Chaos

Jack Du Brul

(2012)

Štítky:

Romány, Literatura světová

Dávno ztracené tajemství Jedné bouřlivé noci roku 1937 se německá vzducholoď Hindenburg vynoří z mraků nad zemědělskou krajinou New Jersey. Na její palubě cestuje přes Atlantik šílenec, který veze trezor obsahující tajemství tak strašné, že by mohlo změnit kurz dějin. Ve snaze ochránit svůj náklad se dopustí vraždy, ale stále ho čeká nejnebezpečnější část cesty - přistání na základně leteckého námořnictva v Lakehurstu. Ale požár jeho plány zmaří a trezor se ztratí v minulosti… O sedm desetiletí později důlní inženýr Philip Mercer vypátrá pravdu.

Přeložil Ondřej Duha

Vydalo nakladatelství BB/art s.r.o. v roce 2011

Bořivojova 75, Praha 3

Copyright © 2006 by Jack Du Brul

All rights reserved.

Z anglického originálu Havoc

(Published by Onyx, New York, 2007)

přeložil © 2011 Ondřej Duha

Redakce textu: Robert Kubánek

Jazyková korektura: Mirka Pelnářová

Grafická úprava obálky © 2011 Jan Matoška

Tisk: CENTA, spol. s r. o., Vídeňská 113, Brno

První vydání v českém jazyce

ISBN 978-80-7381-969-9

Horníkům:

na jejich hřbetech

byla vystavěna civilizace

Květen 1937

Šílenec, který byl poslední dny tři dny v kajutě sám, se zlehka se pohupoval na úzké pryčně, oči upřené na matný kov svého osobního trezoru, zatímco mu horečka proháněla tělem střídavé proudy horka a zimy. Neuvědomoval si pohyb velkého plavidla přes Atlantik, rytmus čtyř motorů otáčejících velkými šrouby, vynikající služby poskytované posádkou a dokonce ani střídání dne a noci. Veškerou duševní energii mu zabíralo úsilí soustředit se na malý sejf.

Co opustili Evropu, vycházel ze své kajuty jen pozdě v noci, aby použil společné toalety. I při těchto kradmých výpadech prchal zpět do kajuty, jakmile zaslechl kroky některého z cestujících nebo člena posádky plnícího své povinnosti. První noci na cestě a po celý následující den mu stevard pravidelně klepal na dveře, aby se zeptal, zda něco nechce, čaj, koktejl nebo třeba sodu na zklidnění žaludku, pokud by se mu udělalo zle z pohybů plavidla. Cestující všechno odmítal a snažil se zachovat patinu civilizovanosti. Když se však číšník vrátil druhého večera, aby se zeptal, jestli mu má přinést večeři, zmocnila se muže v kajutě 8a zuřivost a proklel nešťastného stevarda směsicí angličtiny, řečtiny a jednoho afrického nářečí, které pochytil v předchozích měsících.

Třetí den klouzal k zamračenému večeru a on ztratil další část zbytku sebevlády. Nestaral se o to. Byl už skoro doma. Zbývaly jen hodiny, ne dny nebo týdny. On. Sám.

Jeho kajuta se nacházela uvnitř a postrádala okno. Nad malým psacím stolem byla přišroubovaná lampa a žárovky v ozdobných stínidlech svítily na palandy. Konstruktéři vyrobili všechno z leštěného hliníku s provrtanými otvory, což dodávalo prostoru futuristický vzhled, jako by byl v kosmické lodi od Verna nebo Wellse. Trezor nastěhoval do jediného volného rohu stevard, který pak až příliš dlouho čekal na spropitné, jež si cestující nemohl dovolit. Přestože byla loď při první cestě sezóny zaplněná jen zpola, lístky patřily k nejdražším v historii transatlantické dopravy.

