Ukáže mi cestu, protože má v ruce klíč. Slíbil mi to.

Představila si Janův obličej, myslela na jeho ruku, která jí ve snu podala klíč od jejího žaláře, a cítila se svému zachránci důvěrně blízko.

Vzpomněla si, jak mile se na ni často podíval. Ostatní to nejspíš považovali za přátelskou náklonnost, ale ona věděla, že je v tom mnohem víc.

Je to láska. Opravdová láska. A co nevidět se to dovědí všichni. Stane se z nich pár, který už nikdo a nic od sebe neodloučí.

Nepotrvá to dlouho a její noční můry navždy skončí.

Ze zamyšlení ji vytrhlo váhavé zapípání. Sklopila oči, a teprve teď si všimla, že se vzdálila z bezpečného stínu domovního vchodu. Stála na okraji silnice a viděla v odvodňovacím žlábku ptáčka. Byla to červenka, která za sebou nepřirozeně vlekla pravé křídlo. Ptáka pravděpodobně zachytilo auto a snažil se najít bezpečí v prohlubni u chodníku.

Ačkoli ptáci nemají mimiku, měla dojem, že se v očích toho tvorečka zračí bolest. Viděla ji v pohledu, kterým u ní hledal pomoc.

Soucit, který ji v tom okamžiku zaplavil, byl strhující. Ona a ten ptáček si jsou tak podobní. Oba něco trápí, oba trpí, každý jinak, a přesto oba tak nějak stejně.

Pták znovu pípnul a pokusil se hupnout ze stružky na chodník, ale jen bezmocně zatřepotal zdravým křídlem a sklouzl nazpět.

„Ty chudáčku,“ zašeptala dojatě. Ptáček se uklidnil, jako by jí porozuměl, a podíval se na ni.

Rozeznala v jeho očích naději a znovu ji zaplavil hluboký soucit – soucit, který cítí jen bábovky.

Usmála se na ptáčka.

A potom ho rozšlápla.

Část 2

ŽÁDOSTIVOST

„Here she comes.

Call 9-1-1.

This girl’s a monster.“

„9-1-1“ BLUEBOB

23

„Takže všechno jasný?“

Matthias Weingand s gestem vyjadřujícím závažnost a důležitost úkonu zavřel zipy obou tašek a podíval se na Felixe Thannera. „Je to nakonec docela brnkačka, co?“

Farář přikývl.

„Díky, Matte. Myslím, že jsem všechno pochopil.“

„Špica.“ Ministrant se zazubil. Třináctiletému mladíkovi se očividně zamlouvalo, že ho Thanner oslovil přezdívkou, což jinak dělali jen Matthiasovi přátelé. „Takže jste teď v obraze. Jo, úplně stačí, když mi ty hračky vrátíte někdy příští tejden. Ale dávejte na ně bacha, fotřík by mě zabil, kdyby něco kikslo.“

„Slibuju na své svědomí, že to budu střežit jako oko v hlavě.“

Matt strčil ruce do kapes od kalhot a přikývl, ležérně jako vždy. „Jasně, u vás si s tím moc hlavu nelámu. Ale fotřík chtěl, abych vám to řek.“

„To je v pořádku.“

„Co s tím vlastně chcete dělat?“

Thanner tu otázku očekával. „Jen malý pokus, nic důležitého,“ řekl.

„Jasně,“ přikývl mladík. „Takže jestli s tím budete spokojenej, můžu s fotříkem promluvit. Určitě by vám nabídl fajnovou cenu. Stejně brzy vyjede nová modelová řada.“

„To je od tebe laskavé,“ odpověděl Thanner, „ale myslím, že to budu potřebovat jen jednorázově.“

Vyhnul se Mattovu tázavému pohledu, ještě jednou poděkoval za rychlou a účinnou pomoc a oba se začali připravovat na ranní pobožnost.

Po mši Felix Thanner vynesl obě tašky ze sakristie, ujistil se, že je v kostele opravdu sám, a vystoupil na emporu. Nahoře vybalil z pěnových krytů stativ a záznamovou kameru a vzdal Bohu díky za to, že se mezi farářovými ministranty našel syn obchodníka s elektronikou.

Upevnil kameru na stativ a umístil ji tak, aby se v úhlu záběru ocitla celá přední část kostela. Potom přístroj vyzkoušel.

Zpočátku ho pronásledovaly pochybnosti, jestli to pro něho skutečně bude taková „brnkačka“, jak tvrdil mladík. Thanner nebyl v technických záležitostech nijak zvlášť zběhlý a poslední videokamera, kterou si vypůjčil před pěknou řádkou let, byl neskladný a velmi těžký přístroj VHS, který ve srovnání s Mattovým neměl ani polovinu funkcí. Poměrně rychle však zjistil, že zacházet s moderní technikou je opravdu jednoduché a dá se to zvládnout i intuitivně.

Stačilo pár pokusů, a Thanner byl se zkušební nahrávkou spokojený. Ministrant mu poradil dobře.

Kontrolní kamera fungovala podobně jako pohybový senzor. Aktivovala se pokaždé, jakmile zaregistrovala změny v obrazovém záběru, na který byla nasměrována. Nahrávky zaznamenávala na pevný disk, jehož kapacita umožňovala týdenní sledování kostela, a kvalita obrazu byla skvělá. Kdokoli se objeví v kostele, bude identifikován na videu.

Zničehonic něco zarachotilo tak, že farář sebou polekaně škubl. Vyděšeně nahlédl před zábradlí empory.

„Haló? Je tam někdo?“

Na okamžik se domníval, že přišla Edith Badtkeová, aby se po něm podívala a připomněla mu, že se má dostavit na lesní kliniku. Měl na to sice ještě dost času, ale nebylo nic nezvyklého, že ho přesto vybízela k dochvilnosti.

„Paní Badtkeová?“

Žádná odpověď.

Thanner sestoupil dolů a rozhlédl se. Byl v kostele sám. Slyšel jen vlastní dech a tiché šumění větru pod klenutým stropem.

Pak to znovu zarachotilo, tentokrát jen pár kroků od něho – a Thanner uviděl, co způsobuje ten lomoz. Někdo špatně zavěsil drátěnou smyčku poškozených bočních dveří a ty teď ve větru bušily do trámu.

Thanner si s úlevou oddechl, zavřel dveře a zajistil je drátem zevnitř. Je načase, aby se ten Seif konečně postaral o pořádný zámek. Umělecké řemeslo sem nebo tam, ale tohle se vleče příliš dlouho.

Pak si stoupl doprostřed kostelní lodě a zkontroloval, jestli je mezi příčkami zábradlí na empoře vidět stativ nebo kameru.

Ne, konstatoval spokojeně. To by se někdo musel velmi důkladně dívat, aby ve škvíře objevil stín vrhaný stativem. Pokud nikdo netuší, že tam nahoře něco je, nic tam neuvidí.

„Tak dobře,“ zašeptal směrem k portálu. „Hlavně abys teď ještě přišla.“

24

Dnešní dopoledne začala Janovi služba návštěvou pravidelné týdenní konference, které se účastnil lékařský a terapeutický personál kliniky, psychologové, duchovní pastýři a sociální pracovníci. Za běžných okolností se na těchto setkáních řešily interní potřeby kliniky, mimořádné události nebo obtížné případy pacientů, ale dnes byl na programu pouze jediný bod.

Charitativní akce pro nový pediatrický pavilon zaznamenala nečekaný úspěch. Příjmy byly výrazně vyšší, než se obecně očekávalo. Když profesor Straub uvedl částku, v řadách posluchačů se nejdřív ozvalo překvapené šuškání a vzápětí následoval nadšený aplaus. Vedoucí kliniky znovu poděkoval všem účastníkům za vzornou angažovanost.

Když konference skončila a účastníci se rozešli, čekal venku na chodbě na Jana Felix Thanner. Obličej mladého faráře zářil radostí a Jan si bezděky vzpomněl na malého chlapce, kterému slíbili, že si může v hračkářství vybírat podle libosti.

„Konečně dobrá zpráva,“ zajásal Thanner a v očích mu zajiskřilo. „To je mnohem víc, než jsem se odvážil doufat. Na druhé straně mě to neudivuje, Jane. Tvoje prezentace nepochybně zanechala hluboký dojem, jak jsem si i já všiml. Ženě předsedy rotariánů prý vstoupily do očí slzy.“

„Opravdu?“ Jan nadzvedl obočí. „Tenhle postřeh určitě pochází od paní Badtkeové, že?“

„Od koho jiného?“

Thanner se zazubil. Janovi neuniklo, že farář vypadá unaveně. Přes opravdovou radost se nedalo přehlédnout, že duchovní má kruhy pod očima. Pravděpodobně samým vzrušením z očekávaného oznámení výsledku charitativní akce nezamhouřil oko. Jan by se tomu ani nedivil, protože ze všech, kteří se zasazovali za tento dětský a mládežnický projekt, patřil Felix Thanner k těm, kteří si přitom počínali s největším zápalem.

Jan si v duchu znovu položil otázku, proč Felixovi tento projekt tolik leží na srdci. Existuje snad někdo, na koho přitom myslí? Někdo jako Janův mladší bratr Sven, kde je prostě třeba něco napravit? Chce snad i Felix tady být pro jiné lidi, protože v rozhodujícím okamžiku nebyl po ruce určitému člověku? To by si byli s Janem hodně podobní.

Přesto se neodvážil na to Felixe zeptat. I když si dobře rozuměli, pohyboval se jejich vztah dosud pouze na kolegiální úrovni.

„Já si ovšem nemyslím, že by to způsobila jen moje přednáška,“ namítl Jan a s významným zamrkáním ukázal nad sebe. „Velkorysost našich dárců spíš souvisela s protekcí, kterou máš tam nahoře.“

Felix sice něco odpověděl, ale Janovu pozornost upoutal hubený muž, který na konci chodby rozmlouval s asistenční lékařkou. Oba pohlédli na Jana a muž kývl na pozdrav; vzápětí k Janovi zamířil.

Jan mu hádal skoro padesát, možná i trochu víc. Muž měl hranaté rysy a ústa bez rtů, takže jeho obličej vypadal, jako by mu někdo na něm namaloval tmavou čáru. Vlasy si ostříhal na velmi krátko nejspíš sám – na několika místech prosvítala načervenalá kůže lebky – a pravé obočí měl rozdělené jizvou, kterou si určitě způsobil před mnoha lety. Nejnápadnější ale byly jeho bdělé oči; zdálo se, že jim vůbec nic neujde.

„Doktor Forstner? Vrchní komisař Stark.“ Podal Janovi ruku. „Řekli mi, že vás tu potkám.“

Hubený policista měl silnější stisk, než Jan předpokládal, ale ke Starkovu vystupování se to hodilo. Způsob, jak se na Jana díval, vyvolával dojem energického a rozhodného člověka, který ví, co chce.

„Takže jste mě našel. Jak vám mohu pomoct?“

Stark vrhl zběžný pohled na skupinku lékařů za nimi, kteří hlasitě rozmlouvali na chodbě. „Mohli bychom si promluvit někde mezi čtyřma očima?“

„Samozřejmě, jestli vás neodradí krátká procházka v dešti. Beztak se musím vrátit do své ordinace.“

„Tak půjdeme. Nechtěl bych vás zdržovat.“

Vyšli ze správní budovy a Stark následoval Jana areálem kliniky. Déšť zeslábl a přešel v lehké mžení, ale černé mraky blížící se k parku kliniky z východu hrozily dalšími vydatnými přeháňkami.

„Určitě jste si domyslel, o čem s vámi chci mluvit,“ začal Stark rozhovor a zapálil si cigaretu.

„Předpokládám, že jde o Volkera Nowaka?“

Stark vyfoukl kouř nosem. „Znal jste ho dobře?“

„Kdysi jsme měli spolu krátce co dočinění. Už je to ale dost dlouho.“

„Soukromě?“

„Ne, šlo o článek do novin.“

„A pak jste s ním už neměl žádný kontakt?“

„Ne, dokud se mi v neděli znovu neozval.“

Policista zamyšleně přikývl. „Uvedl jste, že jste s ním ten večer, kdy ho zavraždili, měl schůzku. Kromě toho jsem si v zápise přečetl, že jste neznal důvod toho setkání. Je to tak?“

„Ano, to je pravda. Nowak mi jen řekl, že se mu zdá, jako by ho někdo sledoval, a že by si chtěl vyslechnout mou odbornou radu.“

„Nic víc?“

Jan pokrčil rameny. „Bohužel ne.“

Stark se zastavil, zhluboka zašlukoval a zamyšleným pohledem provázel vyfouknutý dým. „Jaký druh odborné rady mohl od vás podle vašeho názoru chtít? Nemohlo to mít třeba něco společného s nějakou ženou?“

Jan také zůstal stát a pozorně se na policistu zadíval. „Máte snad novou stopu?“

„Vyšetřování probíhá více směry,“ zareagoval vyhýbavě Stark a zamáčkl cigaretu o stojan uliční lampy.

„I pokud jde o ženu ze hřbitova?“

Na Starkových ústech s čárkou rtů se objevil náznak úsměvu. „Takže jste mluvil s Nowakovou matkou,“ konstatoval.

„Ano, je to tak. A upozornila vás, že byste ji měl brát vážně.“

„No jistě, jak jinak.“ Stark držel v ruce nedopalek a rozhlížel se po odpadkovém koši. Pak to vzdal a strčil ho do kapsy od bundy. „Já jenom nevěřím, že pan Nowak se stal obětí nějakého přízraku. Ale je docela dobře možné, že se oba té noci setkali s jeho pozdější vražedkyní.“

Jan svraštil čelo a podíval se na policistu. „Takže vy ještě nemáte konkrétní stopu?“

„Jak jste na to přišel?“

„Mám totiž dojem, že jste mi pořád ještě nesdělil, proč se mnou chcete mluvit,“ odpověděl Jan. „Pokoušíte se odhadnout, co jsem vlastně za člověka, že?“

Zdálo se, že se Stark znovu pousmál. „Zapomněl jsem, že rozmlouvám s psychiatrem. Svůj protějšek umíte velmi rychle prohlédnout.“

„Ne vždy, ale snažím se.“

Teď se Stark usmál doopravdy. „Ano, jste dobrý. Mohlo mě to vlastně napadnout podle toho, co jsem se dočetl v knize o vás.“

Jan tuto narážku ignoroval a měl dojem, že ve Starkově pohledu rozeznal výraz spokojenosti. Komisař si zřejmě chtěl pro sebe ujasnit, jak se Jan vyrovnává s tím, že je veřejně známá osobnost.

„Jak to vypadá s přítelkyní toho obchodníka s drogami?“ zeptal se Jan. „Myslel jsem, že právě ona je vaše hlavní podezřelá. Přinejmenším to tak tvrdili v tisku.“

Stark znovu vytáhl z bundy krabičku cigaret. Odtrhl filtr z jedné winstonky, a zatímco si ji zapaloval, zkoumavě na Jana pohlédl. „Mohu se spolehnout na to, že tato rozmluva zůstane mezi námi?“

„Samozřejmě.“

„Tak fajn.“ Stark vyfoukl kouř. „To, co vám teď povím, se z důvodů vyšetřování ještě nesmí dostat na veřejnost.“

„Umím mlčet jako hrob.“

„To vám rád věřím, doktore, každopádně byste nám tím moc pomohl. Chceme totiž skutečnou pachatelku ještě trochu ukolébat v přesvědčení, že se nemá čeho obávat.“

„Takže jste přesvědčený, že jde o ženu?“

„No, jednak máme tu ženu ze hřbitova,“ připomněl Stark a začal výčet argumentů odpočítávat na prstech. „Pak ještě vypověděl soused, že krátce před vraždou slyšel hádku mezi Nowakem a nějakou ženou. Kromě toho jsme přes silný déšť zajistili na místě činu dost stop svědčících o tom, že pachatelka měla velikost bot devětatřicet. Podle profilu podrážky jde o ženské střevíce, které se nedávno nabízely v jedné z těch prodejen se zlevněným zbožím.“

Jan svraštil čelo. „A přesto nevěříte, že je to přítelkyně toho… jak se vlastně jmenuje?“

„Dagon, jako to syrské božstvo. Ve skutečnosti se jmenuje Adrian Stancu,“ napověděl mu Stark, ale vzápětí zavrtěl hlavou. „Ne, jeho přítelkyně to nemohla být. Má skálopevné alibi.“

„Opravdu?“

„Jistě, byla v Rumunsku, když byl Nowak zavražděn. A navíc – to mi připadá ještě důležitější – byla v té době s nejvyšší pravděpodobností mrtvá.“

„Mrtvá?“

Stark významně přikývl. „Rumunští kolegové mluví o popravě. Zdá se, že to s její velkou láskou k Dagonovi přece jen nebylo tak horké. Možná ale prostě jen pochopila, že dvanáct let je dost dlouhá doba.“

„Měla někoho jiného?“

„Přesně tak.“ Stark se zbavil zrnka tabáku na jazyku. „A Dagon pro to asi neměl velké porozumění. Dosud mu nemůžeme dokázat, že přikázal oba zavraždit, ale když najdete mrtvolu ženy, které vrah strčil do úst pohlavní orgán jejího milence, je to snad dost výmluvné, nemyslíte?“

„To jistě. Ale proč vylučujete, že si Dagon objednal i vraždu Nowaka?“

Stark zvedl obočí. „Copak něco takového dělám?“

„Copak byste mi jinak o tom vyprávěl?“

Policista ještě jednou potáhl z cigarety, špičkami prstů odtrhl žhavý oharek a rozšlápl ho. Zbytek cigarety přidal k prvnímu nedopalku v kapse bundy.

„Máte pravdu, doktore. Prostě nevěřím na vraždu z pomsty. Je to možná jen pocit, ale myslím, že Dagona znám dost dobře. Chlap jako on by si nikdy neobjednal vraždu od ženské. A pak je tu ještě ten svědek. Tu ženu na parkovišti sice neviděl, ale vyslechl Nowakovu hádku. Takže i kdyby to byla nájemní vražedkyně, určitě by si počínala nenápadně a neupozorňovala na sebe sousedy oběti. Ne, teorie o vraždě z pomsty mi nedává žádný smysl.“

Jan se podíval na hodinky a kývl hlavou směrem k svému pavilonu. „Už dávno jsem měl být u svých pacientů. Nechcete mi už prostě říct, co ode mě opravdu potřebujete?“

Stark si povzdechl a přejel si rukou po krátce zastřižených vlasech, ve kterých se kapky deště leskly jako krůpěje potu. „No dobře, nezdržím vás déle, než je nezbytně nutné. Takže narovinu: Umíte si představit, že vražedkyně je nebo byla hospitalizována či ošetřována tady, na lesní klinice?“

Jan se už dovtípil, že Stark směřuje právě sem; i on sám se nad tím už zamýšlel, hlavně předchozí noc. Kladl si otázku, jestli obrázek s bezhlavými kravami na pastvině souvisí s vraždou Nowaka, a jestli žena, která mu tyto zprávy doručila, má něco společného s tím zločinem.

Zpočátku o tom pochyboval. Mohlo to přece klidně být i tak, že byla prostě nemocná a hledala u Jana pomoc, zatímco se zároveň tam venku pohybovala vražedkyně. Bylo mu proti mysli obvinit někoho z vraždy jen proto, že ta osoba zřejmě trpěla halucinacemi.

Avšak cosi v něm – jakýsi neomylný instinkt, který si vypracoval během dlouholeté profesní zkušenosti – bylo přesvědčeno, že skutečně existuje jen jedna osoba. Autorka kresby byla i Nowakovou vražedkyní. Nemohl to sice dokázat, ale zmíněný instinkt nepřipouštěl sebemenší pochybnost.

Pokud to ale tak je, kdo je ta neznámá? Někdo, koho zná? Obrátila se snad právě proto na něho?

Hledala pomoc – pomoc od něho, o tom ani v nejmenším nepochyboval. To, že se rozhodla zrovna pro něho, musí mít nějaký důvod.

Jan si tedy v duchu prošel všechny pacientky, se kterými měl dosud co dočinění. Než nastoupil na místo v lesní klinice, byl činný jako forenzní psychiatr. Zabýval se sice mnoha pachateli, ale všechno to byli muži. Pokud to tedy skutečně byla jedna z jeho pacientek, museli se potkat tady ve Fahlenbergu.

Avšak žádná z těchto žen nepřipadala v úvahu jako vražedkyně. Nemohl si být samozřejmě stoprocentně jistý, ale to člověk nemůže být ani u zdravých lidí. Každý je schopen zabít, má-li k tomu odpovídající důvod – ať už je to v nucené obraně nebo v afektu.

„Dokážu si představit, jak vám musí moje otázka znít,“ vytrhl ho ze zamyšlení Stark. „Je třeba ale prověřit všechny možnosti.“

„Vy tedy chcete, abych vám poskytl informace o svých pacientkách? Je vám jasné, že bych tím porušil povinnost mlčenlivosti?“

„To víte, že ano,“ odpověděl Stark s odmítavým gestem. „Ale nemusím vám snad připomínat paragraf sto třicet osm trestního zákoníku?“

„To zní jako výhrůžka.“

„Nechápejte mě špatně, prosím vás jen o součinnost v mimořádně hrůzném případu vraždy. Je to zločin, který možná spáchala psychicky těžce narušená osoba.“

„Pak jistě víte, že podle uvedeného paragrafu smím porušit mlčenlivost jen tehdy, pokud můžu věrohodně prokázat, že některá z mých pacientek spáchala vraždu. Jak jste vůbec přišel na to, že by ta žena měla mít něco společného s lesní klinikou?“

Stark si strčil ruce do kapes od kalhot a pronikavě se na Jana podíval. „Co byste říkal výměnnému obchodu, doktore? Já vám povím, co vím, a vy mi prokážete stejnou laskavost. Souhlasíte?“

Jan si komisaře udiveně změřil. Zdá se, že to Stark myslí vážně, takže má určitě nějaký důvod. „Dobře, pusťte se do toho.“

„Ten svědek, myslím muže na balkoně,“ začal Stark, „si na něco vzpomněl. Stál tam jen krátce, aby přišel o co nejméně sportovního přenosu, ale cigarety se nechtěl vzdát, což dokážu pochopit. Slyšel Nowaka a neznámou ženu dole na parkovišti. Hádali se, ale kvůli ozvěně mezi domovními stěnami a hlasitému televizoru v obýváku nerozuměl, oč v té hádce šlo – ani ho to nijak zvlášť nezajímalo, jak mě ujistil. Ale pak, takříkajíc při zpětném pohledu, se mu vybavilo slovo, které oba nejméně dvakrát použili: klinika. Tím mohla být míněna vaše klinika, psychiatrie…“

Jan pokrčil rameny. „Mohla, ale nemusela.“

„Samozřejmě,“ uznal Stark a vzápětí se zatvářil jako někdo, kdo prozrazuje tajemství, „podívejte, já si to představuji takhle: Nowak se právě chystal nastoupit do auta a zajet za vámi do hostince. Chtěl vám povědět něco o té ženě. Nejspíš vám potřeboval také ukázat, co o ní zjistil, a zeptat se vás na váš odborný názor.“

„Moment,“ přerušil ho Jan. „Jak jste přišel na to, že mi chtěl něco ukázat?“

„Já jsem se vám o tom ještě nezmínil?“ Stark si znovu otřel hlavu a povzdechl si. „Tak to jsem na to asi zapomněl.“

„Na co jste zapomněl?“

„Na Nowakův počítač. Jeho laptop. Nikde jsme ho nenašli, takže se domníváme, že ho měl u sebe, když se chtěl s vámi setkat.“

„A vy se domníváte, že by ho teď mohla mít ta žena?“

Stark přikývl. „Asi si ho odnesla, protože věděla, že se v něm nachází něco, co by jí případně mohlo uškodit.“

„Ale co by to mohlo být?“

„Nemám tušení, doktore. Jak říkám, je to jen domněnka, ale Nowak byl novinář, a navíc velmi zvídavý, jak oba víme.“ Vrchní komisař se na chvíli odmlčel, jako by čekal na Janův souhlas, a pak pokračoval: „Je přece docela dobře možné, že ho právě proto pronásledovala. Pak ho tedy dostihla a začala na něho tlačit a požadovat vydání kompromitujících dat. Nowak se zdráhal, ale ona trvala na svém a nemínila ustoupit. Došlo k hádce, načež jí Nowak dal na srozuměnou, že z jeho pohledu je zralá na cvokárnu.“

„Psychiatrickou kliniku.“

„Jak, prosím?“

„Psychiatrická klinika. To je pojem, kterému dáváme přednost.“

Stark omluvně zvedl ruce. „Samozřejmě. Promiňte, nemyslel jsem to tak. Takže Nowak jí doporučí, aby se nechala vyšetřit na psychiatrii. To ji uvede do ráže. Chytne ho za vlasy, a než se Nowak vzpamatuje, strhne mu hlavu mezi auto a otevřené dveře a vší silou je několikrát zabouchne. Teprve když je Nowak mrtvý, pochopí, co udělala. Pustí ho, popadne počítač a uteče. Je to pochopitelně jen čirá spekulace, ale co si o tom myslíte?“

Jan pokrčil rameny. „Mohlo to tak být.“

„Tak co?“ Policista na něho pohlédl s neskrývaným očekáváním. „Existuje na klinice někdo, kdo by byl takového činu schopen?“

„Víte, já neznám všechny případy z kliniky. Určitě se může stát, že psychicky nemocná osoba dostane záchvat vzteku, občas to bývá i s vážnými následky, ale kvůli tomu nemohu považovat všechny pacienty našeho ústavu za podezřelé.“

„To od vás taky nežádám, doktore Forstnere. Ale budeme-li předpokládat, že existuje pacientka, která by podle vás mohla něco podobného spáchat, řekl byste mi to?“

„A proč jste s tím přišel zrovna za mnou? Pokud chcete informaci o našich pacientech, potřebujete soudní příkaz a musíte se obrátit na vedoucího kliniky. Proč tedy já?“

„Protože Nowak se na vás obrátil. Mohl přece oslovit kteréhokoli zdejšího psychiatra, ale on se chtěl setkat zrovna s vámi. Proč by to dělal, kdyby si nemyslel, že tu ženu znáte?“

„Je mi líto, ale já vám bohužel nepomůžu. Mezi mými pacientkami není žádná, která by přicházela v úvahu jako možná pachatelka.“

„Ani mezi vašimi bývalými pacientkami? Kolik lidí vlastně vyšetříte ročně? Sto? Dvě stě? Nebo ještě víc?“

Jan se zhluboka nadechl, než odpověděl. „Pane Starku, naše domluva spočívala v tom, že si řekneme, co víme o tomto případu. O domněnkách nebo divokých podezřeních nepadlo ani slovo. To málo, co vím, jsem vám už sdělil. Pokud jde o moje pacientky, nemám opravdu konkrétní podezření.“

Stark zlehka sklonil hlavu. „Není mezi nimi žádná, kterou byste chtěl ochraňovat?“

„Ne, v žádném případě,“ ujistil ho Jan. „A už vůbec ne v případě vraždy.“

Mluvil naprostou pravdu. Nad vražedkyní by nikdy nedržel ochrannou ruku, ale zároveň by udělal vše, co je v jeho silách, aby uchránil své pacientky před policejním výslechem, pokud by měl proběhnout podle jeho názoru bez oprávněného důvodu.

„No dobře,“ povzdechl si policista. „Už vás beztak zdržuji příliš dlouho od práce. Ale měl bych ještě jednu, poslední otázku.“

„Tak se ptejte.“

Policista na něho pronikavě pohlédl. Vypadalo to, jako by chtěl číst Janovy myšlenky; Jan by na okamžik dokonce mohl přísahat, že to Stark skutečně dokáže.

„Vím, že přede mnou něco zamlčujete,“ pronesl Stark a neznělo to ani jako výčitka. „Nemůžu vám to samozřejmě dokázat, ale můj instinkt mě klame jen málokdy. Proto také vím, že se za vaší zdrženlivostí neskrývá zlý úmysl. Pravděpodobně podezíráte nějakou osobu, ale chybí vám důkazy. V takovém případě bych na vašem místě rovněž mlčel, dokud se nedovím víc. Ale třeba byste mi mohl poskytnout aspoň nějaký záchytný bod? I kdyby to mělo být jen proto, abych viděl, že jsem se v odhadu vaší osobnosti od základu nemýlil.“

Oba muži na sebe chvíli mlčky hleděli. Potom se ozval Jan: „Myslím, že oba jsme ve své profesi dobří – a máme rádi fakta.“

Vrchní komisař se usmál a sáhl po cigaretách. Znovu jednu vyndal, odstranil filtr a poklepal jí o krabičku. „Proto máte moje slovo, že nebudeme žádnou z vašich pacientek zbytečně obtěžovat. Takže?“

„Tak dobře, ale je to jen… jak jste to říkal?… čirá spekulace,“ připustil Jan.

Stark cvakl zapalovačem a přikývl. „Nic víc, nic míň.“

„Došlo v posledních letech v této oblasti k nějakým případům zohavování dobytka?“

Stark na něho udiveně pohlédl. „Prosím?“

„Zohavování,“ opakoval Jan. „Například dobytka.“

Stark svraštil čelo a zamyslel se. „O ničem takovém nevím.“

„Ale věděl byste to, kdyby se podobné případy vyskytly?“

„Ano, jistě.“

„No vidíte,“ poznamenal Jan a vyjádřil gestem lítost, „to znamená, že jsem se nejspíš mýlil. A právě proto už ze mě nic nedostanete, dokud nebudou k dispozici konkrétní důkazy.“

S těmito slovy se rozloučil a zamířil k východu ze staniční budovy.

„Doktore Forstnere!“ zavolal za ním Stark.

Jan se ohlédl.

„Nemyslete si, že nechápu váš postoj,“ ujistil ho vrchní komisař. „Ta žena je nemocná a potřebuje pomoc. Ale je to také vražedkyně, na to prosím nezapomínejte.“

Jan přikývl. To samozřejmě dobře ví. Ale co má dělat, dokud netuší, o koho jde?

25

Přitiskla čelo na chladné okenní sklo a shlížela na oba muže v parku. Trápila ji bodavá bolest hlavy. Začala teprve před pár minutami, hned poté, co ty dva dole objevila. Teď jí ve spáncích bušila kladívka a měla pocit, že se jí snad rozskočí lebka. To jí bránilo chladně uvažovat. Připadalo jí, že musí každou jednotlivou myšlenku z mozku vytlačit – jako šťávu z nezralého ovoce.

Ještě horší než migréna však byl pohled na muže, se kterým Jan rozmlouval.

Policajt.

No jistě že to byl policista. Ačkoli na sobě neměl uniformu, měl to přímo napsané na čele: jeho vzhled, gesta, zkoumavý pohled, jakým si Jana měřil. Vyzývavý, naléhavý, nedodržující sebemenší odstup. To je k zblití!

Je tu kvůli mně.

Proč taky jinak? Pokouší se Jana vyslechnout, co mu o nich dvou poví. Chce prohlédnout jejich plán a odradit je od něj.

Zatracenej hajzl! Proč tě rovnou na místě neklepne pepka, ty hnusnej čudile? Doufám, že na to zhebneš!

Začala přerývaně dýchat, takže se sklo orosilo a oba muži se jí ztratili z dohledu.

Ta prokletá migréna… A může za ni ten reportérský čmuchal.

Ano, Volker Nowak. To kvůli němu je jí policie v patách.

Zaplavila ji vlna nevýslovné nenávisti. Znovu se jí vybavil způsob, jak na ni ten sviňák hleděl.

Jste nemocná, slyšela ho říkat – a pak ještě hůř: Vím, co jste udělala.

Čerta starýho víš, ty paďoure!

Patříte na kliniku, a jestli se tam sama nedostavíte, pak zařídím…

Šlo to tak rychle – a neuvěřitelně jednoduše. Stačilo jen, aby ho chytila za vlasy, a všechno ostatní proběhlo ráz naráz. Poprvé ještě stačil zakřičet, ale pak už ne. To už slyšela jen křupavé bublavé zvuky. Nowak plival krev; s každým nárazem trochu. Jako by narážela do tuby s kečupem. A pak konečně došel klidu.

Vzpomínka jí trýznivě pomalu vklouzla do vědomí, ale jakmile se tam konečně ocitla, žena přitom pocítila něco děsivě uklidňujícího. Připadalo jí, jako by to právě udělala znovu, a necítila při té představě žádnou lítost. Naopak, měla pocit, jako by zvědavému pisálkovi uštědřila spravedlivou lekci za to, že po ní teď policie kvůli němu pátrá.

Vnitřní napětí povolilo a bolest hlavy také odezněla. Najednou bylo zase mnohem jednodušší přemýšlet.

Kvůli čemu se vlastně rozčiluji? Jsem přece v bezpečí.

Ano, to je pravda. Neexistuje důvod ke znepokojení. Má dobrý úkryt, možná dokonce ten vůbec nejlepší, a kromě toho ji ochrání Jan. Určitě tomu odpornému policajtovi něco nabulíkuje a ten chlap mu uvěří.

Jan je přece její hrdina. Miluje ho stejně jako on ji, a proto teď dole určitě udělá všechno pro to, aby jejich lásku nic neohrozilo.

Není žádný důvod, abych si dělala starosti.

A pokud ano, pak existuje jen jeden člověk, před kterým se musí mít na pozoru: farář, kterému se svěřila. Felix Thanner. Toho nesmí spustit z očí.

Potřebovala Thannera, aby se očistila ze všech hříchů a byla tak připravena pro Jana. Na druhou stranu se obávala, že se dopustila chyby, když o tom promluvila zrovna s Thannerem.

Zvláště když se dověděla, co udělal dnes dopoledne. Měl z ní strach, a proto jí nastražil past. Předtím na něho narazila v areálu kliniky. To nevěstilo nic dobrého. Mohlo by ji to ohrozit, jestli si nezačne dávat větší pozor.

Ne, ten policajt, co si připaluje jednu od druhé, nepředstavuje pro ně dva nebezpečí. Ale farář… ten farář…

Orosení ze skla zase zmizelo. Viděla, jak se oba muži rozloučili.

Vypoklonkoval jsi ho, viď, miláčku? Ano, povedlo se ti to.

Už to nepotrvá dlouho a celá tahle hra na schovávanou už beztak nebude zapotřebí. Potom už nebude důležité, co si ostatní o nich dvou myslí.

Ale do té doby musíme být opatrní. Musíme dávat pozor jeden na druhého. Ty a já, Jene. Už jen opravdu nakrátko, než bude všechno pro nás nachystané.

Ze zamyšlení ji vytrhl zvuk za zády. Někdo otevřel dveře. Vzpamatovala se, setřásla veškerý hněv, otočila se a laskavě se usmála.

Už to bude co nevidět, napadlo ji. Co nevidět.

26

Když Jan vstoupil do své kanceláře, Bettina se na něho usmála.

„Máme dva nové případy,“ upozornila. „Položila jsem vám na stůl dokumentaci.“

Jan se letmo podíval na obě složky pacientů. Za běžných okolností probíhal při předání směny krátký informativní rozhovor, ale vypadalo to, že Julia Neitingerová, kterou měl Jan teď střídat, už na klinice není.

„Copak paní doktorka Neitingerová už odešla?“

Bettina zavrtěla hlavou. „Ne, dnes dokonce vůbec nenastoupila do služby.“

„Že by byla nemocná?“

„To netuším,“ pokrčila rameny mladá zdravotní sestra. „Nedala nám o sobě nic vědět. Pohotově za ní zaskočila paní doktorka Kunertová, ale před pár minutami odešla. Mám vám vyřídit, že musí řešit soukromou záležitost, a proto na vás už nemohla déle čekat.“

„Zdržel jsem se,“ zamumlal Jan a myslel na Julii.

To je podivné – neomluvená nepřítomnost není její styl. Dobře, je náladová a vyjít s ní není vždy úplně jednoduché – hlavně tehdy, když mi opilá nadbíhá na dámské toaletě, napadlo Jana – ale jako lékařka měla Julia ujasněné priority a dalo se na ni spolehnout. V soukromí řešila pár problémů, hlavně pokud šlo o alkohol a muže, ale profesně to byl úplně jiný člověk, u kterého Jan vždy věděl, na čem je. Už jen ze studu by nezůstala doma, na to brala práci příliš vážně.

Že by se jí něco stalo? Co když vážně onemocněla?

Uvažoval, jestli jí má zavolat domů, ale nakonec si to rozmyslel.

„Mimochodem, mám pro vás ještě něco,“ prohodila Bettina a sejmula z talíře alobal.

„Tu máte, to je od Lutze z ranní směny. Slaví dnes narozeniny. Mám vám vyřídit, že je to pravá bresaola, a máte si nechat chutnat.“

Podala Janovi talíř s plátky sušené hovězí šunky, oliv a kousky bagety. Její kolega zbožňující vše italské na Janovi očividně nešetřil.

„Och, moc děkuji.“

Jan uchopil talíř a Bettina si zřejmě správně vyložila jeho pohled.

„Oukej, přiznávám se,“ vypadala trochu rozpačitě, „přidala jsem vám i svou porci, ale neprozraďte mu to, prosím. Letz si to nechal extra poslat od své švagrové z Milána.“

„Spolehněte se,“ ujistil ji Jan a položil talíř před sebe. „Vy nemáte ráda šunku, že?“

„Já jsem přesvědčená vegetariánka. Víte, matka pracovala v řeznictví, to jsem ještě byla malá, a už tehdy jsem nesnášela pohled na rozporcovaná zvířata ve výloze. Pořád jsem si tam připadala jako na patologii. Dodnes si pamatuju, že mi řezník dal jednou kousek hovězího salámu a naléhal, abych ho pod jeho dohledem ochutnala. Tvrdil, že je to jeho specialita. Tehdy se mi udělalo tak špatně, že jsem stěží stačila doběhnout na klozet.“ Podívala se na Janův talíř a udělala omluvné gesto. „Sorry, nechtěla jsem vám zkazit chuť. Každý si o tom může myslet, co chce, ale mně maso prostě nic neříká.“

Zničehonic se Janovi začaly před očima míhat obrazy: kytice růží, rudé šaty – jedny na dětské kresbě a druhé reálné s hlubokým výstřihem – a bezhlavé krávy na zelené louce. A pak se ještě upamatoval na ten hlas v telefonu, který si nedokázal zařadit.

Když zdravotní sestra odešla, vytáhl z kapsy saka dopisní obálku a položil ji vedle vzkazu, kterým ho Bettina upozorňovala, že Julii zastupuje Andrea Kunertová.

JAN FORSTNER

Na obálce bylo uvedeno jeho jméno velkými tiskacími písmeny, zatímco poznámka byla napsána psacím písmem. Pokud by však zohlednil, že písmo na obálce je strojené, nedaly se přehlédnout ani podobnosti. Obě písma měla decentní sklon a působila dívčím dojmem. V obou případech byla použita prostá modrá propisovačka a v obou případech pisatelka vyvinula rovnoměrný tlak na papír.

Takže je docela dobře možné, že…

„Bettino?“

„Ano?“

„Měla byste pro mě chvilku?“

Sestra se právě chystala za sebou zavřít, ale hned se vrátila k Janovi.

„Jistě. Oč jde?“

Jan jí ukázal obálku. „Už jste to někdy viděla?“

Tázavě na něho pohlédla. „Udělala jsem něco špatně?“

Připadalo mu to, nebo se skutečně pohledu na obálku vyhnula?

„Asi bych se vás měl zeptat narovinu,“ opáčil Jan a ukázal bradou na obálku ve své ruce. „Poslala jste mi to?“

„Já?“

Vypadala, jako by ji to opravdu vyvedlo z míry, a pokud tuto reakci jen hrála, působila velmi přesvědčivě.

Přikývl. „Ano, vy.“

„Co to vůbec je?“

„Jeden ze dvou dopisů, které jsem dostal.“

Bettina zčervenala jako malina, což u ní Jan dosud nikdy nezažil. Odfoukla si pramínek blond vlasů, který jí sklouzl z copu do obličeje, a rázem vypadala vzdorně jako dítě, které nachytali při krádeži v obchodě a které se rozhodlo zapírat, co to dá.

„Jak jste přišel na to, že vám píšu dopisy?“

„Udělala jste to?“

„Ne.“ Odpověď následovala vzápětí a Bettina přitom zavrtěla hlavou tak energicky, že se jí vlasy znovu svezly do očí. Tentokrát však na to nedbala. „Kam tím vlastně směřujete, doktore Forstnere?“

Podíval se jí přímo do očí a všiml si, že Bettina opětuje jeho pohled jen s vypětím všech sil. „Dostal jsem dva dopisy od nějaké ženy, s nejvyšší pravděpodobností mladé ženy. Má nejspíš problémy a prosí mě v nich o pomoc. Zdá se však, že nemá odvahu na to, aby mě oslovila osobně.“

„A vy si myslíte, že to jsem já? Vypadám snad, že mám problémy?“

Jan se na ni pozorně zadíval. „Existuje něco, o čem byste se mnou chtěla mluvit?“

Tentokrát zrudla jako rak a rty se jí chvěly, ale Jan nedokázal odhadnout, jestli Bettina touto mimikou vyjadřuje nejistotu nebo pohoršení.

„Je to všechno?“ zeptala se přidušeným hlasem. „Musím zase pracovat.“

„Povězte mi už jen to, od koho byly ty růže.“

„No to snad…“ Snažila se ze všech sil ovládnout. „To já přece nevím. Přinesl je nějaký chlápek z Fleuropu. Co to do vás najednou vjelo?“

Jan jí na to neodpověděl. Její rozhorlení asi nebylo předstírané. Možná se právě teď on sám dopustil velké chyby.

„Takže všechno jasné, doktore Forstnere? Můžu už konečně jít?“

Jan beze slova přikývl a Bettina se otočila k odchodu. U dveří se k němu ještě jednou obrátila.

„Škoda že si o mně myslíte něco takového,“ poznamenala. Vyšla na chodbu a zanechala Jana s nedobrým pocitem v kanceláři.

27

Felix Thanner se zimomřivě zachvěl. Na empoře sice vanul studený průvan, ale ještě více za to mohlo rozčilení, kterým se mu třásly ruce, zatímco připojoval kameru k laptopu.

Všechno udělal tak, jak mu to Matt ukázal. Monitor byl zřejmě mnohem menší než televize na faře, ale přesto měl dobré rozlišení. Thanner nechtěl čekat, až Edith Badtkeové skončí pracovní den. Dal proto přednost anonymitě liduprázdného kostela, ačkoli tu byla zima jako v hrobce.

Když stiskl tlačítko reprodukce a na obrazovce se objevil záběr prázdné hlavní kostelní lodě, cítil, jak se mu zrychlil tep. Něco teď určitě uvidí. Je nesporné, že tu byl přinejmenším jeden člověk, protože po návratu z duchovního cvičení v lesní klinice našel před sochou svatého Kryštofa čtyři zapálené svíčky. Jen čtyři, žádná další záplava, ale i tak…

Kromě bohoslužeb přicházelo v tuto roční dobu do kostela jen málo návštěvníků. V létě to bylo jinak, to všude potkával turisty zajímající se o historický oltář nebo obrazy a stropní malby, o kterých se předpokládalo, že to jsou raná díla známého rokokového malíře Jacopa Amigoniho.

Avšak turistická sezona dávno skončila. Turisté navíc jen zřídkakdy zapalovali svíce – prostě se jen objevili, udělali pár fotek a šli dál.

Ale teď hořely čtyři svíčky. Čtyři.

Thanner fascinovaně zíral na monitor a pořád si otíral vlhké dlaně o kalhoty. Nejdřív byl vidět jen záběr prázdného kostela. „Možná to zpočátku chvíli potrvá,“ vysvětlil mu Matt. „Motiv se musí nejdřív načíst, aby software rozeznal pozdější odchylky obrazu.“ Netrpělivě čekal na nějakou změnu.

Potom konečně, když aktivovaný čítač ukazoval dvě hodiny a sedmačtyřicet minut po aktivování kontroly, si Thanner něčeho povšiml. Přisunul se blíž k monitoru a zhluboka se nadechl.

Někdo vstoupil do kostela. Nejdřív to byl pouhý stín, který vrhal otevřený portál do střední lodě, protože osoba se zdola přibližovala k empoře. Pak se však na záběru objevila postava. Byla to žena.

Farář rozčilením sevřel pěsti a sledoval její cestu vedoucí prostředkem kostela.

„Aspoň jednou se otoč,“ šeptal do zad neznámé.

Žena se pohybovala pomalu, skoro váhavě. Měla na sobě tmavý kabát a pestrobarevný šátek; obojí bylo promočené deštěm a třpytilo se ve svitu závěsných svítidel.

Kvůli perspektivě a mírně shrbené postavě se výška ženy dala jen stěží odhadnout. Asi tak metr sedmdesát, odhadl, možná ale i víc.

Neznámá došla k první řadě modlitebních lavic, s krátkým úklonem směrem k oltáři se pokřižovala a poklekla. Potom uplynulo téměř patnáct nekonečných minut, během nichž farář stále tajil dech a doufal, že se žena konečně ohlédne, aby jí viděl do obličeje.

Neznámá mu však tuto laskavost neprokázala. Místo toho se konečně zvedla a zamířila k boční kapli, kde přesně na tři minuty a dvaadvacet sekund zmizela.

Thannera zamrazilo a ucítil na pažích husí kůži; v trámoví nad ním zahučel ledový průvan. Stále musel bojovat proti pokušení stisknout rychlý posuv nahrávky vpřed. Byl nucen cvičit se v trpělivosti, ačkoli mu to připadalo jako nesnesitelné břemeno. Jinak by se ale vystavoval nebezpečí, že přehlédne nějakou důležitou podrobnost.

„Tak dělej,“ šeptal monitoru. „Tak dlouho zapálení čtyř svíček přece nemůže trvat.“

Žena konečně vyšla z kaple a vykročila boční chodbou.

„Ale ne!“

Kousl se do dolního rtu. Pod stropním světlem byl ženin obličej zastíněn šátkem. Nepomohlo zpomalení nahrávky ani zvětšení náhledu – víc než brada se rozeznat nedalo. Navíc ta brada nebyla nijak výrazná, natož povědomá. Nebo snad přece?

„Tak pohni,“ zasyčel. „Jen trochu víc světla, jediný záblesk navíc!“

Jako by kamera vyslyšela jeho úpěnlivé zapřísahání, ukázala mu v následujícím okamžiku ženinu tvář. Thanner podvědomě stiskl tlačítko Pauza a nevěřil vlastním očím.

„To… ale to…,“ zakoktal a zavrtěl hlavou.

Kvůli velkému měřítku záběru byl obličej, který nyní vyplňoval skoro celý monitor, dost nezřetelný. Zrnitý obraz byl přesto dost ostrý na to, aby farář vyloučil jakýkoli omyl.

S nevěřícným vrtěním hlavou zíral na snad nejvěrnější členku zdejší náboženské obce, jednaosmdesátiletou Antonii Schillerovou. Nedávno se mu vyzpovídala z krádeže kaviáru, takže – jak to Thanner odhadoval – čtyři svíce, samozřejmě včetně modliteb a růženců – byly projevem její lítosti a pokání. Dal by ruku do ohně za to, že si ty svíčky v posledních dnech doslova odtrhla od úst. Stejně tak byl přesvědčený, že po kontrole pokladničky vedle regálu se svíčkami bude obnos přesně odpovídat hodnotě čtyř svící.

Ne, pomyslel si, tahle žena by bez předchozí úhrady nezapálila stovky svíček, ani by – nejen kvůli křehké tělesné schránce – nedokázala dosáhnout na sochu a uvázat jí kolem krku šálu.

Znovu stiskl přehrávací tlačítko. Pohroužil se do myšlenek a sledoval další nahrávku, která však ukazovala jen prázdný kostel. Jediný člověk, který se zhruba o dvě hodiny později na monitoru objevil, byl on sám. Díval se na sebe, jak vychází ze sakristie a ujišťuje se, že je v kostele sám; pak na chvilku zašel do boční kaple a zamířil ke schodům vedoucím na emporu. Potom přístroj vypnul.

Chvíli nehybně civěl na kameru a poté si povzdechl. Co vlastně očekával? Že mu neznámá hned první den naběhne před objektiv? To by sice byla více než žádoucí, ale nanejvýš nepravděpodobná náhoda. Vždyť si nebyl jistý ani tím, jestli vůbec ještě přijde.

Aspoň že kamera funguje, utěšoval se, a Matt mu ji na pár dní přenechal. Pořád tedy ještě zbývá naděje.

Zatímco znovu nastavoval kameru a aktivoval nahrávání, ptal se sám sebe už bůhví pokolikáté, kdo je asi ten muž, o kterém neznámá mluvila. Co po tom muži chtěla a proč o něm pověděla zrovna jemu?

Nevyhlédla si nakonec jeho samotného?

Ale proč?

Možná z důvodu, který se dal vysvětlit pouze šílenstvím – důvodu, který normálně uvažující člověk vůbec nedokáže pochopit.

Ačkoli mu ta myšlenka naháněla strach, obsahovala v sobě zároveň cosi uklidňujícího. To by totiž znamenalo, že v nebezpečí je jen on sám. A on je dostatečně bdělý, aby se ohlídal, zvláště když byl varován. Nezůstalo nic jiného než doufat, že se nemýlí.

Právě se chystal sejít po točitých schodech, když uslyšel, jak někdo zalomcoval za boční vchod. Kdosi se pokoušel dostat dovnitř, ale protože Thanner upevnil porouchaný zámek drátem zevnitř, nebylo to možné.

Zaslechl ženský hlas, jak tiše láteří, a cítil, že mu vstávají vlasy v zátylku. Ozvalo se ještě jedno zarumplování a pak to dotyčná vzdala.

Thanner seběhl po schodech ke dveřím. Uvolnil provizorně nasazený drát a vyhlédl na hřbitov.

Nikdo tam už nebyl, jen déšť, který teď zase zesílil.

„To jste udělal vy?“

Thanner se polekaně otočil.

Blížila se k němu Edith Badtkeová, která zároveň ukazovala na boční dveře. Dešťové kapky se jí třpytily na vyčesaném drdolu.

„To je dobrý nápad upevnit to drátem zevnitř. Taky mě to mohlo napadnout, aspoň bychom si ušetřili další dodávku svící,“ poznamenala a podívala se znepokojeně na faráře. „Je vám dobře? Zase jste bledý jako stěna.“

„Ne… chci říct ano,“ vykoktal Thanner, kterému stále divoce tlouklo srdce. „Jen mě to vylekalo, to je všechno.“

„Potřebujete silný čaj,“ rozhodla Edith Badtkeová s výrazem nepřipouštějícím námitky. „Kromě toho jsem vás chtěla informovat, že soudní lékař vydal dnes dopoledne mrtvé tělo pana Nowaka k pohřbu. Jestli vám to vyhovuje, stanovím poslední rozloučení na zítřek.“

„Už zítra?“

„Jeho matka si to tak přála. Ať syn dojde co nejrychleji klidu a míru, nabádala mě. A protože pohřeb pana Krögera je naplánován na pozítří, myslela jsem…“

Farář sebou škubl, když si přes rameno Edith Badtkeové všiml pohybu vedle kostelní brány. Jeho tajemnice nechala jedno křídlo dokořán a teď tam na prahu stála nějaká postava – světlovlasá žena, která upřeně hleděla na Felixe Thannera. Držela si ruku před obličejem, takže na zlomek vteřiny bylo vidět pouze její oči a dlouhé mokré vlasy. Pak se spěšně otočila a zmizela v dešti.

„Stůjte!“ zavolal za ní Thanner. „Počkejte, prosím!“

Odstrčil vyjevenou tajemnici a vyrazil za neznámou. Avšak než se dostal ven, žena už zmizela. Thanner se rozčileně rozhlédl na všechny strany, sledoval projíždějící auta a chodce, ale žena už tam nebyla. Jako by ji pohltil déšť…

Edith Badtkeová vyběhla za farářem a jen se na něho tázavě podívala. „Kdopak to byl?“

Thanner si zamyšleně třel bradu. „Nevím,“ přiznal a zkoumavým pohledem stále prohledával silnici. „Ale dal bych nevím co za to, abych se to dověděl.“

28

Heinrich Pratt vypnul motor minibagru. Vystoupil z kabiny řidiče a vytáhl z kapsy kalhot měřicí pásmo. Kvůli trvalému dešti se hrob hloubil obtížně, protože půda v této části hřbitova byla mimořádně lepkavá a jílovitá. Přesto ho jeho odhad nezklamal. Spokojeně zjistil, že hrob přesně odpovídá předpisům. Na délku měřil dva a půl metru, na šířku metr padesát a byl hluboký jeden metr.

Spokojeně přikývl. Ano, má to v oku.

Pratt si otřel dešťové kapky, zhasl reflektor a uzamkl rypadlo. Potom zamířil s baterkou v ruce k márnici, kde na něho v komoře čekaly suché šaty a pivo, tradičně ukončující pracovní dobu.

Hodiny na hřbitovní kapli odtloukly šest, ale podle tmy mohlo být stejně dobře devět. Pratt z duše nenáviděl pozdní podzim, kdy se dny pořád zkracovaly a noci prodlužovaly. Mohl už dávno být doma, kdyby ho stará Badtkeová ještě nepověřila vyhloubením Nowakova hrobu.

Vždyť je to jedno, pomyslel si. Doma by beztak jen klimbal u televize, a protože ho platili hodinovou mzdou, přijde mu trochu přesčasu docela vhod. To pivečko si samozřejmě započte do hodinového vyúčtování. Zaslouží si to, když ho ta stará jedubaba nechala dřít v počasí, do kterého by ani psa nevyhnal.

Při té myšlence se neubránil úsměvu, ale ten mu okamžitě ztuhl na tváři, když zaslechl podivnou tlumenou ránu. Zazněl od pohřební síně a vypadalo to, jako by se něco těžkého převrhlo.

Polekaně se zastavil.

Snad se tam…

Ne, to určitě ne, uklidnil se. Obě rakve stály na stabilních podstavcích – jak rakev s Nowakem, tak i ta druhá se starým Krögerem, se kterým si div neuhnal kýlu. Tam se prostě nemělo co převrhnout.

Zvedl kapesní svítilnu výš a škubl sebou, když kužel světla dopadl na dvě postavy pod zastřešením pohřební síně. Byli to muž a žena.

Žena seděla na invalidním vozíku, přímo před dvoukřídlými dveřmi, za kterými byly obě rakve uloženy. Muž stál opodál a kouřil.

„Hej, koukejte to zhasnout!“ zvolal neznámý a zakryl si rukou oči. Podle přízvuku určitě pocházel z východní Evropy.