Kdyby neměl pocit, že ho tlačí čas, nebo si nebyl jist, že se jeho pronásledovatelé blíží, byl by si našel levnější způsob návratu do Spojených států. Ale nakonec možná byla tato volba jeho nejchytřejším tahem. Lidi, kteří se ho snažili chytit, by nikdy nenapadlo, že pro poslední úsek cesty domů použije jejich vlastní vlajkové plavidlo.

Natáhl ruku, aby se dotkl trezoru, a ucítil pod chvějícími se prsty jeho chladný povrch. Uspokojilo ho vědomí, že je uvnitř uzamčen jeho celoživotní cíl. Třásl se, zimnicí nebo vzrušením, které buďto nevnímal, nebo ignoroval. Na protější stěně kajuty bylo přišroubované malé zrcadlo. Podíval se na sebe, avšak vyhnul se pohledu do očí, protože nebyl připraven postavit se tomu, co se za nimi skrývalo. Vlasy měl dlouhé a rozcuchané, prokvetlé šedinami, které tam před dvěma měsíci ještě nebyly. V uplynulých několika týdnech mu jich celé chuchvalce vypadaly, a kdykoliv si prohrábl kštici prsty, cítil, jak se jemné pramínky uvolnily a uvízly v zoubcích na koncích popraskaných nehtů. Kůže na obličeji mu visela v záhybech, jako by původně patřila na větší lebku. Vousy pečlivě zastřižené do úhledné bradky bývaly kdysi jeho chloubou a charakteristickým poznávacím znamením. Teď připomínaly peří pelichajícího kuřete.

Vycenil na sebe do zrcadla zuby, spíš ve šklebu než v úsměvu. Dásně měl zanícené a rudé. Usoudil, že krvácejí proto, že od chvíle, kdy odešel z domova v New Jersey, nesnědl jediné pořádné jídlo.

Jeho tělo také zaplatilo velkou cenu. Nikdy nebyl zvlášť robustní a teď shodil tolik, že skoro cítil, jak mu ostré konce kostí při každém pohybu napínají kůži. Ruce se mu neustále třásly a hlava se mu kývala, jako by se stala pro atrofované svaly na krku příliš velkým břemenem.

Tenkými dveřmi kajuty pronikl vzrušený hlas mladé dívky. „Pospěš si, Waltře. Blížíme se k New Yorku. Chci dobré místo na vyhlídkové palubě.“

Už bylo na čase, pomyslel si muž. Podíval se na hodinky. Byly tři odpoledne. Měli tam být už před devíti hodinami.

I když cítil, že nedělá dobře, rozhodl se vyjít z kajuty. Potřeboval se na vlastní oči ujistit, že je skoro doma. Pak se vrátí do toho stísněného prostoru a počká, až plavidlo přistane.

Dobelhal se ke dveřím. V úzké chodbě čekala asi dvanáctiletá dívka na svého bratra, který si zavazoval boty. Zalapala po dechu, když ho uviděla, a to mimovolné gesto jí naplnilo plíce vzduchem a odčerpalo krev z obličeje. Aniž z něho odtrhla oči, chytila bratra za rameno a odstrčila ho z cesty. Protest mu odumřel na rtech, když spatřil vyšinutého spolucestujícího. Zaběhli za roh směrem k promenádní palubě, až dívce vlála sukně kolem hbitých kolen.

To nevinné setkání vyvolalo v pasažérově žaludku vlhké zabublání. Hrdlo mu popálily kyselé šťávy. Potlačil nával nevolnosti, zavřel za sebou dveře kajuty a sestoupil po schodišti na pravoboku. Na palubě B se k vyhlídkovým oknům tisklo několik lelkujících členů posádky a jeden osamělý cestující. Za nimi byla toaleta pro posádku, a právě když dorazil k oknu, vyšel ze dveří důstojník následovaný nepříjemným zápachem. Toalety nepáchly o nic hůř než cestující sám, možná dokonce o něco méně. Od útěku z Káhiry se nepřevlékl ani neumyl.

Když položil ruce na parapet, ucítil skrz kov jemné chvění motorů. Přitiskl tvář ke sklu a sledoval, jak se zpoza tmavých bouřkových mračen noří pozoruhodná silueta Manhattanu.

Dopravní společnost se chlubila provozem bez nehod, a zatímco cestující pozoroval zhmotňující se město, dovolil, aby se mu koutky úst zvedly v přízračném úsměvu. Jak bylo přislíbeno, proběhla cesta z Německa bez mimořádných událostí a bylo jasné, že vlajková vzducholoď společnosti Deutsche Zeppelin Reederei hladce doletí ke svému kotvícímu stožáru v Lakehurstu v New Jersey.

V mracích se otevřel otvor a umožnil jasnému slunečnímu světlu, aby vytvořil kolem obří vzducholodi Hindenburg koronu. Její stín se rozšířil jako skvrna po umělých kaňonech městského centra a zatemnil vše kromě tyčící se věže Empire State Buildingu. Kolosální zeppelin, obrovitější než většina zaoceánských parníků a čtyřikrát rychlejší, zvládl cestu za tři dny díky čtyřem dieselovým motorům Mercedes, které hladce poháněly skoro dvousetpadesátimetrového obra překvapivou rychlostí osmdesáti uzlů neboli sto padesáti kilometrů v hodině.

Cestující zahlédl na vyhlídkové terase Empire State Buildingu postavy lidí mávajících velké vzducholodi a v návalu radosti pocítil nutkání mávání opětovat, impulz, jenž mu dodal naději, že se znovu dokáže stát člověkem, až jeho utrpení skončí.

Místo toho se otočil na patě a spěchal do své kajuty lapaje po dechu, dokud se nepřesvědčil, že trezor je stále zamčený. Jeho tělo se koupalo v olejovitém, kyselém potu. Posadil se zpátky na palandu a začal se znovu kolébat.

Měl v plánu tak zůstat, zatímco se vzducholoď vznášela nad úžinou Long Island Sound a její kapitán Max Pruss hledal okno v bouřkových mracích, kterým by mohl dovést vzdušné plavidlo k námořní základně v Lakehurstu. Těsně před pátou mu někdo zaklepal na dveře. Tohle zaklepání nepoznal. Stevardi se ho báli vyrušovat, zdvořilí a možná i trochu zmatení jeho vzhledem a chováním. Tohle bylo autoritativní zaklepání, jeden silný úder, který mu z pórů vyždímal novou vlnu potu.

„Co chcete?“ Hlas měl chraptivý po dlouhém mlčení.

„Pane Bowie, jmenuji se Gűnther Bauer. Jsem palubní důstojník. Můžeme si promluvit?“

Chester Bowie přelétl pohledem po své miniaturní kajutě. Věděl, že je zahnaný do kouta, ale přesto hledal únikovou cestu. Skoro to dokázal. Už jen pár hodin a byl by v bezpečí na zemi i pryč od těch nácků, ale oni nějak odhalili jeho totožnost. Ne že by chtěli jeho. On už pro ně nebyl důležitý. Přitahoval je obsah jeho trezoru.

Dostal se příliš daleko na to, aby se teď díval, jak všechno končí. Zbývala mu jediná možnost a on pocítil jen slabé podráždění nad tím, co musel udělat.

„Samozřejmě,“ zachraptěl Chester. „Okamžik.“

„Důstojníkům a posádce dělá starosti, že ve vás služby naší společnosti možná vyvolaly negativní dojem,“ prohlásil Bauer na druhé straně zavřených dveří. Jeho angličtina byla srozumitelná, i když kostrbatá, jeho tón mírný. Chester se jím nenechal oklamat. „Mám nějaké dárky,“ pokračoval Němec, „pera a dopisní papír pro vás, jako památku na let.“

„Nechte je venku,“ řekl Bowie, zatímco se připravoval. Dobře věděl, že následující slova a příštích pár vteřin budou kritické.