„Co tu děláte?“ opáčil Pratt. „Hřbitov je už zavřený.“

Hrobník k nim podezíravě zamířil, ale když poznal ženu, pochopil, proč má zhasnout baterku. „Jo tak, to jste vy.“

„Promiňte prosím,“ ozvala se Agnes Nowaková. „Chtěla jsem se jen rozloučit se synem.“

Jakmile se Pratt ocitl dostatečně blízko, rozeznal na mužově kožené bundě logo zdejší taxikářské firmy.

Tiše zašuměl elektromotor, zaskřípala kola bořící se do štěrku a Agnes Nowaková přijela těsně k hrobníkovi. Měla tak sinalý obličej, že to skoro vypadalo, jako by ve tmě pableskoval.

„Je mi líto, že vás rušíme, pane Pratte. Nezdržíme se dlouho.“

Na hrobníka udělalo zřídkakdy toto oslovení velký dojem – opravdu se často nestávalo, aby ho někdo oslovil jako pana Pratta –, a tak jen odmítavě mávl rukou. „Ne, to je v pořádku. Myslel jsem jen…“

Znovu ho přerušilo tlumené bouchnutí. Když se ohlédl, poznal, odkud záhadný zvuk pochází. Dveře do přístavku, kde měl uložené pracovní nástroje – a také bezpečně schovanou bednu místního piva – byly otevřené a večerní vítr si s nimi pohrával.

Pratt svraštil čelo. To je divné, mohl by přísahat, že je důkladně zavřel.

„Asi je nechal otevřené váš kolega,“ prohodil taxíkář.

„Můj kolega?“

„Jo, chlapík v pršiplášti. Vycházel z těch dveří, zrovna když jsme sem přišli.“

Pratt nevěřil vlastním uším. „Jak vypadal?“

„To netuším, byla už tma,“ odpověděl muž a zvedl ruce. „Středně velký, řekl bych. A měl takovou dívčí postavu.“

„Zatracená chátra,“ ulevil si Pratt a vběhl do přístavku.

Před necelými dvěma roky našel v severní části hřbitova několik starých náhrobků s nasprejovaným hákovým křížem. Netrvalo pak ani měsíc a jedno ráno na stejném místě objevil zbytky po bujarém večírku. Svíčky, láhve od vodky, plechovky od Red Bullu a – zdráhal se uvěřit vlastním očím – pár použitých kondomů a kalhotky s potiskem Hello Kitty. Navíc se jeden z mladíků za starým zvětralým náhrobkem vyzvracel. Samozřejmě se začalo pátrat po pachatelích, ale nikdy je nenašli. Magistrát aspoň konečně schválil Prattovu žádost o zvýšení hřbitovního oplocení.

Od té doby nedošlo k žádným dalším případům, takže se domníval, že tím to definitivně skončilo. Zatímco teď kontroloval přístavek, z celého srdce doufal, že se nemýlí.

S úlevou zjistil, že všechno je pořád na svém místě. Ať sem přišel kdokoli, on či ona, nic si neodnesl. Nářadí viselo a stálo tam, kam patřilo, všechny nástroje byly na místě a i bedna s pivem ve skříňce zůstala nedotčená.

To bylo o fous, pomyslel si. Nowaková a šofér se tu nejspíš objevili na poslední chvíli.

Nebo…

Prattův pohled sklouzl ke dveřím vedoucím do vedlejší márnice. Povšiml si na podlaze mokrých otisků podrážek a nasucho polkl. Váhavě přistoupil ke dveřím a stiskl kliku. Bylo otevřeno…

„Čert aby to vzal,“ zaklel a důkladně prozkoumal křídlo dveří. Bylo nedotčené, a protože tady byl bezpečnostní zámek, mohlo to znamenat pouze jediné – že dnes odpoledne, když přivezli obě rakve, zapomněl zamknout. Nejspíš to prostě pustil z hlavy. Jakmile se zaměstnancem pohřebního ústavu vyzvedli těžkou rakev s Krögerem na podstavec, pozval toho muže za ochotu na pivo. Potom diskutovali o tom, jestli za pohřbívání takových těžkých vah nemají požadovat příplatek – takový, jaký byl už zaveden pro lidi s nadváhou v letadlech –, a z jednoho piva se nakonec vyklubala tři.

„Chybí něco?“

Pratt sebou polekaně škubl a ohlédl se na taxíkáře.

„Vypadá to, že ne,“ zabručel, zamkl dveře a pro jistotu s nimi ještě pořádně zarumploval. „Kam ten chlap vlastně utíkal?“

„Támhle.“ Muž ukázal špičkou cigarety směrem k brance, za kterou stál kontejner na kompost. „Ale jak říkám, mohla to bejt i ženská.“

„To je jedno, tam vzadu není žádný východ,“ odtušil. Sevřel v kapse od bundy švýcarský kapesní nůž a vykročil.

To je opravdu zvláštní, pomyslel si. Tam vzadu narazil i na toho Forstnera – a ten se ptal, jestli tu existuje nějaký druhý východ, třeba díra ve zdi.

Nejlíp udělám, když se o tom přesvědčím na vlastní oči, přemýšlel Pratt. Třeba je tam skutečně průchod, kterého si dosud nevšiml. Prozkoumal celou zeď, ale nic nenašel. I zadní branka byla jako vždy zamčená.

Když baterie v kapesní svítilně posléze zeslábly a Pratt byl od deště promočený až na kost, ulevil si šťavnatou nadávkou a vydal se nazpět. Zítra to ještě jednou obhlédne za denního světla.

Neustále svítil mezi náhrobky. Nemohl se zbavit dojmu, že se tam někdo před ním schovává. Nikoho ale neviděl a upřímně si musel přiznat, že ho to docela těší.

Místo dalšího hledání vykročil rychleji, a když se konečně zase dostal k pohřební síni, Agnes Nowaková a její řidič tam už nebyli.

Pratt spěšně zamkl dveře, znovu jimi zalomcoval a pospíchal k východu. Pivo po práci si může vypít i doma.

Teprve když nastartoval motor svého starého daimlera, cítil se zase bezpečněji. Zavrtěl hlavou, zařadil zpáteční rychlost a vyjel z parkoviště.

„Už ti to halt leze na mozek,“ zamumlal si pro sebe a nejistě se zasmál.

Na hřbitově pracoval už přes třicet let. Zpočátku to pro něho bylo trochu strašidelné – hlavně po večerech a v prvních zimních měsících –, ale po všech těch letech znal každý jednotlivý náhrobek a cítil se v tichu hrobů mnohem lépe než mezi lidmi.

Avšak dnes večer mu něco nahnalo opravdový strach.

29

Než Jan ukončil službu, nahlédl do místnosti staničních sester. Doufal, že tam narazí na Bettinu a omluví se jí za falešné podezření. Od její rozrušené reakce ho pronásledovaly výčitky svědomí.

Sesterna však byla prázdná. Bettina už asi odešla domů. Jen rádio bylo puštěné a moderátor ve slyšitelně povznesené náladě se ptal: „Co myslíte, lidičky? Že by obsluha toho splavu tam nad námi odjela na dovolenou a zapomněla předtím zavřít ventil?“ Potom ohlásil klasickou píseň britské hudební skupiny Eurythmics: Here Comes The Rain Again.

Na cestě k východu ze staniční budovy Jan netrpělivě škubal za deštník, který mu znovu vypověděl službu. Zaměstnalo ho to tak, že div nevrazil do Franka Spadoniho. Psychiatr stál pod markýzou pavilonu, ze které stékala skutečná bystřina, a zdálo se, že čeká na Jana.

„Musím s tebou mluvit,“ prohlásil Spadoni, zatípl cigaretu v popelníku vedle vchodových dveří a vzápětí si zapálil další.

Při poslední návštěvě se Jan ještě domníval, že za oční váčky a neoholený obličej jeho kolegy může náročná služba na směny. Teď však lékař původem ze Sicílie, který se vždy chlubil bezvadně snědou pletí, byl nezdravě bledý a rozjitřený, jako by se mu stalo něco zlého. Janovi se vybavila poznámka, kterou Franco naposledy odbyl jeho otázku, jestli ho něco netrápí. Manželské neshody. Zřejmě to zdaleka nevystihovalo všechno…

„Nevypadáš dobře, Franco. Copak se děje?“

„Máš na mě čas?“

„Samozřejmě.“ Jan ukázal na cigaretu. „Hele, myslel jsem, že jsi přestal kouřit už před několika roky?“

„To jsem taky přestal.“

„No dobře, tak povídej, oč jde?“

„Víš, já…“ Franco vyfoukl kouř, rozkašlal se a musel se vysmrkat. „Chtěl jsem tě poprosit o laskavost. O… vlastně ano, o přátelskou službu.“

„Dobře. Co pro tebe můžu udělat?“

Z parkoviště před staniční budovou odjíždělo auto a Franco počkal, dokud v dálce neodezněl hluk motoru. „Před dvěma měsíci,“ začal tiše, „jsem byl přes víkend na kongresu.“

„No a?“

„Víš, vlastně jsem nebyl na žádném kongresu.“

Jan přikývl; svou domněnkou se tedy trefil do černého. „A teď bys chtěl, abych ti potvrdil, žes tam byl?“

„No, tedy… upřímně řečeno, ano.“

„Byl jsi tam společně se mnou, jestli tomu správně rozumím…“

„Přesně tak.“ Franco nervózním gestem zatípl cigaretu a strčil ruce do kalhot. „Samozřejmě jen kdyby se ti ozvala Flavia. Pravděpodobně to neudělá, ale kdyby přece jen… Člověk nikdy neví.“ Pokrčil rameny a rychle dodal: „Byl to jen takový úlet, Jane, to mi můžeš věřit.“

Jan s povzdechem zavrtěl hlavou. „Nechci si teď hrát na kazatele morálky, ale proč něco takového děláš? Flavia je báječná žena – inteligentní, přitažlivá, samostatná, a navíc skvělá matka.“

„Ano, jistě, ale já…“ Franco zoufale hledal správná slova. Vzhlédl k přetíženému okapu, ze kterého pořád přetékala voda. „Víš, jsme svoji už přes deset let… a v poslední době… no prostě děti, dům, každodenní rutina… Chtěl jsem se prostě jen povyrazit, Jane. Nevím, jak ti to vysvětlit. Najednou toho na mě bylo moc. Pak se naskytla příležitost a já jsem podlehl.“ S gestem bezmocného zoufalství zaťal ruce v pěst. „Musíš mi věřit, hned jsem to zase ukončil! O nic už nejde, byla to jen krátká aférka.“

Podívali se na sebe. Za chvíli Jan bez jediného slova přikývl.

Frankovi se v očích zaleskly slzy. „Jane, nechci Flavii ztratit! Já ji miluju. Bylo to jen… Nevím, co to do mě vjelo.“ Sevřel Janovi paži a Jan cítil, jak se kolega chvěje. „Udělal bys to pro mě? Jen protentokrát. Asi si něčeho všimla. Přinejmenším něco tuší.“

Jan se vymanil ze sevření a složil nepotřebný deštník. „A s tou druhou už opravdu nic nemáš?“

„Ne, při všem, co je mi svaté, ti přísahám, že to skončilo. A už nikdy to neudělám, na to se můžeš spolehnout, jako že tu teď stojím před tebou. Víš, na jedné straně to samozřejmě bylo báječné, ale velmi rychle jsem si uvědomil, co tím dávám všanc. Panebože, byla to šílená chyba, ale kdybych teď Flavii řekl pravdu, bylo by rázem po všem. Vždyť ji znáš, ta by mi to nikdy neodpustila.“

Jan viděl v kolegových očích utrpení, ale zároveň se neubránil vzpomínce na Flavii, která ho ještě nedávno při společné večeři ujišťovala, že je nejšťastnější manželka na světě. Přál jí, aby jí to vydrželo co nejdéle, i když by nebylo snadné ji kvůli tomu obelhat.

Nakonec přikývl. „Na kterémpak kongresu že jsme to jako byli?“

„Farmakologickém.“ Odpověď zazněla jako rána z pistole.

„Tak dobře,“ povzdechl si Jan. „Ale příště už se mnou nepočítej. Mám Flavii opravdu rád, a jestli nakonec pravda přece jen vyjde najevo, neztratíš jen skvělou ženu, ale i já dobrou známou. Takže už žádné přešlapy, jasné?“

Vypadalo to, že Frankovi spadla ze srdce celá skála. „Kdybych ti to nějak mohl oplatit, tak…“

„To můžeš,“ skočil mu do řeči Jan, vytáhl z bundy obálku a otevřel ji. „Beztak jsem ti to chtěl ukázat. Tu máš, dostal jsem ještě jednu kresbu. Řekni mi, co si o tom myslíš?“

„Ukaž to.“ Franco uchopil list a Jan viděl, že se kolegovi pořád ještě třesou ruce.

„Och,“ vyhrkl, „to vypadá ošklivě.“

„No jistě. Co si o tom myslíš? Ptám se sám sebe, jestli jde o skutečné krávy? Zpočátku jsem si to myslel, ale teď si tím už nejsem tak jistý. Nevězí za tím třeba nějaká symbolika?“

Franco trochu naklonil hlavu a pozorně se na obrázek zadíval. „To chce promyslet. Pastvina, slunce, stromy. Opravdová idyla, skoro až kýč, nemyslíš?“

„To byla první kresba taky.“

„Ale třeba je to taky chybný závěr,“ zauvažoval Franco, aniž by spustil pohled z obrázku. „Kdybych tu kresbu interpretoval čistě symbolicky, mohlo by stádo krav vyjadřovat společenskou konformitu. Všechny tyhle krávy vypadají stejně, jsou dokonce stejně nasměrovány a kolem nich se nachází domněle neporušený svět. Odseknuté hlavy by mohly znamenat chybějící individualitu přizpůsobeného davu. Všichni spolupracují, protože to dělají i ostatní, a nikdo není schopen samostatného myšlení.“

„Zajímavá teorie.“

„No, jestli to tak opravdu je, znamená to, že umělkyně ztotožňuje všechny lidi ve svém okolí,“ pokračoval Franco. „Hází je do jednoho hrnce – a způsob, jakým to dělá, jasně poukazuje na její agresi. Každopádně nemaluje pouze beztvářné tvory, jak to v takovém případě dělá většina takto postižených lidí. Ne, ona jim usekla hlavy, což by zase mohlo znamenat, že se cítí silnější než dav a samu sebe staví nad všechny ostatní.“

Vrátil Janovi kresbu a ten ji zase s povzdechem zasunul do kapsy u bundy. „Tuhle malůvku jsem našel u sebe doma. Ležela před domovními dveřmi.“

„Mamma mia!“ zašeptal kolega. „To není dobré. Ne, to vůbec není dobré.“

„Klidně můžeš mluvit nahlas. Franco, já už nevím, co mám dělat. Ta žena proti mně strojí úklady, a já přitom vůbec netuším, kdo by to mohl být. Nemyslím si, že je to některá z mých pacientek, ani z těch bývalých. Dnes odpoledne jsem dokonce podezíral jednu z našich sester.“

„Bettinu?“

„Ano.“ Jan zkoprněle přikývl. „Odkud to víš?“

„Tak to už se nedivím, že předtím reagovala tak podrážděně, když jsem se zeptal, jestli jsi ještě u sebe. Jak jsi proboha přišel zrovna na ni?“

„Protože už pomalu začínám být paranoidní. Není to pro mě zrovna příjemný pocit, že ta neznámá ví, kde bydlím.“

„Neviděl ji někdo před tvými dveřmi?“

„Ne, soused je právě na dovolené – a Rudi je jediný, kdo má přímý výhled na můj domovní vchod.“

„Mluvil jsi už s policií?“

„A co bych jim asi tak řekl, Franco? Tyhle obrázky, kytice růží ani telefonát nejsou trestný čin. Ty už jsi přece měl co dočinění s lidmi, kteří se stali objektem stalkingu. Takže dobře víš, jak je obtížné proti tomu něco dělat.“

Franco zamyšleně zíral na kaluž, která se vytvořila na nerovném asfaltu před staniční budovou.

„Ano, to je skutečně složitá situace,“ uznal nakonec. „Můžu ti jen poradit, abys měl oči otevřené. Jak já to vidím, můžeš vycházet z toho, že se ti dříve či později odhalí. Tím chci říct, že ti teď dává signály a pokouší se na sebe upozornit. Ukazuje ti, jaká opravdu je, ale teď už nechce za tebou zajít na kliniku. Třeba jí dosud vůbec není jasné, že s ní něco psychicky nehraje. To by pak docela zapadalo do druhého obrazu. Je přesvědčená o tom, že se odlišuje od davu – stejně jako ty, jen si vzpomeň na toho obra. Považuje vás oba za něco zvláštního.“

„Do telefonu mě prosila, abych jí pomohl,“ připomněl Jan. „Ale jestli máš pravdu, znamenalo by to, že vůbec nehledá pomoc…“

„Aspoň ne pomoc od psychiatra.“

„Ale co tedy chce?“

„Ta kytice růží… Nezmínila se ti, že se do tebe zamilovala?“ nadhodil.

„Myslíš erotománii?“

„Nedá se vyloučit, že trpí milostnou posedlostí. Upřímně se ti přiznám, že nevím, jak bych ti mohl pomoct.“

Jan se zhluboka nadechl. „Už jsi mi pomohl tím, žes potvrdil mé podezření. To je přece slušný začátek.“

Franco se před ním narovnal a podíval se mu s ustaraným výrazem do očí. „Každopádně na sebe dávej pozor, oukej?“

„Slibuju.“

Franco mu zaťukal na hruď. „Kdyby se skutečně ukázala u tebe doma, nehraj si na hrdinského psychiatra. Hlavně se o to nesnaž u ženské, která by druhým nejradši ze všeho usekla hlavu.“

A co když už to udělala? chtěl se zeptat Jan, ale vtom se za nimi otevřely dveře a dvě zdravotní sestry se postavily vedle nich, aby si zapálily.

„Musím jít,“ prohodil Franco. „Flavia čeká a nechci přilévat další olej do ohně. Díky za pomoc, příteli. A opatruj se!“

Spěšně zamířil deštěm k autu a nechal za sebou Jana s kresbou v kapse od bundy.

30

Doma na Jana čekal blikající telefonní záznamník. Displej hlásil tři nové zprávy, ale jen v jednom případě někdo namluvil vzkaz. Byla to Carla, a když Jan uslyšel její hlas, srdce mu poskočilo. Omluvila se, že jejich poslední hovor tak úsečně ukončila.

„Není to všechno tak jednoduché,“ povzdechla si, „ale moc doufám, že to zvládneme. Myslíš, že to dokážeme? Musím už zase odjet, ale tentokrát to nebude nadlouho, turné už skoro skončí.“ A skončila větou, na kterou Jan toužebně čekal. „Chybíš mi.“

Jan si zprávu poslechl ještě několikrát a s každým dalším Chybíš mi mu bylo u srdce lehčeji. Potom si stoupl pod sprchu, opřel ruce o vykachlíkovanou stěnu a nechal na sebe proudit teplou vodu. Pokoušel se na nic nemyslet a vyprázdnit si od všeho hlavu, ale nedařilo se mu to.

Myšlenky se mu vracely k neznámé a obrazu bezhlavých krav. Kdo je ta žena a co od něho chce? Jak by ji mohl odhalit, aby měl konečně od ní pokoj?

Můžeš vycházet z toho, že se ti dříve či později odhalí.

Frankova slova mu stále zněla v hlavě. Znamenala, že Jan to už sám nemá v rukou. To neznámá mu dá o sobě vědět, nikoli naopak. Právě to byla skutečnost, se kterou se Jan nedokázal smířit. V jejích zprávách přece musí existovat nějaká indicie. Něco, co mu prozradí, o koho jde.

Zavřel vodu, vyšel ze sprchy a vzal si z nástěnného držáku ručník.

Nějaký záchytný bod, napadlo ho, zatímco se utíral. Ale jaký?

Venku projelo auto. Světelný kužel probleskl oknem do koupelny. Janovi se úlekem div nezastavilo srdce. Světlo z reflektoru ozářilo siluetu nějaké osoby, která měla obličej přitisknutý na mléčné sklo a stínila si oči z obou stran rukama.

Někdo stojí před oknem a nahlíží dovnitř!

Vzápětí se zase rozhostila tma, auto jelo dál.

Jan si spěšně omotal osušku kolem boků a vyběhl ke dveřím. Okno do koupelny se nacházelo hned napravo od domovního vchodu, ale dost daleko na to, aby se aktivoval pohybový senzor, když tam někdo zvenku stál. Teď se ovšem světlo ihned rozsvítilo, jakmile Jan prudce otevřel dveře.

Téměř současně zaslechl šustění v předzahrádce a viděl, jak někdo utíká pryč. Proběhlo to příliš rychle, aby ji mohl poznat, ale měl pocit, že zahlédl vlající šosy šedého pršipláště. Hned nato se postava ztratila za rohem domu, protože vběhla do zadní zahrady.

„Stůjte! Počkejte!“

Bosý a jen s osuškou kolem boků se Jan za ní rozběhl. Záhy ho pohltila tmavá zahrada, na kůži cítil studené kapky deště. Tráva byla mokrá a kluzká a Jan měl co dělat, aby neuklouzl. Nakonec se zastavil.

Neviděl kolem sebe prakticky ani na krok. Dům stínil všechno světlo z uličních luceren. Bylo slyšet jen Janovo sípání a šumění deště na stromech a keřích.

„Kde jste?“

Žádná odpověď.

„Vyjděte ven, chci s vámi mluvit.“

Tamhle! Zašustění nalevo od něho.

Jan opatrně přistoupil k řadě jalovců, jejichž větve však byly příliš husté, a navíc byla hluboká tma na to, aby viděl člověka, který se za nimi skrýval.

Jan se třásl chladem a rozčilením a srdce mu bušilo až v krku.

„Proč se neukážete? Jdete přece za mnou, ne? No tak tady mě máte.“

Opět něco zaharašilo. Jan doslova cítil, jak ho ta osoba pozoruje. Připadalo mu, jako by mu její pohledy přejížděly po nahé kůži jako doteky. Neřekla však ani slovo.

Najednou se mu otřelo něco hebkého o lýtko. Jan vykřikl. Prudce se otočil, odstrčil od sebe něco měkkého a poddajného, uklouzl a spadl na zem. Necelý půlmetr od sebe rozeznal malý tmavý obrys, který rozhořčeně zamňoukal.

Kočka od sousedů, ta zvědavá potvora.

Jen co mu ta myšlenka projela hlavou, vyběhla z keřů postava a těsně ho minula. Jan na okamžik ucítil na kůži závan od pláště neznámého návštěvníka. Vyskočil a hleděl za černým stínem, který se zase rozplynul ve tmě. Vetřelec běžel zahradou a podél opačné strany domu se snažil dostat na ulici.

Místo aby ho Jan pronásledoval, zamířil rychle k domovnímu vchodu, kde se nutně museli setkat. Nahými chodidly čvachtal v trávě a pak i na asfaltovém chodníku. Celý zadýchaný se zastavil a rozhlédl na všechny strany.

Nikde nikdo.

Buď byl neznámý rychlejší než on, nebo se při útěku zastavil a nadále se schovává v zahradě. Ať tak či onak, nemělo už smysl ho pronásledovat – hlavně ne proto, že měl na sobě jen osušku ovinutou kolem boků.

Neměl by si hrát na hrdinu a raději uvědomit policii, jakmile se neznámá objeví, jak mu radil Franco – a přesně to taky teď udělá.

U domovního vchodu se Jan znovu rozhlédl. Ulice byla liduprázdná.

Vetřelec je dosud v zahradě.

Zamkl dveře, vzal telefon ze stolku v předsíni a chystal se právě zajít do koupelny, aby přes sebe něco přehodil, když vtom uslyšel z obývacího pokoje kroky. Polekaně se otočil.

„Ach, tady jsi.“

Stála před ním Julia Neitingerová. Jan na ni nevěřícně zíral. Tu by tady čekal ze všech nejméně.

„Je mi líto, že jsem tě polekala,“ omluvila se. „Dveře byly otevřené, ale přesto jsem zvonila.“ Ukázala na ručník a zazubila se. „Tys v tomhle pobíhal po ulici?“

Janovi pořád divoce tlouklo srdce. „Co chceš?“

Julia zvážněla. „Právě jsem projížděla kolem a napadlo mě, že se ti ještě jednou omluvím. To, co se stalo při galavečeru, bylo ode mě hloupé. Cítím se hrozně trapně a je mi to opravdu líto.“

„Vždyť jsem ti řekl, že je vše odpuštěno a zapomenuto.“

„Ano, já vím, ale chtěla jsem ti to prostě ještě jednou povědět.“

„Proto jsi nepřišla do práce?“

Všiml si, že Julia na sobě nemá bundu ani plášť. Postava v zahradě měla pršiplášť. To ale nemusí vůbec nic znamenat, třeba teď leží někde v trávě za domem…

„Ne,“ odpověděla. „To není jediný důvod.“

Jan křečovitě sevřel telefon. Nehraj si na hrdinu a zavolej na policii.

Přistoupila k němu o krok blíž. „Chci se s tebou rozloučit.“

Jan o krok ustoupil a ucítil za sebou domovní dveře. „Rozloučit?“

Julia sklopila oči. „Ano, dnes dopoledne jsem podala okamžitou výpověď a profesor Straub ji přijal.“

„Tys dala výpověď? Proč?“

„No,“ odpověděla, aniž by zvedla oči od podlahy, „mám za sebou dost podělanou dobu. Po potratu jsem prodělala terapii, ale ta mi ve skutečnosti moc nepomohla. Nedařilo se mi vůbec nic, nač jsem potom sáhla. Hlavně ale mám pocit, že práce na psychiatrii pro mě není to pravé ořechové. Teď odjedu na rok do Namibie a budu tam pracovat na charitativním projektu. Určitě mi prospěje, když na nějakou dobu zmizím.

„Ano, to je nejspíš dobrý nápad,“ uznal Jan a pozorně se na ni zahleděl.

„Víš, Jane, můj poslední vztah byl těžký omyl. Pak už jsem se fakt ocitla na dně. Přesto jsem byla tak hloupá, že jsem se zanedlouho dala dohromady s dalším mužem, navíc ženatým. Přitom…“ Povzdechla si a vzhlédla k němu. „… přitom vůbec nebyl tím, o koho jsem měla opravdový zájem.“

Jan nemusel dlouho hádat, koho má Julia na mysli; stejně tak mu bylo jasné, kdo byl ten ženáč. V duchu jen zavrtěl hlavou nad Frankovou pošetilostí. Jak se mohl spustit zrovna s Julií? Dobrá, je přitažlivá a vyzařuje něco, na co muži letí, ale musel přece vědět, že si tím přivodí jen mrzutosti. S Julií jednoznačně není něco v pořádku, to se na klinice velmi rychle rozkřiklo. S několika kolegy byla sice na kordy, ale přesto jí nikdo nechtěl upřít šanci na nový začátek ve Fahlenbergu. Přece jen si musela v životě leccos protrpět. A ačkoli se s ní v soukromí dalo vyjít jen velmi obtížně, v práci se na ni každý mohl absolutně spolehnout. Profesi a soukromí uměla dokonale oddělit.

A možná se za její profesionální fasádou skrývá ještě něco jiného, napadlo Jana.

Zachvěl se – a nebylo to jen chladem. V této situaci si nemohl dovolit zavolat policii. Byl skoro nahý, což by mohlo vést ke zcela mylnému výkladu.

Kromě toho se cítil zranitelný. Předtím, když se před ním schovávala v křoví, si to ve svém rozčilení neuvědomil. Chtěl si konečně zjednat jasno a vyzvat ji, aby si s ním promluvila. Nyní však bylo všechno jinak, protože si zničehonic připadal jako zahnaný do kouta. Nahý a vydaný napospas. Před ním stála zřejmě nevypočitatelná osoba a – pokud bylo jeho podezření správné – v této nevypočitatelnosti byla schopna vraždit.

„Mám tě ráda, Jane,“ přiznala a usmála se na něho. „Dokonce moc ráda. Nejsi jeden z těch hochštaplerů, kteří se podívají na ženu a hned si představují bůhvíco. Vždy ses ke mně choval s respektem, ačkoli jsem ti určitě šla dost na nervy. Že je to tak, viď?“

Jan nahmatal kliku od dveří. To stačí. Teď už věděl, koho má před sebou. Všechno ostatní je záležitost policie.

Nehraj si na hrdinu.

„Julie, měl jsem těžký den a jsem utahaný. Kromě toho bych si teď rád něco oblékl.“

„Rozumím.“ Znovu se usmála, ale tentokrát to nevypadalo upřímně. „Pověz mi už jen jedno: Měla bych někdy u tebe šanci? Myslím jako kdybys už nebyl zadaný?“

Jan otevřel dveře a ustoupil stranou. „Teď prosím odejdi.“

Julia strnula a nevěřícně na něho zírala.

„To se mi snad ani nechce věřit,“ zašeptala. „Ty se mě bojíš?“

„Julie, prosím, odejdi!“

Přikývla. „Ano, ty máš ze mě strach. To… to jsem nechtěla. Promiň, prosím.“

Na okamžik nehybně zírala na Jana, který se začal obávat, že návštěvnice jeho požadavek nesplní, ale potom kolem něho prošla.

Na schodech se zastavila a ještě jednou se ohlédla. „Neboj, už tě nebudu obtěžovat,“ ujistila ho. „Pozítří jsem odsud pryč. Nevím, jak na tom budu za rok, ale máš moje slovo, že se do Fahlenbergu nevrátím.“

„Každopádně ti přeju všechno nejlepší,“ odpověděl Jan. Jak rád by jí věřil, ale věděl, že si to nemůže dovolit.

Znovu se k němu vrátila a Jan musel odolat pokušení, aby jí nezabouchl dveře před nosem. Nemohl to udělat, pokud ji nechtěl vydráždit. Jen ať prostě v klidu odejde, vrátí se zpět do apartmánu v ubytovně kliniky a poskytne mu dostatek času, aby uvědomil policii.

Julia se nadále nuceně usmívala, ale v očích se jí zračil smutek. Jan viděl, že jeho bývalá kolegyně bojuje se slzami. „Jane, prosím, nemysli si o mně nic špatného, ano?“

„Ne, to určitě nebudu.“

„Nejsem taková, za jakou mě všichni mají. Opravdu.“

„To já vím.“

Jan viděl, že se jí třesou rty. „Měj se fajn,“ zašeptala a vtiskla mu polibek na tvář. Potom se otočila a rozběhla se k autu.

Jan za ní hleděl a chvěl se po celém těle. Julia se už na něho neohlédla. Nastoupila do vozu a Jan viděl, jak si rukou otřela obličej od slz. Potom odjela.

Když vzápětí zazvonil v Janově ruce telefon, div ho leknutím neupustil. Měl nervy na pochodu; musel se několikrát zhluboka nadechnout, než byl s to hovor přijmout.

„Co od tebe chtěla ta coura?“ zaskřípal ve sluchátku ženský hlas. „Tak ven s tím!“

31

Během zlomku vteřiny se všechno změnilo. Poznání zasáhlo Jana jako úder. Znovu se zmýlil. Ani Julia nebyla ta neznámá. Ten nenávistí zkreslený hlas v telefonu patřil jiné ženě.

Jan přiběhl k oknu. Musela sledovat jeho domovní vchod – a skutečně ji spatřil na druhé straně ulice. Zdržovala se ve stínu Rudiho domku a dal se rozeznat jen její pršiplášť.

„Chtěla tě sbalit?“ zasyčelo to ze sluchátka. „Chtěla tě přefiknout?“

To byla Janova šance, ale rozhodně za ní nepoběží v osušce, ani ji nepustí do domu. Musí ji zdržet tam, kde mu právě volá.

„Ne, je to jen známá.“ Snažil se mluvit klidně, ale mozek mu běžel na nejvyšší obrátky. Musí se postarat o to, aby žena zůstala na telefonu, a zároveň vyrozumět policii.

Můj mobil? Kde mám mobil?

Zaběhl do šatny a prohledal bundu. Nic.

„Jo tak známá,“ opakovala pohrdavě žena. „Lžeš. Samozřejmě tě chtěla opíchat, ta zatracená děvka! Viděla jsem vás na vlastní oči. Hele, užil sis to?“

Jan se vřítil do pracovny a prohrabal aktovku. Kde jen vězí ten zatracenej mobil?

„Poslouchej mě,“ vyzval ji a hekticky se rozhlédl po místnosti. „Prosím, poslouchej mě. Nemáš proč se rozčilovat. Mezi mnou a tou ženou nic není. Tys se mnou chtěla mluvit, že? Proto jsi přece přišla.“

Jeho kalhoty! Jan zaběhl do koupelny a osahal kapsy džínsů, ale našel jen klíčky od auta. A pak se konečně rozpomněl. Dnes odpoledne, krátce po rozhovoru s Bettinou, mu mobil zapípáním oznámil, že je vybitý, a Jan ho připojil k nabíječce. Položil ho na psací stůl, aby na něj nezapomněl – a tam leží dosud.

No výborně!

„Teď zase poslouchej ty mě,“ ozvala se neznámá a její hlas zněl hrozivě klidně. „Takhle to dál nemůže jít, rozumíš? Nepřipustím, aby kolem tebe poletoval někdo jako ona. To mě bolí. Uvědomuješ si vůbec, jak velkou bolest mi to působí?“

Zatímco mluvila, Jan shodil ručník na podlahu a vklouzl do džínsů. Rychle si přes hlavu přetáhl svetr a znovu si přitiskl telefon k uchu.

„V žádném případě jsem ti nechtěl…“

Zarazil se. Na druhém konci vedení slyšel oznamovací tón.

„Zatraceně!“

Vrhl se k oknu. Neznámá byla pryč. Ozvalo se zakvílení motoru, ale Jan odjíždějící vůz nikde neviděl.

Rázem si uvědomil, proč neznámá pospíchá.

„Julia!“

32

Když Jan dorazil na parkoviště před ubytovnou pro personál kliniky, policejní vůz tam už čekal.

Předtím, když pominulo první leknutí a Jan byl opět schopen normálně myslet, ho napadlo, že zatelefonuje Starkovi. Ten nápad však hned zase zavrhl. Musel by toho vrchnímu komisaři příliš moc vysvětlovat a na to teď rozhodně neměl čas. Navíc neměl kromě vágního podezření, spočívajícího výhradně na intepretaci dvou zmatených, nesrozumitelných a symboly překypujícími pseudodětskými kresbami vůbec žádné důkazy, že neznámá žena je také hledaná vražedkyně. Přece jen už dvakrát se svými podezřeními šlápl vedle.

Rozhodl se tedy pro stručný a jasný telefonát na policejní stanici ve Fahlenbergu.

Nějaká žena ohrožuje mou kolegyni. K tomu uvedl své jméno a adresu. To stačilo, aby okamžitě vyjel policejní vůz.

Jan vyskočil z auta, rozběhl se ke vchodu a zvonil na všechny domovní zvonky jako šílenec. Jakmile konečně zabzučel elektrický vrátný, bral schody nahoru po dvou.

Ve třetím patře narazil na dva policisty a Julii, která stála v otevřených dveřích svého apartmánu.

„Tady ho máte,“ prohlásila a udiveně pohlédla na Jana. Měla rozpuštěné vlasy a vypadalo to, jako by pod nimi chtěla ukrýt zrudlé oči a rozmazanou řasenku.

Jan zalapal po dechu a rozhlédl se. „Jsi v pořádku?“

Nechápavě přikývla. „Jane, co se děje? Co to má všechno znamenat?“

„Vy jste nám volal?“ zeptal se jeden z policistů, hranatý muž, na jehož jmenovce stálo R. Wegert. Změřil si Jana pozorným pohledem, jako by mu lékař vyvedl pořádnou neplechu.

Jan, který pořád ještě bojoval s dechem, mu vysvětlil, co se stalo.

„Takže stalkerka,“ shrnul Wegert a podíval se na Julii. „A ona vás ohrožovala?“

„Nikdo mě neohrožoval,“ opáčila Julia a znovu se otočila k Janovi. „Skutečně ti to takhle řekla?“

„Přímo ne,“ zafuněl Jan, „ale tvrdila, že zabrání tomu, aby ses ke mně znovu přiblížila. Řekl bych, že to v podstatě vyjde nastejno.“

„Tušíte, kdo by ta volající mohla být?“ zeptal se Wegert. „Co takhle nějaká žárlivá bejvalka?“

„Ne,“ zasténal rozčileně Jan, „vždyť jsem vám říkal, že tu ženu neznám. Několik dní mi strojí různé úklady, ale dosud se mi neukázala.“

Otevřely se dveře sousedního apartmánu a vyšel z nich Lutz Bissinger. Ošetřovatel měl na sobě jen šortky a tričko s nápisem AC Milán a vypadal dost ospale.

„Stalo se něco?“ zeptal se a pak si všiml Jana. „Ach, zdravím, doktore Forstnere. Zvonil jste na mě?“

Za Lutzem se na prahu objevila další postava, oblečená také jen v tričku.

„Copak se děje, miláčku?“ zamumlala a objala Lutze. Byla to Bettina. Když spatřila Jana, ušklíbla se.

„Vraťte se zase zpátky do bytu,“ vyzval oba Wegert a opět se obrátil k Janovi. „Vaší starosti o blaho paní doktorky Neitingerové všechna čest, doktore Forstnere, ale já to prozatím vidím nejspíš jako falešný poplach. Přinejmenším nedokážu identifikovat žádné akutní nebezpečí. Nebo vy to vidíte jinak, paní Neitingerová?“

Julia zavrtěla hlavou. „Ne, nic se tu nestalo. Nikdo mě neohrožuje.“

„A kdyby se vám přece jen něco zdálo podezřelého,“ dodal policista, „okamžitě nám dejte vědět.“

„Ale ta žena…,“ začal Jan, ale Wegert ho rázně umlčel.

„O tu se postaráme, jakmile budete schopen nám sdělit, kdo to je. Prozatím můžete samozřejmě podat trestní oznámení proti neznámému pachateli.“ Kývl na svého kolegu a oba vykročili zpátky ke schodům.

„Nic víc neuděláte?“ obořil se Jan na oba policisty.

„Je mi líto,“ odtušil Wegert, „ale dokud nic nenasvědčuje bezprostřednímu ohrožení zdraví, života nebo majetku, nemůžeme nic podniknout.“

S těmi slovy policisté Jana opustili. Ještě než jejich kroky dozněly na schodišti, ohlédl se Jan na Julii.

„Tys mě považoval za tu stalkerku, viď?“ zeptala se tiše. „No co, teď už je to jedno. Přesto díky za vše.“

Než jí Jan stačil něco odpovědět, zavřela dveře. I Lutz a Bettina se vrátili do bytu.

Jan zůstal na chodbě sám.

33

Hlasy, které ho provázely noční můrou.

Zabila jsem člověka.

To na vás Bůh vložil těžkou zkoušku, Felixi.

Zabila jsem člověka.

Člověka.

Zabila.

Těžkou zkoušku.

Zpocený Felix Thanner těžce zasténal a převrátil se na gauči v obývacím pokoji, zatímco v jakémsi jiném světě – onom snovém prostředí, které podvědomí občas vyhledává, aby zpracovalo vše, co jsme v bdělém stavu prožili – položil ruku na kovové dveřní madlo kostelních vrat a ucítil jeho nepříjemný chlad. Zaváhal, pak kliku stiskl a otevřel těžké dubové dveře, kterým skřípaly veřeje.

Uvnitř kostela svatého Kryštofa ucítil důvěrně známou vůni kamene, kadidla a tmavého dřeva. Studený měsíční svit pronikal mozaikovými okny a pokrýval řady lavic kaleidoskopickým třpytem.

Thannera zamrazilo. Kolem něho panovalo strašidelné ticho, ale pak k němu od oltáře pronikl tichý šepot.

Následoval tichý hlas do prostřední chodby a uviděl ženu. Klečela na schodech vedoucích nahoru k ozdobnému výklenku a byla k faráři otočena zády. Její dlouhé světlé vlasy vypadaly v šeru nočního kostela skoro jako bílé.

Kdo jste? zeptal se. Měl zastřený hlas a vyslovoval jen s namáhavým chrapotem.

Žena dál nehybně klečela. Neotočila se k němu a pokračovala v šeptání.

Kdo jste? zopakoval otázku, a když žena ani teď nezareagovala, popošel k ní.

Čím víc se k ní blížil, tím víc to cítil. S každým krokem ho v nose stále palčivěji štípal pronikavý zápach, připomínající spálené dřevo.

Když stanul těsně za neznámou, byl už ten odér skoro nesnesitelný. Jako by ta žena strávila celou věčnost v udírně.

Ohlédl se na emporu. Tam nahoře, ve tmě mezi zábradlím, ho hlídalo skryté elektronické oko, zaznamenávající každý jeho pohyb. Vidělo, jak se farář znovu obrátil k ženě, a slyšelo, jak ji opakovaně oslovil.

Kdo – jste?

Automatické zaostření kamery se postaralo o co nejlepší záběr, když Thanner natáhl paži, položil rozechvělou ruku na rameno neznámé a s jemnou naléhavostí ji otočil k sobě.

Avšak elektrické oko nemohlo cítit, jak dotek ženy prožíval. Tělo v kabátě bylo chladné a tvrdé jako led. A ten pach čmoudu… Odporný štiplavý zápach! Jako by na cestě z pekla do kostela zuhelnatěla.

Dlouhé světlé vlasy šustivě sklouzly po kabátu – a pak Thanner spatřil její tvář.

Panicky uskočil před něčím, co už dlouho nebylo ženou. Ne, to nikdy nebyla žena, ani teď, ani kdykoli dříve. Tahle bytost nebyla člověk, hleděl na ztělesnění samotného ďábla. Před sebou neměl obličej, oči ani nos, jen obrovskou tlamu s dlouhými zuby ostrými jako břitva.

Thanner zíral do doširoka rozevřené rudé propasti, ze které se k němu dral nesnesitelný puch a bublavé zvuky.

A pak to na faráře skočilo, zakouslo se mu to do obličeje – a rázem všechno potemnělo.

Thanner se s děsivým výkřikem probral z noční můry. Ohmatal si obličej, uvědomil si, že se mu to jenom zdálo, a s povzdechem klesl na zadní opěradlo gauče. Po tvářích mu stékaly kapky potu. Upřeně civěl do ohně v krbových kamnech a pak se chraptivě zachechtal; byl to smích, při kterém jeho samotného mrazilo.

Ta morda, která mu hrozila, že ho navždy pohltí… Bylo mu jasné, co to znamená. Ta situace je nad jeho síly. Vědění, které s nikým nemůže a nesmí sdílet, mu ukázalo svou děsivou tvář.

To na vás Bůh vložil těžkou zkoušku, Felixi.

Ó ano, to tedy opravdu vložil. A nejspíš nejdůležitější částí této zkoušky Felixe Thannera bylo zachovat si zdravý rozum.

34

Zajet v noci v půl třetí do dálničního motorestu a koupit si tam rodinné balení zmrzliny, na tom vlastně nebylo nic zvláštního. Během studia i později, když vykonávala lékařskou praxi, to Julia Neitingerová dělala dost často. Někdy sama, ale většinou se svými tehdejšími přítelkyněmi vyrazila v noci nebo časně ráno, aby se u čerpací stanice s nepřetržitým provozem zásobila zmrzlinou, bramborovými lupínky, láhví koly a tu a tam i vínem nebo něčím tvrdším. Byly to bezstarostné časy, kdy zažívala hodně legrace.

Pak ale potkala Rolfa a po něm se ji snažilo obšťastnit ještě hodně dalších chlápků jeho druhu. Každý z nich dobře vypadal, byl citlivý a šarmantní – tedy dokud od ní nedostal to, oč mu od začátku šlo. Potom se rázem proměnili v to, čím ve skutečnosti byli: v ženaté muže, kteří měli až po krk solidní manželské šedi – právě té všednosti, kterou jim Julia tolik záviděla – a hledali nějaké malé povyražení. Nikomu z nich totiž nešlo o víc než o dobrodružství na jednu noc.

Pokaždé se znovu a znovu cítila jako princezna, která políbila prince, ale z něho se vyklubal pouhý žabák, zatímco ona nadále doufala v životní lásku. Vždy však padla na stejný typ mužů. Mohla si je klidně číslovat: Rolf 1, následovaný Rolfem 2 a 3 – až se s ní bůhvíkolikátý Rolf konečně oženil a po potratu – dítě se mělo jmenovat Laura, kdyby tři týdny před porodem nezemřelo – ji taky opustil.

Během praktických seminářů, které patřily k jejímu odbornému psychiatrickému vzdělání, se pokusila identifikovat důvod patologického přístupu k výběru partnerů a prolomit začarovaný kruh. Do určité míry se jí to také podařilo – ahoj, tati, díky, že mě provázíš životem, ačkoli jsi už dávno mrtvý –, ale pak se její docent stal jedním z dalších Rolfů na seznamu beznadějných uchazečů. Není divu, že jí to začalo připomínat těžkou kletbu.

Teď to však dokáže a osvobodí se. Franco byl poslední Rolf a v duchu děkovala Janovi, že se nechtěl dostat na její seznam.

Možná že její vášeň nebyla dosud dostatečně silná, aby něco v životě doopravdy změnila. Nyní se ale míra toho, co byla ochotna snášet, naplnila. Namibie je šance, kterou využije. Litrovým balením čokoládové zmrzliny s lískovými ořechy a mandlemi – bez rumu, protože i alkoholu se bude vyhýbat, i kdyby to měla být jen přísada ve zmrzlině – si sama vytyčila výchozí bod životní změny.

Už mi z toho hrabe, pomyslela si a vrhla letmý pohled na zmrzlinu pohupující se vedle ní na sedadle spolujezdce. Čokoládová zmrzlina s oříšky se stane mým symbolem lepší budoucnosti.

Julia se zasmála. Ta myšlenka se jí zamlouvala pořád víc. Napadla ji spontánně, zatímco si po epizodě s Janem dopřávala nekonečně dlouhý odpočinek ve vaně plné pěnové koupele. Zpočátku sice ještě nemohla Jana pustit z hlavy, ale potom ho konečně poslala tam, kam patřil – za jeho Carlou.

Později kdosi několikrát zazvonil u dveří jejího apartmánu, ale Julia se ani nepohnula. Ležela ve vaně, pořád dopouštěla teplou vodu, jakmile ucítila chlad, a myslela na zmrzlinu.

Pravděpodobně do sebe nedostane víc než dvě nebo tři lžičky té neodolatelné sladkosti, ale o to přece nejde. To hlavní je optimistická a spontánní mladá žena, která se tím má motivovat k novému životu.

Jsou už patrné první záškuby na EEG, pomyslela si a opět se zasmála. Zítra ráno předá svůj starý Renault Clio novému majiteli, zabalí si věci, všechno nepotřebné vyhodí, amplitudy na monitoru EEG se zvětší a začnou být rovnoměrnější – no a pak…

„No tak!“

Oslnilo ji pronikavé světlo reflektorů ve zpětném zrcátku. Julia jela tak, jak jí dovolovalo počasí. Déšť zhoršoval viditelnost, takže víc než osmdesát kilometrů za hodinu se rovnalo hazardu. Vypadalo to ale, že řidič za ní má naspěch. Najížděl na ni tak těsně, že měla dojem, jako by měla jeho světla namontovaná na svém zadním nárazníku.

„Drž odstup, ty idiote!“ zamumlala do zpětného zrcátka. „Copak jsi ještě neslyšel o aquaplaningu?“

Rychlostní silnice do Fahlenbergu byla jako vždy v tuto dobu liduprázdná. Široko daleko nebylo vidět v protisměru žádné auto.

„Proč mě nepředjedeš, když máš tak naspěch?“

Rozzlobeně několikrát zablikala brzdovými světly, načež její protějšek zvětšil vzdálenost mezi vozidly. Vzápětí však na ni znovu začal najíždět – tentokrát tak těsně, až se obávala, že do ní narazí.

S nervózním povzdechem zablikala pravým blinkrem a signalizovala řidiči za sebou, že ji může předjet. Ten se však nadále držel za ní a jeho reflektory se postaraly o to, že v Juliině autě bylo světlo jako ve dne.

„To je ale pitomec,“ ulevila si Julia a sklopila zpětné zrcátko. Už takhle se na zmoklé vozovce dalo sotva něco rozeznat – hlavně proto, že její stěrače měly své nejlepší za sebou – a oslňující světlo odrážející se ve zpětném zrcátku ji palčivě štípalo do očí.

Vůz za jejími zády znovu zpomalil, ale jen proto, aby na ni hned zase najel.

„Krucinál, tak už mě konečně předjeď, ty kreténe!“

Znovu signalizovala blikačem – a tentokrát se zdálo, že to řidič za ní pochopil. Julia uslyšela, jak auto zavylo, trhaně zrychlilo a předjelo ji.

Hustě pršelo a byla hluboká tma, takže se nedalo poznat, kdo sedí za volantem. Julia odhadla, že je to rovněž starší malý vůz, což by ukazovalo na mladistvého, který se vrací domů z diskotéky. Jistě nesedí v autě sám – a jeho spolujezdec se v té chvíli určitě popadá smíchy za břicho.

Chacha, jen se podívejte na tu nánu. Div se z toho nepodělala!

No a? pomyslela si Julia. Jen ať se smějou, já si tím určitě nenechám zkazit dobrou náladu. Na to mám teď příliš silnou chuť do života.

Malé vozidlo se zařadilo před Julii a zrychlilo. V určité vzdálenosti se na semaforu rozsvítila červená, ale kluci – nebo snad holky? – v autě na to ani v nejmenším nedbali. Prosvištěli opuštěnou křižovatkou k nájezdu na dálnici a vzápětí je pohltila dešťová temnota.

Julia na červenou zabrzdila, zavrtěla hlavou a povzdechla si.

„Blázni. Takhle se jednou znovu setkáme na akutním příjmu. To bude řevu… I když já už tady na akutním příjmu vlastně nebudu pracovat.“

Když naskočila zelená, Julia se rozjela, zrychlila a znovu se v duchu vrátila ke zmrzlině na sedadle pro spolujezdce.

Jen dvě nebo tři lžičky? Kdepak, spíš deset až dvanáct. Právě teď na ni dostala přímo zvířecí chuť. No, možná to odnese rovnou celé balení. Kdoví, kdy a jestli se vůbec v Namibii ke zmrzlině dostane. Ne že by to pro ni bylo bůhvíjak významné, ale radši ukojí neovladatelnou chuť na sladké, místo aby…

Přímo před ní se rozsvítily dva rudé reflektory. Julia vykřikla. Příliš pozdě poznala malé vozidlo, které jelo s vypnutými světly v prostředním pruhu.

Neměla čas ani šlápnout na brzdu. Strhla volant doprava, prosvištěla kolem tmavého auta a prorazila svodidla.

Pak se s ní svět roztočil. Nahoře bylo rázem dole a naopak. Následoval tvrdý a bolestivý náraz.

35

Jana vytrhl ze spánku telefon. Polekaně se narovnal a zjistil, že pořád sedí u kuchyňského stolu. Před sebou měl hromadu adresářů, almanachů dávno zapomenuté školní docházky, fotoalba a celou řadu krabic se všemi starými fotografiemi, které si ještě nenašly cestu do alb. Jan si položil hlavu na velký zápisník a teď cítil, jak ho svědí otlačenina, kterou mu na levém uchu zanechala spirálová vazba.

Záznamník byl hustě popsaný jmény, která Jan postupně proškrtával. Propisovačku pořád ještě svíral v ruce.

Celou noc si lámal hlavu nad tím, kdo by mohla být ta neznámá žena. Napsal si tedy jména všech žen, které si pamatoval – všechny bytosti ženského pohlaví, které někdy nějak hrály roli v jeho životě: známé, sousedky, bývalé spolužákyně, studentky z vysoké školy, kolegyně, pacientky a samozřejmě i bývalé milenky. Posledně uvedená kategorie nebyla zrovna hojně zastoupená a do žádné z bývalých lásek by tak šílené chování neřekl, ale nechtěl při brainstormingu nikoho vynechat. Zpočátku připadala v úvahu každá, ale postupně zase jednu po druhé vyloučil. Žádné jméno na tomto seznamu v něm nedokázalo navodit sebemenší podezření.

Nakonec si začal pohrávat s myšlenkou, že za tím opravdu stojí neznámá žena, osoba, kterou neznal, ale která se domnívala, že zná jeho – třeba prostřednictvím Carliny knihy.

Z tohoto pomyšlení se div neuzoufal. Pokud to tak totiž skutečně bylo, nemá v ruce vůbec nic, čím by se mohl té ženě ubránit. Zatímco si s ním pohrává, je jí vydán zcela napospas.

To všechno by ještě nebylo tak zlé – mohl vyčkat, až se jednoho dne z neopatrnosti sama prozradí –, ale včera večer mu poprvé nahnala strach. Předvedla mu svou nevypočitatelnou a velmi nebezpečnou stránku, která ho utvrdila v přesvědčení, že by skutečně mohla být vražedkyní Volkera Nowaka – a že je případně schopna spáchat další vraždy, pokud by to její chorobný duch považoval za nutné.

Ten strach ho naléhavě motivoval k tomu, aby svědomitě zkoumal, jestli přece jen neexistuje nějaký záchytný bod. Něco, co dosud přehlédl. Nějaké stéblo, kterého by se mohl chytit.

Nenašel však nic.

Nevím, co je to za ženu, zněl frustrující výsledek jeho noční akce.

Někdy k ránu nakonec u stolu usnul. Když se teď napřímil, v zádech mu zlověstně zapraskalo. Ozvala se kvůli dosavadní nepohodlné pozici, ale ještě víc ho trápila migréna. Krev mu tepala ve spáncích tak, jako by měla co nevidět vystříknout ven.

Není divu, pomyslel si a odsunul od sebe láhev sladové whisky, která stála hned vedle zápisníku. Včera mu v jeho zoufalství přišel doušek velmi vhod, ale dnes ráno stačil pouhý pohled na láhev a sevřel se mu žaludek.

Znovu zazvonil telefon. Nepříjemný, pronikavý zvuk. Volající ho nechal vyzvánět tak dlouho, dokud se nezapnul záznamník. Pak zavěsil, aniž zanechal zprávu, ale vzápětí vytočil číslo znovu. Ať to byl kdokoli, byl vytrvalý. On – nebo ona…

Jan vrávoravě přešel jídelnou ke kuchyňskému pultu, na kterém ležel mobil. Displej ukazoval externí hovor. Žádné číslo.

„Haló?“ Janův hlas byl ospale zastřený a whisky mu změnila jazyk v cosi suchého a koženého.