„Raději bych vám je dal osobně –“

Víc slyšet nepotřeboval. Chtěli vniknout do jeho kajuty, aby mu ukradli trezor. Poslední slovo ještě viselo ve vzduchu a Chester Bowie už použil zbytek sil, které mu horečka ponechala, aby prudce otevřel posuvné dveře a popadl Němce za klopy saka černé uniformy. Ignoroval změť papírů, které vylétly z Bauerových rukou do vzduchu, i svazek per, která spadla na podlahu, a zatáhl důstojníka do kajuty.

Jediným Bauerovým pokusem o obranu bylo vylekané heknutí. Bowie ho hodil na malý žebřík, po němž se lezlo na horní palandu. A když důstojník začal padat, skočil mu na záda a zarazil mu koleno do prohlubně mezi krkem a týlem hlavy. Když dopadli na zem, jejich spojená váha zlomila Němci čtvrtý a pátý krční obratel tak prudce, až se přerušila mícha. Bauer naposledy vydechl a zůstal bezvládně ležet.

Bowie zavřel dveře. Nikdy ho nepustí ze zeppelinu. Přestože je setřásl, když prchal z Afriky, měl vědět, že zase nějak objeví jeho stopu. Byl tak chytrý, když se vydal přímo do srdce té stvůry a využil k cestě domů jejich vlastní plavidlo. Nikdo nemohl předvídat, že to udělá. Ale oni to uhodli. Byli to ďáblové. Jako vševidoucí Gorgony, které znají cesty lidí.

Mrtvola zabírala skoro celou podlahu. Chester ji musel překročit, aby dosáhl na blok, který nechal ležet na psacím stolku. Zvedl jedno z per, která Bauer upustil. Netušil, jak dlouho bude trvat, než kapitán pošle pro trezor někoho jiného. Ne, uvědomil si Chester, příště jich bude příliš, příliš mnoho.

Rychle psal, pero jezdilo po papíru, jako by vědělo, co má napsat, a potřebovalo jen, aby ho Bowie držel nad papírem. Sledoval, jak jeho ruka cestuje tam a zpět, aniž plně vnímal slova, která píše. Za čtvrt hodiny zaplnil osm stránek hustým rukopisem, který sotva přečetl. Nikdo nepřicházel, takže popsal dalších deset stran a načrtl svůj příběh, jak nejlépe si ho pamatoval. Byl si jistý, že je to jeho poslední vůle, všechno, co zbude z celoživotní posedlosti – tato slova a vzorek v trezoru. Ale to nestačilo. Kráčel ve stopách císařů. Kolik lidí mohlo říct, že dosáhli něčeho takového?

Když měl pocit, že napsal dost, nastavil kombinaci trezoru, otevřel ho, nacpal stránky dovnitř a naposledy pohlédl na vzorek, který přivezl z Afriky. Měl tvar dokonale pravidelné dělové koule, který mu pomohl dát jeden kovář z Chartúmu. Bowie zavřel trezor a napsal na tvrdé desky bloku nějaké jméno doplněné záhadným vzkazem. Vytrhl zbývající čisté listy ze spirálové vazby a tkaničkou z levé boty přivázal spirálu s deskami ke klice trezoru. Nemohl dělat nic jiného než doufat, že ten, kdo trezor najde, ho doručí adresátovi.

Nebylo třeba psát, kde ten muž žije. Každý věděl, jak ho najít.

Chester Bowie odvalil tělo Gűnthera Bauera pod spodní palandu a usilovně se při tom snažil, aby nevnímal, jak se mu hlava nepřirozeně kývá na zlomeném stonku krku. Pak začal vytahovat trezor z kouta, nejprve zvolna, ale pak se ho zmocnilo takové zoufalství, že s ním rychle smýkl po koberci. Otevřel dveře kajuty, rozhlédl se po chodbě a pak postrčil půlmetrákový sejf směrem ke schodišti na palubu B.

Zatím si ho nikdo nevšiml, ale věděl, že pod schody najde cestující a posádku, jak sledují pobřeží New Jersey klikatící se pod vyhlídkovými okny.

„Mohu vám s tím pomoci, pane?“

Bowie strnul. Ten hlas zazněl za ním a on ho znal. Odkud? Mozek se mu rozběhl na plné obrátky. Z Káhiry? Z Chartúmu? Odněkud z džungle? Otočil se, připravený k boji. Za ním stál onen starostlivý mladý stevard, na něhož ječel druhý den letu.

Werner Franz udělal, co bylo v jeho silách, aby sebou netrhl, když uviděl šílený pohled v Bowieho očích, divoký výraz krysy zahnané do kouta. I když mu bylo teprve čtrnáct, považoval se Werner za zkušeného vzduchoplavce a žádný nepříčetný cestující nemohl narušit skořápku jeho profesionality. „Mohu vám s tím pomoci?“

„Jo, no, díky,“ vykoktal Chester. Tenhle kluk rozhodně nepředstavoval druhou vlnu nacistů vyslanou ukrást jeho trezor. Kapitán by poslal mechaniky a další důstojníky, velké chlapy, kteří by ho přeprali a ukryli sejf až do večerního letu zpět do Frankfurtu.

„Zaslechl jsem kapitána,“ pronesl Werner dychtivě, když začal táhnout trezor po zemi. „Počasí se zlepšilo natolik, že můžeme zamířit do Lakehurstu. S trochou štěstí přistaneme něco po sedmé. Počítám, že chcete vystoupit jako první, Herr Bowie?“

„No, ano, je to tak. Někdo na mě bude čekat.“

„Mohu se zeptat, co je v tom sejfu? Ostatní stevardi si myslí, že převážíte drahokamy pro nějakého newyorského klenotníka.“

„Já, no, ne. Jsou tam, no, dokumenty pro, no, jednoho důležitého vědce.“ Proboha! Proč řekl zrovna tohle? Tomu klukovi by stačil jediný pohled na cedulku na klice, aby poznal, komu je trezor určen. Stačilo potvrdit historku, kterou mu stevard sám nabídl.

„Chápu.“ Werner Franz mu zjevně nevěřil a Chester mu za to byl vděčný. Urazil osm tisíc kilometrů a v posledních minutách své tajemství málem prozradil.

Společně odtáhli trezor dolů po lehkých hliníkových schodech, které pod jeho váhou vibrovaly při každém kroku.

„Necháme ho stranou, aby nepřekážel,“ navrhl Werner a odvlekl sejf do vyhlídkové místnosti. „Až přistaneme, bude muset posádka spustit vysouvací můstky a nemůžeme dovolit, aby zakopli o váš trezor.“

„Takhle je to dobré,“ vypravil ze sebe Chester, který lapal vyčerpáním po dechu. V obličeji byl pod tropickým opálením bílý a nohy se mu třásly.

„Pomůžu vám s ním, až přistaneme,“ nabídl Werner.

Bowie nic neřekl a gestem poslal chlapce stranou, aby se mohl posadit zády k zábradlí chránícímu šikmo umístěná vyhlídková okna mířící směrem ven za paluby. Za okamžik se jeho srdce zpomalilo.

Vzducholoď letěla na jih a zdálo se, že všichni cestující a členové posádky mimo službu se tísní u oken na levoboku. Okno na pravoboku bylo naštěstí volné. Aniž dál marnil čas, postavil se Chester na roztřesené nohy a zvedl trezor z podlahy. Svaly v zádech se mu tou tíhou napjaly a měl dojem, že cítí, jak se některé trhají. Přesto své břemeno nepustil. Zvedal ho výš přitisknuté ke stěně kvůli rovnováze, dokud ho nepostavil na zábradlí.