Jan uslyšel na druhém konci vedení zašustění a pak váhavě tichou otázku: „Probudila jsem tě?“

„Carlo? Jsi to ty?“

Odpovědí mu byl nervózní povzdech. „Ne, nejsem Carla,“ zasyčel ženský hlas.

Jan cítil, že se mu zježily vlasy v zátylku. To je ona!

Rázem vystřízlivěl a zapomněl na bolest zad. Ten hlas byl mnohem účinnější než konvice sebesilnější kávy a všechny aspiriny v jeho domácí lékárničce.

„Ta potvora tě opustila, to už jsi zapomněl? Dělá teď kariéru s tvým příběhem, to snad víš. Určitě už se dávno válí s někým jiným, což si taky dobře uvědomuješ. Kdepak, miláčku, ta už ti určitě nezavolá.“

Janova ruka křečovitě sevřela telefon. „Kdo jste?“

„Ale drahoušku, vykašli se už na ty pošetilé hrátky. Dneska na ně opravdu nemám náladu.“

Jan si přitiskl volnou ruku na bolavé spánky a musel se ze všech sil ovládat, aby nezvýšil hlas. Tentokrát neznámá nesmí zavěsit – ne, dokud mu nebude jasné, s kým má co dočinění.

„Řekni mi svoje jméno!“

„Tak dobře.“ Následoval další povzdech, ale tentokrát vyzněl tak, jako by neznámá považovala Janovu otázku skutečně za vtip. Byla přesvědčená, že ji lékař zná; on však nedokázal ten hlas při nejlepší vůli k nikomu z okruhu svých známých přiřadit. Tenhle chraptivý, tu jasný, tu temně rozechvělý hlas se nehodil k žádné ženě, kterou znal.

„Říkej mi Jana.“

„Jana,“ opakoval Jan. „Je to tvoje pravé jméno?“

„Hraje to snad nějakou roli? Jan a Jana,“ zachichotala se. „Spojuje nás áčko, první písmeno v abecedě. Nejdůležitější. To je přece výmluvné, nemyslíš? Jsi pro mě ze všech nejdůležitější. Mám jenom tebe.“

To je konečně začátek, pomyslel si. Na to se dá navázat.

„Jenom mě? A co jiní přátelé a rodina?“

Odpověď následovala rychle a rozhodně: „Ne.“ Pak chladným hlasem dodala: „Neexistuje nikdo, vůbec nikdo, kdo by pro mě něco znamenal; jen ty jsi pro mě důležitý.“

Jan si prohrábl vlasy a zamyslel se. Na takový rozhovor nebyl připravený. Na klinice by se nejdřív musel na rozhovor s pacientem připravit, něco si o příslušné osobě předem zjistit. Teď ho však neznámá – už poněkolikáté – zaskočila a k tomu se přidala bolest hlavy, která po prvním úleku, dala o sobě znovu vědět.

Profesionalita, pane doktore, napomínal sám sebe. Pokus se dovědět o neznámé co nejvíc. To je tvoje šance.

„Proto jsi mi poslala ty obrázky?“ zeptal se. „Chceš, abych ti porozuměl.“

„Líbily se ti?“

„Byly…“ Jan hledal výstižné slovo, „… působivé. Překypovaly symboly.“

„Věděla jsem, že se ti zalíbí,“ odpověděla zvesela. „Nakreslila jsem ti své sny. Jsou to ošklivé vidiny, které se nedají vždy odlišit od skutečnosti, tak opravdu vypadají. Ale nakonec se pokaždé objevíš a zachráníš mě. Vždycky. Jsi můj hrdina. Dokážeš se postavit komukoli. Ach Jene, co bych byla bez tvé lásky?“

Jan si pozvolna dělal představu o této ženě; nikoli jen povrchní a formální, spíše šlo o profil – či předběžnou diagnózu. Když se teď podíval na nepořádek na kuchyňském stole, jen s námahou potlačil smích. Jak jenom mohl předpokládat, že tu ženu opravdu zná? S nejvyšší pravděpodobností se nikdy předtím nesetkali, ačkoli Jana byla nejspíš přesvědčená o pravém opaku.

Měl bys poslouchat vlastní instinkt, ty zachránce.

Jana – neznal její skutečné jméno, a tak ji musí prozatím říkat takhle – pravděpodobně trpí halucinačně schizofrenní poruchou. To by vysvětlovalo sny, které jí splývají se skutečností, a pravděpodobně se jedná o přeludy. Vidiny, v nichž Jan vystupuje jako obr nesoucí ji na rameni jako malé dítě, zatímco kolem nich se pasou krávy s useknutými hlavami.

Jana je psychicky nemocná, ale ještě důležitější je to, že si to sama naprosto jasně uvědomuje – možná ne úplně, ale přinejmenším část její osobnosti to ví. Proto se Jan stal v jejích šílených představách zachráncem – on, psychiatr, na kterého ji nepochybně upozornila Carlina kniha nebo zprávy v tisku o skandálu na psychiatrii. Jeden z těchto palcových titulků ho typickým bulvárním způsobem označil za „hrdinského psychiatra“ a Jana to určitě vzala doslova.

Navíc ale je třeba počítat s tím, že Jana svou naději na Janovu profesionální pomoc zaměnila s láskou. Ve výplodu její šílené mysli nepochybně už stačil zaujmout natolik idealizovanou pozici, že z ní pramenila milostná posedlost.

Schizofrenní erotomanka, pomyslel si. Ne, to celou záležitost rozhodně neusnadňuje – a už vůbec ne, jestli skutečně spáchala vraždu a je si toho vědoma.

„Jsi tam ještě?“ Teď zazněl hlas nesmělé malé holčičky, která se obává, že něco popletla.

„Jano, rád bych ti pomohl. Připustila bys to?“

„Ne, Jene,“ odmítla, a místo dívky rázem zase hovořila dospělá žena – jako by v ní fungoval nějaký přepínač. „Žádný konjunktiv. Ty mi pomůžeš. Slíbils mi to. Ukázal jsi mi klíč od mého vězení, copak jsi na to zapomněl?“

Žádný konjunktiv, znělo ozvěnou v Janových myšlenkách. Kdo by se takhle vyjádřil? Určitě člověk s jistým stupněm vzdělání.

Jan přirozeně neměl sebemenší tušení, o čem volající mluví. Ať už tím klíčem myslela cokoli, mělo to určitě co dělat s jejími vidinami. Přesto na její hru přistoupil. V žádném případě si nemohl dovolit riskovat, že neznámá zavěsí.

„Samozřejmě že si vzpomínám,“ ujistil ji. „Ale mohu ti pomoct, jen pokud ke mně přijdeš. Když mám ten klíč, musím tě vidět, abychom společně našli cestu z tvého vězení.“

„Ty chceš, abych za tebou přišla?“

„Ano.“

Odmlčela se a zdálo se, že přemýšlí. Jan naslouchal tichu na opačném konci telefonního vedení a ze všech sil se snažil zaslechnout sebemenší zvuk, který by mu napověděl, odkud žena volá. Jana se ale podle všeho nacházela v naprosto klidném prostředí. Soudě podle tlumeného zvuku jejího hlasu pobývala v místnosti, která nebyla nijak rozlehlá, protože nevytvářela ozvěnu. Jan neslyšel kromě jejího tichého, rovnoměrného dechu vůbec nic.

„Ne, Jene,“ odmítla nakonec. „Myslím, že to není dobrý nápad. Na to je ještě moc brzy. Už to sice dlouho nepotrvá a náš společný plán se stane skutečností, ale obávám se, že dosud na to nejsi zcela připraven.“

„Jaký plán?“

Znovu si povzdechla. „Ach miláčku, to přece sám víš nejlépe. Vždyť jsme o tom tak často rozmlouvali.“

„Ve tvém snovém světě?“

„Ano, jestli tomu chceš tak říkat.“

Jan počítal s tím, že se neznámá postaví proti jeho návrhu. Většina pacientů, se kterými měl co činit, potřebovala zpočátku dost dlouho na to, než se dokázala překonat a souhlasila se schůzkou s psychiatrem. Přece jen to bylo doznání, že už na to člověk vlastními silami nestačí – a v případě této ženy se k tomu navíc přidalo vědomí, že s její psychikou není něco v pořádku. Znamenalo by to konec jejího imaginárního světa – a stejně jako u všech psychotiků byl tento důsledek spojený s obavami. Najednou by se věci, které dosud považovala za reálné, odhalily jako přeludy; to by mohlo v počáteční fázi vést k značné dezorientaci.

Jan však neustoupil ani o krok. Pokud se jí chce dostat na kobylku, musí ji přesvědčit jejím vlastním šílenstvím.

„Jano, pak také víš, že takhle to nefunguje. Abychom mohli náš záměr uskutečnit, musíme se setkat i ve skutečnosti. Jen ty a já.“

Měl pocit, že doslova vidí, jak neznámá energicky zavrtěla hlavou. „Nemohu přece jen tak přijít k tobě domů, Jene. To nejde. Bylo by to příliš velké riziko.“

„Jaké riziko?“

„Že bys po mně chtěl to, co chtějí všichni muži. Pošpinilo by to náš vztah, chápeš? A to nemůžeme riskovat. Pro náš záměr musíme být čistí, absolutně čistí. Jen pak to bude fungovat.“

To, co chtějí všichni muži, pomyslel si Jan. Obává se ta neznámá osoba jeho blízkosti, protože je to ve skutečnosti muž? Nebo ji snad někdo zneužíval? Byl to důvod malého děvčátka na kresbě a zčásti dětsky změněného hlasu? Nesnáší, že se na ni všichni dívají jako na ženu, protože právě v této roli zažila ošklivé zkušenosti?

Může to tak být, ale také nemusí. Stejně dobře je možné, že se ve svém dospělém každodenním životě už necítí komfortně, a proto utíká do dětského Já. I to už u pacientek zažil – hlavně tehdy, když jejich bezpečné mládí nečekaně skončilo, například smrtí nebo nemocí rodičů; v takových případech se uchylovaly do role dítěte, které touží po ochraně.

„Setkáme se tedy na nějakém neutrálním místě,“ navrhl Jan. „Co třeba někde ve městě?“

„Kde mají všichni našpicované uši? Ne, Jene, náš záměr se přece týká jenom tebe a mě. V žádném případě se nesmíme vystavovat riziku, že ti zvědavci tam venku se něčeho z toho dovtípí. Chtěli by nám to totiž znemožnit.“

„Co by chtěli znemožnit?“

„Ach drahoušku, to víš přece sám nejlépe. Proto je důležité, aby nás nikdo neslyšel.“

„Ano, máš pravdu,“ potvrdil a současně vzrušením zaťal pěst. Teď ji dostal tam, kde ji chtěl mít. Za pokus to rozhodně stojí. „Dobře, Jano, proč tedy nezajdeš ke mně na pracoviště? Tam si můžeme v klidu promluvit, můžu zavřít dveře a nikdo nás nebude poslouchat.“

„Do blázince?“ V jejím hlase se zachvěl upřímný údiv. „Proč bych měla chodit do blázince?“

„No protože tam pracuju.“

Ze sluchátka se ozvalo hlasité bouchnutí, jako by někdo plochou dlaní udeřil do stolu. „Ne, Jene, ne, ne a ne! Neříkej mi, že jsem se zbláznila! Už nikdy to nedělej!“

Jan sebou škubl. Cítil se, jako by nesl na lžičce vajíčko, které může každou chvíli spadnout na zem.

„Ale já jsem přece ne…“

„Ale ano, přesně tos udělal!“ obořila se na něho. „Co si o sobě vlastně myslíš? Pronikáš mi do snů, slibuješ modré z nebe – a teď mě chceš poslat do blázince? To je od tebe sprosté, Jene, to je podraz! A moc mě to rozzlobilo, rozumíš? Jsem opravdu hodně naštvaná!“

„Jano, já…“

„Ne!“ zavřeštěla. „Nestrpím, aby ses ke mně takhle choval. Nemůžeš mě prostě jen tak ocejchovat jako blázna.“

Jan zvedl odmítavě volnou ruku, ačkoli to neznámá samozřejmě nemohla vidět. „Jano, prosím, vyslechni mě. Nic takového jsem nezamýšlel. Chtěl jsem přece jenom…“

„Psssst,“ zasyčelo ze sluchátka. „Už je to v pořádku, miláčku.“ Znovu to vypadalo, jako by v ní někdo přepnul spínač – zničehonic zněl její hlas zase jemně a příjemně. „Je mi líto, že jsme se nepohodli. To jsem nechtěla. Přece se spolu nebudeme přít. Já jen někdy trochu… no ano, trochu vzplanu hněvem. Odpustíš mi?“

Jan se nadechl. „Není problém, všichni se tu a tam přestaneme ovládat. To je…“

„Děkuju,“ přerušila ho a bylo slyšet, že se s úlevou usmála. „Děkuju, Jene. Ty mi rozumíš. Víš, já dnes prostě nemám moc dobrý den. Prožila jsem ošklivou noc a potom… Ta coura, která tě včera obtěžovala, se mi usídlila v hlavě a já jsem se jí nemohla zbavit.“

Bylo to tak úporné, žes mi musela nahnat strach, pomyslel si Jan a zeptal se: „Zase tě trápily ošklivé sny?“

„Ano… chci říct ne.“ Znělo to zmateně. „Myslím, že to nebyly sny. Sny jsou něco jiného. Ne, řekla bych, že se to opravdu stalo. Jene, domnívám se, že jsem byla zlá. Udělala jsem něco, čeho moc lituju, ale nemohla jsem prostě jinak. Já…“

Janův pulz se zrychlil. Možná to je pouze další z jejích chorobných hrátek, ale cosi v jeho nitru mu napovídalo, že to tak není.

Odešel z ubytovny chvíli po desáté.

Prožila jsem ošklivou noc…

Co tím myslela?

„Byla jsi u ní?“

Opět něco zachrastilo. „Musím teď zavěsit, Jene. Promluvíme si jindy, ano?“

„Jano, pověz mi, cos udělala!“ zakřičel na ni. „Co to znamená, že jsi byla zlá?“

„Miluju tě. Nikdy na to nezapomeň.“

„Jano, počkej!“

Ozvalo se cvaknutí a vzápětí zazněl oznamovací tón.

Jan zaklel a zavěsil. Telefon okamžitě znovu zazvonil.

„Jano?“

„Co se děje? Máš pořád obsazeno?“ Byl to Franco. Ještě než Jan stačil něco odpovědět, Franco se zeptal: „Už ti to někdo řekl?“

„Co mi měl někdo říct?“ zeptal se Jan a pocítil, jak mu plave žaludek.

To, co uslyšel, překonalo jeho nejhorší očekávání.

Když Jan vstoupil na intenzivní stanici Městské kliniky ve Fahlenbergu, Franco už na něho čekal.

Janův kolega seděl před dveřmi do Juliina pokoje a s kamenným výrazem upřeně zíral na linoleum. V modrém ochranném plášti, který byl předepsaný pro všechny návštěvníky, vypadal Ital nezdravě bledý, jako by měl každou chvíli spadnout ze židle. Když si všiml přicházejícího Jana, pozvolna se zvedl.

„Franco, jak je na tom?“

Frankovy oči zrudly. Ital se ze všech sil snažil ovládnout.

„Je při vědomí, ale na nic si nevzpomíná,“ odpověděl potichu. „Zřejmě ji to celou rozdrtilo. Lékař upozornil, že když viděl fotodokumentaci té nehody, nevěřil tomu, že to Julia přežila. Jane, ona…“ Nasucho polkl. „Julia měla strašnou smůlu. Jednu paži jí museli amputovat, fraktury druhé jsou nesmírně komplikované. Ale je tu ještě něco…“

„Ještě něco?“

Franco přikývl. „Má spinální trauma. Tři bederní obratle jsou zlomené.“

„To ne!“ Jan prudce vydechl a zvedl oči ke stropu. „Znamená to, že…“

„Ano, s nejvyšší pravděpodobností je příčně ochrnutá.“

36

„Díky, žes přišel.“

Julia vzhlédla k Janovi. Ústa se jí trochu zkřivila, což měl být nejspíš statečný úsměv. Obličej měla znetvořený četnými krevními podlitinami. Pravé víčko modrofialově nateklo a to málo, co se dalo rozeznat z oka pod ním, bylo krvavě zrudlé. Četné odřeniny vedly přes hřbet nosu a čelo a ztrácely se pod obvazem, ze kterého po straně vykukovaly Juliiny světlé vlasy.

Nebyly to však rány a hematomy, co Jana vyděsilo, ani převázaný pahýl paže a zlomená druhá ruka, která se dala pod silnou vrstvou sádry jen vytušit. Byla to nehybnost, k níž byla Julia navždy odsouzena. Jak před ním ležela, vypadalo to, jako by ji uložili na máry obklopené pípajícími kontrolními přístroji. Bílé prostěradlo zakrývalo její nehybné tělo jako mrtvolný rubáš.

„Jak se cítíš?“ zeptal se a přistavil si židli vedle postele.

Její úsměv pohasl.

„Jako bych to už nebyla já,“ zašeptala a olízla si suché rty. „Říkají, že na konečnou diagnózu je ještě moc brzy. Nejdřív musí splasknout otoky tlačící na nervová vlákna, a tak dále. Ale mně není třeba nic předstírat.“

„Třeba mají pravdu?“

„Jane, to je od tebe milé, ale než jsem se dala na psychiatrii, měla jsem co dočinění s řadou takových případů. Oba víme, co znamená paraplegie.“ Znovu utrápeně zkřivila rty. „No, aspoň se teď vyhnu té odporné šlichtě v letadle. A v Namibii by mi asi beztak bylo moc horko.“

„Julie, nesmíš to teď vzdávat. Hlavně že jsi pořád naživu.“

„Ano, Jane, jsem pořád naživu, to je fakt. Víš, co je na celé téhle záležitostí největší ironie?“

„Co?“

„Že si nemůžu na nic vzpomenout. Soudě podle brzdné dráhy mi asi něco vběhlo před auto. To se aspoň domnívá policie. Nejspíš srna. Pamatuju si jen to, že jsem si koupila zmrzlinu a chtěla se zase vrátit do ubytovny. Zmrzlina.“ Přiměla se k zoufalému smíchu a oči se jí naplnily slzami. „V budoucnu asi budu potřebovat někoho, kdo mi ji bude dávat do úst po lžičkách.“

Jan vytáhl z držáku na Juliině nočním stolku papírový kapesník a opatrně jí osušil slzy. Přitom se musel hodně ovládat, aby zakryl, jak se mu třese ruka.

„Julie, rád bych se tě na něco zeptal.“

„Copak?“

„Nestalo se něco, než jsi vyjela? Neměla jsi třeba nějaký telefonát?“

„Telefonát?“ Na chvíli se zamyslela. „Ne, to si nemyslím. Vybavuju si ještě, že jsem se dlouho koupala, a pak jsem najednou dostala chuť na zmrzlinu. Ano, na tu zatracenou zmrzlinu. Myslíš snad, že někdo…“ Odmlčela se v půli věty.

„No… je to možné,“ připustil Jan naoko váhavě, ačkoli už cítil absolutní jistotu. Neměl sice dosud konkrétní důkaz, ale tohle prostě nemohla být náhoda.

Ne, od Jany to nebyly jen plané výhrůžky. Nesnažila se mu pouze nahnat strach. Začala být – vyjádřeno jejími slovy – zlá.

„Nesledoval tě někdo, když jsi jela do motorestu?“

Juliino viditelné oko se zamyšleně koulelo sem a tam, pak bezradně vzhlédlo k Janovi. „To netuším. Na to jsem prostě nedávala pozor. Vím jen to, že při zpáteční cestě do mě zezadu skoro narazil nějaký cvok, co někam pospíchal, ale nakonec mě předjel. Proč se ptáš?“

„Víš, třeba to nebyla srna, ale něco jiného, čemu ses musela vyhnout.“

„Myslíš na tu stalkerku, viď? Kvůli které jsi za mnou poslal policii.“

„Ano.“

Julia si zhluboka povzdechla. „Jane, já fakt nevím. Ta nehoda mi způsobila kongrádní amnézii. Jako by mi ji někdo vygumoval z paměti. Zbyla mi tam jen černá díra. Ale ono je to stejně fuk, ne? I kdyby to byla ta ženská, je to teď beztak jedno, rozumíš?“

„To je v pořádku,“ pronesl potichu Jan a znovu jí osušil slzy. „Je mi líto, nechtěl jsem tě…“

„Musím teď spát, Jane. Vím, že to myslíš dobře.“

„O tom nepochybuj.“

Jan se zvedl.

„Jane?“ Věnovala mu pohled, kterému nemohl odolat. Ještě nikdy u nikoho neviděl v očích takové zoufalství.

Julia si znovu olízla rty. „Vyřídil bys Frankovi, aby za mnou nechodil? Už měl kvůli mně dost mrzutostí. Řekni mu, že ho mám ráda, ale že mi nic nedluží. To, co nedávno prohlásil, je naprosto správné. Bude lepší, když se už neuvidíme.“

„Dobře, já mu to vyřídím. Můžu pro tebe ještě něco udělat?“

Zasípala a znovu se jí po obličeji mihl zoufalý úsměv. „Ano. Mohl bys mi přitisknout polštář na obličej. Ani bych se nebránila, to ti svatosvatě slibuju – ani kdybych ještě mohla.“

Jan sklonil hlavu a vyšel ven. Když stanul na nemocniční chodbě, musel bojovat se slzami.

Teď už cítil jen nenávist. Nevýslovnou nenávist k ženě, která si říká Jana.

37

„Cazzo! Do prdele práce!“

Franco kopl do zbloudilého kamínku, ležícího pod přístřeškem kliniky. Štěrkový úlomek vyletěl proti odpadkovému koši, odrazil se a chvíli se vrtěl na asfaltové cestě zmáčené deštěm.

„Hlavně klid!“ Jan se rozhodně postavil před Itala. „Vyšilování ti teď fakt nepomůže.“

Franco si povzdechl, přikývl, prohrabal kapsy od bundy a vyndal zmačkanou krabičku Lucky Strike.

„Musíš jít na policii,“ utrousil a roztřesenýma rukama si zapálil cigaretu.

Jan zavrtěl hlavou a vyhnul se oblaku vyfouknutého dýmu. „A co bych jim asi tak řekl? Nemám v ruce vůbec nic, ani sebemenší indicii o totožnosti té ženy. Když to vezmeš kolem a kolem, neexistuje ani důkaz, že opravdu zavinila Juliinu nehodu. Kdyby nějaký existoval, objevili by ho na místě srážky. Brzdnou dráhu jiného auta, prostě něco takového.“

„Ale ona ti to přece do telefonu řekla,“ trval na svém Franco.

„Ne, to mi tedy neřekla. Prohlásila jen, že byla zlá. To může znamenat cokoli. Pro policii to ale není důkaz. Mám jenom podezření, z mého pohledu oprávněné podezření, ale nic víc.“

Franco se rozkašlal, když se snažil prudce vyfouknout dým. „Přesto to musíš ohlásit.“

„A riskovat tím, že moje pacientky si prožijí hon na čarodějnice? Víš, co by se stalo, kdyby došlo k vyšetřování? Ani jeden pacient by mi už nezkřížil cestu.“

„Na to teď přece nemůžeš brát ohled,“ naléhal Franco. „Třeba je to opravdu některá z nich?“

„Ne, není,“ odmítl Jan.„ Věř mi, všechny jsem je prošel. Jsem bezvýhradně přesvědčený o tom, že žádná z nich by nebyla takových násilností schopna. Nehledě na to bych si všiml, kdyby některá trpěla ve vztahu ke mně milostnou posedlostí. Kromě toho se ta neznámá zdráhá se mnou osobně setkat. Kdyby to byla některá moje pacientka nebo někdo z kliniky, určitě by se takhle nechoval. Ne, Franco, je to neznámá žena. Někdo, kdo dosud na sebe nijak neupozornil a cítí se ve své anonymitě bezpečně. Přinejmenším prozatím.“

„No dobře,“ povzdechl si Franco. „Ale policie by aspoň mohla nechat sledovat tvůj dům.“

„Na to jsem už taky myslel. Kdyby se ale o tom Jana dověděla, všechno by se jenom zhoršilo. Možná je pomatená, ale určitě není padlá na hlavu, a navíc všechno pečlivě pozoruje. Co když zjistí, že jsem si nechal hlídat dům, a fakt se naštve? Ne, tím bych ohrozil další lidi.“

Franco vztekle odhodil nedopalek na zem a zašlápl ho. „Hergot, tak co tedy chceš vlastně dělat?“

„Vyčkat, dokud se mi zase neohlásí, a psychologickými prostředky ji odhalit,“ odpověděl Jan. „Ačkoli nečinně čekat je pro mě zatraceně těžké, zdá se, že je to jediná možnost jak udržet riziko v určitých hranicích.“

Franco se na něho pochybovačně zadíval. „A co když se ti neohlásí?“

„Ta o sobě dá vědět, to mi věř,“ ujistil ho Jan a cynicky dodal: „Nesmíš zapomínat, že mě miluje. Využiju její posedlost ve svůj prospěch.“

„Pohybuješ se na tenkém ledě, kamaráde.“

„To už ale docela dlouho.“

Franco si zhluboka povzdechl, strčil ruce do kapes a pokrčil rameny. „No dobře, snad víš, co děláš. Já už ti teď každopádně nepomůžu.“

Jan udiveně zvedl obočí. „Co tím chceš říct? Teď mě přece nemůžeš nechat na holičkách, potřebuju tě.“

„Jak jsem řekl,“ trval na svém Franco. „Jsem terapeut, nikoli lovec zločinců. Kromě toho právě teď hraju vysokou hru. Flavia mě konfrontovala se svým podezřením a já… já jsem jí řekl pravdu Chce mi ještě dát šanci, ale musel jsem jí slíbit, že přeruším veškeré kontakty s Julií. Právě jsem ten slib porušil, ale bylo to poprvé a naposledy. Takže mě s touhle záležitostí napříště vynech, rozumíš?“

„Franco, ale to je přece…“

„Je mi fuk, jak to bereš,“ obořil se na něho terapeut. „Mám pouze jedinou šanci na záchranu rodiny – a tu bezezbytku využiju. Nepřipustím už žádné výjimky ani jakékoli vytáčky.“

„Ale tady přece nejde jen o samotnou Julii.“

„To vím taky, ale teď musím myslet hlavně na sebe.“

„No dobře, jak myslíš, ale v mých očích je to zbabělost.“

„Říkej si tomu, jak chceš,“ odtušil Franco a poklepal Janovi na rozloučenou na rameno. „Já tomu říkám zdravý rozum. Když tančíš s ďáblem, ďábla nezměníš, on však změní tebe. A tahle šílená ženská je opravdu ďábel.“

„Nemám na výběr, Franco.“

„Co tě vede, vždycky máš na výběr. Nedopusť se té chyby, že to všechno pojmeš jako možnost pro osobní pomstu. Julii tím už stejně neuzdravíš.“

S těmi slovy se otočil a chystal se odejít.

„Franco, počkej!“ Jan se za ním v dešti rozběhl. „Už jen jedinou otázku a nechám tě na pokoji.“

Franco se zastavil a zhluboka se nadechl. „Tak ven s tím.“

„Co tě napadá o Janě?“ zeptal se. „Myslím jako to jméno. Určitě je to také jen symbol.“

„Ty toho nenecháš, viď?“

„Ne, to jsem ti přece řekl. Tak povídej, co by z tvého pohledu mohlo znamenat Jana? Samozřejmě pokud odhlédneš od podobnosti s mým jménem.“

Franco vyšpulil rty a zamyšleně upřel pohled na zem. „Jana, Jana, Jana,“ mumlal potichu. „Co takhle Janus? Třeba tím myslí ženskou obměnu dvoutvářného boha Januse. Nezmínil ses, že je vzdělaná?“

„Ano,“ přikývl Jan. „Z toho vycházím. Januse rozhodně nemůžeme vyloučit. Odpovídalo by to i její schizofrenii.“

„Jane, prosím.“ Franco se na něho úpěnlivě podíval. „Poslechni mě a dej od toho ruce pryč. Jsou věci, které nám prostě velmi snadno přerostou přes hlavu, jenomže si to uvědomíme, až když je příliš pozdě. Alespoň o tom chvíli popřemýšlej, slibuješ?“

„Provedu,“ zalhal Jan.

Franco mu ještě jednou přátelsky poklepal na rameno. „Nezlob se na mě, Jane. Jsem prostě egoistický zbabělec a nijak to neskrývám. Kromě toho mi Flavia dala ještě jednu šanci, což je pro mě nadevše – i když to trvalo dlouho, než jsem to pochopil. Láska je něco zvláštního, Jane. Člověk o ni začíná bojovat až ve chvíli, kdy mu hrozí její ztráta.“

Vzápětí odešel a tentokrát se už ani neotočil.

38

Jana stála v bezpečné vzdálenosti a pozorovala smuteční hosty, kteří se shromáždili u hrobu Volkera Nowaka. Řada černě oblečených postav, zakrytých skrumáží tmavých deštníků, na které nepřetržitě bubnoval déšť.

Uprostřed truchlících uviděla Nowakovu matku, nehybně sedící na invalidním vozíku. Většinu voskově bledého obličeje zakrývaly velké sluneční brýle. Přes deštník, který nad ní držel jeden z přítomných, se jí na černém oděvu jako perly leskly kapky vody a občas se jí na klíně pohnula kytice mečíků, když zavzlykala.

Té staré ženy jí bylo líto. Nejraději by za ní zašla a poprosila ji o odpuštění. To by však v nejednom ohledu nebylo správné. Ona přece nenese vinu za to, že novinář zemřel – za to si může Volker sám. Kdyby nebyl tvrdohlavý jako mezek, nezkřivila by mu ani vlásek na hlavě. Ne, určitě ne.

Co je to jen za myšlenky? zeptalo se cosi v jejím nitru hlubokým, rozhněvaným hlasem. Mám ti říct, kdo takhle uvažuje? Bábovka, která pořád brečí jako želva! To k mé dceři nepatří! Co tady vůbec pohledáváš? Ještě navíc za bílého dne!

„Nic,“ zašeptala. „Chtěla jsem jenom…“

To mi visí u zadku, co jsi chtěla! Co si počneš, jestli tě někdo uvidí, hm? To, že máš dobrý úkryt, není zdaleka ještě důvod k tomu, abys takhle riskovala. Beztak už v poslední době riskuješ až moc!

Přikývla. Ano, ten hlas má samozřejmě pravdu. Nemůže si dovolit podstupovat žádné další riziko. Teď musí mít na zřeteli jen svůj záměr.

Jen svůj záměr.

39

Hned po pohřbu Volkera Nowaka pospíchal Felix Thanner na emporu. Celé dopoledne mu myšlenky kroužily kolem kamery a jen velmi obtížně se mohl soustředit na něco jiného. Přitom se nedokázal ubránit pocitu, že se pohybuje v jakémsi ošklivém snu, ze kterého se nemůže vymanit. Pořád se sám sebe ptal, jestli neznámá znovu nepřišla, zatímco on jako farář plnil své povinnosti na hřbitově. Vzápětí se mu vybavil předchozí den, kdy se žena znenadání objevila na prahu kostela.

Během pohřbu čelil bolestivému tlaku na hrudi. Pohled na rakev byl pro něho nesnesitelný.

Já vím, kdo je jeho vražedkyně, vyznal by se ze všeho nejraději přítomným truchlícím místo pouhého předčítání nekrologu. Ano, já to vím! Ona se mnou mluvila, ale já vám to nesmím říct.

Když se pak zase konečně ocitl o samotě a slyšel jen vítr prohánějící se v podkroví kostela, stiskl upocenýma rukama a s bušícím srdce tlačítko pro přehrávání záznamu a přes půlhodiny upřeně zíral na monitor.

Pak laptop vypnul a se zklamaným povzdechem se opřel o zábradlí.

Nic. Zase nic.

Kamera stále spolehlivě odváděla službu, kterou od ní očekával, a nahrávala všechny osoby v kostele. Při rychlém prohlížení Thanner nejprve viděl uměleckého zámečníka Seifa, který konečně vyměnil porouchaný zámek. O něco později se objevila Edith Badtkeová a Bruni Kögel a v následujících čtyřiceti minutách – které při zrychleném posunu nahrávky trvaly asi desetinu tohoto časového úseku – obnovila farní tajemnice s floristkou květinovou výzdobu na oltáři. Poté následovaly přípravy na zádušní bohoslužbu za Nowaka a následnou pravidelnou mši.

Jinak se už nikdo neukázal. Bylo vidět jen statický záběr kostelní lodě, částečně zakrytý rychle se střídajícími číslicemi počitadla; minuty, sekundy a milisekundy, během nichž se nic nedělo.

Thannera přitom několikrát ochromil mrazivý strach, že co nevidět zase uvidí tu ženskou ze snu, jak se pomalu blíží k první řadě lavic, aby si tam na něho počíhala. Ta bytost, která předstírala, že je žena, dokud k ní nepřistoupil dostatečně blízko a nespatřil její skutečné vzezření.

Ta tlama… Vyceněná zející hlubina… Pekelná průrva! Můj pocit viny, který hrozí, že ho pohltí, protože proti němu nic nezmůžu.

Při vzpomínce na strašlivý sen se opět rozechvěl. Ucítil na čele chladný pot a vynadal si do bláznů. Nervy si s ním začaly ošklivě pohrávat a Thanner se modlil, ať to všechno skončí. Jak dlouho má ještě žít s tím vědomím, které ho sužuje a trýzní v ošklivých snech, zatímco bezmocně vyčkává, až se mu ta šílená ženská zase ukáže?

Tedy pokud se mu vůbec ještě někdy ukáže.

„Tak pojď,“ šeptal směrem ke kameře. „Ukaž se konečně! Jsem tady a čekám na tebe!“

40

Hned po příchodu domů Jan zavolal na kliniku a nahlásil pracovní neschopnost. Janu tam nedostane, takže to musí zkusit jinak.

Roztáhl v obývacím pokoji záclony na okně a odklidil všechny rozkvetlé květináče, aby měl volný výhled na ulici. Potom si posunul jeden ze svých dvou pohodlných ušáků k oknu, posadil se a s telefonem nadosah ruky hleděl ven a čekal.

Čekání z duše nesnášel, ale zároveň mu pomáhalo držet na uzdě nezměrný vztek na ženu, která si říká Jana. Ještě těžší mu však připadalo vymazat z hlavy obraz Julie a její úpěnlivý pohled, kterým ho prosila, aby ji zbavil utrpení.

Musí se ovládat, pamatovat na své profesionální ctnosti a získat odstup, aby mohl bez obav pohlédnout zlu do tváře.

Pozoroval všechno, co se odehrávalo před oknem, pomalu a rovnoměrně dýchal a hledal vnitřní klid.

Ona přijde a podívá se, co Jan dělá, tím si byl jistý. Erotománie je obsesivní závislost a na tom teď musí jako psychiatr stavět. Posedlost ji donutí vyhledávat jeho přítomnost. Telefonáty a pozorování jeho domu mu potvrdily, že imaginární setkání v jejím přízračném světě přeludů a vidin jí už nestačí. Je to stejné jako u drogově závislého jedince, který stále musí zvyšovat dávky, aby dosáhl žádoucího účinku.

Jen občas kolem jeho domu prošlo pár chodců. V obtížně průhledném závoji deště, který neustával, se podobali šedým stínům míhajícím se kolem plotu. Jan viděl muže, jehož jméno sice neznal, ale věděl, že dvakrát denně míjí jeho dům s dogou. Přes plot byla vidět jen hlava obrovského psa. Zvíře se zastavilo a nehýbalo se z místa.

Jan se sám sebe ptal, jestli doga dokáže vycítit, že ji někdo pozoruje. Pokud by to tak bylo, vytušila by i Jana, že ji za oknem netrpělivě vyhlíží? Neudržuje si snad právě proto bezpečnější odstup od lékařova domu? Ví o Janově hněvu kvůli tomu, co způsobila Julii?

Muž netrpělivě škubal za vodítko a usilovně se snažil zabránit tomu, aby mu vítr nevytrhl z ruky deštník. Nakonec se pes zase pohnul. Zvíře se na Jana ani nepodívalo.

Doga ho nezavětřila.

O něco později byla ulice zase liduprázdná. Jan se netrpělivě kousal do vnitřní strany tváře, kde se už vytvořila odřenina. Čekání bylo vyčerpávající, ale byl si jistý, že se Jana zase ohlásí.

Určitě dá o sobě znovu vědět.

Čas plynul, doprovázený tikáním nástěnných hodin; Jan ale vytrvale seděl u okna a vyhlížel ven.

Když se setmělo, spatřil štíhlou postavu v bundě s kapucou. Neznámá žena se blížila z vedlejší ulice.

Zamířila k Janovu domu, odbočila do jeho ulice a u plotu se prudce zastavila. Na okamžik vzhlédla přímo k Janovi. Byla to mladá štíhlá žena s bdělýma, ostražitýma očima. Několik neposlušných blonďatých loken jí vyklouzlo zpod kapuce a jako tencí hádkové se přilepily na mokrý obličej. Byla to krásná, harmonicky vyvážená tvář.

Zdálo se, že se jejich pohledy setkaly, ale Jan věděl, že k tomu nedošlo, protože vyčkával ve tmě. Neznámá ho prostě nemohla vidět.

Žena se pak skrčila a zmizela za plotem.

Jan vyskočil z křesla. Srdce mu divoce bušilo. Přiběhl k domovním dveřím, doslova je rozrazil a spatřil na opačné straně plotu ženina záda.

Co tady ta neznámá pohledává, proboha?

Jan se zhluboka nadechl a zamířil k ní. Když otevřel zahradní branku, žena se na něho podívala.

„Jano?“

Napřímila se a pozorně si lékaře prohlížela.

„Je to váš dům?“

Jan přikývl.

„Pak je to taky váš chodník,“ konstatovala věcně a ukázala na promáčený papírový kapesník na tretrách. „A vaše psí lejno!“

Jan nevěděl, jestli se má rozchechtat nebo začít bezmocně křičet. Cítil, že se ocitl na prahu nervového zhroucení.

Nějaká běžkyně šlápla do výkalů té zatracené dogy. Zatraceně! Ještě abych tak byl paranoidní. Ne, já už paranoidní jsem!

„Víte, jak těžko se ten sajrajt odstraňuje?“ Běžkyně mu hodila papírový kapesník pod nohy a založila ruce v bok. „Udržujte laskavě svůj chodník v čistotě jako ostatní.“

Jan vykoktal krátkou omluvu a díval se za sportovkyní, pro kterou teď už jako by neexistoval. Škubl sebou, když zevnitř domu uslyšel zvonit telefon.

Telefonní záznamník byl nastavený tak, že se zapnul po pátém vyzváněcím tónu. Jan to stihl do domu právě včas.

„Haló?“ zasípal a vzápětí uslyšel důvěrně známý šustot.

„Zdravím, Jene.“

Je to ona! Ano, je to ona!

„Zdravím, Jano.“

Zabořil se do křesla a zavřel oči, aby se soustředil na sebemenší šelest ve sluchátku. Zpočátku však měl v uších především tlukot vlastního srdce.

Klid, hlavně klid, domlouval si v duchu. Teď si nemůžeš dovolit ani chybičku! Musíš ji přimět k tomu, aby se ti ukázala. Jde jen o to, všechno ostatní je podružné!

„Je tak příjemné tě slyšet.“ Janin hlas zněl tiše a drsněji než obvykle, ale Jan z něho především vycítil skleslost rezonující v každém ženině slově. „Dnes jsem neprožila dobrý den.“

A proto zvyšuješ dávku a voláš mi už podruhé, pomyslel si. To je moc dobře. Teď ji má tam, kam ji chtěl dostat. Stal se mužem s potřebnou látkou – ne, ještě lépe, on sám je látka, bez které už Jana nemůže existovat.

„Proč to nebyl dobrý den?“ zeptal se. „Co se stalo?“

Se stále zavřenýma očima naslouchal tichu na druhém konci vedení. Tam však byl pouze Janin dech.

„Nic.“ Její hlas zněl zmateně a odmítavě. „Vlastně nic. Občas mívám takové dny.“

To zapadá do tvého klinického obrazu nemoci, pomyslel si a vnímal to jako potvrzení své dálkové diagnózy. Prudké výkyvy nálady, které se občas vyskytují během velmi krátké doby, nejsou u psychotiků žádnou zvláštností.

Neznámá si povzdechla. „Víš co? Člověk je jediná bytost schopná nenávidět sebe sama.“

„A ty se teď nenávidíš?“

„Ano.“

„Proč?“

„Protože jsem taková, jaká jsem,“ zašeptala. „Tak ráda bych byla jiná – jako všichni ostatní. To bych se už nemusela skrývat. Mohla bych vést úplně normální život.“

Jan se snažil pochopit, co tím neznámá myslí. Mluví o své psychické poruše, nebo je ve hře ještě něco jiného? Není například nějak zohavená a nemusí se schovávat, protože nesnáší výsměch a zvědavé pohledy? Nehledá právě proto partnera, pro kterého by mohla horovat, ačkoli ví, že to nikdy nebude nic jiného než snílkovské blouznění, protože cítí, že skutečného partnerského vztahu nedorostla?

Třeba to tak opravdu je. Možná bylo toho v jejím nitru příliš zničeno, než aby mohla přistoupit na to, co chápe pod pojmem normální život.

„Proč nemůžeš?“ zeptal se. „Co ti v tom brání?“

„To přece sám víš nejlépe. Mluvili jsme už o tom tak často.“

„Ale nikdy v reálném světě,“ upřesnil Jan a pomyslel si: Musím ji vytáhnout z ulity a přimět k tomu, aby mi o sobě pověděla víc. Poskytni mi konečně nějaký záchytný bod, kdo jsi.

„Ve skutečném světě jsme dosud nemluvili ani o našem záměru,“ dodal.

„Opravdu ne?“

„Ne.“

Zachichotala se, jako by její deprese během jediného okamžiku pominula – a pravděpodobně to tak skutečně bylo. „Dám ti dárek. Takový, na který nikdy nezapomeneš,“ řekla.

„To je tvůj záměr?“

Následoval další chichot. „Chceš vědět, jak jsem na to přišla?“

„Ano, ale promluvme si nejdřív o tom záměru. Co máš v úmyslu?“

„No, je to už nějaká doba,“ začala, aniž by se věnovala jeho otázce. „Sledovala jsem na rychlostní silnici dvě veverky. Samečka a samičku. Neumím je sice od sebe odlišit, ale přesto jsem si jistá, že to byl pár. Větší z nich byla mrtvá, myslím, že to byl sameček. Veverky se pokoušely překonat silnici a náklaďák ho přejel. Samička dlouho seděla na okraji silnice a musela přihlížet, jak auta pořád dokola přejíždějí jejího partnera. Bylo to moc smutné, Jene. Ten pohled mi div neutrhl srdce. A víš, co potom samička udělala?“

„Ne, pověz mi to.“

„Vyběhla na silnici a nechala se také přejet,“ řekla Jana a z radosti v jejích slovech Jana zamrazilo. „Obětovala život, aby opět byla se svým nejmilejším. Není to nádherné? To je skutečná láska, Jene, nikoli to, co nám předkládají v těch kýčovitých románech. Je tak snadné prohlásit, že člověk někoho miluje, ale jen málokdo je ochoten to také opravdu dokázat. Myslím tím se všemi důsledky.“

„Ale ty jsi na to připravena, že?“ Jan svíral sluchátko tak křečovitě, že ho bolely prsty. „Chceš mi dokázat svou lásku?“

„Ano, zanedlouho se o tom sám přesvědčíš.“ Jana pořád mluvila s bujarou bezstarostností, která vyvolávala na lékařově těle husí kůži.

„A kdy přesně k tomu dojde?“

„Už brzy,“ odpověděla hlasem děvčátka, které se nemůže dočkat, až někoho překvapí něčím, co samo považuje za cosi naprosto mimořádného; třeba něčím, co samo zhotovilo, nebo dalším obrázkem. Případně něčím podstatně horším…

„Proč ne hned teď, Jano?“

Tato otázka ji zastihla nepřipravenou. Jan zaslechl, jak neznámá zadržela dech.

„Ale… já přece nemohu…,“ vyhrkla a zajíkla se.

„Jano, prosím, chtěl bych tě hned teď vidět,“ vypravil ze sebe Jan a snažil se, aby úpěnlivá prosba vyzněla co nejpřesvědčivěji. „Slibuju ti, že všechno mezi námi zůstane čisté. Chtěl bych tě prostě jenom vidět.“

Nekonečné okamžiky mlčení. Jan se chvěl po celém těle. Tím, že přešel do ofenzivy, vsadil všechno na jednu kartu.

Ticho.

„Já nevím,“ zaváhala Jana. „To by ale nebylo správné, že?“

„Ne, Jano, byl by to nejkrásnější dárek, který bys mi mohla dát.“ A ani ti teď nelžu, dodal v duchu.

„Opravdu?“

„Ano, opravdu.“

„A nedělali bychom nic, co by ohrozilo náš záměr?“

„Máš moje slovo.“

„Tvoje čestné slovo?“

„Slibuju.“

Neznámá se znovu odmlčela, tentokrát tak dlouho, až se Jan začal obávat, že prostě zavěsila. Pak to na druhém konci vedení znovu zašustilo a Jan nabyl dojmu, že ví, co ten zvuk způsobuje. Vnitřním zrakem viděl, jak si Jana tiskne sluchátko k hrudi, přemýšlí a přejíždí jím přes látku, než ho zase přiloží k uchu.

Když hned nato zase uslyšel její dech, spatřoval v tom potvrzení své domněnky. Proto to hluboké ticho, když mlčela.

„Nevím, jestli to mohu udělat, Jene,“ prohlásila vážným hlasem. „Na to je ještě příliš brzy. Cítím, že něco dosud chybí.“

Jan si připadal jako rybář, který v průzračné vodě sleduje, jak ryba krouží kolem návnady. A Jana se k návnadě přiblížila skoro nadosah. Teď je třeba opatrně pohnout prutem, aby se nástraha zatřepotala a ještě více sváděla k pohlcení.

„Co když tě tvůj pocit klame?“

„To je možné, ale přesto nevím, jestli by to bylo správné.“

„Jano, já si nemyslím, že ještě něco chybí. Ušli jsme společně tak dlouhou cestu, že by mělo být konečně načase, abychom si v reálném světě pohlédli do očí.“

Znovu musela přemýšlet, než odpověděla. „Ano, máš určitě pravdu. Mně to jen trochu nahání strach. Víš, nejsem na to zvyklá. Tak dlouho jsem byla sama, žila jsem sama pro sebe. Nikdy mi nepřineslo štěstí, když jsem se ukázala ostatním. Všichni se polekali mého zevnějšku, aniž by mi nahlédli do nitra.“

Hlavně to nepřineslo štěstí těm, kterým ses ukázala, pomyslel si Jan. Například Volkeru Nowakovi. A jak to vypadá, vyskytli se před ním ještě jiní, o nichž nemám sebemenší tušení. Kolik, Jano? Kolik jich bylo?

„Jano, slibuju ti, že se od tebe neodvrátím. Čestné slovo!“

Neznámá opět zaváhala. Opravdu měla strach. „Ty po tom skutečně moc toužíš, že?“

„Ano, toužím po tom.“

„Je to v našem případě životní láska, Jene? Jako u těch veverek?“

Jan musel nasucho polknout. Stálo ho to nemalé přemáhání, ale nakonec to ze sebe přece jen vypravil. Pomyšlení na Julii mu to ulehčilo. „Ano, jen s tím rozdílem, že my dva to přežijeme.“

Jak aspoň doufám.

Slyšel, jak se žena na druhém konci vedení zhluboka nadechla, jako by se chystala vložit na sebe těžké břemeno – nebo skočit z velké výšky.

„Tak dobře, přijdu k tobě. Ale nejdřív musím ještě něco vyřídit.“

Jan sebou škubl. Zakousla se, já tomu snad neuvěřím. Spolkla návnadu!

Avšak zatímco v duchu triumfoval, ohlásila se znovu jeho podezíravost.

Cítil, že se něco stane, i když vůbec netušil, co by to mělo být.

„Jano, co znamená, že musíš ještě něco vyřídit?“

„Nelam si tím hlavu, Jene,“ zareagovala rychle. „S námi dvěma to nemá nic společného a nezabere to moc času.“

Už se na nic nevyptávej, varoval ho rozum. Zakousla se, to je hlavní. Teď už se ta ženská nesmí z háčku vymanit, proboha.

„Ale přijdeš, že?“

„Ano, přijdu.“

„Dobře, budu na tebe čekat.“

Neznámá zamumlala něco, čemu Jan nerozuměl, a pak se zeptala: „Myslíš to se mnou upřímně?“

Zase se ozvala malá holčička, nesmělá a ustrašená. Jan si bezděčně vzpomněl na Frankovu domněnku o původu jejího jména. Dvoutvářná Jana, která na jedné straně mohla být nevinnou dívkou, a na druhé popudlivou vzteklou vražedkyní.

„Myslím to s tebou stejně upřímně jako ty se mnou,“ ujistil ji.

„Tak to nakonec všechno skončí dobře,“ zašeptala a pak zavěsila.

41

Věžní hodiny odbíjely šestou, když se Felix Thanner vrátil do kostela. Jakmile utichl poslední úder zvonu, farář slyšel vítr, jak se opírá do vysokých oken z olovnatého skla a loudí z varhanních píšťal strašidelně vibrující zvuky.

Se zimomřivým chvěním prošel prostřední lodí ke zpovědnici a přitiskl si ruku na rebelující žaludek. Edith Badtkeová mu vnutila velmi vydatnou večeři, po které ho teď trápilo pálení žáhy; bylo to neklamné znamení farářovy nervozity.

Edith Badtkeová mu sdělila, že si o něho dělá starosti, a s houževnatou neústupností ho vyzývala k jídlu. V poslední době je nějak moc hubený a bledý, dodala, a vůbec působí dojmem, jako by ho něco tísnilo. A jestli by mu prý nemohla pomoct?

Thanner ji obelhal a ujistil, že všechno je v nejlepším pořádku. Trápí ho jen žaludeční nevolnost, nic víc, pokusil se tu lež zmírnit. Potom začal mluvit o aktuálních každodenních otázkách – o konečně opraveném zámku bočních dveří, zítřejším pohřbu Heinze Krögera a nejbližší peněžní sbírce na kostel –, ale pozorné tajemnici nedokázal nic nalhat. Ačkoli se k původnímu tématu hovoru už nevrátila, bylo na ní vidět, že duchovnímu nevěří.

Během jejich rozhovoru si ho opět měřila způsobem, který mu byl nepříjemný. Skoro mu připadalo, jako by dokázala číst jeho myšlenky, které se nepřetržitě točily kolem neznámé ženy. O to víc se mu ulevilo, když se s tajemnicí mohl v době zpovědi rozloučit.

Jeho první kroky ho znovu zavedly na emporu. Tentokrát už byl předem připravený na to, že monitor mu neukáže nic jiného než liduprázdný kostel – a tak to také bylo.

Možná že tu ženu přece jen vylekal, když se s ní setkal společně s Edith Badtkeovou, zamyslel se. Třeba se neznámá domnívá, že farář i přes své ujišťování porušil zpovědní tajemství a zasvětil do něho svou tajemnici. Snad právě proto se nevrací. Kdoví, co se odehrává v mozku choromyslné ženy?

Je ale také docela dobře možné, že tahle obava spočívá pouze a jedině v jeho netrpělivosti. Nemohl přece vážně čekat, že se mu neznámá objeví v záběru, jen co umístí a zapne kameru.

Když otevřel zpovědnici a vstoupil do jejího příšeří, vystřídal myšlenky a obavy všeobjímající pocit stísněnosti. Jakmile farář usedl na lavici a zavřel dveře, stal se ten pocit skoro nesnesitelný. Ve vzduchu se opět vznášel starý známý pach hříchu, který duchovního div nezadusil.

Ne, pomyslel si, ta žena se vrátí. Asi se jí do toho nechce, ale musí to udělat. Neboť jestliže on, farář, trpí tím, že ví o jejím zločinu a nedokáže to pustit z hlavy, jak na tom teprve musí být ona jako pachatelka?

Ona se vrátí, až jí bude hrozit, že klesne pod tíhou hříchu – tak jako naposledy. Ano, určitě přijde. Otázkou pouze je, kdy.

Zatím se nikdo neobjevil. Thanner čekal ve tmě; čím déle pobýval o samotě, tím byl nervóznější a o to silněji ho pálilo v žaludku a hrdle.

Zimomřivě se chvěl, ale zároveň se potil. Musel myslet na slova paní Badtkeové a věděl, že má pravdu. Je nemocný – a po všem, co si protrpěl v posledních dnech, ani není divu. Nikdy neměl přehnaně silnou tělesnou konstituci. Jako dítě, když školou obcházela chřipka, byl vždy první na řadě, koho postihla, a i později…

Ze vzpomínek ho vytrhlo cvakání podpatků. Kostelem zněly spěšné kroky a odrážely se od starobylého zdiva.

Thanner ve zpovědnici strnul a rukama křečovitě svíral modlitební knihu na klíně.

To je ona! Ty kroky… Určitě je to ona.

Vytřeštěnýma očima zíral na zamřížované okénko v přepážce, když vtom se kroky zastavily před zpovědnicí. Do vedlejšího prostoru vstoupila jakási postava a s hlasitým prásknutím zabouchla za sebou dveře.

„Zdravím, pane faráři.“

Ženin hlas zněl úplně jinak než při posledním setkání. Nebylo v něm ani stopy po ostýchavé pokoře. Ne, tentokrát zněl… rozhněvaně!

Thanner se chystal odříkat uvítací formuli, ale než ze sebe stačil vypravit první slovo, neznámá mu za mřížkou něco ukázala.

„Co má tohle znamenat?“

Farář nechápavě zíral na předmět v její ruce.

Kamera! Panebože, ona objevila tu kameru! Ale to přece není možné!

Cítil, že mu do hlavy prudce stoupla krev, a roztřásly se mu ruce.

„Ale jak…,“ začal, ale neznámá ho okamžitě umlčela.

„Umístil jsi ji tam kvůli mně! Myslel sis, že mi můžeš nastrojit léčku?“

Thanner nasucho polkl. Zapírat už nemělo smysl.

„Nebyl…,“ spustil, ale jeho hlas připomínal spíš chraptivé krákání, „nebyl v tom zlý úmysl. Věř mi, prosím. Chtěl bych pomoct.“

„Pomoct? Jo tak… Tím, že mě budeš špehovat?“ Jízlivě se zasmála.