Země pod zeppelinem byla nekonečným mořem borovic a písku přerušeným jen občas odlehlými rozjezděnými cestami. Přelétli pruh obdělané půdy s budovami na jednom konci. Stodola byla zchátralá a traktory a stroje vypadaly jako hračky.

Okna v okázalé promenádě na palubě A se dala otevřít, ale ta na palubě B byla napevno. Chester se nakláněl přes zábradlí, oběma rukama pevně svíral kolébající se trezor a čekal na pravý okamžik. Hindenburg se vznášel tři sta metrů vysoko na zamračené obloze. Za ochrannou masou jeho trupu se valil déšť hnaný větrem. Teď, když byl Bowie připravený, pokračovala vzducholoď nad opuštěnou plochou lesa. Shora vypadala klenba stromů jako neproniknutelná masa. Zoufalstvím se třásl po celém těle. Každým okamžikem mohl přijít nějaký pasažér nebo člen posádky a zmařit mu plány. Shora z paluby A k němu dolehlo několik tónů zahraných na odlehčený klavír Blűthner.

Tam!

Na kraji lesa se objevilo stavení další farmy. I z té výšky Bowie rozeznal, že je na spadnutí. Šindelová střecha se uprostřed prohýbala jako hřbet starého koně a veranda hrozila zřícením. Přesto se uvnitř svítilo a vítr odtrhával od komína pruh kouře, který rozfoukával po krajině. Nedaleká stodola vypadala mnohem nověji.

Trasa letu Hindenburgu vedla přímo přes okraj zoraného pole půl kilometru jižně od stavení. S trochou štěstí najde farmář trezor dřív, než půda zaroste pěstovanou plodinou.

Chester nemusel udělat nic víc než sejf pustit. Propadl šikmým sklem s třesknutím, které rychle spolkl řev větru pronikajícího do vzducholodi. Bowie nebyl na ten proud vzduchu nasáklého deštěm připraven. Zapotácel se dozadu od zábradlí, pak se otočil a rozběhl zpátky do své kajuty v okamžiku, kdy se otevřely dveře jídelny pro posádku. Za ním se ozývaly vzteklé německé hlasy – ale nikdo neviděl, co udělal.

Naneštěstí ani Chester Bowie neviděl, jak se trezor řítí k zemi. Třicet metrů předtím, než se zaryl do písčité půdy, se cedulka tak pečlivě připevněná ke klice utrhla. Poletovala v bouřlivém ovzduší asi hodinu, vítr ji postupně roztrhal na konfety a rozfoukal po dvou okresech.

Kapky deště se slévaly a hned zase rozlévaly, vytvářely klikaté cestičky na pogumované látce pláštěnky. Osamělá postava zůstávala už osmnáct hodin ukryta pod jejími záhyby, bez pohybu a skoro bez mrknutí oka. Ze svého vyvýšeného místa na hangáru měla ničím nerušený výhled na půldruhého kilometru vzdálenou přistávací plochu a kovovou konstrukci kotevního stožáru. Ten odtamtud pozoruhodně připomínal zmenšenou Eiffelovu věž.

Jeho terč měl dvanáct hodin zpoždění, což byla trochu ironie vzhledem ke spěšným rozkazům, které ho na to místo poslaly.

Opatrně, aby nenarušil tvar nepromokavé látky, zvedl k rameni pušku. Zaměřovač byl trofejí, kterou vzal nepřátelskému odstřelovači za první světové války. Přizpůsobil ho každé pušce, kterou kdy používal. Podíval se do puškohledu a zaměřil nitkový kříž na kypící dav letištního personálu. Právě se vrátili na plochu po krátkém lijáku. Odhadl, že jich je něco přes dvě stě, ale takové množství bylo potřeba na zvládnutí obrovské vzducholodě i třeba v mírném vánku. Spočinul záměrným křížem na jednotlivých postavách a pak pokračoval dál. Spatřil velitele letiště Charlese Rosendahla. Muž vedle něho byl Willy von Meister, americký zástupce společnosti Zeppelin. Navzdory nárazovému větru by odstřelovač dokázal vyřídit každého z nich jedinou ranou mezi oči, kdyby chtěl. O kus dále stál rozhlasový reportér a kameraman a oba kontrolovali vybavení, zatímco všichni čekali na zpožděný přílet Hindenburgu.