„Ne, já…“

„Mám ti říct, co si o tom myslím? Byl jsi zvědavý, pane faráři. Chtěl jsi vědět, kdo jsem. Protože ti nahnalo strach to, co jsem ti pověděla.“

„Ano,“ přiznal Thanner a sebral všechnu svou odvahu. „Ano, špehoval jsem tě. Postavil jsem tam kameru kvůli tobě, protože jsem se chtěl dovědět, kdo jsi. Ale v žádném případě jsem ti tím nechtěl uškodit.“

„Ach, opravdu ne?“

„Jak jsem už řekl, chtěl jsem ti pomoct, což pořád platí,“ odpověděl Thanner a překvapilo ho, jak sebejistě to znělo. „Usmrtila jsi člověka a požádala Boha o odpuštění. On ti ale může odpustit jen tehdy, pokud se ty sama přiznáš. Já ti s tím mohu pomoct a provázet tě na této nelehké cestě. To však půjde jen tehdy, pokud sama upřímně…“

„Jak můžeš vědět, že mi Bůh už dávno neodpustil?“ skočila mu do řeči. „Je mnohem milosrdnější než ty a tobě podobní v tvé nezměrné domýšlivosti. Věř mi, Nejvyšší mou prosbu o vykoupení dávno vyslyšel – a dnes mě odměnil za mou lítost.“

„Ne, mýlíš,“ namítl energicky Thanner. „Kráčíš po nesprávné cestě.“

„Ty se mýlíš!“ zasyčela. „Myslel sis, že se vrátím, abych se vyzpovídala z dalších hříchů, a naběhnu ti přímo před kameru, abys mě mohl prozradit policii. Ale proto jsem nepřišla. Tentokrát jsem tu kvůli tobě.“

Thanner instinktivně pevněji sevřel modlitební knihu jako štít, kterým se může bránit proti útočníkovi.

„Kvůli mně?“ Snažil se potlačit chvění v hlase. „Pročpak kvůli mně?“

„Abych tě varovala,“ pronesla neznámá pomalu a hrozivě. „Přestaň mě špehovat. Nikomu nepovíš, kdo jsem a co jsem udělala. To navždy zůstane mezi námi dvěma. Je to naše tajemství. Jinak shoříš v pekelném ohni. Rozuměl jsi?“

„Ode mě se nikdo nic nedoví,“ ujistil ji Thanner. „Ale stejně doufám, že ode mě přijmeš pomoc. Když ne teď, tak možná později. Jsem tu pro tebe kdykoli.“

„Ne,“ odmítla potichu. „Ty mi nemůžeš pomoct. V reálném světě to dokážu jen já sama.“

„Věř mi, to se mýlíš,“ trval na svém Thanner. „Nikdo není před Bohem sám. Každému se dá pomoct.“

„Mně ne,“ odmítla znovu jeho pokus. „A chceš vědět, proč?“

„Ano, pověz mi to.“

„Já ti to nepovím,“ zašeptala, „ale zato ti to ukážu. Pozorně se dívej.“

S těmi slovy se přiblížila až k příčce.

„Pohleď, svatý muži, abys pochopil!“

Felix Thanner viděl, jak se v šeru vedlejší části zpovědnice blíží k mřížce ženin obličej. Zpočátku byl jen přízračný, pak ale stále zřetelnější.

Na okamžik se neubránil absurdní představě, že hledí na vyceněnou tlamu ze své noční můry. Ostré bílé tesáky pod blonďatou hřívou. Roztříští dřevěnou mřížku, uchopí ho a navěky strhne s sebou do pekelných hlubin.

Avšak to, co nakonec spatřil, bylo horší než jeho děsivé noční sny. Mnohem horší.

„Už se ke mně nikdy nesnaž přiblížit, slyšíš?“ zasyčela postava za mříží. „Nikdy!“

Felix Thanner s děsivým výkřikem vyskočil a vzápětí se zhroutil. Měl pocit, že se v nesnesitelných křečích udusí; pak mu smysly vypověděly službu. Zatímco klouzal do temnoty bezvědomí, slyšel tu bytost odcházet.

42

Čtvrt hodiny po telefonátu bylo všechno připraveno. Janovi divoce tlouklo srdce, když stál ve svém obýváku a zkoumavě se kolem sebe rozhlížel.

Na konferenčním stolku stála zapálená svíčka, dvě sklenky na červené víno a dekantovací karafa, do které Jan nalil merlot.

Do vína zamíchal diazepam z jednoho z četných vzorkových balení ve své lékařské brašně. Dávka tohoto psychofarmaka by spolehlivě uspala koně. V nejhorším případě – podle toho, kolik vína ta Jana vypije – by ji tím mohl usmrtit, varoval ho lékař v jeho nitru. V závislosti na jejím tělesném stavu by si mohla přivodit zástavu dechu nebo srdce.

Avšak druhý Jan – Jan, který stál před ochromenou a zohavenou bývalou kolegyní a viděl mrtvolu Volkera Nowaka se zlomeným vazem – reagoval na varování jen pokrčením ramen. V takovém případě by prostě přivolal záchranku. Všechno ostatní se teprve ukáže. Přece jen se musí mít na pozoru, dokud nebude mít Janino přiznání a nevyrozumí policii – a jak známo účel světí prostředky.

A pokud se návštěvnice oproti očekávání vína ani nedotkne, pojistil se ještě dalším způsobem. Pod jedním z polštářků na pohovce ležel pepřový sprej – jen pro případ, že by Jana dostala jeden ze svých nevypočitatelných záchvatů amoku. Pouhou fyzickou silou zabila muže – pravděpodobně dokonce víc než jednoho –, takže Janovo preventivní opatření rozhodně nebylo přehnané. Sprej mu přinejmenším poskytoval dodatečný pocit bezpečí.

Rozsvítil lustr a okolí za velkým oknem rázem potemnělo. Místo přízračně temné dešťové scenérie na ulici viděl ve skle jen vlastní odraz. Jan se převlékl, natáhl si džíny a k nim košili a sportovní sako, do jehož náprsní kapsy schoval diktafon – starý dobrý diktafon, který mu už jednou přinesl štěstí.

Snad se mu poštěstí i tentokrát.

Nakonec ještě použil vodu po holení s dřevitou vůní. Byl to dárek od Carly, která tuhle vůni považovala za „nesmírně mužnou“. Oba se nad tím báječně bavili, ale dnes se mu to hodí.

Vždyť mám rande, napadlo ho a ponuře se usmál na svůj temný odraz ve skle.

Potom se odvrátil od okna, namátkou sáhl do police vedle pohovky po nějaké knize a posadil se.

Teď seděl jako v jasně osvícené výkladní skříni.

Tak pojď, rybičko. Zakousni se!

Duchem nepřítomen listoval publikací. Bylo to první vydání Goldingova Pána much, pocházející ještě z pozůstalosti po otci. Jan zběžně knihou listoval, aniž vnímal text. Všechny jeho smysly se upínaly ke vchodovým dveřím, kterými tiše lomcoval večerní vítr.

Tak pojď už, Jano! Kde vězíš?

Řekla, že musí ještě něco vyřídit. Co tím myslela? No, snad mu to už co nevidět sama prozradí.

Jan nadále předstíral, že čte – a nakonec ho zaujala pasáž, ve které Jack a Ralph diskutují u ohně na hoře o tajemné obludě; přísný autoritativní Jack, který chce živočicha ulovit a zabít, a racionální Ralph, který dává přednost tomu, že sebe a ostatní chlapce drží v bezpečné vzdálenosti od neznámého nebezpečí. Freudovo Ono a Já v boji o nadvládu.

Já jsem na tom úplně stejně, pomyslel si Jan. A teď jsem Jack, lovec.

Vtom někdo zazvonil. Jan sebou škubl, jako by dostal ránu proudem.

Zachovej klid, napomínal sebe sama. Hlavně zůstat klidný. Měj oči na stopkách a nic se ti nestane.

Předklonil se a zvedl z podlahy knihu, kterou leknutím upustil. Opatrně ji vrátil na polici, napřímil se a zamířil ke dveřím.

Když položil ruku na kliku, znovu se mu vybavila Janina slova.

Nikdy mi nepřineslo štěstí, když jsem se ukázala ostatním. Všichni se polekali mého zevnějšku, aniž by mi nahlédli do nitra.

Jan si vzpomněl i na vlastní slib, že se od ní neodvrátí. Nesmí se nechat vylekat.

Musíš se vzpamatovat – bez ohledu na to, co teď uvidíš. Ta žena je možná zohavená nebo prostě třeba jen tlustá a ošklivá jako noc. To teď nesmí hrát žádnou roli.

Nasucho polkl, přiměl se k laskavému úsměvu a otevřel dveře.

Okamžitě se na něho vrhla nějaká postava a padla mu kolem krku.

„Překvapení!“

„Panebože!“ vyhrkl polekaně Jan a návštěvnice ho hned pustila.

„Stačilo by prostě Carlo,“ usmála se žena.

„Carlo, pro všechno na světě…“ Jan na ni nechápavě zíral. „Myslel jsem, že se vrátíš až za pár dní…“

„Rozmyslela jsem si to. To si můžu dovolit, protože jsem slavná.“ Zasmála se, ale hned zase zvážněla. „Copak nemáš radost?“

„Jestli mám… Samozřejmě že si mě potěšila,“ vykoktal Jan a vyhlédl na ulici. Kromě vypasené kočky, která ležela na rohožce jeho souseda a teď k nim líně otočila hlavu, nebylo nikoho vidět. „Je to opravdu velké překvapení.“

Blížila se světla reflektorů a vzápětí Jan rozeznal malý vůz.

„Co se děje?“ zeptala se Carla. „Necháš mě stát přede dveřmi?“

Vozidlo přijelo ještě blíž a rozčíslo kaluž na okraji silnice. Voda se rozstříkla.

Jan pořád stál na prahu a nadále bránil Carle ve vstupu. Pokud ji teď pustí dovnitř, je po všem. Všechno jí vysvětlí a Carla se pak musí schovat. Otázkou je, jestli Carla na to přistoupí – a pokud by s tím souhlasila, nedostávalo se jim času. Jana tu už dávno měla být. Každou chvíli se může objevit. Ano, možná sedí právě teď v tom autě, které kolem nich projíždí.

„Co bys řekla tomu, kdybychom se setkali později ve tvém bytě?“ navrhl. „Samou prací jsem se nedostal k úklidu. Tam uvnitř to vypadá, jako by se domem prohnala vichřice. A i ty se chceš po dlouhé jízdě dát trochu do kupy, ne?“

Carla se na něho udiveně podívala. „Hele, co je to s tebou? Obvykle si zrovna nelámeš hlavu s tím, že máš doma nepořádek. Neboj se, já ti uklízet nebudu.“

Nyní se malé auto dostalo na jejich úroveň a Jan si přečetl potisk autopůjčovny. S bušícím srdcem se pokoušel rozeznat osobu za volantem, ale byla příliš velká tma. Vozidlo zastavilo.

Zatraceně, projelo mu hlavou. Nejspíš je už na všechno moc pozdě, ale přesto to musím zkusit.

„Carlo, prosím. Mám tady ještě nějakou práci. Vysvětlím ti to později, ano? A postarám se o láhev dobrého sektu. Potom oslavíme tvůj návrat a promluvíme si.“

„Ne, žádný sekt.“ Mnohoslibně se usmála. „Když už, tak šampaňské.“

„Samozřejmě, slibuju.“

Dveře u řidiče se otevřely a vystoupila mladá žena. Byla to Corinna Fallerová, která se před půl rokem přestěhovala k příteli. Soudě podle pronajatého vozu vypovědělo její staré Polo službu. Krátce se podívala na Carlu a Jana a pozdravila je kývnutím hlavou.

Tohle určitě není Jana, pomyslel si s úlevou Jan a přihlížel, jak Corinna proběhla v dešti k domu a zmizela v něm i s kočkou.

„Tak dobře, ty tajnůstkáři,“ povzdechla si Carla. „Uznávám, že jsem nepřišla zrovna vhod. Ale nepracuj už dlouho, práce ti neuteče. A mám pocit, že bychom měli projednat něco velmi důležitého, že?“

„Jen co budu hotov, hned přijdu,“ slíbil Jan.

Políbila ho. Byl to dlouhý vášnivý polibek – a najednou ucítil v rozkroku její ruku.

„Chyběl jsi mi,“ zašeptala mu Carla. „Pospěš si a najdeš mě možná ještě ve vaně.“

S těmito slovy ho pustila a zamířila ke svému autu. Poslala Janovi vzdušný polibek, nastoupila a odjela.

Během týdnů jejich odloučení by dal Jan za takový okamžik, jako byl tento, opravdu hodně. Z celé duše si přál, aby se Carla k němu vrátila a odhodlala se s ním k novému začátku. Teď mu připadalo podlé, že ji jen tak zase poslal pryč.

Ale věci se mezitím změnily. Vyskytla se osoba, která ho ohrožuje – a znamenala by hrozbu i pro Carlu, kdyby proti tomu nic nepodnikl.

Ještě jednou sklouzl pohledem po celé ulici. „Tak už konečně přijď,“ zašeptal. „Jsem připraven.“

Vrátil se do bytu.

Posadil se zase na pohovku, nahmatal pod polštářkem pepřový sprej a čekal.

43

Místo na vozidlo z půjčovny měl Jan dávat pozor na opačný konec ulice, kde by ve světle reflektorů zahlédl Janu.

Stála tam déle než čtvrt hodiny a váhala. Stoupla si pod prázdný přístřešek pro auto a v hustém dešti pozorovala Janův dům. Nemohla se rozhodnout, má-li lékařovu pozvání vyhovět či nikoli.

V jejím nitru panoval obrovský zmatek. Na jednu stranu cítila nepopsatelnou radost, že konečně stane Janovi tváří v tvář i ve skutečném světě. Dokonce kvůli tomu přinesla květiny, které se mu určitě zalíbí – kytici rudých tulipánů, kterou odcizila z vázy u vchodu do kostela; touha po Janově blízkosti byla téměř nesnesitelná.

Představila si, jaké by to bylo, kdyby žili spolu – konečně opravdu společně, nikoli jen v tom druhém světě, ve kterém neexistuje nic fyzického –, a byla to nádherná představa.

Na druhou stranu se však tohoto setkání obávala, zvláště Janovy reakce, až ji uvidí. Až ji pozná.

Ale právě když se rozhodla, že nevezme do zaječích – stálo ji to všechny vnitřní síly –, půjde a zazvoní u Janových dveří, přišla ona.

Ona!

Ta potvora!

Ta zatracená coura!

Ano, Jana na vlastní oči viděla, co ta děvka udělala. Políbila ho, ale hlavně se ho dotýkala – navíc na nečistém místě!

Jana se zadostiučiněním přihlížela, že mu to nebylo po chuti. Ne, určitě mu to bylo doslova odporné. Hnusilo se mu to – stejně jako Janě.

Ty jsi prostě pro tento svět příliš dobrý, miláčku. Místo abys před ní změkčile uhýbal, měl jsi ji na místě seřvat. Měl jsi tu zkaženou ženskou praštit do toho děvkařského ksichtu!

Janu moc bolelo, že tomu musí přihlížet – hlavně teď, když jí dokonce i ve skutečném světě vyznal lásku. Měla pocit, jako by jí při plném vědomí vytrhli srdce z těla. Byla to bolest, kterou cítila snad v každé buňce svého těla.

S tichým pláčem sledovala, jak se ta coura vrátila k autu a vzápětí kolem Jany projela. Ta čubka si jí ani nevšimla. Jana se za ní dívala a přitom oběma rukama rozmačkala tulipány tak, že jí z nich v dlaních zůstalo jen nedefinovatelné klubko listů, květů a stonků.

„Ne,“ zašeptala. „Ne, ne, ne.“

44

„Ne, Bobby.“

„Hele, co to má jako bejt?“

„Řekla jsem ne, jasný? Takže si to zase schovej.“

Podíval se na ni a povzdechl si. Právě toho se obával.

Sandra Straubová byla určitě nejostřejší holka, která kdy seděla v jeho autě na sedadle spolujezdce. Bobby, pravým jménem Robert Hennings, znal spoustu chlápků, kteří by za rande s ní hrábli hluboko do kapsy.

Jenže Sandra uměla být i hodně náladová. A teď to na ni asi zase přišlo. Panebože, kdyby nevypadala tak šíleně sexy, poslal by ji na místě ke všem čertům.

„Ale předtím jsi přece chtěla?“ namítl.

Tak rychle to teď nevzdá. Všechno dokonale klaplo. Byli sami v jeho autě, hráli Chili Peppers a na lesním parkovišti jinak nebylo ani živáčka.

„No a? Teď už nechci.“

„Proč ne?“

„Prostě jsem si to rozmyslela.“

„Tak pojď a nedělej drahoty,“ povzdechl si.

„Já nedělám drahoty,“ obořila se na něho.

„Tak mi aspoň řekni, proč tě najednou přešla chuť.“

„Je to hnusný a chutná to odporně.“

„A jak to asi víš? Vždyť jsi to ještě nezkusila.“

„Stačí mi jen si to představit, jasný?“

Podíval se na ni hlubokým pohledem, kterým si dosud podmanil většinu žen. Byl to jeho vyhlášený svůdnický pohled. „Tak dělej, Sandy. Uvidíš, že to bude stát za to.“

„Bobby, řekla jsem ne a tak to taky zůstane.“

„Panebože, to snad není pravda,“ zasténal. „Myslel jsem, že se oba chceme trochu uvolnit…“

„To by snad šlo i jinak, ne?“

Odvrátila hlavu a otřela orosené boční sklo.

„Máš nahnáno, že se o tom dozví staříci? To by je určitě pěkně vytočilo, kdyby se domákli, že jejich poslušná dcerunka je feťák, co?“

„Ty někdy umíš bejt fakt hajzl.“

„Proč? Nemám snad pravdu? Copak by tomu řekl pan profesor, že si to tady se mnou rozdáváš, hm? Že by tě přestal vydržovat na studiích?“

Rozhněvaně se na něho podívala. „Víš, co mi můžeš, Bobe! Prostě na to nemám chuť. Jestli neumíš přijmout odmítnutí, tak mě prostě zavez domů.“

Bobby rezignovaně zvedl ruce. „Hele, já jsem to tak nemyslel. Já…“

Sandra sebou zničehonic škubla a zadívala se zmáčeným oknem do tmy.

„Co to bylo?“

„Co jako?“

„Tam venku právě někdo zakřičel.“

„Nic jsem neslyšel.“

„Tak tu zatracenou hudbu ztiš.“ Rychle se natáhla a ztlumila hlasitost.

„No tak, vždyť to ani nedohrálo…“

„Támhle! Už zase!“

Teď už i Bobby zaslechl výkřiky. Byla to určitě žena – a nebyla od nich moc daleko.

Strčil joint zpátky do bundy, vyndal ze schránky v přístrojové desce baterku a posvítil s ní z bočního okénka. Kromě lesního parkoviště se nedalo nic rozeznat, ale ženské výkřiky bylo slyšet zřetelně. Tmou zněl dlouhý pronikavý jekot.

„Zatraceně! Co se to tam děje?“

Sandra se na něho ustrašeně podívala. „Musíme jí přece pomoct!“

No ještě toho trochu, napadlo ho. „Ne, já do toho nejdu. Snad si vážně nemyslíš, že budu v noci pobíhat po tomhle podělaným lese?“

„Dej mi tu svítilnu!“

„Sandy, nech to plavat. Vždyť vůbec nevíš, co se tam vzadu děje. Nějaká dvojka tam píchá a my…“

„Nemel hlouposti. To by znělo jinak.“

„Ty to přece musíš vědět nejlíp.“

„Dej mi tu zatracenou baterku, ty zbabělče!“

Bobby nasucho polkl. Tohle byla přesně mířená rána. „Tak jo, jdu s tebou.“

Protáhl kolem Sandry ruku, sáhl do ruční přihrádky a vytáhl kožené pouzdro. Když ho otevřel, Sandra se na něho udiveně podívala.

„Co je to?“

„No co ti to asi tak připomíná?“

Robert odhodil kožený obal na zadní sedadlo, zvedl pistoli na světlo a nabil ji. Před dvěma lety mu pár chlápků ze sousedství dalo dost ošklivou nakládačku, a když se za několik měsíců zase postavil na nohy, obstaral si tuhle zbraň. Podruhé se mu to už nestane.

„Člověče, Bobby, hlavně nic nepodělej! Je pravá?“

Zazubil se na ni. „Kdopak z nás má teď nahnáno, hm? Tak co je? Jdeš se mnou nebo ne?“

Vystoupili z auta a opatrně zamířili k místu, odkud bylo v nepravidelných časových odstupech slyšet výkřiky. A teď se ozvalo ještě něco navíc – údery. Jako by někdo bušil do dřeva.

Kolem nich byla tma jako v pytli, ale hlouběji v lese se dal rozeznat kužel světla. Vypadalo to, že tam leží kapesní svítilna.

Robert se zastavil. Přiložil baterku k hlavni pistole a přejížděl jí pátravě sem a tam, jak to viděl v nesčetných filmech. Nebude střílet, pokud ho k tomu někdo nedonutí – v pistoli byly beztak jen slepé náboje –, ale i tak si teď připadal zatraceně cool. Po tomhle dobrodružství mu každopádně bude Sandy ležet u nohou.

„Haló!“ zavolal a snažil se, aby to znělo co nejrozhodněji.

Sandra sebou polekaně škubla a stoupla si za Roberta.

„Haló!“ zakřičel znovu Robert. „Potřebujete pomoc?“

Světlo v lese okamžitě zhaslo a na okamžik se rozhostilo hrobové ticho. Robert šel dál. Bylo slyšet jen jeho čvachtavé kroky v mokré lesní půdě a ponuré šumění vysokých jedlí pohupujících se ve větru.

„Proč už se neozývá, Bobby?“ zašeptala Sandra a otřela si z obličeje dešťové kapky. „Myslíš, že je…“

V kuželu světla se mihl stín. Sandra zakřičela a i Robert polekaně ustoupil o krok. Postava okamžitě zmizela v houští. Rychlé kroky a praskání keřů ve tmě za chvilku utichly.

„Do prdele!“

Robert vyběhl a zamířil k místu, odkud neznámá žena zmizela.

„Bobby, počkej! Nenechávej mě tu samotnou!“

Sandra pádila za ním, klopýtala přes kořeny a nízký podrost. Pak uslyšela Robertovo udivené zvolání: „To mě podrž! Co to jako je?“

Sandra se zastavila, zaváhala a potom k němu opatrně přistoupila.

„Je tam, Bobby? Ona je…“

„Ne, ale podívej se na tohle.“

Namířil baterku na kmen. Byl poškrábaný a část kůry odpadla. Vedle, na půdě pokryté jedlovým jehličím, ležela silná větev. Byla celá rozedřená, jako by jí někdo v neovladatelném vzteku mlátil o strom.

Robert si s nevěřícím výrazem prohrábl vlasy. „To byla určitě ta bláznivá ženská.“

„Myslíš tu z novin?“

„Jo. Musíme to ohlásit chlupatejm.“

„Ne, Bobby! Policii do toho vážně netahej! Rodiče by mě zabili.“

„Sandy, jestli to skutečně byla ta ženská, tak něco takovýho se přece musí…“

„To ti to furt nedochází, co?“ houkla na něho. „Víš, jakou bysme s tím měli polízačku? Poliši by chtěli vědět všechno do posledního detailu. A až u tebe najdou pistoli a jointa, zažijeme opravdové peklo.“

„Jo, to je fakt.“ Robert přikývl. „Myslel jsem jen… Ale ono se vlastně vůbec nic nestalo.“

„No právě,“ potvrdila Sandra. „Řádila tady nějaká bláznivá ženská, a když jsme přišli, zmizela. To je všechno. Kromě toho ani nevíme, jestli to byla ta z novin. Stejně tak to mohla být nějaká pacientka z lesní kliniky.“

„To bys pak měla svýmu fotrovi říct, aby si dával na svoje ovečky většího majzla.“

Robert ještě jednou posvítil na zem a prohlédl si poškozenou větev. Ať to byl kdokoli, počínal si s téměř neuvěřitelnou silou.

Zamířil kužel světla do lesa a pomalu jím přejížděl po stromech. Ta bláznivá ženská buď zdrhla, nebo se před nimi schovala. Ať tak či onak, rozhodně z toho neměl dobrý pocit.

„Oukej,“ utrousil. „Vykašleme se na to. Nějak tu na mě všechno padá.“

„Jo, tak už pojď, Bobby, padáme odsud. Ona tady někde ještě určitě je, mám takovej divnej pocit.“

„Slyšíš ji někde?“

„Ne.“

„Tak jdeme.“

Vraceli se k autu tak rychle, jak jen jim to tma dovolovala. Robert se stále otáčel a mířil pistolí na domnělou postavu, z níž se vzápětí vyklubaly kmeny stromů a keře. Ačkoli navenek musel kvůli Sandře předstírat, že je tvrdý chlap, cítil se v bezpečí až poté, co motor hlasitě zavyl a auto smykem vyjelo z lesního parkoviště.

Jana z určité vzdálenosti pozorně sledovala mladé lidi. Krčila se za keřem a pořád ještě dýchala přerývaně – jednak rozčilením, hlavně ale kvůli šílenému vzteku, který v sobě dusila.

Vykřičet ze sebe nenávist jí zrovna moc nepomohlo. Domnívala se, že jí to přinese úlevu, ale pravý opak byl pravdou. Hněv v ní ještě zesílil.

Především ale ve svém zaslepeném řádění podstoupila značné riziko. Co by se stalo, kdyby ji tam ti dva přistihli? Mladík měl dokonce zbraň. Ani raději nedomýšlela, jak by to dopadlo, kdyby byla nucena…

Ne, tím se teď nesmí zaobírat. Bylo po všem a i tentokrát ještě měla štěstí. Ale odteďka se už na štěstí nemůže spoléhat. Nastal čas, aby konečně jednala. Vždyť nyní dospěla přesně tam, kam se vždy toužila dostat.

Můj plán, pomyslela si. Můj plán! To je vše, oč teď běží! Jenom ho ještě musím trochu pozměnit…

45

„No jo, no jo, vždyť už jdu!“

Ludwig Hofmann stáhl zvuk rádia, nahmatal prsty u nohou pantofle, vklouzl do nich a namáhavě se zvedl z křesla. Následován starým černým labradorem se vyšoural z vedlejšího pokoje, který mu současně sloužil jako byt, a zamířil do haly s recepcí.

Zlaté časy Astorie dávno pominuly. V polovině šedesátých let to byl jeden z nejlepších hotelů v okrese, ale od té doby se mnohé změnilo. Městská čtvrť zchátrala, hosté se jí začaly vyhýbat, a ani nově se rozmáhající turizmus ve fahlenberské oblasti na tom nedokázal nic změnit.

Bývalou restauraci a velký taneční sál si teď pronajal velkoobchodník s koberci jako skladovací prostory, a pokud se tu přece jen ukázali nějací hosté, jednalo se převážně o montážní dělníky nebo obchodní zástupce, hledající levné přenocování.

Tu a tam přišli i hosté, kteří si zaplatili pokoj jen na pár hodin. Hofmanovi to zpočátku bylo proti srsti, ale přesto je nikdy neodmítl. Co je mu do toho, že si tyhle dvojice chtějí spolu užít? Beztak ten hotel už dlouho neudrží. Kdyby něco neušetřil i ze svého mizerného důchodu, dávno by to tady zavřel. Přece jen mu bylo čtyřiasedmdesát a kvůli poškození sítnice, které se nedalo operovat, téměř úplně oslepl. Ale dokud to ještě nějak jde, potáhne tu káru dál.

Když stanul na recepci, povšiml si jakési ženy. Zbytek zraku, který mu ještě zbýval, starému muži napovídal, že je to nepochybně blondýna v plášti. Oproti jeho původnímu očekávání však nevoněla jako většina žen, které ho v tuto pozdní hodinu přivolávaly zvonkem. Žádný vtíravý parfém, jen vůně deště… a ještě něčeho.

Dřevo nebo mech, napadlo Hofmanna. Ano, ta návštěvnice voní jako po procházce v lese.

To mu ale teď bylo jedno. Za důležitější považoval to, že za ní v závěsu nejde žádný chlap. Takhle snad zůstane ušetřen mrzutostí, jichž se vždy obával u dvojic, které se u něho objevily až pozdě v noci.

„Přejete si?“ zeptal se.

Vedle něho zaznělo tiché zavrčení.

„Dej pokoj, Othello!“

Pes ztichl.

„Pokoj na dvě noci,“ požádala žena.

Její hlas zněl drsně a chraptivě, jako by byla nachlazená. Nebo jako by se vykřičela z podoby, pomyslel si Hofmann. Nebylo by to poprvé, že někdo u něho hledal útočiště po prudké manželské hádce – a většinou to byly právě ženy.

Hofmann jí sdělil cenu a vzápětí uslyšel šustění bankovek na stole. Zvedl peníze co nejblíž k očím, zjistil, že částka souhlasí, a podal ženě klíč od pokoje.

„Číslo devatenáct,“ upřesnil. To byl jeden ze tří pokojů, kde bylo i při tomto nečasu sucho. Zbývající dva ještě nestihl uklidit. „Jestli máte zavazadlo, máme tu i zadní východ na parkoviště ve dvoře. To byste pak nemusela moknout na dešti. Ten klíč můžete použít i tam. Snídani vám nemohu nabídnout, ale o dvě ulice dál je příjemná kavárna.“

„Dobře,“ odpověděla žena a Othello znovu zavrčel. „Zdá se, že mě váš pes nemá zrovna v lásce.“

„Ach, to mu musíte odpustit. Vůči neznámým lidem je občas trochu skeptický,“ zalhal Hofmann.

Těžko jí mohl říct, že Othello jen na málokoho reaguje vrčením. Pes měl skvělý instinkt na lidi – a s touto ženou nebylo něco v pořádku. I Hofmann to vycítil. V její blízkosti se cítil, jako by stál těsně u stožáru vysokého napětí. Neznámá působila tak, jako by byla přímo nabitá agresivitou, ačkoli se to hlasem pokoušela zakrýt. Už jen způsob, jakým pokládala peníze na pult, byl výmluvný.

Chybělo jen to, abys na ně pokaždé udeřila plochou dlaní. Nejspíš předtím u tebe doma lítaly talíře, pomyslel si, ale nedal na sobě nic znát. Co je mu do toho? Hlavně že návštěvnice bez okolků a v hotovosti zaplatila.

„No takže vám popřeji dobrou noc, paní…“

„Wellerová,“ odpověděla. „Carla Wellerová.“

Část 3

VÁŠEŇ

Šeptem zavolal na jakýsi obraz – na nějakou vidinu –

zavolal dvakrát a to volání nebylo víc než pouhý dech…

„Ta hrůza! Ta hrůza!“*

Srdce temnoty JOSEPH CONRAD

*

* (v překladu Jana Zábrany a Aloyse Skoumala – pozn. překl.)

46

Když se Carla probudila a zašátrala vedle sebe, našla druhou polovinu postele prázdnou. Pokrývka byla odhrnutá a matrace studená.

Ospale zamžourala na budík a s překvapením zjistila, že se už pomalu, ale jistě blíží poledne. Panebože, spala jako zabitá, a ani neslyšela, když Jan odcházel.

V kuchyni našla konvici kávy a písemný vzkaz. Jan děkoval za poslední noc a těšil se na dnešní večer.

Posadila se ke kuchyňskému stolu a zamyšleně hleděla na jeho zprávu. Jindy by ji potěšila – a zvláště teď, kdy jejich vztah pro oba očividně získal novou kvalitu –, ale těch pár vět bylo napsáno tak spěšně a nedbale, jako by byl Jan duchem úplně jinde.

Carla zřetelně cítila, že ho něco trápí – a určitě to bylo něco, co nijak nesouviselo s nimi dvěma. Když se ho na to včera v noci zeptala, odpověděl vyhýbavě. Mluvil o nějakém těžkém případu, kvůli kterému musí složitě shánět rešerše, čímž také vysvětlil svůj velmi pozdní příchod. Carla se však nemohla zbavit dojmu, že je to – pokud vůbec – jen část pravdy.

Chvilku si pohrávala s myšlenkou, že si Jan v její nepřítomnosti našel jinou ženu, ale nakonec ten nápad zavrhla. Zanedlouho po jeho včerejším příchodu se milovali tak vášnivě a vroucně, jak to s ním už dlouho nezažila. V Janových dotycích se tajila nevýslovná vášnivost, mnohem větší než na počátku, kdy si s ním připadala jako opojená radostí. Takhle by se nezachoval, kdyby tu byla jiná žena. To by nebyl Jan Forstner, kterého znala.

Musí to být něco jiného. Že by problémy s novým pavilonem pro mladistvé, za který se tak usilovně zasazoval? Včera už Carle nebylo moc do řeči – zvláště ne poté, co vypila půl láhve vína, než se konečně Jan objevil. Chtěla si prostě jen užívat jeho přítomnosti, protože si v době jejich odloučení ujasnila, jak moc ho potřebuje. Nechtěla to zkazit nadměrným vyzvídáním. Ale dnes večer se ho na to zeptá. Možná mu potom poví o svém novém knižním projektu, za který jí nakladatel nabídl nehorázně vysokou částku. Byl to projekt, který se Janovi bude zamlouvat, tím si byla jistá.

U dveří se ozval zvonek. Carla přistoupila k domovnímu telefonu, ze kterého se ozval hlas nějaké ženy.

„Haló? Paní Wellerová? Řekli mi, že ten červený Mini Cooper v podzemní garáži patří vám. Je to tak?“

„Ano, proč?“ zeptala se Carla. Dotaz návštěvnice nevěstil nic dobrého.

„Je mi to hrozně nepříjemné, ale při vyjíždění z parkoviště jsem bohužel narazila do vašeho auta. Parkovací stání je moc úzké a já jsem asi špatně odhadla vzdálenost.“

Carla otočila oči v sloup. Úzké parkovací stání? Podzemní garáž pod jejím bytem byla projektována tak velkoryse, že by tam v případě potřeby klidně mohl zaparkovat i malý náklaďák.

„Ach jo,“ povzdechla si. „Počkejte chvilku, sejdu dolů.“

Rychle přes sebe něco přehodila, uchopila mobil, kdyby se objevily nějaké nesrovnalosti a bylo třeba přivolat policii, a sjela výtahem dolů. Doufala, že to nakonec bude jen trošku promáčknutý plech. Její kabriolet sice už nebyl nejnovější model, ale citově na něm hodně visela.

Když se otevřely dveře výtahu, spatřila liduprázdnou podzemní garáž.

No prima. Ta šikovná řidička asi na mě teď čeká u domovních dveří.

Zamířila ke svému mini, jehož červená barva se leskla ve svitu neonových zářivek. Vedle parkoval jen tmavý kombík jejího souseda na patře. Stání na druhé straně bylo volné. Snad se ta žena nakonec nevylekala a nepráskla do bot? Proč by se ale v takovém případě u Carly předtím ohlásila?

Carla si pozorně prohlédla své vozidlo a s údivem zjistila, že nikde není ani sebemenší stopa po poškození. Klekla si a znovu auto důkladně prozkoumala. Ne, nikde nenarazila na žádný škrábanec.

„No to tedy nevím, do koho jsi narumplovala, holka,“ zamumlala, „ale moje auto to nebylo.“

Když se opět chtěla postavit, mihl se zpoza kombíku stín, uchopil ji a vší silou mrštil na kapotu. Šlo to tak rychle, že Carle nezbyl čas na to, aby jakkoli zareagovala. Ještě než si stačila uvědomit, co se děje, ucítila na krku bodnutí.

Vykřikla a pokoušela se klást neznámé osobě odpor. Zmítala se a snažila se útočnici za sebou udeřit. Ať už ji však napadl kdokoli, byl silnější a nemilosrdně ji tiskl na chladný plech.

Když se kolem Carly začalo všechno točit, rezignovala a upadla do všeobjímající nicoty.

47

Zvon na hřbitovní kapli odbyl jednu hodinu. Jan stál trochu stranou od truchlících hostů. Měl dojem, že se na pohřeb Heinze Krögera dostavila snad polovina města, aby se rozloučila s bývalým vedoucím fahlenberské policie. Lidé se tísnili mezi řadami hrobů a poslouchali smuteční řečníky.

Jan si vybral místo, které mu do jisté míry umožňovalo slušný rozhled po návštěvnících pohřbu. Nebylo snadné rozeznat v davu jednotlivé obličeje, protože mu ve výhledu bránily nesčetné deštníky.

Felix Thanner stál vedle hrobu a četl nekrolog. Dva ministranti s deštníky se ho pokoušeli ochránit před deštěm. Farář vypadá unaveně a nezdravě, shledal Jan. Všiml si, že se duchovní chvěje a je v obličeji bledý jako křída.

Jan pomalu klouzal pohledem po dalších přítomných, až nakonec objevil Rutgera Starka. Vrchní komisař stál vedle Krögerovy vdovy a jednou rukou plačící ženu objímal.

Jan nevěděl, že Stark měl ke Krögerovi tak blízko. Tím líp, pomyslel si. Kröger a Jan si vždycky dobře rozuměli, hlavně po událostech minulé zimy. Kröger byl zemitý a upřímný chlap, a pokud důvěřoval Starkovi, bude to mít nejspíš i Jan snazší, až si s vrchním komisařem promluví o Janě – a musí toho policistu oslovit, ještě dnes, to si Jan předsevzal během poslední noci, když nemohl vedle Carly usnout a zamyšleně zíral na strop ložnice.

Jana se na schůzku nedostavila. Jan na ni včera večer čekal ještě dvě hodiny a pak to vzdal. Určitě ho viděla s Carlou, jinak si to neuměl vysvětlit – a pravděpodobně tím Carlu vystavil značnému nebezpečí.

Jana se mu sice neohlásila, a ani mu nehrozila, jak to udělala v případě Julie, ale riziko mu teď prostě připadalo příliš vysoké. On sám na tu choromyslnou ženskou nemá, to si nyní upřímně přiznal.

Dnes ráno tedy nejdříve zajel k sobě domů. Chtěl vidět, jestli má od Jany nové vzkazy – třeba další fotografii, která by mu posloužila jako dodatečný důkaz při rozhovoru se Starkem, nebo, což by bylo ještě lepší, Janin hlas na telefonním záznamníku. Avšak ani tam, ani v dopisní stránce po neznámé neobjevil ani stopy.

To ticho ho opravdu hodně zneklidnilo, takže mu přišlo docela snadné vytočit číslo policejního okrsku a poptat se na vrchního komisaře. Sdělili mu, že Stark je na Krögerově pohřbu, a Jan okamžitě odjel na hřbitov. Teď už mu bylo lhostejné, že může předložit jen zmatený příběh bez jakéhokoli konkrétního dokladu. Potřeboval pomoc, aby tuhle válku nervů ukončil.

Jakmile Felix Thanner požehnal zesnulému a smutečním hostům, shromáždění se rozešlo. Jan spěšně zamířil k východu a čekal na Starka.

Konečně uviděl vrchního komisaře, který se oddělil od hloučku hostů, aby si zapálil cigaretu. Jan k němu přistoupil a Stark mu kývl na pozdrav.

„Nemáte náhodou oheň, doktore?“ Mrzutě zvedl do výše plastový zapalovač. „Tyhle krámy vždycky přestanou fungovat, když je nejvíc potřebujete.“

„Ne, je mi líto,“ odpověděl Jan. „Měl byste na mě chvíli čas?“

„Samozřejmě. Nevadilo by vám, kdybychom zašli k automatu na svíčky tamhle naproti? Třeba se tam dají sehnat i sirky.“

Zamířili k přístroji vedle mřížové brány a Stark do něj hodil minci. „Tak o co jde?“

„No, já…,“ začal Jan, ale přerušilo ho vyzvánění jeho mobilu. „Moment, prosím,“ omluvil se. „To by mohlo být z kliniky.“

Displej oznamoval, že volá Carla, a Jan hovor přijal.

„To bych nedělala,“ zašeptal hlas. Jan ho okamžitě poznal a po zádech mu začal stékat ledový pot. Jana měla hrozivější hlas než kdykoli předtím.

Polekaně se rozhlédl. Ona mě vidí! Ona je tady!

„Všechno v pořádku?“ zajímal se Stark a vyndal z přihrádky krabičku zápalek.

„Ne, to bych v žádném případě nedělala,“ ohlásila se znovu Jana. Jan pocítil mírnou závrať.

Ona má Carlin mobil, její vroucně zbožňovaný iPhone, bez kterého Carla neudělala z domu ani krok – a který ještě dnes ráno ležel na poličce v předsíni jejího bytu!

„Dobře víš, co tento telefonát znamená, Jene.“ Nikdy dříve nezněl Janin hlas ledověji. „Takže se teď neprořekni, slyšíš?“

Přikývl a dokázal ze sebe vypravit jen chraptivé Ano, zatímco dále horečnatě pozoroval lidi vycházející ze hřbitova. Žádná žena, kterou viděl, však neměla u ucha telefon.

„Dobře. Nyní odjeď na své pracoviště. Znovu se ti ohlásím.“ Hned nato se spojení přerušilo a Jan ulpěl na mobilu zoufalým pohledem.

„Doktore Forstnere, co je to s vámi?“

Stark se na něho podíval se svraštělým čelem a vyfoukl kouř nosem.

„To byla klinika,“ zalhal Jan a doufal, že to vyznělo dost přesvědčivě.

„Něco vážného?“

„Bohužel ano. Musím okamžitě odjet.“

„Počkejte!“ zavolal za ním Stark. „O čem jste chtěl se mnou mluvit?“

Jan mu však už neodpověděl. Úplně propadl panice, rozběhl se ke svému autu a co nejrychleji zamířil na lesní kliniku.

48

Zpočátku bylo jen temné prázdno. Pak se vrátily první vzpomínky. Útržky myšlenek, které se jí potácely hlavou jako opilci. Zněly jako ozvěna jejího vlastního hlasu.

Žádné škrábance.

Počkejte chvíli, sejdu dolů.

Kdo je to?

Tmavý kombík.

Stín.

Hlavně vzpomínka na ten stín ji zneklidňovala, ačkoli už nevěděla, proč. Něco se s ní stalo, ale co?

Myslet jí připadalo nekonečně těžké. Každá myšlenka stála mnoho síly, kterou neměla. Nebyla s to ani otevřít oči. Víčka ji neposlouchala. Byla těžká jako olovo.

Jsem tak unavená.

Nejraději by zase všechno zaspala, ale něco ji od toho odrazovalo. Jakýsi varovný instinkt jí signalizoval, že teď v žádném případě nemůže znovu odpočívat v Morfeově náručí.

Něco se stalo, naléhal tento instinkt. Nemohu si vzpomenout, ale něco se mi určitě přihodilo. Nepochybně to má co dočinění s tou suchou pachutí v mých ústech. Ta pachuť je odporná. Jako… jako… kůže.

Chtěla polknout, a přitom zjistila, že jí něco vězí v ústech. Když to ohmatala jazykem, bylo to na dotek kulaté a tvrdé. Pak si uvědomila, že ta věc jí nejen vyplňuje ústa, ale napíná se jí přes celý obličej a zařezává se do ústních koutků.

Někde, docela blízko, zaslechla bzučet mouchu. A pak přece jen znovu sklouzla do bezedné temnoty.

49

Jan vyběhl po schodech staniční budovy a zamířil chodbou ke své ordinaci. Jakási korpulentní sestra, která právě vyšla ze staniční místnosti, ho spatřila a postavila se mu do cesty.

„Jste doktor Forstner?“

„Ano, proč?“

„Já jsem sestra Marion ze stanice číslo devět,“ představila se, a ani náznakem se nesnažila uvolnit mu cestu. „Zastupuji Bettinu.“

„Jak to, copak je s Bettinou?“ zeptal se Jan a pohlédl netrpělivě kolem ní ke dveřím své ordinace. Zdá se mu to, nebo opravdu slyší, že tam uvnitř vyzvání telefon?

Ne, to se mu jen zdálo. Jana se pokouší získat čas. Ta žena je pomatená, ale také vypočítavá. Nemohla vědět, že si chci promluvit se Starkem. Rozvažuje každý svůj následující krok. Proto mě poslala na kliniku. Tady nebudu nápadný a nemůžu podniknout nic jiného než čekat, dokud se mnou nenaváže další kontakt.

Jana potřebuje čas. Ale na co? Na co?

Pomyšlení, že Jana má ve své moci Carlu, mu sešněrovalo hrdlo. Co jen má ta neznámá ženská v úmyslu?

„Doktore Forstnere, posloucháte mě vůbec?“

Jan se zmateně podíval na sestru. „Omlouvám se, co jste říkala?“

„Bettina je na nemocenské,“ opakovala sestra a shovívavě pohlédla na Jana. „Ta ubohá holka si nejspíš uhnala pořádné nachlazení. Strašně ochraptěla. Kromě toho jsem se domnívala, že i vy jste nemocný; tak mi to aspoň řekli. Cítíte se už zase lépe?“

„Ano, já jsem na tom skvěle,“ ujistil ji netrpělivě Jan. „Promiňte, ale teď opravdu musím…“

Chtěl se kolem ní protáhnout, ale sestra ho zadržela. „Pane doktore, ještě něco.“

„No co ještě?“ Jan se musel ze všech sil ovládat, aby se na ni neobořil.

„Volala vaše žena.“

Jan sebou škubl, jako kdyby ho udeřila do obličeje. „Moje žena?“

Sestra Marion přikývla. „Každopádně se tak představila. Jana Forstnerová. To není vaše žena?“

Jan zaťal ruce v pěst. Cítil, že se přestává ovládat. „Co chtěla?“

„To neřekla. Ale mám vás pozdravovat a že později ještě jednou zavolá.“

Jan ji uchopil prudce za rukáv. „Kdy později? Víte, kdy zatelefonuje?“

Marion se s nechápavým výrazem vymanila z jeho sevření a přejela si rukou plášť. „Ne, řekla jen později. Bylo to asi před pěti minutami. Ale jestli to tak spěchá, můžete jí snad zavolat nazpět, ne?“

„Ano,“ přikývl Jan. „Jistě… Promiňte prosím.“

Samozřejmě se jí nemohl ozvat nazpět, protože Carlin mobil byl vypnutý. Při jízdě na kliniku se o to několikrát pokoušel a z celé duše si přál, aby to Jana zvedla. Pokaždé ale uslyšel jen hlas Carly, který ho vyzýval, aby zanechal zprávu a vyjádřil se stručně.

Bude muset čekat. A nesmí se s tím nikomu svěřit, pokud nechce navíc ohrozit i Carlu. Měl dokonale svázané ruce.

A Janina šílená hra pokračovala.

50

Pomoc!

Carla se pokusila to slovo ze sebe vypravit, ale nešlo to. Bránila jí v tom ta věc v ústech. Všechno, co ze sebe vypravila, byl jen neartikulovaný zvuk. Znovu se snažila otevřít oči – a tentokrát se to podařilo; namáhavě a ztěžka, ale povedlo se.

Místnost byla ponořená do rudého světla. Pohybovala se v hektickém rytmu ženina bušícího srdce, točila se a rozplývala, jakmile se Carla pokusila soustředit na nějaký nehybný bod. Všimla si, že se jí z té závrati dělá nevolno, a nesnesitelný zápach prachu, vydýchaného vzduchu a plísně to ještě zhoršoval.

Carla se chtěla posadit nebo aspoň postavit nohu na podlahu, aby ukončila tu divokou jízdu na kolotoči, ale něco ji zadrželo. Rukama i nohama mohla pohnout jen o nepatrný kousek.

Její první myšlenka byla: Jsem spoutaná. Druhá: Ležím na posteli.

Zvedla hlavu, co nejvíc to šlo, a pocit závrati pozvolna ustoupil. Okolí se začalo rýsovat zřetelněji. Carla rozeznala skříň, těžké závěsy se staromódním vybledlým vzorkem, po jejichž stranách se pokoušelo proniknout denní světlo, dveře s evakuačním plánkem a stůl, na kterém stála lampa zakrytá červeným šátkem.

Tak proto to rudé světlo, napadlo ji, ale myšlenky měla pořád ještě jako v mlhách, takže nedokázala vytvořit mezi těmi informacemi nějakou smysluplnou souvislost.

Hlava jí bezmocně klesla zpátky na polštář.

Je mi strašná zima.

Zavřela oči a najednou viděla samu sebe, jak stojí na útesu nad nezměrně hlubokou propastí. Půda se jí pod nohama zvedala a klesala, jako by to byl živý organismus. Nenašla pevnou oporu, zavrávorala – a zřítila se.

Pocit pádu ji rázem probral. Srdce jí divoce bušilo, ale hlavu měla zničehonic zase jasnou. Panicky si uvědomila, v jaké situaci se nachází.

Byla za ruce a nohy připoutána k posteli. V místnosti, která byla nejspíš velmi zanedbaným hotelovým pokojem. Ústa měla ucpaná roubíkem – a byla úplně nahá.

Carla chtěla křičet, ale kulovitý kožený roubík hrozil, že ji udusí. Zoufale zalapala po dechu a před slzícíma očima se jí roztančily světlé skvrny. Vzepjala se, zaškubala za pouta a studený kov želízek se jí zařízl do kloubů.

Divoce sebou házela, chtěla se uvolnit, ale čím hektičtěji se pohybovala, tím horší byl dusivý pocit.

Když se začala dávit, zůstala klidně ležet a přerývaně dýchala nosem. Nádech a výdech, znovu a znovu.

Minuty plynuly a za nějakou dobu se jí podařilo ovládnout paniku. Světelné skvrny před očima zmizely, ale srdce jí pořád prudce tlouklo.

A potom uslyšela, že se otevřely dveře.

51

Už víc než půldruhé hodiny Jan přecházel ve své malé ordinaci sem a tam jako tygr v kleci a střídavě zíral na nástěnné hodiny a pak zase na telefon. Jednou za ním zašla kolegyně, která ho během nemoci zastupovala. Když zjistila, že Jan je opět ve službě, s úlevou se vrátila na svou stanici – a i Jan byl rád, že má kancelář zase pro sebe, aniž si musel složitě vymýšlet obšírná vysvětlení svého náhlého uzdravení. Teď měl opravdu jiné starosti.

Telefon několikrát zazvonil a Janovi se pokaždé zastavilo srdce. Byly to však jen služební hovory a Jan je co nejrychleji ukončil.

Vteřinová ručička se plazila po ciferníku jako ve zpomaleném filmu.

Ozvi se konečně, ty potvoro, a řekni mi, co se chystáš udělat!

Jan se znovu zadíval na telefon.

Vtom se ozvalo zazvonění a Jan strhl sluchátko z vidlice. Byla to Jana. No konečně!

„Zdravím, Jene.“

„Kde je Carla?“ zakřičel. „Co jsi s ní provedla?“

„No vidíš, Jene,“ povzdechla si, „přesně to jsem si myslela. Miluješ mě, ale dosud ses neodloučil od ní. Přitom je to jen prostitutka. Levná prodejná děvka, která…“

„Jano, řekni mi prosím, co jsi s ní udělala!“

Janovi přeskakoval hlas a určitě byl slyšet ven na chodbu, ale to mu teď bylo jedno. Kdyby v té chvíli před ním ta šílená ženská stála, dokázal by z ní pravdu v případě nouze i vymlátit.

„Tak dobře,“ souhlasila a v jejím tichém hlase se zachvěla nenávist. „Jestli chceš vědět, co ta chlípná ludra vyvádí, zajdi se na to podívat do starého hotelu u městské pláže. Přesvědč se na vlastní oči o tom, čemu se oddává v pokoji číslo devatenáct.“

Jan odhodil sluchátko na psací stůl a vyřítil se z ordinace. Na chodbě stálo několik sester a pacientů; všichni na něho zírali s neskrývaným údivem. Určitě ho slyšeli křičet. Ani v nejmenším nedbal na jejich tázavé pohledy, proběhl kolem nich a div se na schodech nezřítil až do přízemí.

Jestli chceš vědět, co ta chlípná ludra vyvádí, duněl mu v hlavě Janin hlas. Jan měl dojem, že při těchto slovech před sebou vidí její nenávistný škleb.

… ve starém hotelu u městské pláže…

Panebože, hlavně ať nepřijdu pozdě!

52

„Tak tady jste! Hledala jsem vás snad úplně všude.“

Slova Edith Badtkeové hlaholila celou kostelní lodí, zatímco se žena blížila k první řadě lavic, kde klečel Felix Thanner.

Pořád ještě měl na sobě mešní ornát. Pravděpodobně se sem uchýlil hned po pohřbu.

Když u něho stanula, mladý farář vzhlédl a Edith Badtkeová sebou polekaně škubla. Duchovní měl mokré, zarudlé oči, protože plakal. Tajemnice si k němu sedla na lavici a udiveně se na něho podívala.

„Božíčku, co se to jen s vámi děje, pane faráři?“

Thanner pevně stiskl rty a třel si ramena, jako by se snažil zahřát. Edith Badtkeová poklekla vedle něho a vrhla na duchovního znepokojený pohled.

„Nechcete se mi konečně svěřit s tím, co vás trápí? Něco není v pořádku, to přece vidí i slepec. K jídlu vás musím pořád přemlouvat a vypadáte, jako byste se už celou věčnost pořádně nevyspal. Předtím, při pohřbu, jsem si dělala starosti, že se každou chvíli zhroutíte, a teď mi navíc ještě volali z lesní kliniky, že jste se nedostavil na pastorační péči. Takhle to přece nemůže jít dál.“

„Já… už nemohu,“ zašeptal Thanner a zavřel oči. Edith Badtkeová znovu viděla, že mu po obličeji stékají slzy.

„Proč se mi prostě nesvěříte s tím, co vás tolik tíží?“

„Protože to nesmím udělat,“ odpověděl potichu.

„Tak mi aspoň řekněte to, co smíte.“

Duchovní zvedl hlavu a podíval se na svou tajemnici. „Kdybyste měla možnost zabránit neštěstí, a zároveň věděla, že tím dáváte všanc své psychické zdraví, jak byste se v takovém případě zachovala?“

„Své psychické zdraví?“ Tázavě se na něho podívala. „Jak to myslíte?“

„Tak, jak to říkám. Ztratila byste vše, na čem vám záleží a co pro vás něco znamená. Dostala byste se do pekla, protože byste spáchala těžký hřích, možná dokonce ten nejtěžší ze všech. Ale na oplátku byste tím zachránila život jiných lidí.“

Edith Badtkeová na něho pohlédla údivem rozšířenýma očima a přikývla. Thanner se nemohl vyjádřit zřetelněji, protože teď už i ona chápala, jaký střet zájmů trýzní svědomí mladého faráře. Duchovní ví něco, co ho vnitřně sžírá. Někdo se mu asi při zpovědi svěřil s něčím velmi, velmi zlým; určitě jde přitom o život a smrt. Proč by o tom neměl mluvit, pokud by to nepodléhalo zpovědnímu tajemství?