Právě se chystal sklonit těžkou pušku, když se všichni na zemi naráz otočili a zvedli paže k obloze tak, že to trochu připomínalo nacistický pozdrav. Odstřelovač se o kousek posunul. Z cínové oblohy se vynořil Hindenburg.

Vzdálenost nemohla umenšit obrovské rozměry vzducholodi. Byl to ohromný, vyzývavý symbol znovuzrozeného Německa, aerodynamický jako torpédo, se stabilizačními křídly a kormidly většími než křídla bombardéru. V nejširším místě měl zeppelin přes čtyřicet metrů v průměru a uvnitř jeho pevného rámu z duralových nosníků byly nádrže na plyn obsahující skoro dvě stě tisíc krychlových metrů výbušného vodíku. Kormidla zdobila dvě patra vysoká svastika a ze čtyř dieselových motorů se táhl bledý kouř.

Jak se vzducholoď blížila, rostla a zakrývala čím dál větší kus oblohy.

Její povrch byl natřený reflexní stříbrnou barvou, aby se leskla i za špatného počasí. Hindenburg přelétl přímo nad námořní základnou ve výšce asi dvě stě metrů. Odstřelovač sledoval cestující uvnitř obytné části lodi, jak se vyklánějí z oken a snaží se zavolat na příbuzné na zemi. Novodobému leviatanu trvalo patnáct minut, než udělal oblouk a zahájil závěrečné přiblížení od západu. Půl kilometru od kotevního stožáru motory náhle zabraly na zpětný tah, aby vzducholoď zpomalily, a okamžik nato se zpod trupu vyvalily tři vodopády vody používané jako zátěž, aby se napravilo malé narušení rovnováhy.

Někdo v hangáru pod ním zapnul reproduktor a odstřelovač slyšel oznámení reportéra, že vzducholoď jde na přistání. Ten hlas byl vysoký a vzrušený.

„A je to tady, dámy a pánové! Vyšli jsme teď z hangáru a naskytl se nám úchvatný, fascinující pohled. Vzducholoď klesá z oblohy směrem k nám a ke kotevnímu stožáru.“

Střelec přiložil k rameni pušku Nitro Express ráže .375, vhodnější spíš na lov velké zvěře v Africe než pro odstřelovače, a čekal. Z přídě se spustilo první kotevní lano. Ještě jednou se podíval hledím na okna. Pak se objevilo druhé lano a zaměstnanci na zemi začali přitahovat plavidlo ke stožáru. Vypadali jako mravenci snažící se odtáhnout neochotného slona.

„Stojí už prakticky nehybně,“ popisoval reportér scénu čím dál vzrušenějším hlasem. „Vyhodili lana z přídě vzducholodi a na zemi se jich chopilo množství mužů…“

Odstřelovač pohnul o pár centimetrů hlavní a našel svůj terč.

„Znovu se rozpršelo, i když už ne tak hustě jako předtím…“

Kulky v pušce byly jeho vlastní patent. Měl na jejich výrobu jen den a noc a vyzkoušel pouze dvě v opuštěném lomu na štěrk. Obě fungovaly, jak zamýšlel, ale přesto cítil jisté obavy, že se mu nepodaří splnit úkol, kterým byl pověřen.

Hlas Herba Morrisona v reproduktoru dosáhl vrcholu, když reportér popisoval přistání. „… zadní motory vzducholoď udržují na místě, dost na to, aby jí zabránily…“

Puška třeskla. Zpětný ráz mu uštědřil brutální úder do ramene. Při rychlosti šest set metrů za vteřinu trvalo kulce jednu celou dvě desetiny vteřiny, než zasáhla cíl. Za ten okamžik obal speciální kulky shořel a odhalil doběla rozžhavenou částečku hořícího hořčíku. Na rozdíl od světelné střely, která hoří na celé dráze letu, se zápalné jádro této kulky objevilo až těsně před zásahem.