Nyní jí také došlo, proč farář v poslední době odřekl všechny schůzky a požádal biskupa o audienci. Ale co má teď ona tomu chudákovi radit, když mu nedokázal pomoct ani biskup?

Uděláš nejlíp, když mu doporučíš, co bys sama udělala na jeho místě, napověděl jí vnitřní hlas. Prostě to, co ti přikazuje zdravý lidský rozum.

„Podívejte, já jsem jen bezvýznamná zaměstnankyně na faře,“ připomněla a pokrčila rameny, „ale jsem taky žena v letech, která už hodně viděla a zažila. Proto se sama sebe ptám, jestli by to skutečně byl tak těžký hřích, kdybyste si o tom s někým promluvil? Je-li to totiž tak, jak říkáte, mohl byste nejspíš ostatní lidi uchránit před neštěstím.“

Farář zachmuřeně přikývl. „To určitě, ale podle pojetí naší církve by to byl přesto hřích. Dokonce velmi těžký.“

Edith Badtkeová se zhluboka nadechla.

„No jo, církev,“ utrousila. „Nemyslím tím nic špatného, pane faráři, ale církev, to jsou přece taky jen lidi. Tak to aspoň vidím já. No a to znamená, že se církev taky může někdy mýlit, ne?“

Felix Thanner odpověděl tak srdcervoucím povzdechem, jako by v něm spočívalo veškeré jeho zoufalství.

„Víte, pane faráři, já si prostě neumím představit, že Bůh by nás měl trestat za něco, co děláme v nejlepším úmyslu. To, co byste se chystal udělat, by asi byl hřích, ale ten by se dal přece ospravedlnit tím, že se ho dopouštíte pro blaho jiných lidí. Zvláště pokud jde o lidský život, jak jste se zmínil.“

Thanner si oběma rukama otřel obličej, který byl bledý jako křída; už beztak pohublé tváře měl teď spíš vpadlé.

„Ano, máte pravdu,“ uznal roztřeseným hlasem. „Nejhorší je fakt, že si tohle sám už dlouho uvědomuji. Připadá mi jen hrozně těžké pohlédnout pravdě do očí. Byl jsem dosud příliš zbabělý na to, abych si počínal správně. Vysvětluju si to tím, že jsem byl vždycky zbabělec, i jako dítě. Měl jsem proti tomu něco dělat už před lety. Pak by se to rozhodně nedostalo tak daleko.“

Edith Badtkeové se najednou zmocnila úzkost. Mluví oba skutečně o tomtéž? „Jak tomu mám rozumět?“ zeptala se nechápavě.

„Setkal jsem se s ďáblem,“ vysvětlil a v očích mu bylo vidět, že to myslí naprosto vážně.

Edith Badtkeová na něho udiveně pohlédla. „S ďáblem?“

Rozvážně přikývl. „Ano. A berte to tak, že se rozhodně nevyjadřuji v metaforách. Ačkoli mě teď možná považujete za blázna, jsem o svém setkání s nečistou silou pevně přesvědčen – stejně jako vím, že Bůh existuje. Spatřil jsem ďábla v očích jednoho člověka, ale ze zbabělosti jsem ten poznatek ignoroval. On mi to usnadnil tím, že mě rovněž ignoroval. Teď už to ale neplatí – nyní ten ďábel dospěl.“

S těmi slovy se napřímil a zasténal jako stařec, který se chystá učinit poslední, nejtěžší krok.

I Edith Badtkeová se zvedla; byla mnohem znepokojenější než předtím.

„Co chcete dělat?“ zeptala se opatrně.

„Napravit těžkou chybu,“ hlesl farář a bylo na něm vidět, že v něm ta myšlenka navozuje smrtelný strach.

Váhavě mu položila ruku na rameno a vyhledala očima jeho pohled. „Můžu vám nějak pomoct?“

„Naším rozhovorem jste mi pomohla víc, než tušíte,“ ujistil ji a utrápeně se usmál. „Ale jestli chcete pro mě ještě něco vykonat, modlete se za mou duši – a za to, aby už nebylo pozdě.“

Edith Badtkeová cítila, jak jí naskákala husí kůže. Najednou se jí zdálo, že se v kostele citelně ochladilo. „Jak to myslíte? Na co by mělo být příliš pozdě?“

Duchovní se opět usmál, ale spíš to připomínalo vyděšenou grimasu. Vzápětí se otočil a rychle odešel.

53

Jan se hnal ulicemi jako šílenec, projížděl na červenou a skoro vrazil do náklaďáku, kdyby jeho řidič na poslední chvíli duchapřítomně nezareagoval a nevyhnul se. Za koncertu klaksonů dalších účastníků silničního provozu prolétl bývalou dělnickou čtvrtí, těsně minul chodce na přechodu a riskoval zdraví i život, když přes hustý provoz v protisměru předjel tahač návěsu. To všechno mu ale bylo lhostejné. Carla je v nebezpečí, takže se k ní musí stůj co stůj dostat – a počítá se každá minuta.

Když konečně dorazil ke staré Astorii u městské pláže, zastavil za nízkým rudým sportovním automobilem před vchodem a vpadl do budovy.

Stařec za recepcí sebou vyděšeně škubl. Vedle něho se ze starého tranzistoru linula tichá hudba.

„Hergot, vy jste mě ale…“

„Carla Wellerová,“ zakřičel na něho Jan. „Je tady?“

„A kdo jste vy?“ zeptal se stařec a přimhouřil oči za velmi silnými skly brýlí.

Jan udeřil plochou dlaní do pultu. „Zatraceně, jaký pokoj? Je to nouzová situace!“

„Č-číslo devatenáct,“ vykoktal muž a ukázal ke schodišti. „První patro a pak doleva. Výtah nefunguje.“

Jan bral schody po dvou, rozrazil létací dveře vedoucí na chodbu a v běhu sledoval čísla pokojů. Když se dostal k číslu devatenáct, udeřil pěstí do dveřního křídla.

„Carlo, jsi tam? To jsem já, Jan. Otevři, Carlo!“

Zevnitř bylo slyšet překvapený hlas nějakého muže, ale nikdo neotvíral.

„Otevřít!“ zařval Jan. „Koukejte otevřít ty dveře!“

„Kdo je to?“ Znovu ten mužský hlas.

„Jestli neotevřete, tak ty dveře vykopnu!“

„Jen klídek, v pohodě,“ zavolal muž zevnitř; znělo to vylekaně a nejistě. „Všechno vám vysvětlím!“

Vtom Jan uslyšel ještě druhý hlas. Vydával podivně tlumené zvuky, jako by se přitom dusil. Byl to však jednoznačně ženský hlas.

Carlin hlas!

Jan se vrhl proti dveřím, a když to k ničemu nevedlo, vší silou do nich začal kopat. Hned při druhém pokusu se levná překližka roztříštila, a jakmile kopl potřetí, dveře se rozletěly.

Jan vpadl do pokoje a v následujícím okamžiku strnul jako opařený. Cítil, jak se mu točí hlava. Nemohl uvěřit tomu, co vidí.

54

„No tak na to pořádně šlápněte, člověče!“ obořil se Stark na svého mladého kolegu, načež se dopravní policista odhodlal k velmi riskantnímu předjetí.

Vrchní komisař se opřel o přístrojovou desku a vrhl pohled na hodinky, zatímco policejní vůz s houkající sirénou prosvištěl kolem malé dodávky. Od Forstnerova telefonátu uplynulo už šest minut. Psychiatrův hlas zněl dost panicky. Stark se mohl jenom domnívat, že to má něco společného s tím, co mu chtěl Forstner vyprávět po pohřbu.

Ta žena, sdělil mu Forstner do telefonu, vím, co teď má v úmyslu.

Stark se tedy nemýlil, když se domníval, že psychiatr sleduje nějakou stopu na vlastní pěst. Komisař teď doufal, že by to mohla být ta správná. Všechna vyšetřování posledních dnů zavedla Starka a jeho tým jen do slepých uliček. Ani porovnání DNA na místě činu za Nowakovým domem, ani pochybné výpovědi svědků – z většiny se beztak vyklubali chvastouni, lovci odměn nebo prostě vtipálkové – je nepřivedly dál.

Pronásledovali přízrak, který jim neskýtal sebemenší záchytný bod ohledně motivu – kromě skutečnosti, že šlo o choromyslnou ženu. Stark si z celé duše přál, aby Forstner skutečně našel něco, na co by mohli ve vyšetřování navázat.

A přesto se vrchní komisař necítil zcela ve své kůži. Forstner po telefonu nezněl tak, jako by mu chtěl představit podezřelou. Komisař měl spíš pocit, jako by je volal na další místo činu.

55

Jan si připadal jako ochromený. Působilo to na něho jako noční můra. Ano, to je nepochybně nějaký hrůzný sen!

Krvavě rudé světlo, do kterého byl hotelový pokoj ponořen, odporný pach trouchniviny, do něhož se mísila voda po holení, adrenalin a tělesné výpary.

Tohle se mi jen zdá. Co nevidět se probudím a ty strašlivé výjevy ze sebe setřesu. Vstanu z postele, půjdu do kuchyně a tam na mě bude čekat Carla. Vypijeme spolu kávu a zasmějeme se absurdnosti té noční můry. Budeme…

Ne, to není sen, odporoval mu vnitřní hlas, který se nedal oklamat strašlivou silou šoku. To, co vidíš, je realita. Carla je skutečná. Postel, na které je připoutaná s roztaženýma rukama a nohama, je skutečná. Všechno tady je hmatatelně skutečné!

Jan zoufale zíral na Carlu. Obličej měla vlhký od slz a hlenu a oči tak nelidsky vytřeštěné, že jí div nevypadly z důlků. Kožený roubík jí hyzdil ústa do groteskní grimasy, jako by jí smrtelný strach vykreslil na tváři odporný škleb. Její nahé tělo se chvělo a svíjelo, ňadra se divoce zvedala a klesala a Jan slyšel její panický sípot.

Právě to sípání vytrhlo Jana ze strnulosti a umožnilo mu povšimnout si druhé osoby v místnosti. Necelý metr od postele stál dlouhovlasý muž vysoký asi metr osmdesát, s atleticky stavěným tělem. Zatímco se Jan lámal do dveří, nejspíš si rychle navlékl džínsy, které však nestačil zapnout. Civěl na Jana stejně vyděšeně jako Jan na něho.

„Doktore Forstnere!“ zachraptěl a hekticky se snažil zapnout kalhoty.

Janovi stačil kratičký okamžik, aby pochopil, s kým má co dočinění. Muž, který před ním stál, byl Mirko Davolic, jeho bývalý pacient, idol všech žen, po kterém tajně pokukovaly všechny sestry na klinice. Chlapík, který tu před ním stál, právě znásilnil Carlu nebo se o to přinejmenším pokusil.

Jan měl pocit, že mu v hlavě něco vybuchlo. Zuřivě zařval a udeřil Davolice pěstí do obličeje. Silný atak zvrátil mužovu hlavu dozadu a dlouhé vlasy se mu rozletěly tak, jako by mu do obličeje zafoukal silný náraz větru. Napadený zvedl paže a upadl na záda na podlahu.

Jan se na něho vrhl a mlátil ho jako smyslů zbavený.

„Co jsi s ní dělal?“ slyšel vlastní jekot. „Ty chorobnej hajzle!“

Davolice to tak vyvedlo z míry, že se ani nepokoušel o obranu. Vyrážel krátké bolestivé výkřiky a teprve po chvilce zvedl ruce a pokoušel se chránit si obličej před Janovými údery. Lékařovy rány se však na něho sypaly dál.

„Ona to chtěla!“ zaječel Davolic, kterému se řinula krev z úst a nosu. „Zeptejte se jí! No tak se jí zeptejte!“

Jan zastavil pěst, která se chvěla ve vzduchu před dalším úderem. „Cože? Cos to řekl?“

Davolic ze sebe vypravil chrochtavý zvuk, polkl krev a ukázal roztřesenou rukou na stůl u okna. Jan se podíval, kam napadený muž ukazuje, a nevěřil vlastním očím. Z mosazného popelníku s mnohaletou patinou vyčnívalo několik bankovek – očividně stoeurovky.

„Ona to chtěla,“ opakoval Davolic. Odkýchl si, s neuvěřitelnou lehkostí odstrčil Jana stranou a zvedl se. „Hergot, ona mi za to zaplatila, jasný?“

Jan se bezmocně podíval na zaprášený koberec a pak sklouzl pohledem na Davolice, který si teď zapínal kalhoty a tričkem si utíral krev z obličeje. „To je ta nová práce, o které jsem vám povídal.“

Jan se otřásl. „Vy…“

„Jo, píchám paničky na objednávku, no a co? Vaše přítelkyně mi za číslo tady nabídla tři stovky.“

„To nebyla ona,“ namítl Jan. Jako omámený se přidržel stolu, postavil se na nohy a vrávoral ke Carle. Rozechvělýma rukama ji zbavil roubíku a odhodil ho od sebe.

„Je mi to tak líto,“ zašeptal a pohladil ji po obličeji. „Všechno je to moje vina.“

Carla se rozplakala, otočila hlavu stranou a zírala na stěnu.

Hluboké zavrčení za zády přimělo Jana k tomu, aby se prudce otočil. Ve dveřích stál černý labrador. Když se jejich pohledy setkaly, pes hrozivě vycenil zuby. Za zvířetem bylo slyšet na schodišti kroky a hlasy. Vzápětí se v pokoji objevil vrchní komisař Stark a dopravní policista. Oba drželi v rukou zbraně a mířili na Mirka Davolice.

Oběma mužům se v obličeji zřetelně zračil šok z toho, co v místnosti spatřili.

56

Vrzání gumových podrážek na chodbě vytrhlo Jana ze zamyšlení. Kolik času asi už uplynulo? Tělo mu připadalo strnulé a necitelné. Určitě to bylo několik hodin, které proseděl u postele Carly a držel pacientku za ruku.

Carla sebou občas škubla, jako by ji ani silná sedativa nedokázala ochránit před ošklivými sny. Byla to noční můra, která ji donutila mumlat taková slova jako, „Pusťte mě“, „Ne“ a „Já nechci“. Tohle mumlání znělo Janovi jako výkřiky a neustále podněcovalo jeho bezmocný vztek a naprosté zoufalství.

Teprve nyní, když žaluziemi nemocničního pokoje začal pronikat úsvit, se Carlin spánek zklidnil. Občas k nim nahlédla noční sestra. Šeptem se Jana zeptala, jestli nechce přikrývku, ale on jen zavrtěl hlavou a dál hleděl na Carlu a naslouchal tichému bušení deště na okenní parapet.

Když k němu sestra zašla teď, zračila se jí v obličeji únava, ale zároveň i úleva – byl to výraz většiny zaměstnanců kliniky po noční směně, když už se těšili na konec služby.

„Doktore Forstnere,“ zašeptala mu, „na chodbě je někdo od policie a chce s vámi mluvit.“

Jan pouze přikývl a vstal. Opatrně položil Carlinu ruku na přikrývku, načež se Carla stulila jako embryo a sotva slyšitelně zavrněla. Jemně ji pohladil po zpocených vlasech a vyšel za sestrou z pokoje.

Stark se opíral o stěnu, s rukama zastrčenýma do kapes bundy. Když spatřil Jana, odpoutal se od zdi a zamířil k němu. V sinalém světle, které sem dopadalo velkým chodbovým oknem, působil jeho neholený obličej jako pomačkaná maska ze šedého papíru.

„Co vaše ruka?“ zeptal se komisař drsným hlasem a ukázal na Jana.

„Moje…?“ Jan se nechápavě podíval na hřbet ruky, kde se mu začaly rýsovat první příznaky modřin kolem kloubů. „To nic není.“

„Dal jste tomu vazounovi co proto,“ prohodil Stark a znělo to skoro uznale. Vrhl na Jana vyčerpaný, ale stále pronikavý pohled. „Je mi líto, že vás musím odsud odvést, ale je načase si promluvit. Fahlenberští kolegové mají sice na okrsku strašlivou kávu, ale aspoň je silná. Myslím, že vám teď trochu pomůže.“

„Co je s Davolicem?“

„Včera v noci jsme ho dost zmáčkli. Je to ale zmatená záležitost.“

Chodbou se blížila sestra s vozíkem plným léků a Stark se jí vyhnul.

„Pojďte,“ vyzval Jana, „o tom si raději promluvíme někde v klidu.“

Gestem vybídl Jana, aby ho následoval, a oba muži opustili budovu kliniky.

57

Byl to zvláštní pocit. Ne, vlastně to byla spíš směsice mnoha pocitů. Převažovalo radostné vzrušení z toho, že teď konečně dokázala uskutečnit svůj záměr. Musela na to čekat opravdu dlouho. Zároveň ale dávaly o sobě vědět i nejistota, pochybnosti, a především strach, že se na poslední chvíli přece jen něco pokazí.

Samozřejmě všechno bylo pečlivě promyšlené a důkladně naplánované – vždyť se o tom tak často radila s Janem ve svém temném sklepním vězení –, ale přesto cítila podvědomý strach. Nyní totiž už není cesty zpátky. První překážku má za sebou. Teď ji čeká druhá, mnohem obtížnější část.

Koukej se vzpamatovat, vyzval ji hlas v hlavě. To k ní promlouval otec – chladně a tvrdě, jako by ji oslovil kus ledu. Nevíš, co je strach! Rozumíš? Strach je jen pro sraby.

Přikývla, nejdřív nejistě, pak energicky. Poté se soustředila na dopisní obálku ve svých rukou. Dostala tenhle nápad, když stála před Janovým domem, a považovala to za velkolepou ideu. Ten dopis jí při naplňování plánu poslouží jako dodatečný trumf. Jen takříkajíc pro každý případ.

Vůbec nebylo tak těžké napodobit Janův rukopis. Několik vzorků písma z jeho kontejneru na starý papír jí stačilo, aby si udělala konkrétní představu. Jan psal decentně rozmáchlým způsobem, prozrazujícím romantického ducha, ale přesto písmena nepůsobila vyumělkovaným dojmem. Každé z nich bylo jasné a zřetelné, jak je příznačné pro strukturovanou osobnost. Dokonce i podpis měl čitelný, na rozdíl od hieroglyfických paraf ostatních lékařů, které poznala. Chtělo to jen trochu cviku a Janina verze už nebyla k rozeznání od originálu.

Při psaní poslouchala Mozarta, což skvěle podbarvovalo dynamiku Janova písma, a samozřejmě si nezapomněla navléct rukavice. Tenký latex ji nijak neomezoval, a přesto nezanechával zrádnou stopu.

Ty rukavice měla navlečené i teď, když pod ochranou ranního příšeří zamířila k domu a vhodila obálku do dopisní schránky Carly Wellerové.

58

Pokud šlo o kávu na fahlenberském policejním okrsku, měl Stark pravdu. Přesto Jan při výpovědi vypil hned dva šálky, aby potlačil přílišnou únavu.

Čím déle mluvil, tím víc Starkovi tuhly rysy. Policista seděl v někdejší pracovně Heinze Krögera, občas usrkl z hrnku a poslouchal Jana se soustředěným pohledem.

„V tomhle případě musím pořád myslet na paní Nowakovou,“ ukončil Jan výpověď. „Skoro to vypadá, jako by ta neznámí ženská byla opravdu jen přízrak.“

Stark přikývl a zamyšleně zíral do svého hrnku. „To máte pravdu,“ opáčil konečně.

Jan se na něho tázavě podíval.

„Podívejte, doktore Forstnere, to je přesně náš problém. Stále nemáme sebemenší důkaz o její existenci.“ Navyklým gestem sáhl do náprsní kapsy pomačkaného saka a vytáhl balíček winstonek. Když si uvědomil, co dělá, vrhl hluboce nesouhlasný pohled na nápis o zákazu kouření nad vchodem a zastrčil krabičku zpátky.

„Já vám to věřím,“ pokračoval, „ale tím pádem tu máme hned druhý problém. Jestli jsem vám správně rozuměl, jedná ta žena ve stavu šílenství. Vám ale tvrdila, že sleduje nějaký záměr. Na základě její duševní pomatenosti však zřejmě nedokážeme logiku jejího plánu sledovat. Pokud se v tomto případě dá vůbec mluvit o logice.“

„Já vím jen to, že ten záměr má něco společného se mnou,“ připomněl Jan. „Ta žena trpí milostnou posedlostí, s níž se upíná na mě. Jakákoli jiná žena v mé blízkosti je pro ni rušivý faktor, který je nutné vyřadit – jako u chorobné formy žárlivosti.“

„Takže její plán by mohl například spočívat v tom, že by s vámi chtěla navázat vztah?“

„Ne, to si nemyslím,“ odpověděl Jan a zavrtěl hlavou. „Podívejte, erotomani žijí v jakési zvláštní iluzi. Proto se milostná posedlost vztahuje hlavně na nedosažitelné osoby. Kdyby totiž došlo k reálnému vztahu, byla by jejich ideální představa ohrožena, což při této nemoci převažuje nade vším. Kromě toho erotománie bývá důsledkem jiné, mnohem závažnější poruchy. V případě Jany předpokládám, že jde o halucinatorní schizofrenii. A je-li to tak, pak to, co označujete jako její plán, spočívá na klamné představě, kterou skutečně nemůžeme racionálně pochopit – přinejmenším dokud nepoznáme její biografické kořeny.“

„No dobře,“ zabručel Stark a mnul si bradu drsnou jako strniště. „Ale je tu ještě něco, co je pro mě nepochopitelné. Víte, včera nám byla ohlášena žena, která svým – no, řekněme nápadným – chováním upoutala pozornost kolemjdoucích. Nakonec jsme na ni náhodou padli v lese a předali ji jednomu z vašich kolegů. S naším případem nemá nic společného, ale já se pořád sám sebe ptám: Jak to, že tahle Jana na sebe dosud nikoho neupozornila svým chováním? Vždyť vás určitě pozorovala. To znamená, že se zdržuje někde ve vaší blízkosti a trpí zřejmě těžkou psychickou poruchou. Někdo takový přece musí být nápadný, ne? Opravdu vám nikdo kolem vás nepřipadá podezřelý?“

„Jistě, ale jak jsem říkal – dosud se každé podezření, které jsem měl, ukázalo jako mylné.“

„Co vaši sousedi?“

„Můj nejbližší soused právě odcestoval.“

Stark si dopřál další doušek studené kávy.

„Ale je to zvláštní, viďte?“ pokračoval komisař. „Až na Nowaka a jeho matku, kteří se s tou Janou setkali na hřbitově, ji zřejmě nikdo neviděl. Ale jestli to není přízrak – a chraň mě Bůh, abych teď ještě začal věřit na strašidla –, musí ta žena přece vést každodenní život. To znamená, že někde bydlí, nakupuje potraviny a tak dále. Přitom by jako psychicky narušená musela budit pozornost.“

Jan pokrčil rameny a odložil šálek. „Umím si to vysvětlit jen tak, že se skrývá za velmi solidní ochrannou identitou, v níž se naučila svou poruchu skrývat před okolím. V psychiatrii to označujeme jako coping. Vzpomeňte si třeba na toho pachatele posedlého zuřivostí, který až do trestného činu zůstal naprosto nenápadný a o němž posléze jeho nejbližší okolí tvrdilo, že by to do něho nikdy neřeklo, ačkoli je jisté, že byl dost dlouho choromyslný. Prostě to jen uměl dokonale skrývat.

I Jana používá nějakou maškarádu, kterou navenek tají svou skutečnou povahu. Pravděpodobně se velmi brzy naučila splynout s prostředím a během času vyvíjela stále další strategie jak zvládat svůj handicap, aby nebyla nikomu nápadná.“

„Myslíte, že ta žena trpí čímsi jako rozdvojením osobnosti?“ nadhodil Stark.

Jan zamyšleně pokýval hlavou. „Ano a ne. To, jestli takové disociace skutečně existují, je stále ještě sporné. Zeptejte se deseti kolegů a od každého z nich uslyšíte jinou odpověď. Myslím, že se to dá vysvětlit podstatou takové komplexní poruchy, která se dá opravdu jen obtížně pochopit. Je ovšem teoreticky možné, že se ta osoba považuje za rozdvojenou. Říká si Jana. Podle toho, co mi dala na srozuměnou, se pokouší navázat tímto jménem se mnou dodatečnou pospolitost, ale klidně by to mohla být jenom narážka. Na tuhle myšlenku mě přivedl kolega, s nímž jsem tento případ konzultoval. Jana může být ženský tvar od Januse. Třeba právě tím chce poukázat na svou rozdvojenost.“

Stark se s melancholickým povzdechem na židli pohodlně opřel. „Upřímně řečeno, čím víc se to všechno pokouším pochopit, tím je to zmatenější.“

„Nesmíme se dopustit té chyby, že budeme chtít její posedlost pochopit nebo vysvětlit,“ upozornil Jan. „Věřte mi, to je ve většině případů zhola nemožné.“

„Vždycky jsem si myslel, že právě to je úkolem psychiatrie,“ nadhodil udiveně Stark.

„Ne, naše poslání spočívá v něčem jiném. Vyšetřujeme, jaké důsledky má psychická porucha na dotyčného jedince, a pokoušíme se pochopit její příčiny. Jen tak můžeme najít vhodnou terapii. O nic jiného nejde. Kdybych se chtěl vcítit do každé posedlosti svých pacientů, abych ji pochopil až do nejmenšího detailu, mohl bych se zanedlouho nechat na naší klinice hospitalizovat sám.“

„Tomu rozumím,“ ozval se Stark a zamyšleně přikývl. „Ale pro vyšetřovatele není přece nic horšího, než když nezná pachatelův motiv. Už několik dní marně hledáme stopu, která by nás přivedla dál, ale nemáme nic, čeho bychom se mohli chytit.“

Vrchní komisař se opřel o desku stolu a pronikavě se na Jana zadíval. „Poslyšte, doktore Forstnere, já jsem ochoten vám věřit. Ale pokud vyjdeme pouze z indicií, museli bychom předpokládat, že atentát na paní Wellerovou ve skutečnosti žádným atentátem nebyl.“

„Jak to myslíte?“

„No víte,“ Stark udělal rozpačité gesto, „neexistuje důkaz, že se na tom případě podílel někdo třetí. Hoteliér dosvědčil, že si paní Wellerová sama objednala pokoj a hned mu ho zaplatila.“

„Ale ten muž je skoro slepý,“ namítl Jan.

„Samozřejmě, to si uvědomuji, doktore Forstnere, a možná právě toho pachatelka obratně využila. Možná je pomatená, ale přesto zřejmě naprosto přesně ví, co dělá. Potvrzuje to i vaše teorie dokonalého maskování. Ale i když zpochybním hoteliérovu výpověď, máme k dispozici ještě potvrzení eskortní agentury, která poslala do hotelu pana Davolice. Tam mě ujistili, že telefonovala paní Carla Wellerová.“

Jan energicky zavrtěl hlavou. „Ne, to nebyla Carla, nýbrž Jana, která se za ni vydávala!“

Stark si povzdechl a promnul spánky. „Taková domněnka se samozřejmě přímo nabízí, ale volající použila mobil paní Wellerové. To nám potvrdil její telefonní operátor. A mobil jsme našli v autě paní Wellerové, ležel v příruční zásuvce.“

„Teď to už trochu přeháníte,“ obořil se na něho Jan. „To tam jako podle vás Carla zatelefonovala a objednala si vlastní znásilnění? To snad nemyslíte vážně?“

„To víte, že si to taky neumím představit, ale přesto tu máte tvrzení proti tvrzení.“

Jan se ze všech sil snažil ovládnout. „Hergot, co to má jako být? Carla byla znásilněna! Něco takového si přece neobjednáte jako pizzu.“

Stark se zhluboka nadechl a upřeně se zadíval na desku stolu. „Vedl jsem včera delší rozhovor s provozovatelkou té agentury. Věřte mi, že jsem pak skutečně zapochyboval o tom, jestli mám všech pět pohromadě. Ačkoli to zní neuvěřitelně, údajně se taková… no, ta žena tomu říkala zvláštní přání, objednávají častěji, než si my dva umíme představit. Davolic a ještě jeden takový chlapík z agentury se na to dokonce specializují. Předvádění rolí, znásilňovací fantazie, sadomaso a tak podobně. Tím se prý dají vydělat velmi slušné peníze.“

Pocit nevýslovného zoufalství Jana div nezadusil. „Tomu prostě nevěřím,“ zašeptal. „Přece musí existovat nějaká stopa…“

Stark se znovu pohodlně opřel a soucitně na něho pohlédl. „Bohužel ne. Podle stávajících indicií si paní Wellerová objednala toho callboye i hotelový pokoj sama a osobně také na tuto schůzku přijela. Pokud jde o pouta a roubík, jsou to běžné výrobky, které se dají objednat v každém sexshopu nebo na internetu. Ostatně ani na nich jsme nenašli žádné cizí otisky prstů – jen vaší družky a Davolice.“

„Ale to je nesmysl! Carlu přepadli v podzemní garáži. Muselo tam přece dojít k zápasu.“

„V podzemní garáži nejsou monitorovací kamery, a ani jinak jsme nenarazili na nic, co by nasvědčovalo boji nebo něčemu takovému.“

„A injekce? Carla řekla, že do ní něco vstříkli.“

„I tomu jsme se pečlivě věnovali.

Má sice na krku stopu po vpichu, ale podle zjištění lékaře nebyla v její krvi prokázána přítomnost žádného omamného prostředku. Lékař se domnívá, že pokud vůbec k něčemu takovému došlo, pak by to musela být nějaká substance, která se z těla rychle odbourává. V úvahu by přicházelo nějaké narkotikum typu GHB.“

»GHB se používá hlavně v porodní anestezii a při chorobách svalového napětí; od určité doby se předepisuje také pacientům s Parkinsonovou chorobou. Že by ta Jana pracovala v nějaké nemocnici?“

„To je sice možné, ale bohužel tahle věc je velmi oblíbená i jako Kapky k.o. Dostanete je pomalu na každém rohu. Poslyšte, já se o to postarám, ale momentálně vám nemohu nic slíbit.“

„A co teď můžeme dělat?“

Stark se znovu opřel. „Musíme dál lovit v kalné vodě,“ připomněl a pak se mu do očí vrátil známý naléhavý výraz. „Hlavně byste ale měl okamžitě skončit s tím, že si budete hrát na osamělého detektiva. Okamžitě mě informujte, pokud si všimnete něčeho nápadného. Já udělám vše, co je v mých silách, abyste dostal policejní ochranu. Při současné důkazní nouzi to ale nebude jednoduché. Připravte se tudíž na to, že to chvíli potrvá. Do té doby vám radím, abyste dával na sebe a paní Wellerovou pozor. Jste návnada, doktore Forstnere. Nezapomínejte na to.“

59

Věděla, kde Jana najde, a osud jí obdaroval správným volným stáním na veřejném parkovišti. Další znamení, že má i nebe na své straně. Nyní trpělivě čekala, jednu hodinu za druhou. Sledovala Janův starý VW Golf na deštěm zmáčeném parkovišti kliniky, křečovitě svírala volant a usilovně přemýšlela.

Teď ji ale nejvíc zaměstnával farář. Představoval stále větší problém, hlavně proto, že ho podcenila. Felix Thanner byl totiž dnes u ní, což ji dost překvapilo. Takovou odvahu by do něho nikdy neřekla – zvláště ne od té doby, co věděl, s kým má co dočinění.

Zpočátku ještě dodržoval pravidla a neoslovoval ji přímo s tím, co od ní vlastně chce. Poptával se jen, jak se jí daří, a choval se prostě laskavě.

Zkoušel to po dobrém. Tak to vždycky říkala její matka. Promluv si s lidmi nejdřív po dobrém, jestli chceš něčeho dosáhnout. To byla matčina deviza.

Její matka věřila na dobro v člověku. Takový změkčilý blábol! Na světě neexistuje žádné dobro. Kdo se na něj spolehne, bude ztracen. Je pouze jedna pravda: Lidé jsou zlí a nutí člověka dělat věci, kterých pak lituje po celý život. Ten zlovolný, nepřejícný a pokrytecký svět, ve kterém panuje chamtivost a nenávist, nedává prostě nikomu na výběr.

Matka to nikdy nechtěla pochopit. Ta patolízalská ženská, která by se za střechu nad hlavou vzdala veškeré sebeúcty. I když ji Jana kdysi milovala, nebyla matka v podstatě nic jiného než levná prostitutka, která roztahovala nohy za teplý žvanec. A po nějaké době z ní zbyl jen pouhý stín, což každému, komu na tom záleželo, usnadnilo, když si s ní chtěl užít. Matka si nechala všechno líbit, protože pevně věřila, že jednoho dne dojde za svou poníženou pokoru odměny.

A když potom všechno překonalo všechny rozumné meze, musela Jana matku z její zhoubné pověrčivosti vykoupit. Ten skutek považovala za nevyhnutelnou nutnost, ačkoli to pro ni nebylo nic snadného. Přesto byla přesvědčená o tom, že koná správnou věc. V tomto ohledu neexistovalo nic, čeho by musela litovat.

Ten farář jí velmi připomínal matku. I on byl plačtivý změkčilý uzlíček vlastních obav. Nezaslouží nic než opovržení. Hnusák. Nejradši by se mu vyzvracela do obličeje, když si s ní chtěl promluvit. A když se pak přece jen dostal k jádru věci a apeloval na její rozum, byla to jednoduše jen groteska.

Kdyby tak věděl, proč si pro zpověď vyhledala zrovna jeho! Ale on neměl sebemenší tušení. Dokonale ho oklamala a slíbila mu, že o všem znovu popřemýšlí. Řekla mu, že svěřit se byl těžký krok. Namluvila mu, že si samozřejmě uvědomuje, že se nevyhne konfrontaci s důsledky svých činů. Ačkoli to myslela jinak, než se Thannerovi zdálo, nelhala mu. Farářovi se pak nejspíš ulevilo a znovu jí nabídl podporu. Když už byl konečně na odchodu, slíbila mu, že se mu ohlásí.

Neubránila se úsměvu. Jistě, farář jí pomůže – ale ne tak, jak si představoval.

Bylo jí jasné, že jí nezbývá moc času. Musí jednat, než se ten změkčilec zhroutí a všechno zničí. Duchovní už dlouho nevydrží – a pak ji prozradí, to mu jasně viděla na očích. Nevyrovnal se s tím, s čím se mu svěřila. Jednoznačným příznakem byla samotná skutečnost, že ji navštívil. Co nevidět poruší zpovědní tajemství.

Na druhou stranu ho teď má přesně tam, kam ho chtěla dostat. Teď je třeba už jen jedno – umístit na hrací desku další figurku. A pak budou konečně Jan a ona nerozlučně spojeni.

Na obličeji se jí mihl úsměv, když Jan konečně vyšel z budovy. Dlouhé čekání v chladném autě se vyplatilo. Připadalo jí, jako by Jan cítil, jak moc ho touží vidět. Kráčel v dešti po chodníku se svěšenými rameny, s pohledem upřeným na zem a rukama v kapsách.

Celé odpoledne strávil u té Carly na klinice. Nejspíš to považuje za svou povinnost. Pravděpodobně ho pronásleduje pocit viny, že pro ně oba, Jana a Janu, neexistuje jiná možnost než tu nesnesitelnou ženskou odklidit z cesty.

Nebo snad pro něho Carla přece jen něco znamená? Že by právě proto vypadal tak sklesle?

Lhostejně pokrčila rameny. Je jedno, jakou roli Carla pro něho ještě hraje. Naopak, čím více citů k ní chová, tím lépe. Kdyby totiž její plán proti očekávání ztroskotal, pomůže to dodatečně Janě, aby Jana získala pro sebe.

Nic však neztroskotá. Ne, všechno probíhá přesně tak, jak si přeje. Boha má na své straně.

Už to nepotrvá dlouho, Jene, a nepomyslíš na nic jiného než na moje jméno. Ve dne i v noci. Na věky věků.

60

Jan byl na půl cesty domů, když si to rozmyslel. Představa, že bude sám v prázdném domě, byla pro něho nesnesitelná. Jak rád by teď zašel za Rudim a o všem si s ním promluvil. Jeho starý přítel, který nyní prožíval druhou mízu na Kanárských ostrovech, mu bolestně chyběl. Trochu odstupu od všeho by mu jako psychiatrovi jenom pomohlo.

Jan zastavil u baru s názvem Vertigo, kolem kterého už nesčetněkrát projel bez povšimnutí. Ale co, napadlo ho. Všechno je vždycky poprvé.

Uvnitř bylo dusno a hlučno, ale to nehrálo žádnou roli. Hlavně že bude mezi lidmi. Klouzal pohledem po baru, zařízeném ve stylu sklonku padesátých let. S úlevou zjistil, že nevidí žádné známé tváře. Teď neměl náladu s někým mluvit.

Našel si volné místo u pultu, pozorně si prohlédl obrovskou stěnu s láhvemi za barem a k údivu barmanky si objednal hned dvě sklenky Glenmorangie. První vypil na ex.

Whisky ho pálila v krku. Jan si přál, aby mu dokázala vypláchnout z hlavy vztek a frustraci. Po rozhovoru se Starkem znovu zašel za Carlou a opět mu div nezlomilo srdce, když ji viděl v tomto stavu.

Od té doby, co se probudila, neřekla ani slovo. Včera stručně vypovídala policistům, ale dnes se uzamkla za maskou nehybné strnulosti. Nereagovala ani na Janovy doteky. Posadil se tedy k malému stolku u stěny, na kterém jí vystydl oběd, zatímco z postele nehybně zírala z okna. Oba takhle snad celou věčnost mlčeli; Carla si nakonec přetáhla přikrývku přes hlavu a usnula.

Jana zaujalo, že neuronila ani slzu. Nedala najevo sebemenší citové pohnutí. Vypadalo to, jako by se stáhla do svého nejhlubšího nitra, protože to bylo jediné místo, kde se ještě cítila bezpečně. Tato skutečnost znepokojovala Jana nejvíc. Carla potřebuje co nejdřív terapii, aby šokující trauma zpracovala. Je to silná žena a dokáže to, ale bude to o to obtížnější, čím déle s tím bude otálet…

Objednal si další whisky a chvíli pohupoval zlatavou tekutinou ve sklence.

Neubránil se myšlenkám na Janu. Ve své posedlosti to opravdu dokázala. Vrazila klín mezi něj a Carlu. Byla to na první pohled nepřekonatelná bariéra. Jejich vztah už nikdy nebude takový jako dříve. Pravděpodobně to už ani nebude vztah – a to poté, co se už kdysi jeden druhému ztratili z očí a nyní je dělil pouhý krůček od opětovného shledání.

Soused u vedlejšího stolku, zavalitý chlap s hluboce vpadlýma očima a dozadu sčesanými vlasy lesknoucími se gelem, do Jana strčil.

„Hele,“ zabručel, „buď to vypni, nebo to vem. To věčný zvonění mi leze na nervy.“

Teprve nyní si Jan všiml, že mu mobil v kapse bundy vibruje, což je provázené nostalgickým vyzváněním starého telefonu. Displej nezobrazoval číslo volajícího. Ještě než hovor přijal, věděl, kdo se ohlásí.

„Ahoj, miláčku, jak se ti daří?“

Při zvuku jejího hlasu Jan ucítil v ústech intenzivní kovovou příchuť. Teď si uměl velmi dobře představit, že by Janu zabil. Prostě jen proto, aby měl od ní konečně klid.

Na okamžik zaváhal a pokusil se co nejvíc soustředit.

„Jano,“ prohodil konečně a snažil se, aby jeho hlas zněl neutrálně. „Jsi tady někde poblíž, viď?“

„Ano, vidím tě.“

„Já tě chci také vidět. A to hned.“

„Nemyslím si, že by to ve tvém nynějším rozpoložení byl moc dobrý nápad.“

„Ale ano, je to skvělý nápad.“ Rozhlédl se po baru. Směsice hlasů a hudby byla příliš hlučná, než aby mohl pouhým nasloucháním zjistit, jestli se Jana nachází v hospodě nebo před ní. „Kde jsi?“

„Miláčku, máš tak rozzlobený hlas. Copak se to s tebou děje?“

„Co se se mnou děje?“ Jan vyskočil a hekticky se kolem sebe rozhlížel. Cítil, že tyhle hrátky jsou už nad jeho síly. „Zrovna ty se mě ptáš, co se se mnou děje? Co to máš za chorobu?“

„Jene, takový tón nemám ráda.“

„Fakt, jo? Tak to si na něj ale budeš muset zvyknout. Žádný jiný ode mě už totiž neuslyšíš.“

Jan našel čtyři ženy držící mobil u ucha. Dvě z nich okamžitě vyloučil, protože mluvily bez přestání. I třetí pominul, když se rozchechtala tak ohlušivě, že to osobě na druhém konci vedení bude určitě ještě pár hodin znít v uších.

Přistoupil k atraktivní mladé ženě s dlouhými černými vlasy, sedící vedle vchodu do Vertiga pod plakátem na stejnojmenný Hitchcockův film. Měla na sobě tmavé šaty a vypadala jižansky. Zatímco s vážným pohledem naslouchala volajícímu, vypadala nervózně. Přehodila si jednu nohu přes druhou, kývala špičkou boty a kousala se do dolního rtu.

„Proč jsi na mě tak hrubý?“ slyšel otázku Jany, zatímco se kolem něco protáhla očividně nervózní barmanka a zakryla mu na černovlásku výhled. „Říkal jsi přece, že mě miluješ.“

Jan se probojoval k telefonující ženě a zastavil se bezprostředně před ní. „Byla to lež a ty to dobře víš. Chtěl jsem tě nalákat, abych tě konečně mohl předat policii.“

Mladá žena se na něho podívala velkýma očima a vzápětí se opět věnovala telefonnímu hovoru. Jan teprve teď uslyšel, že černovláska mluví španělsky.

„Nelhal jsi,“ protestovala Jana. Určitě stojí někde před barem.

„Ale ano, lhal jsem,“ trval na svém, protlačil se skupinkou nově příchozích hostů a vyšel ven. Stál ve tmě a chladném dešti.

„Ne, to není pravda, Jene!“

„To si piš, že je to pravda,“ zasípal do telefonu, zatímco pohledem klouzal po ulici. „Už mám plný zuby toho, abych se před tebou pořád přetvařoval, rozumíš? Zničilas mi vztah, který pro mě znamenal všechno. Už nemám co ztratit.“

„Miláčku, jsi opilý. To pak člověk říká věci, které ve skutečnosti vůbec tak…“

„Už mi takhle nikdy neříkej! Nejsem žádnej tvůj miláček. To si namlouváš v tom svém chorobném mozku?“

To byl přesně mířený úder. Jana šokovaně zasípala. Jan se zastavil před stříbrným BMW a viděl za volantem urostlou štíhlou osobu, držící u ucha mobil. Byla k Janovi otočená zády. Spatřil na jejích štíhlých prstech dva zlaté prsteny a ve svitu uliční lampy se leskl dlouhý cop.

„Jene, já tomu nerozumím.“ Když Jana mluvila, komunikovala i osoba v BMW a zároveň přitom gestikulovala. „Mateš mě. Mluvili jsme přece o našem záměru a tys říkal…“

Jan, teď už odhodlaný ke všemu, prudce otevřel dveře auta na řidičově straně. „Tak to už stačilo! Koukej vypadnout ven!“

Neznámá osoba se dostala z auta jediným plavným pohybem. Jan polekaně zíral na asi metr devadesát vysokého chlapa, který na něho z jiskřivých černých oči vrhl rozzlobený pohled. „Co to do tebe vjelo?“

„Ta žena,“ vyhrkl Jan. „Myslel jsem…“

Dál se nedostal. Úder do hlavy přišel tak nenadále, že si uvědomil bolest až poté, co už ležel ve strouze.

„Teď si mysli, co chceš,“ utrousil svalnatec a shlédl na Jana, který si utíral krev z obličeje. „Ruce pryč od ní, rozumíš?“

„Migueli, nech ho!“

Jan uslyšel cvakání podpatků a vzápětí uviděl atraktivní černovlásku z baru.

„Tohle je přece někdo úplně jiný,“ upozornila ho a snažila se přítele za rukáv jeho kožené bundy odtáhnout od Jana. „Querido, nikdo kromě tebe neexistuje! Comprende?“

„Máš velký štěstí,“ zabručel Miguel na Jana, potom nastoupil s přítelkyní do BMW a odjeli.

Když se Jan postavil na nohy, měl šaty promočené a potřísněné bahnem a krví. Třásl se vzteky po celém těle.

„Vidíš to?“ zařval do liduprázdné ulice. „Jen se dobře dívej, ty zatracená potvoro! Koukej, cos ze mě udělala!“

Několik metrů se na protější straně ulice rozsvítily reflektory. Stříbrný malý vůz vyjel z parkovacího stání na ulici, zajel pozpátku k nejbližší odbočce a s kvílejícími pneumatikami na mokrém asfaltu zmizel z dohledu.

„Zbabělče!“ volal za ním Jan. „Jsi tak zbabělá! Ale já tě dostanu. Dostanu se ti na kobylku, slyšíš?“

61

Takže neznámá se znovu ohlásila. No konečně! Rutger Stark jel právě na policejní okrsek, aby si tam konečně zapálil cigaretu, po které už přes půl hodiny toužil, když mu zavolal Jan Forstner.

Psychiatrovi skoro přeskakoval hlas, když popisoval telefonát s Janou. Bylo slyšet, že je úplně vynervovaný. Stark si od něho vynutil slib, že teď půjde domů, odpočine si a vyčká, až se mu komisař ozve. Na oplátku lékaři slíbil, že mu před dům postaví policejní hlídku. Pak se otočil a spěchal do své kanceláře.

„Spojte se s telefonním providerem doktora Jana Forstnera!“ přikázal službukonajícímu důstojníkovi. Potřebuji seznam všech telefonátů uskutečněných dnes večer na jeho telefonním čísle.“

Policista unaveně vzhlédl ke Starkovi. „Nezlobte se, ale víte, kolik je hodin?“

„Ano, ale stejně se o to pokuste. Kromě toho potřebuji jména všech majitelů vozidel, kteří vlastní malý stříbrný vůz s fahlenberskou poznávací značkou. Číslo neznám.“

„Znáte aspoň značku a model?“

„Ne.“

„Novější, nebo starší rok výroby?“

„Je mi líto.“

Policistovy oči se rozšířily. „Víte, nejmíň půl Fahlenbergu jezdí stříbrným malým autem. Mojí ženě patří stříbrné Polo, mému sousedovi stříbrná Micra a přítelkyně mé dcery jezdí stříbrnou Corsou. Stříbrná je už několik let módní barva.“

Stark se podíval na kolegu a pokrčil rameny. „Právě to je důvod, proč naše podezřelá rovněž jezdí něčím takovým. Je protřelá a maskuje se tím, že dělá to, co všichni ostatní. Ale udělala chybu, a když budeme mít trochu štěstí, nezůstane jen u ní.“

Vzal z psacího stolu formulář se svědeckou výpovědí a prohlédl si ji jako drahocenný poklad. Kdyby Forstner předtím nebyl tak rozčilený, komisař by mu o tom pověděl. Ale v psychiatrově rozpoložení by mu to zřejmě vůbec nedošlo.

Stark hleděl na formulář a spokojeně pokyvoval hlavou. Bude Forstnera informovat o nejnovějším stavu vyšetřování, jen co se psychiatr uklidní. Třeba se jim do té doby podaří zjistit ještě něco navíc.

Stark se v duchu unaveně usmál. Ta Jana začala dělat chyby. Chyby, které ho pomalu, ale jistě přivádějí na její stopu. Ještě jeden nebo dva takové přehmaty a Stark ji dopadne.

Pak se ale ozval rarášek v jeho hlavě. Úsměv na komisařových rtech ihned pohasl.

A co když to ani náhodou nejsou chyby? Co když se jich pachatelka dopouští úmyslně. Existuje přece nějaký plán – záměr, který Stark nezná.

62

Jana vytrhl ze spánku pronikavý kovový zvuk. Ocitl se v absolutní tmě a v prvním okamžiku po probuzení se vůbec neorientoval.

Chvíli kolem sebe šátral, narazil rukou do stolní lampy a vzpomněl si, že se nachází ve svém obývacím pokoji. Potom se zase rozpomněl na to, že po návratu z Vertiga stáhl všechny rolety. Nedokázal se vyrovnat s pocitem, že ho někdo pozoruje.

Chovám se jako jeden z mých paranoidních pacientů, pomyslel si, jen s tím rozdílem, že po mně opravdu někdo jde.

Vyhrabal se z pohovky, rozsvítil lampu a přistoupil k oknu. Znovu uslyšel kovový rachot.

Když vytáhl roletu, zaplavila ho kalná šeď dalšího deštivého dne. Z opačné strany ulice na něho vrhl pohled podsaditý popelář, než zavěsil kontejner do zvedače popelářského vozu.

Jan se přistihl, že se rozhlíží po stříbrném malém autě. Uklidnilo ho, když objevil policejní vozidlo stojící za popeláři.

Zašel do koupelny, kde na něho ze zrcadla hleděl obličej, který mu nepřipadal jako jeho vlastní. Muž v zrcadle vypadal unaveně, uštvaně a zbědovaně. Na jeho levé lícní kosti se skvěla narudlá modřina. Zhmožděnina, kterou si Jan způsobil na hlavě při pádu do strouhy, nebyla bohudíky nijak velká. Stačilo ji ošetřit dezinfekčním sprejem a náplastí.

Zařinčel telefon a Jan sebou škubl. Vběhl do obýváku, popadl mobil a vrhl pohled na displej. Ten ukazoval číslo fahlenberské pevné linky začínající na 90. Provolba městské kliniky. Kdo by to mohl být?

„Doktor Forstner? Tady je doktor Šikandar Mehra. Vzpomínáte si na mě? Jednali jsme spolu před rokem.“

„Ano, ještě si vás pamatuju,“ ujistil ho Jan a vybavil si malého tělnatého Inda s laskavýma očima, který pracoval na úrazové stanici. „Co se děje?“

„Víte, nejsem si jistý, na koho bych se měl jinak obrátit,“ vysvětlil Mehra, jehož hlas zněl ustaraně. „Jde o vaši přítelkyni, paní Wellerovou.“

Jan sebou škubl. „Co je s ní?“

„Tedy čistě fyzicky přestála ten…,“ Ind si odkašlal, „incident dobře. Ale dělám si starosti o její duševní stav.“

„Rozumím,“ opáčil Jan. „Pokusím se přesvědčit Carlu o nějaké terapii, jakmile bude propuštěna z kliniky.“

„Tedy, doktore Forstnere… to je přesně ten důvod, proč vám volám. Paní Wellerová nás dnes opustila.“

„Promiňte, já vám nerozumím. Váš kolega přece tvrdil, že Carla bude až do konce týdne…“

„Odešla na vlastní přání,“ skočil mu Mehra do řeči. „Můj kolega se pokoušel jí vysvětlit, že je ještě moc brzy, ale ona naléhala na své okamžité propuštění, na vlastní odpovědnost, a zmizela dřív, než jí stačili vydat propouštěcí doklady. Sestra na příjmu uvedla, že paní Wellerová si musela objednat taxík ještě předtím, než informovala mého kolegu o odchodu.“

„Kdy přesně k tomu došlo?“

„Asi tak před hodinou. Je mi líto, že vám volám až teď, ale dověděl jsem se o tom teprve při předávání služby.“

„Ne, to je v pořádku,“ ujistil ho Jan a poděkoval.

Jan spěšně zavěsil a vytočil Carlino číslo. Když si vzpomněl, jak se včera chovala, nevěřil, že by k němu přišla. Spíš vycházel z toho, že se zabarikádovala ve svém bytě. To byla představa, která nedělala starosti jen doktoru Mehrovi.

Jan nechal přístroj chvíli vyzvánět a pak opět zavěsil. Taxík potřeboval z městské kliniky k bytu Carly asi čtvrt hodiny, přemýšlel. Při hustém provozu by to mohlo trvat i dvacet, nanejvýš pětadvacet minut. Jestli se Mehra s tím časovým údajem nemýlil, musí být Carla vlastně dávno doma. To, že nezvedala telefon, nebylo dobré znamení – stejně jako její překotný úprk z nemocnice.

Jan sice chápal, že tam už nemohla vydržet a chtěla být konečně sama, ale i dobrovolně zvolená izolace je také nebezpečná, zvláště pokud se Carla nachází v povážlivém duševním rozpoložení.

Hmátl po bundě a rozjel se k jejímu bytu. Při jízdě Carle ještě jednou zavolal, ale neměla zapnutý mobil ani nepřijímala hovory na pevné lince.

Když Jan konečně dorazil k domu Carly, zvonil jako šílenec. S úlevou si oddechl, když konečně zabzučel elektrický otvírač dveří. Jan bral schody po dvou najednou.

Na horním odpočívadle byl už očekáván. Edwina Franková byla Carlina sousedka, vyschlá ženština kolem sedmdesátky s kyselým výrazem. Jako vždy měla na sobě modře květovanou pracovní zástěru, která jí plandala kolem těla. Prořídlé vlasy si natupírovala do záhadného útvaru, který připomínal účes Elsy Lanchesterové ve Frankensteinově nevěstě, jak kdysi konstatovala Carla.

„Ach, pan doktor,“ zašveholila. „Napadlo mě, že to jste vy, kdo tu zvoní jak o posledním soudu. Copak nevíte, že v tomhle domě mají i stěny uši?“

Jan vrhl rychlý pohled na zavřené dveře od bytu Carly a pak opět na Frankensteinovu nevěstu, které, jak dobře věděl, neuniklo nic, co se v tomhle domě šustlo. „Copak tu paní Wellerová není?“

„Už tady není,“ opravila ho Franková. „O fous jste ji zmeškal?“

„O jaký fous?“

Edwina Franková se podívala na náramkové hodinky. „Asi tak deset minut.“

„Mluvila jste s ní? Víte, kam měla namířeno?“

„Ne, jen jsem viděla, jak odjíždí autem. Ale řekněte mi, co se to s ní vlastně děje? Něco s ní není v pořádku, že? Nebo se snad pletu?“

V obličeji se jí zřetelně zračila senzacechtivost. Okamžitě po Janově odchodu se všichni ostatní obyvatelé tohoto domu dovědí, že s Carlou Wellerovou není něco v pořádku.

„To nic není,“ zalhal Jan, ale Frankensteinova nevěsta to nemínila jen tak snadno vzdát.

„Neříkejte… Víte, já jsem předtím měla docela jiný dojem. Hlavně po tom, co jsem zažila na schodišti.“

Jan už byl na odchodu, ale teď se udiveně otočil. „Co tím myslíte?“

„No, úplnou náhodou jsem stála v předsíni u dveří do mého bytu a slyšela, jak jde paní Wellerová nahoru. Tak jsem se podívala kukátkem a ona tam stála před svým bytem, držela v ruce dopis a usedavě plakala. Chtěla jsem se na ni podívat, ale než jsem otevřela dveře, zmizela v bytě. Slyšela jsem, jak doma dál brečí, ale přece jen jsem se neodvážila na ni zazvonit. Za chvíli vyšla paní Wellerová ven, seběhla po schodech a potom jsem už viděla, jak její červené auto odjíždí.“

„Paní Franková, mluvila jste s ní? Řekla vám něco?“

Stará žena zkřížila paže na hrudi a zavrtěla hlavou. „Ne, nevypadlo z ní ani slovo. A opravdu to není tak, že bych strkala nos do záležitostí jiných lidí. I když to tady mnozí do omrzení opakují.“

Znepokojený Jan vyšel z domu. Kam Carla odjela?

Znovu jí zavolal na mobil. Zbytečně.

63

Jan stál u okna a shlížel ze Starkovy kanceláře na prostranství před policejním okrskem. Neutuchající déšť vytvořil na asfaltu velké kaluže, takže dva policejní vozy, které tam parkovaly, vypadaly jako čluny v temném moři.

„Myslíte, že si chce něco udělat?“ zeptal se Stark.

Jan se k němu otočil. „Upřímně řečeno, nevím. Carla je vlastně ten poslední člověk na světě, u kterého bych hledal nějaké sebevražedné sklony. Ale po všem, co prodělala…“ Nedokončil větu a udělal jenom bezradné gesto.

„Každopádně je to moc dobře, že jste nám to hned ohlásil,“ pochválil ho Stark a povzbudivě na něho kývl hlavou. „Kolegové se po ní hned podívají.“

„Dělám si opravdu vážné starosti,“ povzdechl si Jan. „Stačil jsem už zavolat všem jejím známým, ale nikdo o ní neslyšel.“

„Nepředstavujme si hned to nejhorší,“ odpověděl Stark a pokusil se, aby to vyznělo jako útěcha. „Třeba jen cítí potřebu být sama, aby si všechno promyslela a odpočinula si.“

„Ano, to taky doufám.“

„Máme mimochodem potěšující novinky. Stark významně ukázal na aktovku ležící na psacím stole. „Objevili jsme svědka, který potvrdil vaši domněnku, že paní Wellerová byla unesena.“

„Svědka?“

„Jeden chodec si všiml dvou žen, které zaparkovaly červeného Mini Coopera na zadním dvoře hotelu Astoria.“

„To bylo určitě auto Carly!“

„Ano, podle jeho popisu se v případě spolujezdkyně jednalo o paní Wellerovou. Ženy vstoupily do hotelu zadním vchodem, přičemž paní Wellerová působila na svědka opilým dojmem. Výslovně upozornil na to, že vrávorala a sotva se udržela na nohou. Druhá žena ji musela podpírat a paní Wellerová při krátké cestě ke vchodu několikrát skoro upadla. Svědkovi to bylo nápadné, protože bylo teprve poledne.“

„Takže Carla byla skutečně omámená, přesně jak tvrdila. A nejrozumnější vysvětlení je GHB – proto si nevzpomínala na únos a proto jí lékař v krvi nic nenašel. Liquid Ecstasy vede k výpadkům paměti čili blackoutům a lze ji v těle prokázat jen pár hodin.“ Když o tom Jan přemýšlel, zavrtěl vztekle hlavou. „Ta zatracená potvora, mohla tím Carlu zabít. Dokázal ji ten muž aspoň popsat?“

„Ještě vyhodnocujeme jeho údaje. Na identikit to s nejvyšší pravděpodobností nepostačí, ale teď víme, že ta Jana je štíhlá a poměrně vysoká – asi metr pětasedmdesát až metr osmdesát. A víme, že má dlouhé blond vlasy. Do obličeje jí svědek neviděl, protože měla pršiplášť s kapucí.“ Stark pokrčil rameny a povzdechl si. „Vím, že to není moc, ale přinejmenším už máme z čeho vyjít. A navíc lze uvažovat o souvislosti s vraždou Volkera Nowaka. Byl to totiž jeho mobil, ze kterého vám Jana volala. Bohužel byla dost chytrá na to, aby přístroj po telefonátu vypnula a vyndala z něj baterku, takže ho nemůžeme lokalizovat.“

„To je divné.“ Jan ztěžka klesl na židli a mnul si spánky. „Proč to dělá? Proč nám dává na vědomí, že zavraždila Nowaka?“

„Tahle otázka mě už taky chvíli pronásleduje,“ odpověděl Stark. „Podle všeho, co o ní zatím víme, nejedná nepředloženě. Určitě je jí jasné, že Nowakův mobil je přitěžující důkaz. Proč si ho tedy nechala a používá ho?“

„Byl to první hovor, který z něj uskutečnila?“

„Ano. Proč se ptáte?“

„No, ona teď pravděpodobně vědomě podstupuje jedno riziko za druhým. Za jasného dne, přímo v poledne, přivedla Carlu do hotelu, ačkoli věděla, že ji přitom může někdo vidět, a teď nám dává na srozuměnou, že zavraždila Nowaka. Z mého pohledu to vypadá, jako by byla odhodlaná ke všemu. Chce nám ukázat, že ji nic nezastaví.“

„Myslíte, pokud jde o naplnění jejího plánu?“

Jan přikývl. „Kdybychom tak věděli, co má v úmyslu. Stejně se obávám, že se to dovíme dřív, než nám bude milé. Buď totiž zbývá k realizaci jejího záměru poslední krok, nebo se dostala do bodu, kdy je jí všechno lhostejné, protože už nemá co ztratit.“

„Proč by měla smýšlet zrovna takhle?“

„Protože jsem jí včera večer řekl, že ji nemiluju.“

64

Po rozhovoru se Starkem se Jan hned vrátil domů a zkontroloval telefonní záznamník. Doufal, že uslyší zprávu od Carly, ačkoli to byla jen slabá naděje; mohla ho totiž kdykoli zastihnout na mobilu.

Displej přístroje skutečně nezobrazoval žádné nové zprávy. Carla zřejmě nechce, aby Jan věděl, kde teď pobývá – a to mu dělalo největší starost.

Starkova teorie, že Carla někam odjela, aby byla sama a vyrovnala se s tím, co se stalo, měla v sobě cosi nebezpečně svůdného. Jan by tomu velmi rád uvěřil. Byla by to pochopitelná reakce, která by se navíc ke Carle hodila – stejně jako čtenářské turné, které chtěla využít k tomu, aby si ujasnila svůj vztah k Janovi.

Na druhé straně tu byla vzpomínka na jejich poslední setkání. Tísnivé ticho v nemocničním pokoji, Carlin prázdný pohled z okna a její schoulené tělo na posteli, když nakonec přes sebe přetáhla přikrývku. To Jana děsilo.

Lidská duše žije ve skrytu, a když se zlomí, proběhne to nehlučně. Nikdo neslyší řinčení ani cinkání jako u porcelánu nebo skla. Teprve když už je příliš pozdě, objeví se střepy. Jan proto věděl, že musí být připraven opravdu na vše.

Vyčerpaně dopadl na pohovku. Poslední dny ho připravily o veškerou energii. Připadal si, jako by naráz zestárl o několik let. Nejhorší bylo to věčné čekání – a přitom teď zase musel čekat: na zprávu od Carly, na další krok a hlavně dopadení té šílené ženy.

Nenáviděl čekání. Kdo čeká, je vydán ostatním na milost a nemilost. Čekající člověk je pasivní, neschopen jednat, může jen reagovat. A právě to pro něho byla nejhorší zkušenost od chvíle, kdy mu do života vstoupila Jana, která strhla veškerou kontrolu na sebe. To ona sama řídila a ovlivňovala veškeré dění. She’s the boss, jak bylo uvedeno na jednom starém albu Micka Jaggera v Janově sbírce gramofonových desek. A ona skutečně byla šéf, protože zešílela, takže se nedalo odhadnout, co v nejbližší době provede. Byla nevypočitatelná a byla – vyjádřeno slovy Agnes Nowakové – jako přízrak.

Kdo asi je ta vysoká blondýna, kterou viděl svědek u hotelu? Co se jí odehrává v hlavě? Co plánuje? Jaké by to bylo, kdyby se s ní Jan setkal? Pohlédl by do očí ztělesněnému ďáblovi?

Zazvonil telefon a Jan vyskočil, jako kdyby ho kousla tarantule. Ještě před druhým vyzváněcím tónem hovor přijal.

„Carlo?“

„Jane…“

Byl to slaboučký mužský hlas, skoro šepot – jako někdo, kdo se bojí promluvit hlasitěji. Jan ten hlas znal, ale chvíli mu trvalo, než ho dokázal přiřadit konkrétní osobě.

„Felixi, jsi to ty?“

„Prosím pozorně mě poslouchej, nemám moc času,“ zašeptal farář.

„Mohl bys prosím mluvit trochu hlasitěji? Skoro ti nerozumím.“

„To nejde,“ zazněla odpověď. „Ona teď sedí tady u mě. Hned vedle.“

Jan cítil, jak mu naběhla husí kůže. „Kdo je u tebe?“

„Prosím, musím to zkrátit. Poruším nyní svůj slib mlčenlivosti, Jane. Je to nejtěžší rozhodnutí mého života, to mi můžeš věřit. Vím však, že je správné, a jsem ochoten nést za to důsledky. Chtěl bych to svěřit jen tobě, protože jsi můj přítel. Ty se to musíš dovědět. Nedokážu snést pomyšlení, že se znovu někdo dostane do nebezpečí.“

Jan pevněji sevřel sluchátko.

„O čem to mluvíš?“ zeptal se, ačkoli už předem tušil odpověď. Ale co by mohl mít Felix Thanner společného s Janou?

„Vím, kdo je ta žena, kterou hledáš. Svěřila se mi při zpovědi, ale já už nemohu s tím poznáním žít. A už vůbec ne poté, co se stalo s tvou přítelkyní. Vím, kdo jí to udělal, a moc toho lituju, Jane. Nedošlo by k tomu, kdybych našel už dříve odvahu a přerušil své mlčení.“

„Kdo je to, Felixi? Řekni mi to.“

Jan slyšel hluboký nádech. Skoro věřil, že vidí před sebou Felixe, jak v roztřesených rukou drží sluchátko a svádí vnitřní boj sám se sebou.

„Ta žena je absolutně šílená, Jane,“ pokračoval farář, „a je nebezpečná. Pokoušel jsem se ji přesvědčit, že se má jít udat na policii, ale ona to neudělá. Doslova překypuje nenávistí.“

„Kdo je to, Felixi? Pověz mi její jméno.“

„Musíš zajet do Steinbachu,“ zašeptal Thanner. „Najdeš ji v…“ Odmlčel se. V pozadí bylo slyšet nějaký hřmot. Znělo to, jako by někdo bušil na dveře. Felix zasípal.

„Taťána.“ Mluvil sotva slyšitelným hlasem. „Jmenuje se Taťána Harderová. Ona… Pfauenhof…“

Přerušilo ho hlasité zapraskání. Thanner zaječel.

„Felixi!“ Jan s divoce bušícím srdcem naslouchal tichu. „Co se děje, Felixi? Odpověz mi!“

Spojení však bylo přerušeno.

65

Starkovo číslo bylo obsazené, a tak Jan zavolal přímo na fahlenberský policejní okrsek. Centrálu si do mobilu neuložil, a proto musel číslo vyťukat. Poté co se div nesrazil s odbočujícím fordem, ohlásil se konečně okrsek.

„Tady Jan Forstner! Musím ihned mluvit s vrchním komisařem Starkem.“

Jan prudce strhl volant a minul dva mladíky, kteří svými motocykly blokovali téměř celý jízdní pruh. Zařadil se krátce před protijedoucím mercedesem, který na něho nervózně zahoukal.

„Je mi líto,“ zaduněl policistův hlas ze sluchátka, „vrchní komisař je odvolán do akce. Mohu vám nějak pomoct?“

Jan si příliš pozdě uvědomil, že vozidla před ním stojí, a prudce šlápl na brzdu. Zastavil pár centimetrů za dodávkou. Bylo to opravdu těsné.

„Co je to za akci?“

„Doktore Forstnere, musím držet volnou linku,“ zvýšil policista netrpělivě hlas. „O co vám jde?“

Jan se právě chystal odpovědět, když vtom spatřil dým stoupající vedle kostelní věže. Někde v dálce zaslechl houkání požárních sirén. Rázem pochopil důvod dopravní zácpy.

66

V malém městském průvodci pro turisty, který ležel zdarma ve všech obchodech, byla vyzdvižena zvláště historická fara jako jedna z mimořádných pozoruhodností Fahlenbergu. Tato hrázděná budova byla postavena v roce 1736 a nyní, o dvě stě padesát sedm let později, udělaly plameny s tímto významným kusem městské historie velmi rychle krátký proces. Šindelová střecha, zrekonstruovaná teprve před několika lety, hořela jako troud. Déšť nedokázal oheň uhasit, jen vyvolal obrovský mrak bílého kouře, který zahalil celé horní patro.

Vrchní komisař Stark spěšně prošel kolem hasičů, kteří sváděli zoufalý boj s plameny. Museli zabránit tomu, aby požár přeskočil na okolní domy.

„Počkejte!“ zavolal na zdravotníka, který se právě chystal zavřít dveře sanitky. „Máte tam uvnitř paní Badtkeovou?“

„Ano, proč?“

„Musím s ní mluvit.“

„To nejde,“ protestoval zdravotník. „Ta žena je v šoku.“

„Jen krátce,“ ujistil ho Stark a protáhl se kolem něho. „Je to naléhavé.“

„Přebíráte za to veškerou odpovědnost,“ houkl za ním zdravotník, aby překřičel všeobecný hluk. To už ale Stark zmizel ve vozidle.

Edith Badtkeová ležela na nosítkách s nezúčastněným výrazem v obličeji. Byla zabalena do záchranné přikrývky, na jejímž zlatavém povrchu se zrcadlilo míhání modrých majáků.

„Paní Badtkeová, já jsem vrchní komisař Stark,“ představil se a uchopil ji za ruku. Jakmile si žena uvědomila jeho přítomnost, pohlédla na něho a lhostejný pohled vystřídalo čiré zoufalství.

„To… byla moje chyba,“ zakoktala a po vrásčitém obličeji jí stékaly slzy. „Mohla jsem mu pomoct, ale byla jsem moc zbabělá.“

„Vím, že to teď pro vás není lehké,“ odpověděl Stark, „ale musíte mi říct, co se stalo.“

Edith Badtkeová zamžourala skrz slzy a nasucho polkla. „Hádka,“ pronesla slabým hlasem. „Někdo u něho byl. Nějaká žena. Hádali se a křičeli na sebe.“

„Viděla jste tu ženu?“ zeptal se. „Poznala jste ji?“

Vyčerpané zavrtění hlavou. „Ne, jenom jsem ji slyšela. Byla jsem venku a vyřizovala pár věcí pro pana faráře, protože mu ještě nebylo moc dobře. Když jsem se vrátila, už tam byla. Nacházeli se v prvním patře v jeho pracovně. A přede dveřmi… tam stála…“ Zavřela oči a přerývaně dýchala.

„Jen klid, už je po všem,“ ujistil ji Stark a cítil, jak ho ženina ruka ještě pevněji sevřela. „Kdo stál přede dveřmi?“

„Někdo rozkopl dveře,“ zašeptala a oči se jí rozšířily hrůzou. „Byly roztříštěné a já… Bože, slyšela jsem, jak tam oba uvnitř křičí. Hned jsem zase seběhla dolů. Co jsem si taky měla počít? Jsem přece už stará ženská.“

„To je naprosto v pořádku,“ uklidňoval ji Stark. „Nikdo vám proto nic nevyčítá.“

„Ale ano,“ vyhrkla. „Já si to vyčítám! Udělala to, zatímco jsem vám volala. Slyšela jsem pana faráře křičet, a vzápětí se rozhostilo strašidelné ticho. Stála jsem v obýváku a jen držela telefon. Strachem jsem se nemohla ani pohnout. Pak jsem slyšela, jak ta cizí ženská pádí ze schodů a vybíhá z domu. Teprve potom jsem si dodala odvahy, abych se podívala za panem farářem. Panebože!“

Neovladatelně se rozplakala a házela hlavou ze strany na stranu. Drdůlek se jí uvolnil a šedé vlasy se při každém prudkém pohybu hlavy kroutily na polštáři jako na hlavě Medúzy.

Vrchní komisař ji oběma rukama uchopil za třesoucí se ruku. „Co jste viděla? Kdo tam stál před těmi dveřmi? Prosím řekněte mi to.“

Starkovi se na rameno položila mužská ruka a čísi sonorní baryton ho vyzval: „Poslyšte, ta žena musí ihned do nemocnice!“

„No jasně, hned to bude,“ opáčil Stark a setřásl cizí ruku, aniž se přitom otočil. „Prosím, paní Badtkeová, je to nesmírně důležité. Co jste viděla?“

„Oheň,“ vyhrkla a přitom se na něho podívala tak, jako by strachy přišla o rozum. „Hořelo. Jasným plamenem! Ona ho polila benzinem… kanystr, který stál přede dveřmi… ležel ještě vedle něho… a zničehonic celá místnost hořela… nemohla jsem nic dělat, pochopte… nemohla jsem mu pomoct… on hořel…“

„Tak teď už to stačilo!“ zaduněl znovu baryton. Hlas patřil svalnatému pohotovostnímu lékaři s černým plnovousem. Znovu sevřel Starka, tentokrát za paži, a policista měl pocit, že se ocitl ve svěráku. „Koukejte vypadnout! Nevidíte, že ta žena co nevidět zkolabuje?“

Stark zvedl na znamení kapitulace volnou ruku a vystoupil. Když za ním zapadly dveře záchranky, zaslechl zoufalé výkřiky Edith Badtkeové.

„Nemohla jsem mu pomoct! Bože, odpusť mi, byla jsem příliš zbabělá!“

Potom sanitka s houkající sirénou odjela.

Někdo volal Starkovo jméno, a tak se komisař kolem sebe rozhlédl. Jen pár metrů od něho stál uprostřed skupiny zevlounů za policejní páskou Jan Forstner a netrpělivě na něho mával.

„Starku, poslouchejte! Já už vím, kdo je ta ženská!“

Část 4

OPRAVDOVÁ LÁSKA

„Strange what love does.“

„Ghost of Love“ DAVID LYNCH

67

Vesnička Steinbach se rozkládala asi třicet kilometrů od Fahlenbergu u severovýchodní hranice okresu. Byla to idylicky položená ves, obklopená kopci porostlými jedlemi. Za deštivých dnů, jako byl ten dnešní, se však zdejší pitoreskní šarm moc neprojevoval.

Za vesnicí, na úpatí malého pahorku, se nacházel pečovatelský ústav Pfauenhof. Tvořil ho velký komplex budov ve tvaru písmena T uprostřed rozlehlého zeleného areálu. Pfauenhof byl založen v polovině padesátých let a požíval dobré pověsti jako zařízení pro lidi se stařeckou demencí a invalidy.

Začalo se už stmívat a chladný vítr roznášel dešťový příděl po návštěvnickém parkovišti. Jan seděl na zadním sedadle tmavomodrého audi a díval se přes rameno Starka a jeho kolegy Erlera na budovu, která v šedivém příšeří vypadala, jako by vyzařovala cosi hrozivého. Samozřejmě to nebyla samotná stavba, z níž vycházel pocit ohrožení. Byla to Jana.

Jan na zadním sedadle nervózně poposedával sem a tam. Uplynuly skoro dvě hodiny od chvíle, kdy dorazil k hořící faře. Jan informoval Starka o telefonátu s Felixem Thannerem a vrchní komisař okamžitě zahájil pátrání po Taťáně Harderové. Žena s takovým jménem byla skutečně hlášena ve Steinbachu. Adresu měla v pečovatelském domě. Nejspíš pracovnice žijící v sousedních služebních bytovkách. To vysvětlovalo i její přístup k drogám, kterými omámila Carlu.

Dále se podařilo zjistit, že k vozovému parku pečovatelského domova patří i čtyři stříbrné Renaulty Twingo, které používají pečovatelé ambulanční služby. Tyto čtyři automobily stály nyní vedle sebe u bočního vchodu do budovy.

Všechno do sebe zapadalo, takže Stark požádal o speciální zásahovou jednotku, která měla obecně nebezpečnou ženu zatknout – jen kdyby bylo nejhůř, jak zdůraznil. Podle toho, co se o Taťáně Harderové vědělo, se od ní dalo čekat cokoli – zvláště až zjistí, že byla její totožnost odhalena.

„Já jsem stále proti.“ Erler vrhl na Starka a Jana zachmuřený pohled. Velitel speciální jednotky byl šlachovitý muž s vojenským střihem „na ježka“ a vážným výrazem, který prozrazoval disciplínu a dlouholetou zkušenost. Teď už však měl očividně problém s tím, aby udržel zlobu na uzdě. „Aspoň jste se mohl zeptat, jestli tady vůbec je,“ dodal poté, co se otočil ke Starkovi.

„Abych ji tím varoval?“ opáčil Stark. „Ne, doktor Forstner má naprostou pravdu, nesmíme v žádném případě promarnit náskok v poznání. Poprvé jsme totiž krok před ní. Ona ještě neví, že známe její jméno. Ale co myslíte, jak rychle by se rozkřiklo, že se po ní na pracovišti ptala policie? A běžného člověka by určitě o ni neinformovali. Kromě toho by to byla hodně nápadná náhoda, kdyby se někdo zrovna dnes, krátce po založení požáru, na ni ptal.“

Erlera to očividně nepřesvědčilo. „No a? Kdo může vůbec říct, že se sem po zabití Thannera zase vrátila?“

„Copak to pořád nechápete?“ vmísil se do hovoru Jan. „Taťána Harderová se domnívá, že tady uvnitř je v bezpečí. Pfauenhof je její maskování, jestli to chcete slyšet takhle. Samozřejmě že se sem vrátí. Bude se chovat jakoby nic a nikdo nepojme podezření. Bude z toho každopádně vycházet, protože dosud to přece vždycky fungovalo. V jednom bodě však máte pravdu: Nevíme, jestli se už vrátila.“

Vypadalo to, že se Erler na chvilku zamyslel, ale pak odhodlaně přikývl. „Tak dobře, prostě tam teď půjdeme a najdeme ji.“

„Ne,“ namítl Jan, „dovnitř půjdu jen já, jak jsme se domluvili.“

„Zatraceně,“ neudržel se Erler, „to mi jako nějaký psychiatr musí vysvětlovat, co mám dělat?“

„Nikdo vám nechce nic předepisovat,“ ozval se Stark, „ale ještě jednou se nad tím zamyslete. Jestli se paní Harderová dosud nevrátila a my všichni teď půjdeme dovnitř, promarníme svou šanci. Určitě tam má přátele nebo kolegy, kteří to s ní myslí dobře nebo jsou prostě jen zvědaví. Jeden jediný telefonát, že je tu kvůli ní policie, postačí a můžeme začít s pátráním po té ženě od začátku.“

„A když půjde dovnitř jen Forstner a počká na ni, bude se to v něčem lišit?“

„Ano, to rozhodně,“ potvrdil Jan. „Nezapomínejte, že máme co činit s osobou trpící bludy. A v jejím pomateném světě jsem ji už několikrát navštívil, jak mi vylíčila. Nyní ji prostě navštívím i v reálném prostředí. Nemělo by ji to příliš udivit, protože jsem v poslední době několikrát naléhal na osobní setkání. Hlavně si ale myslí, že vím, s kým mám tu čest. Ona a já přece máme společný plán, ať už jde o cokoli. A nesmíte spouštět ze zřetele, že je do mě zamilovaná.“

Stark položil kolegovi ruku na rameno a naléhavě mu pohlédl do očí. „Prosím, Erlere, pokusme se to nejdřív udělat tak, jak jsme se domluvili. Doktor Forstner půjde dovnitř a pod nějakou záminkou ji vyvede k nám ven. Pak zasáhnou vaši muži.“

„Věřte mi, Erlere, Taťána mi bude důvěřovat,“ ujistil ho Jan. „Nic mi neudělá a neohrozíme žádného obyvatele domu ani personál. Přece jen ještě zvažte všechna rizika. Co myslíte, že by se stalo, kdyby se Taťána skutečně vrátila a doneslo se jí, že ji policisté hledají v pečovatelském domě? Už jsme si toho užili dost, co se stane, když se cítí být zahnaná do kouta a přestane se ovládat.“

„Erlere, ta ženská je nejen nebezpečná, ale i duševně nemocná,“ zdůraznil znovu Stark. „A doktor Forstner je psychiatr. Umí s takovými lidmi jednat, že?“

Jan přikývl. „Ano, věřím si, že ji vyvedu ven, aniž to kohokoli uvnitř ohrozí. A na volném prostranství vám už neuteče.“

Erler se na sedadle pohodlně opřel a zavřel oči. Stiskl zuby tak silně, že mu na jeho hranatém obličeji vystoupily žvýkací svaly. V autě zavládlo napjaté mlčení. Pak se velitel zásahové jednotky zhluboka nadechl a podíval se na oba muže.

„Tak dobře, pro mě za mě. Ať tedy náš James Bond zkusí štěstí. Ale jedno vám řeknu, a to oběma: Jestli v tom baráku něco nevyjde, budu vás volat k odpovědnosti. Rozuměli jste mi?“

Stark přikývl. „Jasná věc.“

Erler se otočil k Janovi. „Drží vám ten mikrofon?“

Jan na sebe pohlédl a osahal si košili. Lepicí páska, kterou měl maličký port připevněný k hrudi, mu nepříjemně napínala kůži. „Ano, všechno je na svém místě.“

Erler znovu stiskl zuby. „Dobře,“ přikývl. „Takže ještě jednou: Jakmile té ženské stanete tváří v tvář, dáte nám vědět. Počkáme tady na vás. A jestli nebude chtít vyjít ven, nepodniknete nic na vlastní pěst. V takovém případě půjdeme dovnitř my. Je to jasný?“

„Naprosto.“

Stark se podíval na Jana. I komisaři se v obličeji zračilo napětí. „Jste připraven?“

„Ano, můžeme začít.“

„Ničeho se nebojte, neustále vás budeme hlídat. Uslyšíme tady každé vaše slovo. Kdyby došlo k nejhoršímu, řeknete heslo a okamžitě jsme u vás.“

„Je to nějak na levačku,“ odpověděl Jan návrhem na heslo. Zhluboka se nadechl, zapnul si zip u bundy a otevřel dveře.

Když vystoupil, cítil, že se mu třesou kolena. Zabouchl za sebou dveře a svižným krokem zamířil přes parkoviště k budově.

Oba policisté hleděli za psychiatrem, jak chvátá v dešti ke vchodu. Z reproduktoru na přístrojové desce bylo slyšet jeho dech, doprovázený šustěním oblečení.

„Musí tu zatracenou bundu zase rozepnout,“ zamumlal Erler, který věděl, že ho Jan nemůže slyšet. „To tření ruší.“

Ačkoli se teď Erler dokonale ovládal a měl na tváři kamenný výraz, Stark cítil jeho nervozitu.

Erler zapnul stěrače – právě včas, aby viděl, jak Jan prošel elektrickými posuvnými dveřmi.

„Dobrá, jsem tady,“ zaslechli z reproduktoru Janův šepot, provázený ohlušujícím rámusem.

„Teď si rozepnul tu bundu,“ konstatoval Stark.

Erler na něho vrhl nervózní pohled a potom se podíval na dvě dodávky stojící po obou stranách budovy; vzápětí poklepal na sluchátko.

„Teď je uvnitř. Připravte se.“

68

Přijímací hala pečovatelského domu se podobala hotelové recepci. Její architektura pocházela z doby, kdy sousloví „úsporná opatření“ v jazykové výbavě ministerstva zdravotnictví ještě neexistovalo. Uprostřed velkého foyer byla kruhová květinová zahrádka a další zeleň tvořila špalír vedle obou výtahových dveří. Krémově barevné stěny zdobily umělecké tisky od Franze Marka a Augusta Mackeho a pro čekající hosty tu byla přichystána kožená sedačka, stojící vedle velkoryse koncipovaného novinového stánku. Do zdi za informační přepážkou byla zapuštěna nadrozměrná mozaika v typickém stylu padesátých let, který byl cítit i z hlavního symbolu pečovatelského domu – páva rozkládajícího chvost do kruhu.

Jan vykročil k přepážce, za kterou telefonovala baculatá mladá žena s velkými brýlemi a pážecím účesem a přitom soustředěně zírala na monitor. Podle jmenovky to byla Petra Körberová. Když dokončila hovor, vzhlédla k Janovi a usmála se.

„Srdečně vítejte v Pfauenhofu,“ pozdravila ho a připojila soucitný pohled na jeho mokrou bundu: „Chudáčku, ono ještě nepřestalo pršet?“

„Dobrý den,“ řekl Jan a pokusil se nedat na sobě znát nervozitu. „Jmenuji se Jan Forstner. Rád bych navštívil…“

„Jan Forstner?“ přerušila ho a obočí jí vyjelo tak vysoko, až jí zmizelo za obroučkami brýlí. „Doktor Jan Forstner?“

„Ano.“ Jan se vyvaroval toho, aby otočil oči v sloup. Zase někdo, kdo četl Carlinu knihu.

„No, tak to je milé překvapení,“ rozzářila se. „Konečně vás poznáváme. Už jsme si kladli otázku, kdypak nás asi navštívíte.“

Ne, uvědomil si Jan, tohle nemá s tou knihou nic společného. „Promiňte, ale nerozumím…“

„Vy jste určitě přišel za Taťánou, že?“

Jan se na ni ohromeně podíval. „Ano, máte pravdu. Za Taťánou Harderovou. Jak jste se dověděla…?“

Petra Körberová mu věnovala shovívavý pohled, jako by právě pronesl něco mimořádně hloupého. „No víte, to přece není žádné tajemství. Okamžik, prosím.“

Ještě než se Jan stačil otázat, jak tomu má rozumět, recepční sáhla po telefonu a stiskla tlačítko rychlé volby.

„Haló, tady je Petra z recepce. Můžeš sem rychle přijít? Mám tady doktora Forstnera.“ Spiklenecky na Jana zamrkala. „Ano, právě ten. Dobře, vyřídím mu to.“

Jan byl dokonale zmatený. Co to má znamenat? Co ta Taťána tady o něm ve své milostné posedlosti napovídala?

Právě se chystal přejít k další otázce, když znovu zazvonil telefon. Petra Körberová navyklým pohybem hmátla po sluchátku a představila se standardní uvítací formulí. Vzápětí udělala směrem k Janovi omluvné gesto, které mělo naznačit, že to bude delší hovor.

Jan se vzdálil od recepčního pultu a zamířil k sedačce. Sklonil hlavu a zašeptal do mikrofonu: „Jsem u vchodu a čekám na ni. Jakmile tu Taťána bude, poprosím ji, aby se mnou vyšla ven. Bláznivé je však to, že ona mě zřejmě očekává.“

69

Stark a Erler s napjatým výrazem zírali na reproduktor. Zdá se, že to funguje, pomyslel si Stark a olízl si nervózně rty. Dal by teď všechno na světě za to, kdyby si mohl zakouřit, ale když chtěl před chvílí vyndat krabičku cigaret, vrhl na něho Erler zničující pohled.

Plynuly minuty, během nichž bylo slyšet jen psychiatrův dech. Potom zaslechli ženský hlas.

„Haló, tady jsem.“

Znělo to zdálky a Forstner zašeptal: „Stojí u výtahu a dává mi znamení, abych šel k ní.“

Z reproduktoru zazněly kroky.

„To je moc dobře,“ řekla žena. Její hlas teď zněl jasně a zřetelně, takže Forstner určitě stál přímo u ní.

„Výborně.“ Stark si zamnul ruce. „A teď ji přiveď sem k nám.“

„Jste…,“ začal Forstner, ale žena ho přerušila.

„Byl byste tak laskav a šel se mnou? Nemám moc času. Taťána je nahoře, ukážu vám cestu.“

„Ne, ne, to ne,“ zasyčel Stark. „Řekni jí, že ji…“ Zmlkl, když se ozval Janův hlas.

„Copak si nemůže udělat na chvíli přestávku? Rád bych ji…“

„Je mi líto, ona se nemůže vzdálit ze stanice, ale samozřejmě má na vás čas,“ vysvětlila žena a v jejích slovech se chvěla zdvořilá netrpělivost. „Už pojďte prosím, je to hned v prvním patře.“

Zvuk kroků, následovaný zabrumláním elektronického hlasu. „Ukončete nástup. Dveře se zavírají.“

Hned nato začal reproduktor šumět.

„To je ale idiot!“ zahromoval Erler. „Co to má znamenat? To ho jako teď zve na kávu a koláček?“

„To by bylo pořád lepší, než aby vyšilovala,“ odtušil Stark a prohrabával si kapsy. „Dopřejme mu ještě trochu času. Doktor Forstner ví, co dělá.“ Ulevilo se mu, když nahmatal balíček mátových bonbonů. Vsunul si do úst rovnou dva a začal je usilovně žvýkat, zatímco Erler s naštvaným výrazem ťukal do přijímačky, ze které se dál ozývalo jen šumění a tu a tam nesrozumitelný útržek věty.

„Ten zatracený výtah ruší spojení.“

Uplynulo několik vteřin, které však Starkovi připadaly jako minuty. Pak bylo najednou zase slyšet Janův hlas.

„… jak dlouho je už Taťána v Pfauenhofu?“

„Och, to vám přesně neřeknu,“ odpověděla žena. „Každopádně mnohem déle než já. Tak, a jsme tady.“

„Tady?“ Forstner se přeptal natolik udiveně, že si Stark a Erler vyměnili tázavé pohledy.

„Ano, samozřejmě,“ ujistila ho žena. „Tohle je Taťána. Já jsem si ale myslela, že se znáte…“

„To je Taťána?“ Forstnerův hlas znovu zněl, jako by psychiatr nevěřil svým očím.

„Co se to tam, k čertu, děje?“ vrčel Erler.

„Starku, slyšíte mě?“ ozval se Forstnerův hlas z reproduktoru. „To je prostě neuvěřitelné. Řekněte Erlerovi, že může akci odvolat. A potom sem za mnou přijďte, na to se musíte podívat osobně!“

70

Místnost byla malá a stěny měla natřené ve stejném okrovém tónu jako chodby. Několik kusů nábytku působilo velmi účelným dojmem. Stála tu skříň, stůl se židlí, na které bylo odloženo různé šatstvo, nemocniční lůžko a noční stolek se štíhlou vázou s jedinou rudou růží. Nad postelí visely dva obrazy v umělohmotných rámech. Na obou byli zobrazeni ochranní andělé, střežící modlící se dívku.

U okna seděla v invalidním vozíku žena, jejíž věk se dal jen těžko odhadnout. Mohlo jít být dvacet, ale klidně i pětačtyřicet nebo padesát. Vrásčitá hlava jí ochable a nepřirozeně visela ve dvou pásech připevněných k vozíku. Zkroucené ruce spočívaly nehybně v klíně a Jan se při pohledu na ženiny prsty neubránil pomyšlení na zlomené tužky. Na jejím krku rozeznal dechovou kanylu, ze které vedla průhledná hadička k respiračnímu přístroji, umístěnému na zadní straně invalidního vozíku. V důsledku ochrnutí celého těla jí zřejmě provedli tracheostomii – řez v průdušnici, který jí znemožňoval mluvit.

Jan si v duchu vybavil fotografii anglického astrofyzika Stephena Hawkinga, který měl ovšem na rozdíl od této ženy u okna lidskou tvář. Oproti tomu hlava Taťány Harderové byla zohavená. Až na pár blonďatých chomáčků byla neforemná lebka holá a posetá zajizvenými puchýři, což byl nepochybně důsledek velmi těžkých popálenin. Levá polovina obličeje vypadala, jako by ji celou pokrýval masově zbarvený kus vosku, potažený rozbujelým rudohnědým vzorem. Pravou část obličeje měla znetvořenou do podoby ošklivě rozšklebené grimasy; z koutku úst stékala nitka sliny na ubrousek zavázaný kolem krku.

Taťána se podívala na Jana svým jediným okem. Bylo tak pronikavě modré, že téměř vypadalo jako bezbarvé.

Právě pohled na to oko způsobil, že se Jan viditelně zachvěl na celém těle. Taťánin pohled prozrazoval, že rozeznává i chápe, co vidí.

„To má být ta žena, kterou hledáme?“ vyhrkl Stark.

„No přinejmenším je to Taťána Harderová,“ připomněl Jan.

„To jsme tedy můj tým a já nejspíš jen marnili svůj čas,“ ozval se příkře Erler. „Tohle bude mít dohru, Starku, na to můžete vzít jed.“

Vrhl rozhněvaný pohled na Jana a vrchního komisaře a bez pozdravu spěšně opustil místnost. Než stačil některý z obou mužů zareagovat, velitel zvláštní jednotky zmizel ve výtahu.

„Byl by některý z pánů tak laskav a vysvětlil mi, co to všechno má znamenat?“

Vedoucí domova, která se Janovi ve výtahu představila jako Maria Ostmannová, obdařila oba muže pohledem vyjadřujícím údiv i rozčilení.

„Odkud jste věděla, že přijdu?“ zareagoval Jan otázkou.

„Nevěděla jsem to. Ale poté, co jste jí každý týden posílal růži a po všech těch dopisech jsme doufali, že ji také někdy navštívíte.“

Jan svraštil čelo a zadíval se nejdřív na růži a pak na Marii Ostmannovou. „Jaké dopisy?“

„No, básně, které jste psal Taťáně.“ Vedoucí pečovatelského domu otevřela noční stolek a vyndala z něj balíček obálek svázaných gumičkou. „Taťáně to dělalo velkou radost a mým pracovnicím také. Skoro se pokaždé pohádaly o to, kdo jí je přečte. Není divu – pokud žena dnes ještě vůbec dostane báseň, pak nanejvýš formou SMS. Určitě znáte Taťánu velmi dlouho, že?“

Jan listoval dopisy a nevěřil vlastním očím. Připadalo mu, jako by se nacházel v děsivém snu. Četl květnaté básně o kráse světa, moci naděje a štěstí pravé lásky, verše napsané rukopisem, který se k nerozpoznání podobal jeho vlastnímu. Všechny dopisy byly podepsané souslovím Tvůj Jan. Poslední obsahoval postskriptum Brzy budu u Tebe.

„Neuvěřitelné.“ Jan se viditelně chvěl, když dopisy podával Starkovi. „Ona dokonce napodobila můj rukopis.“

„Takže tyto dopisy nepocházejí od vás?“ zeptala se Maria Ostmannová, jako by doufala, že se Jan nakonec přece jen přizná k jejich autorství.

„Ne, samozřejmě že ne.“

Jan se podíval na Taťánu. Její jediné oko se nápadně lesklo a Jan rozeznal slzy.

„Je mi líto, Taťáno,“ omluvil se a vzápětí se otočil ke Starkovi a k vedoucí pečovatelského domu. „Myslím, že by bylo lepší pokračovat v naší rozmluvě někde jinde.“

Vyšli na chodbu a Maria Ostmannová zavřela dveře. Bylo na ní vidět, že je zmatená.

„Prozradil byste mi prosím, co se tady vlastně děje? Kdo posílal Taťáně ty dopisy, když jste to nebyl vy?“

„Ani nevíte, jak rád bych vám na to odpověděl,“ ujistil ji Jan.

Stark významně zvedl balíček obálek. „Navštívila paní Harderovou v poslední době nějaká žena?“

Vedoucí pečovatelského domu zavrtěla hlavou. „Ne, jen zřídkakdy za ní někdo přišel, a pokud ano, pak to byl její pečovatel. Ale pana Gessinga jsme už delší dobu neviděli. O ženské návštěvě nevím nic, ale včera tu byl nějaký muž, kterého jsem předtím ještě nikdy neviděla. Ptal se na Taťánu a krátce u ní pobyl. Ne moc dlouho, snad deset minut, a potom zase odešel.“

Stark si vyměnil krátký pohled s Janem. „Nejmenoval se ten muž Felix Thanner?“

„Nepředstavil se, ale myslím, že to byl farář. Přinejmenším byl černě oblečený a měl bílý límeček, víte? Jak říkám, zdržel se tu jen chvíli, ale přesto to bylo trochu zvláštní.“

„Zvláštní?“ Jan zvedl obočí. „V jakém smyslu?“

„No, on zareagoval stejně jako vy dva. Vstoupil do pokoje a polekal se, když viděl Taťánu.“ Povzdechla si. „To se jí moc dotklo, byla pak úplně zmatená. Proto jsem také měla za Taťánu takovou radost, když jsem se doslechla, že ji navštívíte, doktore Forstnere. Zrovna den poté, co byla kvůli faráři tak vyvedená z míry. Myslela jsem si, že je to báječné a že jí vaše návštěva jenom prospěje. Miluje vaše básně… i když nepocházejí od vás.“

Jan se vyhnul jejímu pohledu a Stark se zeptal: „Nezaslechla jste náhodou, o čem s ní Thanner mluvil?“

„Ne. Z mého pohledu to vypadalo, jako by se modlil. Pak zase odešel.“

„Mluvil s někým z personálu?“

„Myslím, že ne.“

Stark se bezradně poškrábal na hlavě a potom se podíval na Jana. „Já už teď ničemu nerozumím. Proč nás, proboha, poslal k té ženě? To přece nedává smysl.“

Ani Jan si nevěděl rady. Jak Thanner přišel na Taťánu? Proč uvedl Janovi její jméno?

„Potřebujeme vaši pomoc, paní Ostmannová,“ požádal psychiatr. „Co nám můžete říct o předchozím životě Taťány?“

Vedoucí pečovatelského domu se na chvíli zamyslela. „No, upřímně řečeno, moc toho nebude. Jako mladá dívka utrpěla těžkou nehodu, kterou skoro zaplatila životem. Později se dostala sem, do Pfauenhofu. K tomu ovšem došlo dávno před mým nástupem.“

„Co to bylo za nehodu?“ zajímal se Stark.

Maria Ostmannová pokrčila lítostivě rameny. „Je mi líto, ale neznám žádné podrobnosti. Je to už přece jen celá věčnost a pro naši každodenní práci to vlastně nehraje žádnou roli. Myslím, že se poranila při požáru. Uděláte však nejlíp, když se zeptáte jejího pečovatele. Jeho žena a on znají Taťánu odmalička, jak se mi jednou zmínil. Jestli chvíli počkáte, dám vám adresu.“

Maria Ostmannová zmizela v kanceláři. Stark si dal do úst další dvě mátové pastilky a tázavě pohlédl na Jana.

„Vyznáte se v tom? Pokud Thanner věděl, že ta žena je invalida, proč tedy tvrdil, že je to ta pomatená vražedkyně? Tohle politováníhodné stvoření přece nepohne ani prstem, nemluvě o tom, že by někoho zabilo.“

Jan pokýval hlavou. „Možná tím měl na mysli, že se ta žena vydává za Taťánu Harderovou nebo se za ni považuje. Navíc je to asi další vysvětlení, proč si říká Jana. Domnívám se, že její skutečné jméno neznal a že mezi oběma ženami musí existovat nějaké spojení. Každopádně si musíme promluvit s Taťániným pečovatelem.“

„Já tedy fakt nevím,“ povzdechl si Stark. „Z tohohle případu mi začíná být pomalu šoufl. Vypadá to, jako bychom skutečně pátrali po nějakém přízraku.“

„Jestli vás to utěší, Jana určitě není duch,“ odtušil Jan a pousmál se.

„Ano, jistě,“ zabručel Stark. „Ale taky to není Taťána Harderová.“

Když zamířili k výtahu, prošli znovu kolem Taťánina pokoje. Byla teď u ní ošetřovatelka, která nechala dveře otevřené. Taťána se dívala z okna a Jan měl pocit, že zahlédl, jak se jí chvěje hlava. Žena na invalidním vozíku plakala.

Jan si znovu vzpomněl na ženu, která si říkala Jana. Jestlipak ví, kolik utrpení způsobila její posedlost dalším lidem? A pokud ano, co přitom cítí? Je vůbec schopná něco cítit k ostatním lidem – tedy něco, co není ovlivněno její posedlostí?

V duchu mu opět zazněla Thannerova slova.

Je nebezpečná!

71

„Máme novinky,“ oznámil Rutger Stark, když dorazili k pečovatelovu domu. Během krátké jízdy telefonoval s kolegy ve Fahlenbergu a přitom spotřeboval spoustu mátových pastilek, které – jak se alespoň domníval Jan – představovaly cosi jako substituční drogu za komisařovu nikotinovou závislost.

„Byla nalezena Thannerova mrtvola,“ upřesnil. „Moc toho z faráře nezbylo, sám se totiž stal takříkajíc požářištěm.“

Při té představě Jana zamrazilo. „Ví se už, jestli byl mrtvý, když ho zapálila?“

„To se právě snaží zjistit soudní lékař. Já jen za něho doufám, že to tak bylo.“

„Mluvil jste o novinkách. To je množné číslo.“

„Ano, podle další zprávy si chtěl Mirko Davolic ve vazbě sáhnout na život. Údajně se pokusil oběsit na tričku, ale nevyšlo mu to. Lékař uvedl, že si strangulací pravděpodobně způsobil poškození mozku.“

Jan si s rozporuplným pocitem vzpomněl na svého bývalého pacienta. Na jedné straně lékaře naplnil pocit zadostiučinění, že Davolic trpí důsledky toho, co způsobil Carle, ale zároveň se neubránil ani soucitu. Davolic se pokoušel obstát ve světě, který lidi poměřoval podle úspěchu a schopností a pro někoho jako on v něm nebylo místo. Zoufalství ho dohnalo tak daleko, že se musel prostituovat – a tak se stal nástrojem Janiny chorobné žárlivosti, aniž to věděl.

„A jak to vypadá s Carlou? Vyskytly se nějaké nové indicie?“

„Je mi líto,“ odpověděl Stark s upřímnou lítostí. „Bohužel nemáme dosud žádný poznatek o tom kde ji hledat.“

„Je to dobrá, nebo špatná novinka?“

„Z ryze statistického pohledu pořád ještě dobrá.“

„Prosím, musíte Carlu najít! Tímhle jsem si už kdysi prošel, když jsem před lety ztratil bratra. Repete bych už nezvládl.“

„Ujišťuju vás, že děláme, co je v našich silách.“

Jan se kousl do dolního rtu a přikývl. Musel se hodně snažit, aby potlačil myšlenku, že by si Carla mohla něco udělat.

„Podívejte, chovatel dobytka,“ upozornil Stark a změnil tak téma hovoru. Ukázal z okna na štít hlavní budovy zemědělského provozu. Stálo na něm Dobytčí farma Gessing.

„To by do sebe zapadlo,“ poznamenal Jan. „Vzpomínáte si, co jsem vám vyprávěl o těch dvou výkresech od Jany? Na jednom z nich byl dobytek na pastvě.“

„Tak se na to pořádně podíváme.“

Stark našátral v krabičce poslední mátovou pastilku a vystoupil z auta.

72

Werner Gessing byl urostlý, svalnatý, drsně vypadající muž na prahu šedesátky s obličejem protkaným rudými žilkami a stiskem ruky, připomínajícím svěrák potažený smirkovým papírem. Přijal je v lacláčích a gumovkách u obytné budovy, ale nevypadalo to, že by chtěl Jana a Starka pozvat do sucha. Místo toho zůstali pod přístřeškem, ze kterého stékala dešťová voda. Gessing se na oba návštěvníky podezíravě zahleděl.

„Co ode mě chcete?“

Měl drsný a dostatečně zvučný hlas na to, aby přehlušil bučení krav a řinčení řetězů z nedaleké stáje.

„Rádi bychom s vámi mluvili o Taťáně Harderové,“ vysvětlil Jan.

„Ona zemřela?“

„Ne, jak vás to napadlo?“

„No, policista a lékař… Co bych si asi tak měl myslet?“ Pokrčil mohutnými rameny. „Jestli můžu být upřímný, bylo by to pro tu nebohou ženu vysvobození. Tohle přece není život.“

„Jak dlouho je už od té nehody?“ zeptal se Stark.

Gessing si zamyšleně mnul bradu. „Bylo jí tehdy… nechte mě chvilku přemýšlet… čtrnáct. Ano, čtrnáct. To bylo v roce 1991.“

„Můžete nám povědět, co se tehdy stalo?“ zeptal se Stark a vytáhl zápisník.

„Proč vás to zajímá?“

„Musíme se co nejvíc dovědět o Taťáně a té nehodě,“ ozval se Jan.

„Možná jsou ohroženi další lidé,“ dodal Stark.

„Další lidé?“ Tmavé oči chovatele dobytka se podezíravě zúžily. „Copak se něco stalo?“

„Ano – a navíc nás tlačí čas. Pravděpodobně je to otázka života a smrti.“

„Nepracujete pro pojišťovnu?“

Stark nevěřícně zavrtěl hlavou. „Pojišťovnu?“

Gessing se s nedůvěřivým pohledem napřímil a strčil ruce do kapes. „Ten případ je dávno promlčený, to snad víte.“

Jan zvedl odmítavě ruce. „Poslyšte, pane Gessingu, nejsme tady proto, abychom vám dělali potíže. Zajímáme se o ženu, která se vydává za Taťánu. Nejspíš Taťánu zná a my se pokoušíme zjistit, odkud.“

Na Gessingovi bylo vidět, že mu nevěří. „A co je to za ženskou?“

„To nevíme,“ odpověděl Jan. „Vycházíme z toho, že existuje nějaké spojení mezi ní a Taťánou. Možná něco, co souvisí se zabíjením dobytka…“

Při těch slovech se Gessingův výraz změnil. Jan měl neurčitý dojem, že se na chovatelově obličeji mihlo cosi jako pochopení.

„Mrtvý dobytek?“

„Ano.“

Dobytkář zvolna vyndal ruce z kapes a zároveň i dózu se šňupacím tabákem. Zahleděl se k pahorku, který se vypínal asi dvě stě metrů od farmy. Na krátký okamžik se zdálo, jako by tam nahoře něco viděl, ale když Jan sledoval jeho pohled, viděl jen liduprázdný kopec s osamoceným stromem.

Gessing si vyklepl na hřbet ruky pořádnou dávku tabáku a nasál ho nosem. Pevně zavřel oči, otřásl se a podíval se na Jana. „A proč si myslíte, že jsou ohroženi další lidé?“

„Žena, kterou hledáme, spáchala dvě vraždy,“ objasnil Stark a vyměnil si krátký pohled s Janem. I ten si už asi uvědomil, že Gessing něco ví. „Přesněji řečeno, dosud víme o dvou vraždách. Možná je jich víc. Kromě toho zaútočila na družku doktora Forstnera. Takže jestli o tom něco víte, měl byste nám to říct.“

Gessing si otřel baňatý nos a podíval se na špičku gumovek. „Takže fakt nejste z pojišťovny? Nechci mít další mrzutosti s pojišťováky, už jednou jsem si to musel tvrdě odmakat.“

„Ne,“ ujistil ho Jan. „Jde nám pouze a jedině o tu ženu. Vy něco víte, že?“

Gessing svraštil čelo a zadíval se ke stájím; vzápětí zavrtěl hlavou. „Ne přímo, ale něco tuším. Ovšem nikdy by mě nenapadlo…“ Odmlčel se a znovu zavrtěl hlavou.

„Povězte nám o tom,“ naléhal Stark.

„No, nevím… Určitě mě budete pokládat za vtipálka.“

„Ne, to v žádném případě nebudeme, pane Gessingu,“ ujistil ho Jan. „Prosím svěřte se nám s tím, co víte. Je to opravdu důležité.“

Chovatel dobytka klouzal pohledem z jednoho návštěvníka na druhého. „Tak dobře,“ souhlasil posléze. „Já vám to tedy řeknu. Je to ale dost ztřeštěná historka, na to vás rovnou upozorňuju. Abych to všechno vysvětlil, musím začít trochu zeširoka. Stalo se to, když jsem byl ještě na farmě zaměstnán jako dělník. Tehdy patřila otci Taťány. Walter Harder nebyl jednoduchý člověk, to tedy v žádném případě. Byl to fakt kus chlapa, ale srdce abyste v něm pohledali, jestli mi rozumíte. Kdo mohl, šel mu radši z cesty. Když pak zahynul v plamenech, nikdo to s truchlením zrovna nepřeháněl.“

„Co to bylo za požár?“ zajímal se Stark.

„Vadné plynové vedení v kuchyni.“ Gessing ukázal na obytnou budovu. „To všechno jsme postavili znovu. Z Walterovy farmy toho moc nezbylo.“

„Pokud to skutečně byla závada,“ ozval se Jan, „proč jste se tedy předtím obával, jestli nás neposlala pojišťovna? Navíc po všech těch letech?“

Gessing vyšpulil rty a odvrátil hlavu. Cosi v něm pracovalo, to bylo očividné. Sváděl vnitřní boj, jestli má návštěvníkům důvěřovat. Nakonec se znovu podíval na Jana.

„Ta… ta žena – říkal jste, že zaútočila na vaši životní družku? Co jí vyvedla?“

Otázka zasáhla Jana jako úder pěstí. „Ona… Nechtěl bych o tom mluvit.“

Gessing chápavě přikývl a ukázal na Starkův zápisník. „Schovejte tu věc a pojďte se mnou. Něco vám ukážu. Jestli chcete pochopit důvod té exploze, měli byste vědět, co se odehrálo krátce před ním.“

Protáhl se kolem návštěvníků a zamířil přes dvůr rozbahněný deštěm. Jan a Stark ho následovali k budově za stájemi.

Vstoupili do bílé kachlové haly, na jejíž levé straně stály tři stoly z nerezové oceli. Ačkoli tu všechno bylo dokonale uklizené, nedokázaly ani čisticí prostředky překrýt pach krve a mrvy.

„Jatka jsou jediná budova, která tehdy přestála požár bez úhony,“ vysvětlil Gessing. „K výbuchu došlo v noci, asi tak kolem druhé hodiny. Hodně se o tom mluvilo, jestli za to skutečně mohlo vadné plynové vedení, ale nic jiného se neprokázalo. Po dlouhých tahanicích pojišťovna konečně zaplatila. Walter pominul v závěti svou dceru. Jestli jsem to správně pochopil, dědila by jen tehdy, kdyby byla v okamžiku jeho smrti už dospělá. Farmu odkázal svému švagrovi. Domnívám se, že Walter tak chtěl zabránit tomu, aby se všechno rozprodalo. Ale švagr s tím nechtěl mít nic společného – není divu, když si vzpomněl, jak se Walter choval k jeho ženě. Tak jsem švagrovi nabídl, že farmu převezmu, načež mi navrhl obchod. Přenechal mi pozemek za to, že se na oplátku postarám o financování péče o Taťánu. K tomu byste měli vědět, že Walterova dcera je z prvního manželství. Její matka zemřela na rakovinu. Souhlasil jsem a od té doby platím každý měsíc na účet Pfauenhofu. Tehdy jsem to ještě považoval za dobrý obchod, ale takový pečovatelský dům se dokáže hezky prodražit. Za ty roky už to spolykalo celý majlant, ale nechci si stěžovat. Kdo jiný by se měl o tu chuděru postarat?“

„Proč jsme tady?“ zeptal se Stark. „Co s tím mají společného tahle jatka?“

„Víte,“ Gessing si odkašlal, „tady se den před požárem něco stalo, a jestli nejsem úplně zralý na cvokhaus, řekl bych, že vím, koho hledáte.“

Gessing znovu strčil ruce do kapes. Najednou vypadal podivně neohrabaně a bezmocně. Potom začal vyprávět.

73

„Jak jsem už řekl, Taťána byla Waltersova dcera z prvního manželství,“ začal Gessing. „Její matka byla milá žena, žádná krasavice, ale měla srdce na pravém místě. Když o zvlášť parných letních dnech nebo poslední pracovní den před Vánocemi byla pro nás dělníky připravena bedna piva, věděli jsme, komu za ni vděčíme. To pivo platila z peněz na domácnost, o čemž jsme prostě nesměli mluvit. Walter byl hrozná držgrešle, ten by si nechal pro groš vrtat koleno.

Vzhledem se Taťána nápadně podobala matce, měla stejné slámově světlé vlasy – ale všechno ostatní asi zdědila po otci. Chovala se stejně pánovitě, zlostně a mrzutě jako on. Nikdo z nás ji neměl ve velké oblibě. Kdo by se nechal od trucovitého děcka šikanovat jako otrok?

Na Harderově farmě se k lidem chovali fakt drsně. Nejednou bych nejraději ze všeho dal výpověď, ale Walter platil zatraceně dobře. Byl to hamižný vydřiduch, ale pokud šlo o mzdu, nedalo se mu vytknout vůbec nic. Dobré práce si vážil a uměl ji ocenit.

Koncem roku 1989 jeho žena zemřela, bylo to pro ni nepochybně vykoupení. Bylo na ní doslova vidět, jak den ode dne chátrá. Rakovina tlustého střeva je ošklivá věc, většinou se na ni přijde příliš pozdě, no a pak to jde s člověkem rychle z kopce.

Nechci mluvit špatně o mrtvých, ale myslím, že Walter si tu manželčinu chorobu svým způsobem zasloužil. To, co si ta statečná žena musela kvůli němu vytrpět, by každého druhého přivedlo do hrobu. Zvlášť zlé to pro ni bylo tehdy, když Waltra kopl mladý býk. Přímo do nejcitlivější oblasti, rozumíte? Znamenalo to definitivní konec jeho snu o následníkovi, který by převzal farmu. Od té doby byl Walter naprosto nesnesitelný. Nezřídka se stávalo, že se jeho žena musela schovat v domě, než modřiny zase zmizely. Přesto s manželem zůstala. Patřila asi ještě ke generaci, která brala zásadu dokud vás smrt nerozdělí velmi vážně.

Walter jí ale za to neprojevil sebemenší vděčnost. Věřte mi, že jestli kvůli ní truchlil, nedal to nikdy najevo. Počínal si prostě jako doposud, jako by se nic nestalo.

V tomto ohledu byla Taťána jiná. V prvních týdnech viditelně truchlila, pak se ale přece jen zase vzpamatovala.

Když uplynul rok smutku, Walter se znovu oženil. Nikdo pořádně neví, kde se s druhou ženou seznámil, ale kolují tu fámy o nějakém sociálním domově. Typově se podobala jeho první manželce – taky byla křehká, klidná a dobromyslná. Kromě toho byla chudá jako kostelní myš a na Waltrovi zcela závislá.

A měla syna. Fred byl o dva roky mladší než Taťána a představoval její přesný opak: bledý, šlachovitý mladík s tmavými vlasy, který prakticky neotevřel ústa. Nikdy jsem ho neslyšel promluvit.

Fred Waltra úplně změnil. Walter se o něho staral jako o vlastního a odpouštěl mu věci, za které by Taťána dávno dostala výprask. Do té doby bych nikdy nevěřil, že Walter je schopen projevit nějakému člověku takovou náklonnost, ale u toho mladíka to bylo jinak. Musel sice stejně jako Taťána přiložit na farmě ruku k dílu, ale když se mu přitom něco nepovedlo, zachoval se Walter s takovou shovívavostí, na kterou u něho nikdo nebyl zvyklý – pravděpodobně ani on sám.

Taťána to otci zazlívala a nevlastního bratra šikanovala, kdykoli se domnívala, že ji nikdo nepozoruje. Žárlila na něho, ale Waltra to nezajímalo. Konečně se dočkal svého korunního prince. Ale pak…“

Gessing se odmlčel. Zahleděl se na opačný konec jatek a svraštil čelo.

„Bylo to v půlce června,“ pokračoval po chvíli, „přesněji řečeno, v pondělí desátého června 1991. Toho dne bylo chlapci dvanáct a Walter prohlásil, že z něj udělá chlapa.“

Gessing se ušklíbl, když si všiml nechápavých pohledů obou mužů.

„Ne, ne tak, jak si asi myslíte,“ utrousil. „Tehdy jsme ještě každý týden poráželi, vždycky v pondělí, a mladík měl přitom tentokrát pomáhat.“ Gessing se podíval na Jana. „Byl jste někdy u porážky dobytka, doktore?“

„Ne.“

„To jsem si myslel. Málokdo ví, kolik práce vězí za takovým stejkem, než ho dostanete na talíř. Vidíte ta úzká vrata tamhle naproti?“

Ukázal na ocelovou bránu na konci haly, vedle které vedla mříž ke svažitému prostranství, nad kterým visela spousta háků.

„Tam se přiváděla zvířata na porážku,“ vysvětlil. „Průchod je právě tak široký, aby tudy dobytče prošlo. Na druhé straně vrat stála v průchodu připravená další zvířata a čekala, až přijdou na řadu. Říká se sice, že dobytek je hloupý, ale věřte mi, že krávy přesně ví, co je tam uvnitř čeká. Proto se musí postupovat rychle.

Porážka je dokonale plynulá práce. Zvíře vejde dovnitř, a než se stačí vyděsit, nasadí mu na hlavu omračovací přístroj a stisknou spoušť.

Není to ovšem tak jednoduché, jak to zní. Potřebujete sílu a obratnost, aby přístroj nesklouzl, a musí být umístěn naprosto přesně, jinak by zvíře nepředstavitelně trpělo. U skotu jde o průsečík spojnic očí a rohů, právě tam je lebeční kost nejtenčí. Slepý náboj vystřelí trn, ten prorazí čelo a pronikne asi deset centimetrů hluboko. Přitom zničí část mozku a zase se vrátí do přístroje.

A právě tohle Walter od mladíka požadoval. Nechal přivést jednu krávu a chtěl nevlastnímu synovi ukázat, jak se s omračovacím přístrojem zachází. Chlapec se však do toho zrovna nehrnul, a tak ho Walter zpočátku nechal jen přihlížet.

Porážka je krvavá záležitost, jak si asi umíte představit, a když zabijete tři nebo čtyři krávy, doslova se brodíte v krvi. Dodnes si vzpomínám, že chlapcovy holínky byly rudé od krve až po kotníky, když ho Walter znovu dotáhl k mříži. Dobytče vešlo do kotce a chlapec začal křičet. Walter se na nás rozpačitě usmál, ale ne proto, že by mu to připadalo směšné. Bylo mu za chlapce trapně – a nám také, ale z úplně jiného důvodu.

Walter mu domlouval, aby nedělal scény a ukázal, že je chlap, ale Fred se zoufale vzpouzel.

Nakonec Waltrovi došla trpělivost a vlepil mu takovou facku, že Fred upadl jak široký tak dlouhý do tratoliště krve. Byl bílý jako křída a zíral na něho očima vytřeštěnýma hrůzou.“

Gessing sklopil oči a povzdechl si. „Vím, že jsme měli něco udělat, ale vtom se objevila Taťána a všechno bylo jinak.

Okamžitě odhadla, že přišla chvíle, aby otci ukázala, z jakého těsta je ona. Popadla jeden z omračovacích přístrojů, přistoupila k dobytčeti a bez mrknutí oka ho složila. Pak jsme museli nastoupit my. Mezi omráčením a vykrvením nesmí uplynout víc než minuta, jinak krev nevyteče a maso bude nepoživatelné. Zatímco my jsme se starali o zvíře, popadl Walter chlapce za límec a odvlekl ho pryč.

Zmizeli ve stavení. Walter na něj cestou řval, že je zbabělec, že jeho nevlastní sestra je statečnější než on… no prostě něco v tomhle smyslu.

Potom se k nám Walter vrátil a nikdo z nás neměl odvahu se na něj podívat. Raději jsme makali jako šílení a doufali, že si na nikom z nás nezačne vybíjet vztek.“

Gessing se znovu odmlčel a na oba muže se skoro omluvně podíval. „Co jsme mohli dělat? Walter by nás vyhodil, což si nikdo z nás nemohl dovolit.“

Jan na to nic neřekl. Prozatím nechápal, jak s tím vším příběh souvisí. Že by Taťána ze žárlivosti manipulovala s plynovým vedením, aby se pomstila otci? Stala se obětí vlastního atentátu?

Ale jakou roli v tom sehrál Fred?

Zdálo se, že se Gessing dovtípil, nač psychiatr myslí. „Ta opravdová hrůza teprve přijde,“ pokračoval. Znovu si vyklepl šňupací tabák a musel si několikrát odkýchnout, než mohl pokračovat.

„Bylo to předposlední dobytče v průchodu. Právě jsme ho přivedli a Walter k němu zamířil s omračovacím přístrojem. Vtom se otevřely dveře a vešel Fred. Jeho vzhled nám všem vzal řeč. Dokonce i Waltra to tak vyvedlo z míry, že se ani nepohnul. Chlapec byl bos a každý jeho krok čvachtal na krvavé podlaze. Došel k Waltrovi, který na něj zíral s otevřenou pusou, vzal mu přístroj z ruky a beze slova dobytče střelil do čela – přesně do jediného správného místa, jako by to dělal celý život.

Kráva se okamžitě zhroutila, ale příliš lpěla na životě. Škubala se a kopala kolem sebe. Víte, vystřelený trn ji neusmrtí. Pouze ji omráčí, a když to nestačí, musí se vzít silný drát, zavést do průstřelu a rychle jím kroužit sem a tam, aby se zničila další nervová spojení. A přesně to chlapec udělal. Přitom pronikavě ječel tak, že nejen mně tuhla krev v žilách.

Všichni jsme se tehdy považovali za tvrdé chlapy, kteří už mají něco za sebou, ale v té chvíli nikdo z nás nedokázal k chlapci přistoupit a zakročit – dokonce ani Walter. Chlapec totiž…“

Gessing nasucho polkl, přičemž mu divoce poskočil ohryzek. V očích měl hrůzu, kterou tehdy nepochybně cítil a jež se ho znovu zmocnila, když se nyní vrátil zpátky do minulosti.

„Pane Gessingu, co Fred udělal?“ naléhal Jan, když dobytkář pořád mlčel.

Gessing se na něho podíval. „Nejhorší bylo to, že chlapec měl na sobě šaty své nevlastní sestry.“

„On měl na sobě dívčí šaty?“ vyhrkl Jan a podíval se na Starka, který měl údivem otevřenou pusu. Jejich pohledy se setkaly a psychiatr se rázem dovtípil.

Tak proto nemohl najít Janu. Hledali psychicky nemocnou ženu, ale s něčím takovým nepočítali.

„Ano,“ přikývl Gessing. „Světlemodré puntíkované letní šaty, které mu byly příliš velké. Nikdy na to nezapomenu. Byl celý zakrvácený a vypadal strašně; Walter ho musel nelidsky seřezat. Ale nejhorší bylo vidět toho kluka v dívčích šatech. Ty šaty…“

Gessing znovu polkl a zašklebil se, jako by měl v puse hodně hořko.

„Už víte, proč jsem říkal, že mě budete mít za blázna? Když jste se zmínili o té ženě a zabitém dobytku, hned jsem si na to vzpomněl,“ vysvětlil. „Protože po výbuchu našli Freda nahoře na kopci. Kromě těch šrámů, které mu udělal Walter, vyvázl bez úhony. Stál tam a pořád měl na sobě šaty své nevlastní sestry.“

„To znamená, že tady vůbec nejde o Taťánu,“ ozval se Stark a pořád vypadal, jako by ho zasáhl blesk z čistého nebe. „Jde o toho mladíka. Já tomu prostě nemůžu uvěřit!“

„Je tu ještě něco,“ upozornil Gessing. „Před dvěma dny jsem večer vyšel ze stáje a měl jsem pocit, že tam nahoře stojí u stromu žena. Kolem hlavy jí povlávaly vlasy a přes šaty měla bundu. Dívala se na farmu a pořádně mě vyděsila. Znovu se mi vybavil ten chlapec, ale pak jsem si řekl, že je to jen hloupá náhoda. Tam nahoře se lidé dost často procházejí, i když jen málokdy za takového počasí. To jsem si říkal, než jsme předtím spolu začali mluvit…“

Zhluboka si vydechl. Jeho zoufalý pohled připomněl Janovi schizofreniky, kteří ho ujišťovali, že skutečně viděli věci, které vlastně neexistují.

„Věřte mi,“ dodal Gessing, „nejsem měkkota, to tedy rozhodně ne, ale pomyšlení na to, že ta osoba tam nahoře možná vůbec nebyla žena, mi nahání pořádný strach.“

Stark opět zavrtěl hlavou a i Jan měl problém uvěřit tomu, co se právě dověděli.

„A co se vlastně stalo s tím Fredem?“ zajímal se Jan.

„Usadil se u faráře,“ odpověděl Gessing. „U toho strýce, od kterého jsem dostal farmu. Na oplátku jsem se měl starat o Taťánu, protože s Waltrem ani jeho rodinou už nechtěl mít jako duchovní nic společného. Zvláště ne poté, co jeho sestra přišla Waltrovou vinou o život a jeho synovec se div nepomátl na rozumu.“

„Jak se jmenoval ten strýc?“ naléhal Stark.

Gessing si nervózním gestem prohrábl vlasy. „Poslyšte, to, co jsem vám popsal, nepotvrdím před žádným soudem. Ani moji tehdejší kolegové nic neřeknou. Ten chlapec za nic nemohl, za všechny ty hrůzy byl odpovědný Walter. Kdo dožene mladého kluka k něčemu takovému, nezaslouží si nic jiného.“

„Povězte nám to jméno!“ obořil se na něho Stark.

Gessing se zajíkl a sklopil oči. „Thanner. Jmenoval se Thanner.“

„Thanner? Takže Fred musí být příbuzný s Felixem Thannerem,“ konstatoval Jan s pohledem upřeným na komisaře. „Felix měl v telefonu příliš málo času, a proto nás chtěl pomocí Taťány upozornit na Fredovy pohnutky.“

„To ne,“ odmítl Gessing. „Fred byla pouze jeho přezdívka. Pro nás to byl vždycky jenom Fred, protože byl stejně hubený a šlachovitý jako Fred Astaire, ten tanečník z černobílých hollywoodských filmů, víte? A Felix to bral jako legraci…“

„Co prosím?“ Stark nasucho polkl. „Ten chlapec byl Felix Thanner?“

Gessing se na komisaře podíval a přikývl. „Ano, tak se jmenoval.“

Jan a Stark se beze slova zadívali na farmáře a ve velké jateční hale se rozhostilo mrazivé ticho. V dálce bučel dobytek a někde tiše stékala z kachlových stěn voda.

Vtom zazvonil Starkův mobil a všichni tři sebou škubli. Stark tiše zaklel a přijal hovor. Když telefonát skončil, zbledl jako stěna.

„Je to pořád šílenější,“ řekl Janovi. „Pojďte, musíme se hned vrátit do Fahlenbergu.“

74

Když Jan a vrchní komisař dorazili k bývalé faře kostela svatého Kryštofa, spatřili před sebou obraz zkázy. Zachovaly se jen zuhelnatělé zbytky hrázděného domu. Mokré saze a pěna kapaly z černých trámů, podobných prehistorickému skeletu; úlomky trosek na nich visely jako rozházené kusy masa.

Trvalo dlouho, než hasiči dostali požár pod kontrolu, a ještě déle, než se podařilo oheň uhasit. Přes déšť pokaždé vzplála různá ložiska, rozdmýchaná větrem, který neustále vanul, jako by si chtěl s požárníky hrát.

Bylo uzavřeno širší okolí a rozestavěny štíty s varovnými nápisy

VSTUP ZAKÁZÁN! POZOR, NEBEZPEČÍ ZŘÍCENÍ!

Nedaleko stály hasičské vozy požární hlídky, před kterými se shromáždila skupina tvořená příslušníky zásahové jednotky. Muži popíjeli kávu z plastových pohárků a s nevěřícími výrazy rozmlouvali, přičemž se jejich pohledy stále stáčely k ohořelému zbytku budovy.

Když Jan a Stark překročili izolační pásku, vyšel jim vstříc příslušník jednotky pro zajištění stop. V každé ruce nesl pár holínek, které oběma mužům podal.

„Doufám, že vám aspoň trochu padnou,“ prohodil. „Jsou poslední, které nám ještě zbyly. Tam uvnitř vám dobře poslouží. Ochranné helmy dostanete od kolegy u vchodu.“

Janovy gumáky byly nejmíň o dvě čísla větší, což mu zrovna neusnadnilo sestup do sklepa mezi troskami a po kamenných stupních mokrých a klouzavých od sazí a pěny.

Mnohem víc mu však dával zabrat zápach, který s každým krokem nabíral na síle. Tady dole se nahromadila štiplavá směs čmoudu, chemických hasicích prostředků a plísně, což oba muže div nezadusilo. Proud byl vypnutý a ve světle svítilny na helmici Janovi připadalo, jako by sestupovali tlamou jakési ztrouchnivělé nestvůry do jejích vnitřností.

„Dobrý den, pánové, vítejte v podsvětí.“ Tělnatý muž v bílé kombinéze na ně zamával z druhého konce chodby. Helmicí připomínal Janovi stavitele Bořka z vysílání pro děti. „Je jeden z vás vrchní komisař Stark?“

„To jsem já,“ ozval se Stark. „A tohle je doktor Forstner.“

„Wilke, kriminalistický technik,“ představil se Bořek stavitel. „Pojďte, je to tamhle naproti.“

Pomalu se k němu brodili. Až na požární vodu, která se tu nahromadila zhruba po kotníky, vypadal sklep nedotčeně. Všechny dveře byly otevřené dokořán. Hasiči tady dole pravděpodobně hledali další osoby v domě.

Jan nahlédl do komory přeplněné nábytkem a kartony. Na druhé straně se nacházel zásobovací sklep, kde vedle regálů plavaly prázdné láhve a odlepené etikety.

„Jak vidíte, oheň sklepní prostory nijak nepoškodil,“ poznamenal Wilke, když se oba muži k němu dostali. Plácl rukou v rukavici na zeď. „Všechno je to postavené z poctivé fahlenberské žuly. To je pro nás dobrá zpráva. Neuvěříte, co jsem tady dole objevil. Každopádně moji kolegové ze sebe nedokázali vypravit ani slovo a to už je co říct.“

Stanuli před dřevěnými dveřmi, které hasiči vylomili. Moderní visací zámek se houpal na zástrčce.

„Pojďte, doktore,“ vyzval Stark tichým hlasem. „Podíváme se na to spolu.“

Po několika nejistých krocích se ocitli ve čtvercové místnosti o rozměrech asi čtyřikrát čtyři metry. Ve vzduchu se vznášel pach mokré pískové půdy, barvy, petroleje a ještě něčeho, co Jan nedokázal zařadit – bylo to cosi nasládlého, jako z rozprašovače květinové vůně nebo parfému.

Střed místnosti zaujímala socha svaté Marie, bez hlavy a v životní velikosti. Relikvie určitě pocházela z inventáře kostela. Z dřevěného těla provrtaného červotočem se odlupoval lak. Na soše visela červená halenka a šedý dámský pršiplášť. U dvou stěn stály zrezivělé kovové regály, které byly ve výprodeji už před několika lety; podél třetí stěny stála dřevěná lavice.

Těžko říct, jestli to byla dílna nebo ne. Už jen díry po hácích a světlé obrysy na zažloutlé omítce připomínaly nástroj, který tam kdysi dávno visel. Moc toho ale vidět nebylo, protože zeď nad lavicí byla poseta novinovými výstřižky.

Jan k nim přistoupil, sklouzl po nich kuželem své lampy na helmě a škubl sebou, když články poznal. U nejstarších se jednalo o fotokopie a výtisky z internetového archivu různých novin. Na mnohých bylo vidět Janovu fotografii.

Pročítal důvěrně známé nadpisy, které mu připadaly jako senzační zkrácená verze jeho nejhoršího období z mládí:

RODINNÁ TRAGÉDIE VE FAHLENBERGU

SVEN SE POŘÁD NENAŠEL

CO SE STALO SE ŠESTILETÝM SVENEM?

A potom následovaly články, které skoro před rokem určovaly Janův život:

ZÁHADA POHŘEŠOVANÉHO CHLAPCE

PO 23 LETECH VYŘEŠENA

BRATR PROHLÁSIL: NIKDY JSEM NEPŘESTAL PÁTRAT

Vše završoval palcový nadpis na titulní stránce, který se Fahlenberskému poslovi postaral o rekordní náklad:

HRDINSKÝ PSYCHIATR ODHALIL SKANDÁL!

Další výstřižky pocházely z posledních měsíců. Informovaly o průběhu příprav nového pavilonu pro děti a mládež v lesní klinice; kdekoli bylo zmíněno Janovo jméno, bylo zakroužkováno červeným fixem.

Dole v rohu se tísnily články o Carle. Fotografie ji zachycovaly při prezentaci knihy a při různých rozhovorech. Následovaly četné recenze Mrazivého ticha a snímek, na kterém bylo vidět Carlu při předčítání.

Při pohledu na fotografii měl Jan pocit, že mu někdo přitiskl do týla sáček s ledem. Carlin obličej byl začerněn k nepoznání. Pod snímkem bylo hranatými písmeny napsáno slovo Čubka.

„Podívejte se na tohle,“ ozval se za ním Stark.

Jan se k němu otočil a spatřil sbírku kreseb, které pokrývaly vnitřní stranu vylomených dveří a celou stěnu. Byly namalovány stejným dětským stylem jako výkresy, které obdržel Jan. Poznal motiv pasoucích se krav, jejichž oddělené hlavy ležely na hromadě, nákres jatek, nad kterými stálo rudými písmeny slovo PEKLO, a skicu hořící Harderovy farmy.

Kromě toho tu bylo mnoho kreseb zobrazujících usměvavého muže. Hlavu měl jako Mesiáš obklopenou svatozáří, nakreslenou žlutou voskovkou. Nad každým portrétem bylo uvedeno Janovo jméno a pod největším se nacházela řádka: Můj milovaný zachránce.

Nejotřesnější však pro Jana byla kresba blonďaté dívky stojící nad chlapcem bez hlavy, který zřejmě představoval Felixe. Držela mladíkovu hlavu jako Bertran de Born v Dorého ilustraci k Danteho Peklu.

„To nejlepší najdete tady,“ upozornil Wilke a ukázal na regály. „Jak moc musí být člověk nemocný, aby sbíral něco takového?“

Jan a Stark přistoupili k regálu.

„Panebože!“ vyhrkl polekaně Stark a i Jan vyděšeně ustoupil.

Na prostřední polici ležely pečlivě srovnané tři páry ženských prsou.

„Nebojte se, nejsou pravé,“ prohlásil Wilke. „Ale vypadají zatraceně reálně, co? Na internetu je dostanete ve všech velikostech. A tohle taky.“

Oběma rukama zvedl balíček s nápisem FemSkin. Když viděl tázavý pohled obou mužů, dodal: „Je to silikonový oblek s maskou, ňadry a vagínou. Parfém a příslušná líčidla najdete na horní polici. V tomhle úboru by ho nepoznala ani vlastní matka.“

Jan s bušícím srdcem posvítil do horní části regálů, kde byly uložené kosmetické prostředky, ženské šaty, sukně a halenky, které se daly najít ve sbírkách starého ošacení. Vedle toho na něho zíraly dvě styroporové hlavy. Na obou byly natažené paruky, které působily stejně reálným dojmem jako ňadra.

„Kolegové se už obávali, že tenhle ňadrový fetišista skalpuje blondýny,“ prohodil Wilke. „Ale jsou to opravdu jen paruky. Jo, abych nezapomněl, našli jsme laptop, na kterém se někdo vyřádil kladivem. Pravděpodobně patřil Nowakovi. To by vysvětlovalo, proč se neodvážil ho předpisově zlikvidovat. Přístroj ležel na spodní polici a zasáhla ho hasicí voda. Ověříme, jestli se přece jen nedostaneme k datům na pevném disku.“

Stark se sehnul a vytáhl silný pořadač z police, na kterou ukázal Wilke. Desky stály zčásti ve vodě, takže jejich dolní část nabobtnala.

„Co je to?“ zeptal se Jan.

„Další sbírka článků,“ zamumlal Stark, zatímco opatrně od sebe odděloval mokré stránky. Potom si povzdechl. „Přesně toho jsme se obávali. Harderovi a Volker Nowak nebyli jediné oběti.“

Stark podal Janovi pořadač, který obsahoval mnoho zpráv o smrti ulmského podnikatele jménem Matthias Lassek. Pátralo se po záhadné ženě a z posledních stručných hlášení vyplývalo, že se ji dosud nepodařilo najít.

I o předchozím životě Matthiase Lasseka se tam našlo dost článků. Tento muž se zasazoval o mládežnické projekty a finančně podporoval dětské domovy.

Jan přemýšlel, jestli v dalších pořadačích, vyrovnaných na druhé polici, jsou ještě dětské kresby znázorňující Lasseka – a pokud ano, ptal se psychiatr sám sebe, honosí-li se rovněž titulem Můj milovaný zachránce.

Ale nejspíš jsi ten obrázek dávno zničil, pomyslel si. Přece jen existuje jen jeden vykupitel, že ano?

„Řekněte mi…,“ začal Stark, ale pak si jen zamyšleně mnul bradu, jako by nevěděl, jak se má vyjádřit. Bylo na něm patrné, jak rád by uvedl všechny tyto věci do souvislosti a jak je to pro něj obtížné. „Já jsem toho faráře neznal a slyšel jsem ho jen mluvit na pohřbu Heinze Krögera, ale… Tvrdil jste přece, že jste telefonoval se ženou, ne?“

„Myslíte hlas?“

Stark přikývl. „Dokáže nějaký muž takhle pozměnit hlas?“

Jan si vzpomněl na Janin hlas, který byl na poslech chraptivý, a přesto tak nějak dívčí. A vybavil si také, že mu pokaždé připadal strojený. Felix Thanner měl chlapecký hlas, který se hodil k jeho štíhlé postavě. S trochou cviku – a toho se mu během let dostalo – by určitě mohl zabarvení hlasu změnit tak, aby zněl jako chraptivý hlas mladé ženy. Mnozí umělci při travesti show to přece dělají také a jejich hlas přitom zní velmi přesvědčivě. Avšak otázka hlasové imitace připadala Janovi v této spletité záležitosti jako nejmenší problém.

Bezradně pokrčil rameny. „Vypadá to, že nás oklamal všechny.“

„Nevím, jak jste na tom vy…“ Stark vyndal z bundy krabičku cigaret, „… ale já teď bezpodmínečně musím odsud vypadnout.“

Nečekal na Janovu odpověď a vyšel z místnosti. Jan zaslechl, jak na chodbě cvakl zapalovač.

75

Stark se nabídl, že odveze Jana domů. Bylo už pozdě, když dorazili na místo. Přestalo pršet a průzračný vzduch příjemně chladil.

Celou jízdu spolu prakticky nepromluvili. Každý z nich se pohroužil do vlastních myšlenek a pokoušel se zpracovat spoustu jakoby zašmodrchaných informací. Jako první prolomil mlčení Stark, když doprovázel Jana k domovním dveřím.

„Tak dobře, doktore Forstnere, vy jste psychiatr. Vysvětlete mi laskavě, co jsme to tam viděli. Co se stalo s tím Thannerem? Máme snad co dočinění s psychopatickým transvestitou nebo co?“

Jan se zastavil a přejel si rukou přes obličej. Byl velmi unavený, ale myšlenky mu neustále kroužily kolem Thannera a Taťány.

„Ne, žádný transvestita,“ odmítl. „Spíš si myslím, že máme skutečně co dělat s rozdvojenou osobností. Maškaráda v tom sklepě měla sloužit pouze k tomu, aby své druhé osobnosti propůjčil reálnou existenci.“

Stark se na něho nechápavě podíval. „Netvrdil jste, že něco takového neexistuje?“

„Říkal jsem, že toto téma je vzhledem ke své komplexnosti v odborných kruzích sporné. Ale poté, co jsme viděli v tom sklepě a slyšeli od Gessinga, si myslím, že se u Felixe Thannera skutečně jedná o takový případ. Je to samozřejmě jen teorie, ale přesto jsem si poměrně jistý, že nejsem daleko od pravdy.“

„Tak spusťte, jsem jedno velké ucho,“ vyzval ho Stark a vylovil krabičku cigaret. „Vaše teorie mě velmi zajímá.“

„Prožitek na jatkách se pravděpodobně stal podnětem vnitřního rozdvojení,“ začal Jan. „Bylo to něco jako trauma. Nevíme, jak Thanner předtím žil, odkud původně pocházel a kdo byl jeho biologický otec. Pravděpodobně vyrůstal jen u matky a postrádal v životě otcovský prvek, dokud ho nenašel ve Walteru Harderovi. Ačkoli nám Gessing popsal svého šéfa jako náladového a neomaleného, měl Walter Harder pro Felixe určitě velký význam, hlavně proto, že se k němu choval jako k vlastnímu synovi.

Potom ale nastal velký zlom. Felix zklamal a hrozilo, že u svého nového otce upadne v nemilost. On sám byl příliš citlivý, aby to změnil, zatímco Taťána to dokázala. Bez okolků tedy vklouzl do její role – a najednou byl s to dělat něco, co by jako Felix nikdy nesvedl. Zabil krávu a ještě téže noci zlikvidoval svou rodinu.“

Stark svraštil čelo a zapálil si cigaretu, zhluboka potáhl a zavrtěl hlavou. „Tomu ale nerozumím. Předpokládejme, že máte pravdu – proč by pak měl zabíjet nevlastního otce, na kterém tak moc visel a na kterého chtěl udělat dojem?“

„Protože plynovým vedením nemanipuloval Felix, nýbrž Taťána. Nebo spíš jeho druhé Já, které považoval za svou nevlastní sestru. Taťána totiž byla šíleně žárlivá, jak jsme se dověděli. Felix se musel do té role dokonale vžít.“

„Chcete mi tím tedy říct, že se stal dvěma samostatnými osobnostmi a jako dvě rozdílné osoby myslel a cítil?“

„No, určitě se to občas překrývalo,“ odpověděl Jan, „přece jen to nebyla skutečná sestra, ale jeho podvědomá interpretace její osobnosti. Jinak si však myslím, že to tak opravdu bylo.“

Stark s divokým zafuněním vyfoukl kouř. „Nemějte mi to za zlé, ale mně to prostě zní neuvěřitelně.“

„Podívejte,“ řekl Jan, „taková disociace není v podstatě nic jiného než porucha Superega, takže Id může v některých situacích získat převahu – vyjádřeno Freudovou terminologií. V důsledku toho se mohou občas objevit utajené aspekty osobnosti, které dotyčným jedincům připadají jako cizí osoba. Viděl jste už film Exorcista?“

„Nesnáším horory,“ odmítl Stark. „Můj každodenní život je krvavý ažaž, zvláště v posledních dnech.“

„To chápu,“ přikývl Jan. „No, každopádně v tom filmu existuje scéna, ve které matka posedlé dívky tvrdí, že nepoznává bytost ležící v posteli její dcery. To velice dobře vystihuje, jak člověk stojící úplně mimo prožívá disociativní osobnost. Než lidé takové poruchy poznali, věřili v démonickou posedlost, na zlo nebo cizí bytosti, které se příslušného jedince zmocnily. Ve skutečnosti je to však ztráta kontroly nad podvědomou pudovostí, která vede k bezohlednému odstranění vnitřních zábran a uvolňuje podprahové agrese. Na povrch proniká něco, co se zdánlivě vůbec nehodí k osobě, o které si myslíte, že ji znáte.“

Stark znovu svraštil čelo. „Co to tedy znamená v našem případě?“

„V našem případě,“ vysvětlil Jan, „to znamená, že kdykoli měl citlivý Felix pocit, že nějaká situace je nad jeho síly, ujala se vedení impulzivní Taťána. Pomohla mu vyrovnat se s obavami a nesmělostí, protože neznala žádné rozpaky.“

Stark odcvrnkl nedopalek, který jako žhnoucí červík proletěl vysokým obloukem přes plot, dopadl na chodník plný kaluží od deště a zhasl. „Takže on podle vás věděl, co se s ním děje?“

„Myslím, že ano,“ přikývl Jan. „Jeho osobnosti se ale vyhýbají jakékoli přímé vzájemné konfrontaci. Dominantní a agresivní Taťána připadá Felixovi nejspíš strašná a naopak ona jím zřejmě pohrdá za jeho citlivé chování. Na druhou stranu ale nemohou jeden bez druhého přežít.“

„A proč ne?“

„To je jednoduché,“ odpověděl Jan. „Taťána potřebuje k existenci nějaké tělo a Felix potřebuje Taťánu, kterou může činit odpovědnou za vraždu svého nevlastního otce a své matky. Jinak by byl vrahem on sám a takové chápání by ho určitě zlomilo. To znamená, že s nejvyšší pravděpodobností žijí ve vztahu podobném mlčenlivé symbióze.“

„Myslíte, že jeho obě osobnosti připomínají tu starou manželskou dvojici ze Simenonova románu Kočka? Tedy dva lidi, kteří se z celé duše nenávidí, ale nedokážou se od sebe odloučit?“

„Ano, to by zhruba odpovídalo,“ uznal Jan a trochu ho to překvapilo, protože pokládal Starka spíše za čtenáře Chandlera.

Stark se zhluboka nadechl a zamyšleně přikývl. „Co myslíte, stal se právě proto farářem? Protože jeho druhé Já nepřipustilo žádný jiný vztah?“

„To je docela dobře možné,“ přisvědčil Jan. „Proti vztahu k Bohu Taťána nejspíš nic nenamítala. K tomu přistupuje i spirituální aspekt, protože ona sama byla přece někdo, v koho se muselo věřit. A nezapomínejme na strýce, u kterého Thanner vyrostl. I on byl farář.“

Stark nepřítomně otřel kapky deště ze zábradlí na schodech a pak se zahleděl na mokré konečky prstů, jako by ještě nikdy neviděl vodu.

„Ale co jeho skutečná nevlastní sestra?“ zeptal se. „Vždyť musel vědět, že přežila.“

„Samozřejmě, ale v důsledku disociace byla tato skutečnost zřejmě potlačena,“ domníval se Jan. „Teprve když mu všechno přerostlo přes hlavu, reálnou Taťánu vyhledal. Pravděpodobně ji potlačil tak dokonale, že se potřeboval ujistit, jestli Taťána skutečně existuje v reálném světě, aby nás potom na ni upozornil. Činil ji odpovědnou za vraždu jeho rodičů, Nowaka a toho obchodníka. To nám tím chtěl říct. Avšak krátce po jeho návštěvě v pečovatelském domě o sobě dala znovu vědět imaginární Taťána. Postavila se proti Felixovu úmyslu tím, že se vrátila na Harderovu farmu, aby mu tam připomněla, proč ve své imaginární podobě existuje a musí existovat i nadále. Chtěla mu dokázat, že bez ní se neobejde, a proto ji nesmí vyzradit.“

Stark znovu zavrtěl hlavou. Bylo na něm vidět, jak je pro něho obtížné to všechno pochopit. „Klobouk dolů,“ povzdechl si, „ale vaše teorie má z mého pohledu háček. I kdyby to bylo tak, jak říkáte, musel by si přece za celé ty roky někdo všimnout, že s Thannerem není něco v pořádku, ne?“

„To není tak jisté,“ oponoval mu Jan. „Felix byl přece uzavřený a ostýchavý člověk, který na své okolí – včetně mě – působil trochu podivínským dojmem, ale stejně jako ostatní jsem se tím hlouběji nezabýval. Kromě toho vývoj psychické poruchy neprobíhá vždy viditelně. Každý šílenec nepobíhá po pěší zóně, nespílá lidem a nerecituje biblické verše. Taťána se držela vskrytu. Svá příležitostná ztělesnění prožívala v tajnosti, ve sklepě fary – nebo v noci na hřbitově.“

„Jo, to je taky něco, čemu nerozumím, doktore. Proč chodila na hřbitov?“

„I o tom vám mohu říct jen své domněnky. Noční hřbitov bylo asi místo, kde se Jana cítila nepozorovaná a v bezpečí. Chtěla uniknout ze sklepního vězení, jak se mi svěřila. Toužila vyjít ven, do reálného světa, ale nesměla se samozřejmě nikomu ukázat. Kdoví, možná se potulovala i po jiných odlehlých místech. To nejspíš zůstane jedním z tajemství, která si vzala do hrobu. Ale nezapomeňte, že si jí přece jen někdo povšiml. Volker Nowak Taťánu viděl, jenomže ona se postarala o to, aby o tom nikomu neřekl.“

Ulicí se blížily spěšné kroky. Jan sebou škubl, když viděl, jak kolem domu běží žena, které z kapuce sportovní bundy splývaly dlouhé blond vlasy.

Krátce na něho pohlédla a v přízračném světle uliční lampy vypadala jako Felix Thanner, když převzal roli své nevlastní sestry. Avšak už v následujícím okamžiku to zase byla obyčejná běžkyně, velká, štíhlá, atletická – žena, která si mu postěžovala na psí výkaly před domem, když do nich šlápla.

Jan si protřel oči a chvíli ji sledoval pohledem. Byla to únava, která si pohrála s jeho smyslovým vnímáním. Musí si teprve zvyknout na to, že hrozba ze strany Taťány – nebo Jany, jak si sama říkala – už pominula. Paranoia, kterou kvůli ní prožil, pořád ještě o sobě dávala vědět.

„To, co mě nejvíc mate, je Thannerova sebevražda,“ vytrhl ho ze zamyšlení Stark. „Proč to udělal?“

„To nebyl Thanner, nýbrž Taťána,“ opravil ho Jan. „Thanner mi řekl, že se ji pokoušel přemluvit, aby zašla na policii. V přesném slova smyslu tím měl na mysli svůj těžký vnitřní konflikt, ale jemu nejspíš připadalo, že chce usvědčit cizího člověka. Taťána znovu vraždila, což byla s konečnou platností poslední kapka. Thanner to už nevydržel, ale Taťána se bránila. Věděla, že když se Thanner podrobí terapii, bude to znamenat její konec. A dokonce i kdyby proti tomu byla rezistentní, musela by zbytek své existence strávit na psychiatrické klinice. Rozhodla se tedy, že nikdo z nich nepřežije. A aby z nich skutečně nezůstalo vůbec nic, spálila společné tělo.“

Stark zaklonil hlavu a zhluboka vdechl chladný večerní vzduch. Pak se podíval na Jana očima, v nichž se zračila velká bezradnost. „Povězte mi upřímně, doktore, zažil jste někdy něco tak šíleného?“

„Ne,“ přiznal Jan. „Jeden moudrý muž kdysi prohlásil: Je to má stará zásada, že jakmile vyloučíte nemožné, všechno ostatní, co zbude, ať je to jakkoli nepravděpodobné, musí být pravda. S tím se dá jen souhlasit.“

„A kdo byl ten moudrý muž? Freud?“

„Ne, Arthur Conan Doyle. „Vy jste nikdy nečetl Sherlocka Holmese?“

„Samozřejmě že četl,“ ujistil ho Stark a usmál se. „Proto jsem se přece stal policistou, pane psychiatře. No, každopádně už je po všem.“

„Já nevím,“ prohodil Jan a zadíval se na své boty. Vlhkost zanechala na hnědé kůži mokré proužky. „Něco mi tady ještě nesedí. Jana mluvila o nějakém záměru, ale zatím jsem žádný plán v těch zmatených hrátkách nerozeznal.“

Stark na něho zaraženě pohlédl. „Co tím myslíte?“

„Určitě se chystala naplnit jakési předsevzetí. Možná to ještě stačila zařídit, než zemřela.“ Jan zvedl hlavu a pronikavě se na policistu podíval. „Starku, poslyšte, dosud jsem se to snažil potlačit, ale nedopřává mi klidu pomyšlení, že ten plán má něco společného se zmizením Carly. Proč dosud nemáme sebemenší indicii o tom, kde se nachází? Jestli ji Jana…“ Jan se zajíkl. Chtěl to vyslovit, ale nedokázal to. „Chci říct, že vaši kolegové by ji přece v takovém případě dávno našli, ne?“

Stark mu položil ruku na rameno a snažil se o povzbuzující pohled, který však nedopadl příliš přesvědčivě. Zřejmě to už napadlo i jeho, dovtípil se Jan.

„Doktore Forstnere, děláme vše, co je v našich silách, abychom… zjistili místo pobytu paní Wellerové. Teď byste si měl trochu odpočinout. Zítra snad už budeme vědět něco víc.“

S těmi slovy se protáhl, vyndal z krabičky poslední winstonku a zamířil zpět ke svému autu.

„Starku?“ zavolal za ním Jan.

Policista se na něho ohlédl, přičemž jednou rukou hledal v bundě zapalovač.

„Díky, že jste mi od začátku věřil,“ ocenil Jan.

„Kdepak, to já vám musím poděkovat,“ odpověděl Stark. „Obávám se ale, že ta vaše zatracená teorie se mi postará o pár nočních můr.“

Policista poslal poslední modravý obláček dýmu k jasné hvězdné večerní obloze a nastoupil do vozu.

Jan za ním hleděl, pak zavřel domovní dveře, opřel se o ně a třel si bolavé spánky. Cítil se nevýslovně vyčerpaný. Události posledních hodin a jeho starost o Carlu ho připravily o poslední zbytky sil. Stark měl pravdu, když ho nabádal, aby se teď nutně pár hodin prospal. Nic víc nemůže dělat.

Pohled mu sklouzl na telefon. Kéž by se tak ozvala Carla! I kdyby to mělo být jen kvůli tomu, aby mu oznámila, že chce jejich vztah ukončit, aby mohla někde začít znovu. Hlavně aby věděl, že se jí daří dobře. Avšak jeho naděje na jakoukoli reakci od ní stále slábla a přenechávala místo ponuré předtuše, kterou nedokázal vyhnat z hlavy.

Škubl sebou, když u dveří zařinčel zvonek. Že by se ještě jednou vrátil Stark? Nebo to snad je Carla?

Jan otevřel a úder ho zasáhl tak nečekaně, že mu nezbyl čas, aby se mu vyhnul. Padl zády na podlahu, a než si stačil uvědomit, co se děje, seděl útočník na něm.

Ta běžkyně! prolétlo Janovi hlavou, ale pak spatřil nad sebou obličej Felixe Thannera, zrůzněný úšklebkem skoro k nepoznání. Zároveň ucítil na krku bodnutí.

Jan se chtěl bránit, ale už bylo příliš pozdě. Hrdlem a rameny se mu rozlil pocit horkosti a všechno kolem něho se začalo rozplývat.

„Je mi to líto, miláčku,“ uslyšel ženský hlas. „Ale někdy je třeba lidi k jejich štěstí donutit.“

76

Zmatení.

Zvuky.

Někde teče voda.

Elektronická melodie.

Pípnutí.

Potom hlas, kovový, z velké dálky, jako by musel překonávat kovovou stěnu.

„Haló, doktore Forstnere.“

Lenivá, skoro nehybná myšlenka. Ten hlas znám.

„Tady je vrchní komisař Stark.“

Zní to tak tlumeně, a přitom dunivě, jako bych byl zahrabán v kontejneru.

Ta představa ho vylekala a vytrhla z otupělosti. Jan prudce otevřel oči. Zpočátku viděl jen rozplizlé obrysy, jako by pobýval pod vodou. Poté vjemy dostaly zřetelnější kontury.

Stůl.

Stojan na svíčky.

Ten stojan na svíčky poznal. Ano, loni ho koupil na bleším trhu. Společně s Carlou. Stojan se jí moc líbil. Hezký, to byl její popis všeho staromódního nebo kýčovitého. Je tak kýčovitý, že je docela hezký, poznamenala. Proto ho koupil. Vyjednáváním srazil cenu na pět eur. Teď na stojanu hořelo pět svíček.

Co se stalo?

Šumění vody utichlo.

„Poslyšte, doktore,“ pokračoval Stark a Janovi došlo, že policista mluví na telefonním záznamníku. „Asi ještě spíte, ale jakmile si tohle poslechnete, zavolejte mi prosím hned nazpět, ano? Máme novinky o Felixi Thannerovi – a nejsou to dobré zprávy. Telefonovali mi ze soudního lékařství. Identifikovali ohořelou mrtvolu z fary. Nebožtík je Heinz Kröger. Jak to vypadá, musel Thanner mrtvolu mého kolegy ukradnout před pohřbem ze hřbitova. Nyní ověřujeme, kdo nebo co se místo kolegy nachází v rakvi.“

K čertu, o čem to tam ten idiot pořád mele?

„Takže se mějte na pozoru, doktore. Felix Thanner je pořád naživu. Pořádně se doma zamkněte. Nedomnívám se sice, že by se k vám odvážil, pravděpodobně se někde před námi schovává, ale přesto mějte oči na stopkách. Není ale důvod k obavám, už jsme zahájili rozsáhlé pátrání. Nepotrvá to dlouho, než ho dopadneme, tím jsem si jistý. Pokud se mi neozvete…“

Maximální čas nahrávky na záznamníku byl dosažen. Následovalo cvaknutí a pak pípnutí. Zpráva byla uložena.

Jan nasucho polkl. Ústa měl necitelná a vyschlá jako po prohýřené noci. Uvědomil si, že sedí na židli ve své jídelně. Za oknem byla temná noc. Netušil, jak dlouho byl v bezvědomí.

Oči mu slzely od doznívajícího narkotika, ale když si je chtěl otřít, nešlo to. Nemohl pohnout rukama – a jak vzápětí zjistil, ani nohama.

Za sebou zaslechl z koupelny klapnutí držáku na ručníky. Ucítil svůj sprchový gel a neubránil se pomyšlení na to, co stálo na obale: osvěžující a povzbuzující. Budete se cítit jako znovuzrozený.

Znovuzrozený? napadlo ho, zatímco si ujasnil, kdo právě používá jeho koupelnu. Ne, to spíš jako někdo, kdo právě vstal z mrtvých.

Znovu se zkusil pohnout. Pak pochopil, že je lepicí páskou připoután k židli. Páska byla odolná proti roztržení a měl ji uloženou v kuchyni. Že by mu v pohybu bránila dokonce jeho vlastní páska?

Informace mu pronikaly do vědomí jen zvolna. Ať už mu Thanner vpíchl cokoli, ještě to chvíli potrvá, než účinky narkotika zcela odezní.

„Ahoj, miláčku,“ ozval se za ním veselý ženský hlas. „Tak ty už ses nám zase probral.“

Slyšel, jak na dlaždicové podlaze zapleskala nahá chodidla a potom ucítil na tváři polibek. Před ním stál Felix Thanner.

Ne, opravil Jan svůj vjem, to není Thanner. Před ním stála Taťána. Klidně to mohlo být tělo Felixe Thannera, ale ovládala ho Taťána. Nebo by jí měl radši říkat Jana?

Uvázala si kolem hlavy osušku jako turban, ze kterého vykukovalo pár vlasů světlovlasé paruky. Kromě toho si oblékla jednu z Janových bílých košil. Horní tři knoflíky byly rozepnuté a Jan zíral na výstřih odhalující zdánlivě pravou latexovou kůži.

Technik ze zajištění stop měl rozhodně pravdu, pokud šlo o tento převlek. Ani Thannerova vlastní matka by ho takhle nepoznala. Jen oči jednoznačně patřily Felixi Thannerovi, ale i zde byla patrná změna. Způsob, jakým na Jana hleděly, a jejich lesk prozrazovaly jednoznačně ženské rysy – avšak nijak přehnaně, jak muži často imitují ženská gesta. Ta mimika působila dokonale nefalšovaným dojmem – a nebyla to mimika Felixe Thannera.

„Cítíš se dobře, miláčku? Nechtěl bys třeba sklenici vody?“

Její hlas zněl rovněž jako pravý. Sundala si ručník, otřela si umělé vlasy a usmála se na Jana.

Tohle je tedy Jana, žena, která vlastně neexistuje. Imaginární bytost hledající cestu do tohoto světa. Přízrak v lidském těle, které používal podobně jako paprsek světla potřeboval ke svému zviditelnění kouř.

Tohle je Jana, láskou posedlá a starostlivá Jana, která s chorobnou samozřejmostí pečuje o svého milovaného zachránce, jako by se to odjakživa rozumělo samo sebou.

Jan ukázal bradou na pouta. „Rozvaž mě prosím.“

„To bych opravdu ráda,“ ujistila ho a povzdechla si, „ale obávám se, že to není dobrý nápad. Jak už jsem říkala, někdy se lidi musí k jejich štěstí donutit. Ještě si na to vzpomínáš? Ach, určitě si to vybavuješ. Podala jsem ti přece jen malou dávku, takže jsi nebyl dlouho pryč.“

„Co…,“ olízl si rty, přičemž mu jazyk připadal velký a nabobtnalý, „cos mi to píchla?“

Jana se zachichotala. „Nic, co by tě mělo znepokojovat. Felixovy ovečky na drogové stanici mě ujistily, že je to absolutně bezpečné a nevytváří to závislost.“

Jan zasténal a zvrátil hlavu. No jistě, jako duchovní mohl Felix Thanner navštěvovat kliniku kdykoli a právě takhle se dostal k informacím a koneckonců i k účinné látce. Na velké klinice se pořád ztrácejí léky, bez ohledu na to, jak jsou předpisy přísné.

Jana se na něho udiveně podívala. „Proč na mě tak koukáš? Copak tě to vůbec netěší? Teď jsme spolu v reálném světě. To je přece báječné. Jen ty a já.“

„A co Felix?“

„Felix?“ Vypadala opravdu překvapeně. „Ten je mrtvý, to přece víš.“

„Ne, to tedy není,“ odporoval Jan. Musí se pokusit proniknout k Felixovi. To byla jediná šance jak tuhle rozdvojenou bytost přivést k rozumu. Felix byl Ego a Super-Ego, které zase muselo převzít kontrolu. Jinak se Jan vystavoval nebezpečí, že tato situace eskaluje.

„Ach, ty hlupáčku, copak se to s tebou děje?“ zeptala se Jana a shovívavě se usmála. „Skutečně se ho už nemusíme obávat. Slíbila jsem ti, že udělám všechno pro naplnění našeho plánu. A ten hlupák Felix nám přitom pomohl.“

„Ne, slyšela jsi přece, co říkal ten policista.“ Jan mluvil tak hlasitě a naléhavě, jak to bylo v jeho pořád ještě omámeném stavu možné. „Felix není mrtvý. To tělo, které shořelo, nebylo jeho. Felix stojí přede mnou a má na sobě ženské šaty. Ty jsi Felix!“

„No tedy…,“ Jana zklamaně zavrtěla hlavou, „co to vykládáš za nesmysly? Chceš mě snad urazit? Nebo mě máš plné zuby? To si dobře rozmysli.“

V očích se jí zablýskla jakási neurčitá hrozba, která však byla schopna bez rozpaků zabíjet.

Jan nasucho polkl, což ho okamžitě zabolelo. Měl vyprahlý krk a jeho hlas zněl drsně a suše. „Já přece jen chci, abys byla rozumná. Musíš uznat, že…“

„Co říkáš mému laku na nehty?“ Jana se opět usmála a podržela mu pravou ruku před očima. Jan zíral na tenké štíhlé prsty s pěstěnými nehty, za které by se žádná žena nemusela stydět. „Co myslíš, není k mým očím moc tmavý?“

„To není tvůj lak na nehty,“ zafuněl Jan. „Patří Carle – stejně jako ostatní kosmetické věci v koupelně. Ty ses sem vetřela. Vetřela ses mi do života. A jsi Felix, rozumíš tomu?“

„Ne,“ odmítla vzdorně. „Tomu nerozumím. Vůbec nechápu, proč jsi tak odmítavý. V tom druhém světě jsi takový nebyl. Tam jsi mi řekl, že mě miluješ a chceš mě vyvést do téhle existence.“

„Ne,“ zasténal Jan. V hlavě mu dunělo, a tak zavřel oči. „Nic takového jsem neřekl. Odehrálo se to jen ve tvé…“

„Ale ano, povídals to!“ obořila se na něho. Měla pohled tvrdohlavé holčičky, trvající s veškerou rozhodností na tom, co jí patří. „Tvrdil jsi, že stejně jako já pokládáš tenhle svět za špatný. Za nečistý. Jen naše láska je čistá. To byla tvoje slova.“

„Ale jen ve tvém fantazijním světě!“

„Ne!“ Jana hněvivě dupla bosou nohou. „Copak ti ta Carla může vlastně nabídnout, no? Tělo, které za pár let povadne. Jakmile si tebou bude jistá, ztloustne a zleniví a začne tě vykrmovat, abys taky přibral a zlenivěl. A aby sis toho nevšiml, bude tě svádět. Oddá se ti jako zvíře a budete spolu dělat odporné věci. Vlhké a páchnoucí věci, zastírané pokrytectvím a milostným zapřísaháním, které nemá cenu ani dechu, který na ně spotřebujete. O to přece jde v tomto světě, ne? Píchat, lhát a předstírat. Co ona může vědět o lásce!“

„Tvoje posedlá dvojnice je žárlivá, Felixi,“ zareagoval Jan co možná nejklidněji. Pokoušel se navázat oční kontakt, ale nedařilo se mu to. Jana pokaždé odvrátila hlavu a vyhnula se mu.

„Jana není reálná,“ zdůraznil. „Nemá žádné tělo, a proto cítí ke všemu tělesnému odpor. Ale ty, Felixi, bys mohl vést normální život. Život bez utrpení a pocitů provinění. To, cos udělal jako chlapec, byl zoufalý čin zneužívaného dítěte. To pochopí každý. Dovol mi, abych ti pomohl. Hledal jsi přece nějakého zachránce, že ano, Felixi?“

Jana ho vší silou udeřila do obličeje.

„Hele, drž hubu!“ zasyčela. „Drž hubu!“

„Ne, to nebudu! Ty nejsi Jana. Žádná Jana neexistuje! Tak do toho, Felixi, mluv se mnou!“

Následovaly další facky, nejdřív zleva, potom zprava. Tváře ho pálily, protože její plochá dlaň byla nemilosrdně silná.

Jana vzápětí vyskočila ze židle a odběhla do kuchyně. Jan slyšel, jak povytáhla zásuvku.

„Felixi, ne!“ zvolal Jan. „Tak mě přece poslouchej. Jana ti nemůže ublížit, protože ve skutečnosti neexistuje. Ty ale existuješ! Zbav se jí! Ještě není pozdě.“

Jana se vrátila z kuchyně. V jedné ruce držela lepicí pásku a v druhé nůžky, kterými na něho významně zamávala.

„Řekla jsem, že máš být zticha,“ připomněla hrozivě tichým hlasem.

„Prosím ne, Felixi!“

„Ještě jediné slovo a vyříznu ti jazyk, rozumíš?“ Zvedla mu nůžky před oči. „Umím to. Táta mi ukázal, jak na to. A hovězí jazyk je mnohem větší než tvůj, takže už radši zmlkni.“

Na ostří se zrcadlil svit svíčky. Byly to velké nůžky, kterými se dal snadno přestřihnout karton. Teď jimi Jana ustřihla dlouhý pruh lepicí pásky, přistoupila k Janovi, přelepila mu ústa a obtočila pásku kolem jeho hlavy.

Jan se nebránil. Pozorně sledoval jen nůžky v její ruce. Byla to ruka, která vcelku nedávno sevřela hlavu Volkera Nowaka a strhla ji mezi dveře u řidiče, aby mu tak zlomila vaz.

„Co ty můžeš vědět o pocitech viny?“ prohodila a pevně pásku přitlačila.

Pak od Jana ustoupila. Kriticky se zadívala na své dílo a spokojeně přikývla.

„Nechtěla jsem pouštět ten sporák ani postavit svíčku na kuchyňský stůl. Ale jak jinak jsem měla přivést otce k sobě? Tam, kde jsou všichni jako já.“

S pláčem se odvrátila a opět zmizela v kuchyni. Chvíli bylo slyšet jen vzlykání. Potom zasyčela jediné slovo.

„Bábovko!“

Pláč ihned ustal, jako by ho vypnula, a Jan zaslechl, jak zavrzaly dveře od lednice. Hned nato slyšel, že Jana z ní vyndala nějakou sklenici.

Když se k němu vrátila, svírala v rukou dvě vinné sklenky. Jednu z nich postavila před Jana na stůl, posunula si k němu židli a posadila se.

Jan doufal, že mu roubík zase odstraní, ale Jana zřejmě uhodla jeho myšlenky a přejela prstem po lepicí pásce.

„Ráda bych s tebou vypila sklenku jako v tom druhém světě, ale tady by to asi nebylo ono.“ Jemně ho rukou pohladila po obličeji. „Kdybys tak věděl, Jene, jak dlouho jsem čekala na tuhle chvíli a na to, že konečně uskutečníme náš záměr. Uvidíš, že v tom druhém světě je mnohem krásněji. Jsi tam pořád stejný, nestárneš a lidé jsou takoví, jaké je chceš mít. Neexistují tam žádná zklamání.“

Jan cítil, jak se ho zmocňuje panika. Tušil, co Jana zamýšlí, ale nechtěl tomu uvěřit.

Nemysli na to, nebo zpanikaříš! Radši přemýšlej, jak se odsud dostaneš. A to rychle!

Jana si dopřála doušek a podržela sklenku proti svitu svíce. Rudé víno se podobalo krvi. Jan si v duchu vynadal za to, že neuchoval trochu vína s narkotikem.

„Ó, noci lásky, spusť se níže,“ zašeptala, „shlaď, co nás se světem víže; závoj tmy tu vláti nech, nás ať míjí, světa dech!“

Jana odložila sklenku, rozhodným pohybem vstala a opět zamířila do kuchyně.

Jan škubal za pouta, ale lepicí páska ho pevně držela na opěrkách a nohách židle. Kolikrát asi každé místo omotala? Desetkrát, dvacetkrát? Zasípal, ze všech sil se natáhl a pokusil se rozpoznat, co Jana právě dělá.

„Máš rád Tristana a Isoldu, miláčku?“ zazněl Janin hlas. „Já se té hudby nemohu nasytit. Nejvíc se mi líbí druhý výstup. Nás má věčně chránit noc… Je v tom tolik pravdy, že? Jako by ta slova byla napsána jen pro nás dva.“

Jan sebou škubl, když zaslechl zásuvku s příbory. Znovu zaškubal za pouta, ale nemělo to smysl. Židle se zhoupla ze strany na stranu a lepicí páska se mu zařízla ještě hlouběji do kloubů na rukou i nohou. Neuvolnil se ani o píď. Vtom se Jana vrátila. Jan začal dýchat rychleji a přerývaněji, když spatřil nůž, který držela v ruce. Cítil, jak mu začíná šílet pulz, a upřeně zíral na kuchyňský nůž, který mu kdysi prodavačka vřele doporučila jako ďábelsky ostrý a univerzálně použitelný.

Jana před ním s úsměvem poklekla a vzhlédla k němu. „Chci s tebou mřít, než vzejde den, konce neměj lásky sen, v stálém snění, v rozechvění, nám ať vše se v lásku mění, cele sví chcem býti, jen lásce stále žíti!“

Každý šílenec nepobíhá po pěší zóně, nespílá lidem a nerecituje biblické verše, řekl svého času Jan Starkovi. Tady je jasný důkaz, napadlo ho v záchvatu nesnesitelného zoufalství. Někteří citují i Richarda Wagnera.

Panicky zakřičel, ale výkřik zněl lepicí páskou jako nepodařené zahvízdání.

„Těšíš se?“ usmála se na něho. „Tak se do toho pustíme.“

Jan na ni upřeně zíral a pokoušel se ji úpěnlivě prosit, aby to nedělala. Avšak vše, co roubík připustil, byla jen řada neartikulovaných zvuků. Ucítil chladný kov na lýtku a viděl, jak nůž hladce rozřízl látku jeho džín.

Svíjel se, když nůž klouzal výš. Teď už ho měl na stehnu.

„Pšt!“ zasyčela na něho a spiklenecky zamrkala. Ostří proklouzlo Janovi kolem genitálií. „Jinak ti ho ufiknu.“

Když mu plochou stranu ostří přitiskla na rozkrok, Jan se rozplakal. Nemohl si pomoct. Byl vydán tomu tvorovi, který před ním klečel, na milost a nemilost a přemohl ho nevýslovný strach.

„Tam, kam tě pošlu, ho vlastně nebudeš potřebovat,“ uvažovala Jana a pohlédla mu mezi nohy. „Ale ani jinak tohle k ničemu není a jen to muže mate. Pořád se sami sebe ptají, jestli je dost velký, kdy ho zase příště použijou a co s ním jejich partnerky budou vyvádět – jako by právě tohle byla láska.“

Jan divoce zavrtěl hlavou a hekticky, přerývaně vydechl.

Nedělej to! Nedělej to! Nedělej to!

Jan cítil její prsty, které mu zajely za horní okraj slipů a stahovaly je.

„Felixe jsem rychle naučila, že tuhle věc pokládám za odpornou.“ Významně zamávala kuchyňským nožem Janovi před očima. Ďábelsky ostrý a univerzálně použitelný. „Na to jsem takový nástroj vůbec nepotřebovala. Slova občas vykonají mnohem větší službu než činy a já jsem přece byla pokaždé u toho, když ho jeho věc mátla.“ Šelmovsky se zachichotala a zamrkala na Jana. „Netrvalo dlouho a už ho to nemátlo. Mohl bys s ním zavřít deset povolných krasavic, a on by klidně vyjmenoval prvních sto desetinných míst Ludolfova čísla. Bezchybně. Odjakživa měl buňky na matematiku.“

Vzala do ruky jeho úd a začala jej třít. Jan zasténal a znovu se začal svíjet.

„A jak to vypadá s tebou, miláčku? Taky tě něco takového vyvádí z míry? Musíme tě toho zbavit!“

Před domem zaduněl motor a světla reflektorů pronikla zvenčí do místnosti. Jana lékařovu chloubu okamžitě pustila a rozběhla se k oknu. Jan slyšel bouchnutí dveří a pak i kufru.

Díky, Panebože nebo kdo to pro mě udělal, díky!

Než ale stačil pořádně zadoufat, že člověk před domem ho přijel navštívit, a tudíž zachránit, motor znovu bručivě naskočil. Světlo reflektorů sklouzlo po zbytku místnosti a zmizelo.

Jana se odvrátila od okna a opřela se o stěnu.

„Nic pro nás,“ prohodila roztržitě a zamumlala něco, čemu Jan nerozuměl. Přitom upřeně civěla na nějaký bod nacházející se kdesi pod terakotovými dlaždicemi.

Konečně zvedla hlavu a podívala se na Jana. V pohledu se jí zračila taková rozhodnost, že Janovi připadalo, jako by mu tělem pronikal kolík z čistého ledu.

„Musíme si pospíšit.“

Jan strnul, když k němu zamířila.

Ona mě zabije. To auto mě možná zachránilo před kastrací, ale teď přijdu o život.

Jana před ním znovu poklekla, tentokrát však nikoli vyzývavě a s lascivním úsměvem; nyní se jí v obličeji zračila pochmurná zavilost, která byla nositelkou jednoznačného poselství: Je třeba vykonat něco, co už nestrpí dalšího odkladu.

Oběma rukama sevřela rozříznutou látku jeho kalhot a prudce ji roztrhla, takže obnažila lékařovo stehno. Pak se zase zvedla, pohlédla na Jana s téměř slavnostním výrazem a přikývla.

„A teď spolu splyneme, abychom do jiného světa odešli společně.“

Roztáhla nohy a Jan na vlastní oči viděl její umělé vyholené ohanbí a silně zvětšený Venušin pahorek, který vznikl Felixovými přitisknutými genitáliemi. Ačkoli latexová kůže působila dokonale pravým dojmem, zrovna to místo, které jednoznačně rozlišuje muže a ženu, se jí nedalo beze zbytku zakrýt.

Na obličeji se jí mihl bojácný úsměv, ale pak přitiskla čepel na vnitřní stranu svého stehna, zadržela dech a řízla. Ostří hladce projelo latexovou vrstvou a během zlomku vteřiny rozřízlo i její skutečnou kůži a tepnu.

Jan si připadal jako ochromený, když viděl, jak jí mezi nohama stéká krev. Nebylo jí tolik, jak se v první chvíli obával, ale stačilo to, aby Jana během krátké doby vykrvácela, nebude-li rána zaškrcena.

Zdálo se, že i Janu ten pohled fascinuje. Potom ale zvedla hlavu a v očích se jí pořád zračila ledová rozhodnost.

Jan sebou škubal a vrhal na ni úpěnlivé pohledy. Její obličej se mu rozplýval v slzách. Věděl, co teď přijde, a nemohl nic dělat, jen se kroutit a sípavě protestovat proti roubíku, ale to mu nebude nic platné.

Takže tohle byl ten záměr, pomyslel si. Jana se chtěla společně s ním odebrat z tohoto světa. Jan ji měl následovat do jiné existence, ve které měly právo existovat šílené postavy – a být tím, čím si samy přály.

„Teď ty,“ zašeptala.

Ne, ne, ne!

Jan sebou házel sem a tam. Otevřel ústa a snažil se osvobodit rty od lepicí pásky. Musí s Janou promluvit. Když už se nemůže pohybovat, musí přece aspoň mluvit, ne?

Se široce roztaženýma nohama se mu posadila na kolena. Její krev mu stříkala do rozkroku a stékala po jeho nahém stehnu. Byla to děsivá kopulační travestie, při které však nešlo o pohlavní rozkoš, ale pouze a jedině o nůž a rozhodnutí o životě a smrti.

Jan veškerou silou stiskl nohy k sobě – jako panna bránící se pohlavnímu styku. Jana ho však svírala železnou silou. Uchopila jeho stehno, zaťala ruce do svalu a odtáhla nohu stranou, zatímco Jan pištivě ječel a začal na židli nadskakovat. Kdyby tomu přihlížel někdo nezúčastněný, nejspíš by mu to připadalo jako komediantská vložka v krvavém pornofilmu.

Musí ji ze sebe shodit, jinak…

Jan cítil, jak mu nůž pronikl mezi nohy a řízl ho. Ostří pociťoval jako žhnoucí hrot pájky.

V záchvatu posledního panického zoufalství napjal všechny svaly a vrhl se celou váhou dopředu. Jana překvapeně vykřikla, když se židle převrhla. Protože seděla lékaři na kolenou, neudržela rovnováhu a převalila se na bok. Instinktivně natáhla paži, aby zpomalila pád, ale než se rukou dotkla podlahy, udeřila se bradou a hrdlem o hranu stolu a Janova váha ji strhla s sebou.

Svícen se zakymácel a převrhl. Horký vosk se rozstříkl a obě těla dopadla na podlahu.

Jan ležel na útočnici a jejich obličeje od sebe dělilo jen několik centimetrů. Lékař hleděl do ženiných vytřeštěných očí. Jana si oběma rukama svírala krk a zděšeně chrčela.

Odstrčila ho od sebe, svíjela se na dlaždicích a divoce kolem sebe kopala. Kolem ní se pomalu tvořilo velké tratoliště krve; nebyla však pouze její.

Jan zoufale sklopil oči. I on krvácel z otevřené rány.

Musí se to podvázat, pomyslel si. Ale jak? Jak to mám, u všech čertů, udělat? Vždyť jsem pořád připoutaný k té zatracené židli!

Janin obličej opuchl a zmodral. Vypadalo to, že se udusí dřív, než stačí vykrvácet. To ale bylo Janovi jedno. Nelámal si hlavu ani s tím, že úzký na stole začal hořet. Zanedlouho se ocitne v plamenech celý pokoj. Jeho samotného to však už nebude trápit, protože rovněž vykrvácí. Kdo by mu teď mohl ještě pomoct?

Co nejpevněji stiskl stehna, ale přesto krvácel stále stejně. V ráně mu začalo silněji tepat – už brzy to bude to jediné, co ještě ucítí.

S krví mu unikala z těla veškerá síla. Zatočila se mu hlava, první předzvěst neodvratné mdloby, po které bude následovat smrtelný kolaps krevního oběhu.

Je po všem, proletělo mu hlavou. Je úplně jedno, co ještě uděláš – tohle je konečná.

Zaslechl ještě vedle sebe lomoz a sípot. Pak konečně ztratil vědomí.

77

Bylo už skoro poledne následujícího dne. Rutger Stark seděl v kanceláři a zapaloval si – vždy od předchozí cigarety – třetí winstonku. Žádný jeho kolega si na to nestěžoval. Naopak, poté co připevnil na nástěnku poslední obtah fotografií z místa činu, začal jeho spolupracovník Wegert žadonit o cigaretu, pak lačně potáhl a ztěžka dosedl na otočnou židli vedle Starka.

„Tohle je fakt šílená srágora,“ poznamenal Wegert s pohledem upřeným na snímky a každé slovo provázel oblak dýmu.

Stark jenom přikývl a rovněž upřeně zíral na fotky. Pořád ještě cítil, jak se třese po celém těle, jako by bezprostředně po prozkoumání místa činu onemocněl Parkinsonovou chorobou.

Na snímcích byly sice záběry z Forstnerovy jídelny a kuchyně, ale stejně tak mohly pocházet z jatek podobných farmě Wernera Gessinga. Starkovi se znovu vybavila farmářova slova: Když zabijete tři nebo čtyři krávy, doslova se brodíte v krvi.

Právě tak to vypadalo i ve Forstnerově bytě. Policisté se sice přímo nebrodili v krvi, ale jejich boty s návleky při každém kroku vydávaly ošklivě mlaskavé zvuky. I Felix Thaner „zapracoval“ – a byl to jeden z nejhorších pohledů, které Stark ve svém profesním životě spatřil.

Komisařův pohled ulpěl na snímku zakrváceného kuchyňského nože, označeného jako důkaz č. 2.

Stark zavrtěl hlavou. Tohle jsi měl vědět, řekl si to dopoledne v duchu už poněkolikáté. Ale kdepak, musel si přece Forstnera bezpodmínečně ujistit, že si nemusí dělat starosti. Ten šílený farář byl pravděpodobně zrovna v nejlepším, zatímco jsi zanechával na Forstnerově záznamníku jeden z nejhloupějších policejních vzkazů na světě. Byla to slova, která měla signalizovat, že máte situace pod kontrolou, ačkoli jsi neměl sebemenší tušení, kde se ten blázen právě zdržuje. Wegert má pravdu, je to srágora – prostě jsme to příšerně podělali!

Stark sice poslal k Forstnerovu domu policejní auto ještě předtím, než lékaři zavolal, ale kolegové nenarazili na nic mimořádného. Našli tmavý zamčený dům, a když Forstner na jejich zvonění nereagoval, vycházeli z toho, že spí jako zabitý. A zatímco byl Stark na opačném konci městečka zaměstnán exhumací rakve Heinze Krögera – pohřební schrány, ve které nenašli nic jiného než zeminu –, projeli kolegové, které Stark poslal na Forstnerovu ochranu, nejbližší okolí a pátrali po Thannerovi. I oni však byli přesvědčení, že by se farář neodvážil přijít do Forstnerova domu.

Ano, opravdu bylo velmi opovážlivé domnívat se, že dokážou odhadnout, jak se Thanner zachová. Dokonce i u normálně myslícího násilníka – pokud se to tak dá označit – by to představovalo velké riziko, ale předpokládat v případě tohohle šílence, že už má všeho dost a práskne do bot, byla nebetyčná hloupost.

Sám Forstner upozornil, že Thanner je sice pomatený, ale v žádném případě se nesmí podceňovat. Nebo spíš Jana, ona, protože Forstner mluvil o Thannerovi v ženském rodě. Pro něho jako psychiatra to nebyl Thanner, nýbrž jeho druhé, ženské Já, které spáchalo ty šílené zločiny. I samotná skutečnost, že Thannera našli v latexovém úboru, zakrváceného a s odhaleným podbřiškem, svědčila ze Starkova pohledu výmluvně o tom, že psychiatrova teorie byla správná – ačkoli pro komisaře bylo pořád velice obtížné, aby tento skutkový stav akceptoval.

Proto také nebylo překvapivé, že Stark proseděl přes hodinu před prázdným monitorem, na kterém měla vlastně vzniknout jeho zpráva.

„Komisaři Starku?“

Wegert i Stark současně vzhlédli k mladému policistovi, který strčil hlavu do dveří a s očividným údivem zjistil, že se v kanceláři kouřilo. Mladík patřil k týmu, který se věnoval pátrání po Carle Wellerové. Teď však s ohrnutým nosem přistoupil k oběma kriminalistům, nesouhlasně se podíval na šálek od kávy sloužící jako popelník a položil na Starkův stůl DVD.

„Tu máte, to je pro vás.“

Stark si zkoumavě prohlédl nepopsaný datový nosič. „Co je to?“

„Žádal jste, abychom vás informovali, jakmile se vyskytne něco nového.“

„Našli jste paní Wellerovou?“

„Ne, ale bude nejlíp, když se na ten film podíváte sám. Pochází z kontrolní kamery na stuttgartském parkovišti a nahrávka je ze dne, kdy zmizela paní Wellerová. Sestříhali jsme vám nejdůležitější scény.“

„No a?“

Policista pokrčil rameny. „No, vypadá to, že ten případ teď spadá do vaší kompetence.“

Sestříhaný film trval asi deset minut, a když ho Stark zhlédl, pochopil, co měl jeho mladý kolega na mysli. Krátce před koncem Stark stiskl tlačítko Pauza a společně s Wegertem se upřeně zadívali na počítačový monitor.

„Panebože,“ vyhrkl Wegert, zatímco si Stark zapaloval čtvrtou winstonku.

Chvíli trvalo, než se cigareta rozhořela, protože se mu ruce třásly víc než předtím. Navíc nemohl odpoutat pohled od nehybného úsměšku Felixe Thannera.

„Ne, to není Thanner,“ vyslovil Stark tiše to, nač myslel, a promnul si oči pálící od kouře. „To je Jana.“

„Cože?“ Wegert na něho nechápavě pohlédl. „Kdože to je?“

„Pomatená ženská,“ upřesnil Stark s pohledem stále upřeným na obrazovku. „Šílenec v sukni s plánem, o kterém ještě nevíme úplně všechno.“

78

Leccos z toho, co zaslechneme jako děti, se nám nesmazatelně vryje do paměti a uvízne tam až do pokročilého stáří – pokud nás předtím nedostihne demence a nezačne vše nemilosrdně gumovat.

Pro Rudolfa Marenburga patřilo k těmto nesmazatelným vzpomínkám úsloví, které jednoho dne použil jeho otec – dlouhé roky předtím, než koupil tento dům, do jehož sousedství se později nastěhovala jakási rodina Forstnerových. Rčení se vztahovalo na rolníka, se kterým se Marenburgův otec kdysi přátelil. Marenburg si sice už nevzpomínal, jak se rolník jmenoval – tady už nejspíš přece jen trochu zapracovalo stáří –, ale věděl, že důvodem otcova výroku byla nehoda toho sedláka na počátku léta roku 1958.

Kvůli neobratnému řidičskému manévru se mu traktor při setkání trávy na svažitém pozemku několikrát převrátil. Když muže konečně našli – zaklíněného pod dieselovým ořem značky Fendt –, vyvázl kromě pár pohmožděnin bez jakékoli újmy na zdraví. To byl zázrak, protože tehdejší traktory ještě nebyly vybaveny ochranným obloukem.

Ten rolník „jentaktak utekl hrobníkovi z lopaty“, jak to vyjádřil Marenburgův otec. A když Rudolf Marenburg nyní, o mnoho let později, seděl u nemocničního lůžka svého přítele Jana a viděl jeho vyčerpaný a zároveň šťastný obličej, ze kterého vyzařovala potlačovaná radost, že je navzdory všemu pořád ještě naživu, neubránil se vzpomínce na otcovo úsloví. Ano, i Jan na poslední chvíli utekl hrobníkovi z lopaty.

Když Marenburg včera pozdě večer přijel taxíkem domů a objevil zanedbané květiny, které měly svěšené květy i listy jako po dlouhém období sucha, bylo mu okamžitě jasné, že se muselo něco stát. Ačkoli už bylo pozdě, zazvonil na Jana. Nikdo mu však neotevřel, a když se už chystal odejít, povšiml si mihotavého světla z jídelny. Oknem spatřil převržený svícen a hořící ubrus, takže si rychle odběhl pro náhradní klíč k Janovu bytu.

Na to, co se stalo potom, se Marenburg rozpomínal jen útržkovitě. Šok a strach o život jeho nejlepšího přítele způsobily, že si počínal jako v mrákotách. Pamatoval si jenom to, že krátce po něm se po služební jízdě místní čtvrtí vrátilo k lékařovu domu policejní auto. Teprve když mu pohotovostní lékař poklepal na rameno a uznale zhodnotil, že Marenburg udělal vše správně, znovu se starci v hlavě vyjasnilo. Při zpětném pohledu mu ale stejně všechno připadalo jako vzpomínka neznámého člověka.

„No tak, Rudi,“ povzdechl si Jan, „nekoukej tak na mě.“

„Je mi líto, ale nemůžu si pomoct. Vždyť jsem skoro přišel o nejlepšího přítele. Chlapče, chlapče, tys mě pěkně vyděsil.“

Jan sevřel úchyt nad postelí a namáhavě se povytáhl do vzpřímenější polohy. Přes krevní konzervy a infuze, které mu byly podány, se stále ještě cítil roztřesený a zesláblý. „Mluvil jsi s policií? Víš už něco nového o Carle?“

Marenburg s politováním zavrtěl hlavou. „Ne, do dnešního rána ještě nic nevěděli. Ten komisař ale tvrdil, že se hned ohlásí, jakmile něco zjistí. Vyprávěl mi, co se stalo. Panebože, co je to jen za bláznivý příběh.“

Jan musel bojovat se slzami. Podíval se z okna, kde si první sluneční paprsky hledaly cestičku mezi tmavými mraky.

„Tak oni pořád ještě nic nevědí,“ opakoval potichu. „To tedy znamená zase čekat. Krucinál, Rudi, je to stejné jako tehdy s mým bratrem. Mně snad z toho už přeskočí.“

Marenburg sáhl po jeho ruce a stiskl ji. „Nesmíš přestat doufat, Jane. Nikdo zatím nemůže říct, že se jí opravdu něco stalo – a já tomu taky nevěřím. A ani ona sama si nic neudělala, taková Carla není. Je na sebe dost tvrdá a jen tak něčemu se nepoddá. Určitě se jen někam uchýlila do ústraní. Uvidíš, že všechno dobře dopadne.“

Jana dojal Marenburgův zoufalý pokus o útěchu. Podíval se na starého přítele a vyčerpaně se usmál. „A co ty? Jak se ti vede? Líbí se ti na Kanárech?“

„Ehm, no víš…,“ spustil Marenburg a odkašlal si. „Ta záležitost je už jaksi za mnou.“

„Och,“ vydechl překvapeně Jan. „Neprobíhalo to snad podle tvých představ?“

Marenburg si ztěžka povzdechl. „Existuje prostě rozdíl mezi tím, co o sobě uvedeš na internetu, a tím, jaký je člověk ve skutečnosti. Namlouval jsem si, že Doris je žena mých snů. Prostě někdo, kdo je stoprocentně naladěný na mou vlnovou délku. Ono přece jen na chatu leccos zanikne.“

„To je mi líto, Rudi.“

„Hele, věděl jsem sice, že ta dobrá žena má trochu sklon k ezoterice, ale nepřikládal jsem tomu velký význam. Skutečný rozsah jsem si ujasnil až při našem setkání. Ne, to nebylo nic pro mě. Mě nikdo moc neužije na to, abych vytančil na počest bohyně západu slunce své jméno do písku.“

Poslední poznámkou ho chtěl Rudi trochu pobavit, ale Janovi nebylo do smíchu.

„Jana se v podstatě dopustila stejné chyby,“ poznamenal spíš sám pro sebe. „Jenomže její představy o velké lásce byly mnohem fantastičtější. A protože věděla, že se přitom jedná o pouhou iluzi, stejně jako ona sama byla jen iluzorní, chtěla ten milostný vztah naplnit v posmrtném životě.“

„Stálo by asi za zamyšlení, co si vlastně představujeme pod velkou láskou,“ prohodil zamyšleně Marenburg. „Toužíme po ideálu, který máme v hlavě, nebo dokážeme přijmout člověka takového, jaký je ve skutečnosti? Tím myslím i se všemi chlupy.“

„Neptej se, Rudi. Jsme chlapi, takže to nejspíš nikdy nepochopíme.“

Ozvalo se zaklepání na dveře a do pokoje nahlédl Rutger Stark. „Vida, už jste vzhůru. Neruším?“

„Ne, jen pojďte dál.“

Stark vstoupil do místnosti a působil přitom nejistým dojmem. Něco ho očividně tížilo.

„Tu máte,“ položil na noční stolek zavařovačku s naloženou červenou řepou. „Někde jsem četl, že je to dobré pro krvetvorbu.“

„Díky,“ odpověděl Jan a zkoumavě na Starka pohlédl. „Máte nějaké novinky?“

Komisař si zhluboka povzdechl a posadil se na volné vedlejší lůžko. „Jde o Thannera. Poslyšte, doktore Forstnere, musím se vám omluvit. Já jsem toho chlapa podcenil a moje chyba vás div nestála život.“

„Přežil?“

„Doktor Mehra tvrdí, že Thanner ztratil velmi mnoho krve, ale je mimo ohrožení života. Zítra ho můžeme převézt do ústavu pro výkon trestu odnětí svobody. Kvůli pohmožděnému ohryzku tam bude muset ještě strávit pár dní na klinice. Ovšem…“ Stark se s bezradným pohledem poškrábal na hlavě. „No prostě pořád to ještě není on, rozumíte? Ani po tak dlouhém bezvědomí.“

„Jana je z obou jeho osobností jednoznačně silnější,“ poznamenal Jan a ještě pevněji sevřel úchyt nad postelí. „Ale o tohle vám nejde, že? Máte ještě něco, viďte? Víte snad, co je s Carlou?“

Stark si odkašlal a zatvářil se rozpačitě. „Ne, to ne, ale přesto to má s paní Wellerovou co dělat. Řekněte mi, doktore, když byl Felix Thanner u vás, zmínil se o ní?“

„Ne, ani slovem. No tak už mluvte, co se děje?“

Stark sklopil oči. „Našli jsme Mini Cooper vaší družky. Stál ve Stuttgartu na okraji města, na záchytném parkovišti. Nějaký mladistvý se do něj pokusil vloupat, aby se dostal k iPhonu paní Wellerové na sedadle spolujezdce. Přitom začal houkat alarm.“

„Ve Stuttgartu? Co by Carla dělala ve Stuttgartu?“

„Ona…,“ Stark se zajíkl, „… ona tam to auto neodstavila. Byl to Thanner. Zaznamenala ho při tom bezpečnostní kamera. Dokonce se před objektiv sám postavil a zamával, aby na sebe upozornil. On… nebo spíš Jana.“

„Pak tedy ví, kde je Carla!“

Stark přikývl. „S nejvyšší pravděpodobností ano.“

„Ale mně pořád ještě něco nedochází,“ vmísil se do hovoru Marenburg, „proč by ten Thanner ještě navíc unášel Carlu? Byl přece celý říčný na to, aby se ponořil do hlubin milostné nirvány s tebou, ne?“

„Protože chtěl mít absolutní jistotu, kdyby jeho – nebo spíš Taťánin – plán selhal.“ Jan si vytáhl z paže infuzní kanylu, odhodil přikrývku a spustil nohy na podlahu.

„Kam ten kvalt, chlapče?“ zvolal Marenburg. „Co chceš dělat?“

„Něco si obléknu a promluvím s ním.“

Jan přistoupil nejistými kroky ke stolu a sáhl po igelitové tašce s vypraným spodním prádlem, které mu přinesl Marenburg. Ruce se mu chvěly. „Jana je už určitě celá žhavá, aby se mi svěřila s náhradním plánem.“

„To si taky myslím,“ potvrdil Stark. „Ale nepůjdete sám, já vás doprovodím.“

„Ne.“ Jan odmítavě mávl rukou. „Thanner bude ke mně upřímnější, pokud si s ním promluvím sám.“ Zkoumavě se rozhlédl. „Kde mám zbytek oblečení? Už se chci zbavit té strašné nemocniční košile.

79

Strážmistr Tom Hauser se na ostrahu pokoje 101 přihlásil dobrovolně. Jeho policejní služba byla v posledních týdnech vyčerpávající. Hlavně výjezd při požáru fary si vyžádal několik přesčasových hodin, a tak teď policista doufal, že ho na chirurgické stanici městské kliniky čeká pár klidných hodin.

Skutečně všude panoval klid, skoro až přehnaný. Hauser se už začal nudit. Kromě toho nečalouněná plastiková židle byla pořád nepohodlnější.

Na židli vedle něho ležela hromádka časopisů, které si půjčil ze sesterny a poctivě je přečetl; přesto ho při této směně čekaly ještě další čtyři hodiny. Proto se jedné nemocniční sestry zeptal, jestli by mu nepůjčila i propisku na luštění křížovek.

Dověděl se, že zdravotnice v žádném případě nevydá své kuličkové pero z ruky, protože je její jediné. Tato nemocnice netrpí jen nedostatkem ošetřovatelského personálu, ale i propisek, dodala s těžkým povzdechem. Místo toho mu dala obyčejnou tužku.

Jak se později ukázalo u staroegyptské královny na devět písmen, byla tužka dokonce lepší, protože měla na jednom konci gumu, kterou se „Kleopatra“ dala opravit na „Nefertiti“.

Z nemocničního pokoje bylo občas slyšet tiché zvuky: šoupání židle na linoleu, cinkavé klapnutí šálku nebo šouravé kroky, když šel ten šílenec na toaletu.

V takovém případě se na vnější straně dveří rozsvítila červená žárovka, která signalizovala, že se někdo nachází ve vstupní části místnosti. Kdykoli se žárovka rozsvítila – při Hauserově směně to bylo dosud pětkrát –, policista se instinktivně dotkl pouzdra s pistolí Heckler & Koch. Ať si kdo chce co chce říká o klidné službě, v pokoji, který měl hlídat, se nacházel blázen, který podle toho, co strážmistr věděl, zabil holýma rukama nejméně dva lidi.

A Hauser nepochyboval ani na okamžik, že tomu chlapovi přeskočilo. Občas z opačné strany dveří zaslechl tiché mumlání, podivně monotónní, jako by nějaké zaříkávací formulky či mantry. Pacientův hlas přitom zněl jako ženský, což Hauserovi pokaždé nahnalo husí kůži. Policistovi se zdálo, jako by ten chlap tam uvnitř na něco čekal.

80

Jan kráčel v doprovodu Starka a Marenburga chodbou. Měl ještě trochu vratký krok, ale snažil se nedat na sobě nic znát. Zašitá řezná rána na stehně ho pálila při každém kroku. Mohl za to hlavně studený pot, který cítil tím víc, čím byl pokoj 101 blíž.

Když je službukonající policista viděl přicházet, odložil křížovku a vstal.

„Nedošlo k žádným zvláštním událostem,“ nahlásil.

Stark přikývl a obrátil se k Janovi. „Doktore Forstnere, pořád nepokládám za dobrý nápad, že chcete jít dovnitř sám.“

„Já vím, ale to, co Thanner neboli Jana zamýšlí, řekne jenom mně.“

„Právě toho se taky obávám, ale přesto neriskujte. Pokud vám nebude ochoten říct, kde se paní Wellerová zdržuje, vyjděte zase ven. Rozuměl jste?“

„Jana mi to poví, vždyť se už toho nemůže dočkat.“

„Jane,“ Marenburg se na něho podíval soucitnýma očima, „ať ti ta osoba tam uvnitř řekne cokoli, už to nebudeš moct změnit.“

„Ano, Rudi, já vím.“ A přesně z toho měl Jan největší strach.

Stálo ho jisté přemáhání, aby se dotkl kliky, ale jakmile ji stiskl, vstoupil do místnosti bez sebemenšího zaváhání.

Ta osoba, řekl Rudi. To byla opravdu nejvýstižnější formulace toho, co Jan našel sedět na posteli. Ačkoli paruka a falešná kůže už byly odstraněny, přesto to nebyl Felix Thanner, s kým se teď setkal. Krátký pohled do očí Janovi prozradil, že Jana měla pravdu. Její nevlastní bratr byl mrtvý, existovala už jenom ona.

Jana seděla na posteli, na sobě vyhrnutou noční košili, a pohupovala zdravou nohou. Měla zavázaný krk a Jan viděl zaschlou krev, která jí zpod obvazu stékala na hruď.

Líčidlo, které si nanesla v Janově bytě, bylo rozmazané, ale nikdo jí ho neutřel. Stejně by se tomu nejspíš všemi prostředky bránila. Ačkoli v jejím případě teď oční stíny, řasenka a oční linky vypadaly strašidelně, byly to jediné ženské atributy, které jí ještě zbyly.

„Zdravím,“ řekl Jan a trhl sebou, když za ním samozavírací dveře zapadly v zámku.

„Ahoj, Jene.“

Mluvení ji očividně namáhalo. Měla chraptivý a slabý hlas. Kvůli pohmožděnině na krku zněl ještě cizeji než obvykle, tak nějak bezpohlavně – nepřipomínal ani Felixe Thannera, ani posedlou bytost, která si říká Jana.

„Oni nás…,“ chrčivé zakašlání, „nenechali odejít… do jiného světa.“

„Žádný jiný svět neexistuje. Existuje jen tento svět, jiná existence je výmysl. A ty jsi součást toho světa, ačkoli ti to připadá jinak.“

Jana jen pokrčila rameny a Jan se přistihl, že je mu naprosto lhostejné, jestli to osoba sedící na posteli uzná či nikoli. Nedokáže ji přesvědčit, to už mezitím bolestně poznal na vlastní kůži.

Posedlost bude vždy bojovat o svou existenci, prohlásil kdysi jeden z jeho profesorů na univerzitě. Pacient bude trvat na tom, že je to realita – a je to jeho svaté právo, bez ohledu na to, co si o tom myslíme. Zkuste se nad tím zamyslet z jiného úhlu. Co by se stalo, kdyby celé vaše okolí tvrdilo, že právě vy jste někdo jiný, než si sám myslíte?

„Vím o tom bezpečnostním videu,“ nadhodil Jan.

Jana sklonila hlavu, a když ji zase zvedla, zlomyslně se zachichotala. „Rychleji… než… jsem myslela.“

Jan zaťal pěsti. Cítil strašnou chuť se na ni vrhnout. Tahle osoba, která už nebyla Felixem Thannerem, mu zničila život a s nejvyšší pravděpodobností ho připravila o člověka, který pro něho nejvíc znamenal.

Vzpomněl si na Starkova slova. Pokud vám nebude ochoten říct, kde se paní Wellerová zdržuje, vyjděte zase ven. Rozuměl jste?

„Kde je Carla?“

Jana se ušklíbla a vycenila zuby. Teď opravdu vypadala jako strašidelný přízrak. Něco jí zajiskřilo v očích. Bylo to poznání, že má Jana pořád pevně v rukou. Jen ať ji klidně zatknou a zavřou – ona nebude ta, kdo prohrál.

„Co jsi s ní udělala?“

„Jen jsem přeparkovala její auto.“

„Zabilas ji?“

„Podle tebe bych…,“ zakašlala, „toho byla schopna, že?“

„Ano.“

„Ty…,“ zakuckala se, „… ty mě nenávidíš, viď?“

„Ano, nenávidím tě.. Nenávidím tě za všechno, cos mi způsobila.“

Přikývla a Jan viděl, jak se jí oči naplnily slzami, ačkoli se stále zlomyslně usmívala. Teď to však vyjadřovalo její vzdor. Byla to Janina poslední snaha dokázat si, že má pravdu.

„To je aspoň… upřímná odpověď.“

„Tak buď ke mně taky upřímná. Kde je Carla?“

Kýchla a otřela si hřbetem ruky obličej. Když se pak na Jana podívala, zračil se v jejích rysech nevýslovný smutek.

„Já jsem tohle všechno… nechtěla,“ zaskuhrala. „A přála bych si… abys… názor na mě…“

Zbývající slova zanikla v pištivém zvuku, který se vydral z jejího pohmožděného krku. Zakašlala, s politováním pokrčila rameny a dotkla se obvazu na hrdle, aby Janovi naznačila, že už nemůže mluvit. Prstem naznačila na dlani, že by mohla psát.

„No dobře,“ uznal Jan. „Hned jsem zpátky.“

Vyšel před dveře, kde na něho čekaly tři netrpělivé obličeje.

„Chce mi to prozradit, ale potřebuje něco na psaní.“

Stark vytáhl z bundy zápisník, a zatímco ještě šátral v kapsách po propisce, podal strážmistr Janovi tužku.

„Jak se cítíš, chlapče?“ zeptal se Marenburg Jana.

„Chci už to prostě mít za sebou.“

Jan se vrátil do pokoje a zavřel dveře. Jana se posadila ke stolku u stěny a odsunula stranou podnos s nedotčeným obědem.

Do místnosti dopadly sluneční paprsky a ozářily Janu jako nějakou nadpozemskou bytost. Ze stromů za oknem padaly poslední dešťové kapky ze včerejška.

„Tak dobře, Jano. Napiš mi, kde je Carla. To mi dlužíš.“

Přikývla a v očích se jí zaleskly slzy. Jan jí podal zápisník a tužku, ale Jana ho oběma rukama uchopila za zápěstí.

Doktor sebou polekaně škubl a chtěl se vymanit ze sevření, ale pochopil, že se ve skutečnosti nejedná o útok. Naopak, zatímco ho jednou rukou přidržovala, druhou ho něžně pohladila po paži a podívala se na něho uslzenýma očima.

Co by se stalo, kdyby celé tvoje okolí tvrdilo, že právě ty jsi někdo jiný, než si sám myslíš? zračilo se v tom pohledu. Měl bys na vybranou?

Jeho ruka se uvolnila ze sevření a Jan ukázal na zápisník.„ Prosím, Jano, prozraď mi, kde je Carla.“

Znovu se na něho usmála. Tentokrát to byl vřelý, srdečný úsměv, který Jana vylekal víc než jakýkoli z jejích dřívějších zlomyslných pohledů. Důvodem bylo nejspíš to, že Jan se při pohledu na ni neubránil bolestnému soucitu.

Předklonila se a napsala něco do zápisníku, přičemž vzkaz zakrývala rukou. Janovi to připomínalo školačku, která chce zabránit tomu, aby od ní nikdo neopisoval. Když dopsala, dál držela ruku před textem, na který se zamyšleně zadívala.

Zranění na stehně teď Jana pálilo jako oheň. Psychiatr cítil, jak mu na čele vystupují studené kapky potu.

Zvedla hlavu, pousmála se a vytrhla lístek z bločku. Jan fascinovaně sledoval její ruce, zatímco skládala papír – klidně a rozhodně. Bál se ten lístek převzít. Něco hluboko v něm křičelo, že to prostě nechce vědět. Rozhodně ne, je-li Carla mrtvá – ne, pokud by ho ta poznámka jen přivedla k jejímu mrtvému tělu.

Jana váhavě zvedla ruku a podala mu složený papír. Jan si ho chtěl vzít, ale paže mu v prvním okamžiku vypověděla poslušnost. Dál mu ochable visela podél těla, jako by chtěla svému majiteli sdělit, že ani ona nechce vědět, co je tam napsáno. Nakonec se však Janovi přece jen podařilo rukou pohnout. Jako ve zpomaleném filmu sáhly jeho roztřesené upocené prsty po lístku, přičemž Jana si ho měřila podivně záhadným pohledem.

Vypadalo to, jako by se v něm zračilo jasné poselství: Ber, nebo nech být. Teď už to záleží jenom na tobě.

Musel trochu za lístek zatáhnout, než ho Jana pustila; tentokrát se však už nesnažila psychiatra znovu dotknout. Místo toho mu nadále hleděla do očí, když Jan rozložil papír a četl to, co mu napsala důvěrně známými dětskými neohrabanými písmeny.

Zpočátku nebyl schopen písemný vzkaz pochopit. Byla to věta, která mu jednoduše nedávala smysl. Potom jí však porozuměl. Škubl sebou, jako by dostal ránu elektrickým proudem. Ten vzkaz byl horší než všechno, co čekal – a přesto na to měl být připraven. To, co si přečetl, mělo nepopsatelně hrůznou logiku – logiku šílené ženy, jež vyvodila důsledek z rozhodnutí, které sám Jan přijal teprve před několika vteřinami. Přesně v té chvíli, kdy trval na tom, aby lístek pustila.

Janovi se divoce rozbušilo srdce; měl pocit, jako by mu rozum rotoval v nekonečné smyčce kolem věty, kterou se ho nedávno pokoušel varovat Franco.

Když tančíš s ďáblem, ďábla nezměníš, on však změní tebe.

Teď bylo jasné, že ďábla skutečně nelze změnit.

„Panebože,“ vyhrkl. „Samozřejmě… já… ty zatracená…“

Podíval se jí do usměvavého obličeje a vtom pochopil celý rozsah jejího plánu.

„Ne!“

Jan se chtěl prudce předklonit a zadržet ji, ale hrůzou a panikou byl jako strnulý – a za okamžik už bylo pozdě.

Stalo se to během několika zlomků vteřiny, a přesto Janovi připadalo, jako by se čas vlekl celou věčnost. Viděl Janinu ruku, kterou si přitiskla na pravý spánek, viděl tužku, kterou si zároveň strčila do levého ucha – a neunikl mu její úsměv, který symbolizoval něco jako rozloučení.

Když pronikavě vykřikl, Jana se rukou udeřila do spánku a narazila hlavou do zdi. Tužka jí okamžitě zmizela v uchu jako při triku pouťového kouzelníka. Přitom bylo slyšet odporné zapraskání.

Otevřela ústa, jako by chtěla vyhrknout hrdelní „ach“, a zároveň obrátila oči v sloup, tak že bylo vidět jen bělmo. Pak se i se židlí převrátila na podlahu.

Jan se vrhl na tělo, které sebou prudce škubalo. Jana divoce kopala nohama, jako by chtěla zasáhnout vše, co se k ní přiblíží. Hlavou házela sem a tam, zatímco kolem roztříštěného konce tužky, který jí trčel z ucha ani ne na šířku prstu, vytékal pramínek krve. Ústa se otvírala a zavírala a Jan slyšel hrdelní zvuky, které mohly být i slova.

Uchopil Janu za ramena a zatřásl umírajícím tělem.

„Kde je Carla? Pověz mi, kde je!“

Janino chrčení však nebyla slova, jen poslední reflexy. Když slyšel, že se do místnosti vřítili Marenburg, Stark a mladý policista, bylo už po všem.

81

Vrány, ty zatracené vrány za oknem! Ano, byli to soudci, kteří nad Janem vyslovovali rozsudek.

Vinen.

Vinen, že podcenil ďábla.

Jan by nejraději ze všeho přistoupil k oknu na konci chodby a zaplašil je, ale na to se mu nedostávalo sil. Měl pocit, že i pouhá vlněná přikrývka kolem ramen váží několik tun.

„Já chci domů, Rudi.“

Marenburg mu podal plastový pohárek, který vyndal z automatu. „Tu máš, nejdřív se napij. Potom uvidíme, co dál.“

Jan zavrtěl hlavou. K tomu, aby nádobku uchopil, by potřeboval obě ruce. V těch však nadále svíral lístek. Nemohl ho odložit, ačkoli se mu poslední Janina slova už navždy vpálila do mozku. Byl to její odkaz a jeho trest za to, že ji nemiloval.

„Doktore Forstnere, věřte mi, ještě není pozdě. My paní Wellerovou najdeme.“

Stark nechal ruku položenou na Janově rameni. I komisař se snažil ze všech sil ovládnout a Jan nevěděl, koho se Stark v té chvíli pokouší utěšit víc – jeho, nebo sám sebe. Když však Jan zvedl hlavu, nedokázal se mu komisař podívat do očí. Pro psychiatra to byla výmluvná odpověď.

„Ne,“ zaslechl Jan vlastní mumlání. „Ne, nenajdete ji. To je totiž poslední část toho plánu, chápete? Carlu nikdo nikdy nenajde.“

Zvedl lístek a natočil ho tak, aby si Stark mohl přečíst zprávu od Jany.

ČÍM DÉLE BUDE TRPĚT, TÍM DÉLE BUDEŠ NA MĚ MYSLET

POSLEDNÍ DOPIS

O čtyři týdny později dostala Edith Badtkeová dopis od cestovní kanceláře Ockermann World Travels, který byl adresován paní Janě Harderové s doručovací adresou na fahlenberskou faru. Dopis byl hospodyni doručen domů, kde si v pokoji pro hosty zařídila provizorní kancelář, než se najde nová budova pro faru. Udiveně otevřela obálku a psaní si přečetla.

Vážená paní Harderová,

úspěch společnosti spočívá na spokojenosti jejích zákazníků. Proto nás zajímá Váš názor. Splnila naše cestovní nabídka Vaše očekávání? Máte nějaká přání nebo kritické poznámky, které byste nám chtěla sdělit? V takovém případě použijte prosím po návratu přiložený dotazník.

Těším se na Vaši odpověď.

S přátelským pozdravem

Váš Herbert Ockermann

K dopisu byly vedle uvedeného dotazníku připojeny i dva složené prospekty s nabídkami individuálních cest po Asii a Austrálii a pozvánka na multimediální prezentaci o kráse kanadské divočiny.

Edith Badtkeová svraštila čelo a znovu si přečetla adresu. „Paní Harderová?“ zamumlala a pak rozmrzele zavrtěla hlavou. „Taková hloupost. Jsou s tou jejich reklamou pořád dotěrnější, a přitom si ani pořádně nezjistí moje jméno.“

Hodila dopis do koše a věnovala se dál každodenním povinnostem. Za půl hodiny už dopis úplně pustila z hlavy.

Není divu, právě v tu chvíli opravdu nemohla myslet na hlouposti.

EPILOG

Muž v modrém sarongu a vybledlém tričku s nápisem Hard Rock Cafe se jmenoval Nyoman Suardana Yasa. Opíral se o pult svého plážového baru a pozoroval jemnou pěnu, která třpytivě splývala s bílým pískem na Padang Bai. Nad temně modrým Indickým oceánem se už slunce blížilo k obzoru, ale přesto musel Nyoman mžourat, když se zadíval na rybářské čluny.

Jako dítě se mu často zdálo o moři. V těch snech vyplouval na otcově rybářském člunu, aby poznával svět.

Teď už svět mnoho let chodil za ním a ukazoval mu svou tvář – v televizi, na internetu a v časopisech; samozřejmě také v podobě turistů, a proto Nyoman přestal snít o exotických dálkách. Byl rád, že se narodil na Ostrově bohů a nemusí ho nikdy opustit.

Dosud bylo dnešní odpoledne klidné. Hlavní sezona skončila a co nevidět začne monzunové období. Déšť už byl dávno na spadnutí a zřetelně bylo cítit jeho příchod – zvláště v posledních dnech, kdy panovalo stále větší dusno.

Nyoman se podíval na hodinky. Bylo skoro půl páté. Spokojeně přikývl, protože jeho cit pro čas ho opět nezklamal.

Otevřel lednici umístěnou pod poutačem Welcome to Bali s chrámovou tanečnicí, nalil si sklenku šťávy z vodního melounu a postavil ji na pult. Pak vyšel pár kroků před bar a rozhlédl se po pláži.

Konečně objevil štíhlou postavu, která už k němu mířila, ale ještě byla dost daleko. Než k němu dojde, bude mít džus příjemnou teplotu na pití. Stejně jako Nyoman ani ta žena nechtěla svůj oblíbený nápoj ledově vychlazený jako ostatní turisté. Toho společného rysu si oba všimli hned při její první návštěvě – a zdaleka nebyl jediný, který objevili v dalším průběhu jejich známosti.

Od té doby k němu přicházela každý den. Připomínalo to rituál. Dennodenně pár minut po půl páté. Už šest týdnů. A to se mu líbilo.

Zapálil si hřebíčkovou cigaretu, vdechl vonný kouř a pozoroval ženu, která jako by s každým krokem o trošku povyrostla.

Když ho uviděla, zamávala na něho. Její zrzavé vlasy a pestrobarevné plážové šaty spolu v odpolední bríze soutěžily v rozevlátosti. Z Nyomanova pohledu vypadala jako osvícená bytost – jako někdo, komu se po dlouhé cestě dostalo milosti bohů, pomyslel si a s úsměvem opětoval ženino zamávání.

S každým dnem kráčela vzpřímeněji a sebejistěji. Vůbec se to nedalo srovnat s jejich prvním setkáním. Musela na tom být hodně špatně, to na ní bylo vidět na první pohled, ačkoli toho spolu nikdy moc nenamluvili. Existují však věci, které se dají mnohem lépe vyjádřit beze slov.

Proto si tolik vážil její mlčenlivosti. Většina lidí – a hlavně turistů – toho příliš namluví; někdy to přehánějí tak, že jim unikají malé zázraky každodenního života, kterými bohové obdarovávají lidi.

To se však netýkalo této zamlklé ženy. Nejdřív byla vůči těm malým divům slepá, ale někdy během posledních týdnů je objevila. Od té doby se stále patrněji zbavovala neviditelné tíže, pod kterou zpočátku div neklesla; jednou pak oceán odplavil i poslední zbytek zátěže.

„Selamat sore,“ řekla, když k němu přistoupila, a on pozdrav opětoval.

Posadila se na plastovou stoličku u baru a zadívala se na sklenku, na které se vytvořily vodní perličky.

„Dnes jsem za tebou přišla naposled, Nyomane.“ Znělo to trochu lítostivě. „Zítra odlétám.“

Nyoman zamáčkl cigaretu v písku a posadil se vedle ní. Zatímco žena pila, hleděli oba na moře.

„Myslel jsem si to,“ poznamenal. „Viděl jsem to na tvé chůzi. Těšíš se domů, viď?“

Přikývla. „Ještě před dvěma týdny, možná i před týdnem, bych si to ani neuměla představit, ale teď… Ano, těším se. Hlavně se nemůžu dočkat, až se shledám s Janem.“

Ukázala na pláž a moře. „Jemu vděčím za tohle všechno. Bez jeho pomoci bych tady nebyla. Přitom to bylo jediné správné rozhodnutí.“

„Takže on tě sem poslal?“

Usmála se. „Když jsem na tom byla opravdu mizerně, našla jsem od něho v dopisní schránce zprávu. Vlastně to byly jen dvě řádky a letenka. Ať prý dlouho neváhám a dopřeju si tuhle cestu, abych načerpala novou životní energii. Napsal, že na mě počká. Myslím, že jsem poprvé pochopila, co k němu skutečně cítím. A od té doby, co jsem tady, je mi to ještě mnohem jasnější.“

Nyoman přikývl a opětoval její úsměv. „To je opravdová láska.“

„Ano, to asi je.“

Rozloučili se, a když ženu bylo v dálce vidět jen jako nepatrný bod, napadlo Nyomana, že se možná přece jen zmýlil. Možná si udělal o světě za obzorem nesprávnou představu. Třeba ho jednoho dne přece jen procestuje. Dnes už ale ne.

Dnes zavře stánek dřív a pak pojede domů za svou ženou. Překvapí ji květinami. Nyoman teď nemyslel na nic jiného.