Vodík potřebuje k hoření kyslík. Náhodná jiskra ho v obrovských vacích vzducholodi nemůže vznítit. Teprve když vodík unikne a smísí se s atmosférou, může něco jako tato kulka způsobit výbuch. Ale jejím úkolem nebylo plyn zapálit. Alespoň ne přímo.

Odstřelovač vypálil podél páteře Hindenburgu. Jak kulka letěla od přídě vzducholodi k zádi, intenzivní žár spálil její potah. Než dorazila k ocasní ploutvi, ztratila už rychlost do té míry, že zasáhla plavidlo a zaklínila se v duralovém rámu. Právě když hořčík dohořel, začala doutnat voděodolná barva, kombinace nitrocelulózy a hliníkového prášku. Tento nátěr plátěného potahu byl ve skutečnosti vysoce hořlavá směs, často používaná jako palivo do raket. Doutnání přešlo v otevřený oheň, který propálil potah a vrhl planoucí kusy plátna na jeden plynový vak. Plameny ho brzy propálily a umožnily, aby do sílícího inferna unikl vodík.

Hlas Herba Morrisona se změnil ve vyděšený jekot: „… ona vzplála! Zachvátil ji oheň a padá, hoří, pozor, pozor, utečte!“

Zdálo se, že obloha zčernala, jako by všechno světlo na letišti nasál výbuch nad vzducholodí. Důstojný přílet Hindenburgu se změnil v drama pomalu se vlekoucích vteřin.

„… hoří a plameny šlehají čím dál výš,“ křičel Morrison. „Planou do výšky, a proboha, co to vidím? Vzducholoď hoří a padá na kotevní stožár… všichni lidé se shodují, že je to strašné. Tohle je jedna z nejhorších katastrof světa. Plameny šlehají, ach, sto dvacet nebo sto padesát metrů vysoko!“

Několik vteřin visela vzducholoď ve vzduchu, zatímco silný žár kroutil a tavil její kostru. Vnější potah byl roztrhán výbuchem a shořel. Hukot hořícího plynu a žár připomínaly otevřené topeniště vysoké pece. Vzducholoď se zřítila zádí napřed a pozemní zaměstnanci v panice prchali zpod jejího trupu. Jeden z nich nebyl dost rychlý a zavalily ho trosky, když zeppelin dopadl na zem.

Chester Bowie ve své kajutě na palubě A cítil, jak sebou vzducholoď trhla, když záď přestala být nadnášena. Uslyšel křik z vyhlídkové plošiny a rachot nábytku, jak plavidlo padalo z oblohy. Strop kajuty náhle zrudl – vodík nad ním vybuchl. Zeppelin se propadl hlouběji a dunění hořícího plynu přehlušilo strašlivý skřípot kroutícího se kovu, jak se hroutila kostra. Chester zůstal na posteli.

Nejprve si pomyslel, že se jen usměje té ironii, ale zjistil, že se místo toho směje z plných plic. Věděl, že to není nehoda. Němci byli ochotní obětovat svou vlastní řiditelnou vzducholoď, aby zabránili Spojeným státům získat to, co našel. Pronásledovali ho přes polovinu zeměkoule a zničili Hindenburg, aby ho zastavili. Ale on byl stejně krok před nimi. Chester otevřel doširoka ústa a rozesmál se ještě hlasitěji a šíleněji. Bylo to prostě neodolatelně zábavné.

Pak ho zasáhl žár, rozžhavená vzduchová stěna předcházející dalšímu vyšlehnutí plamenů. Zemřel okamžitě a slyšel při tom svůj smích přes hukot ohně, který ho stravoval.

Odstřelovač se chvilku díval, jak se veliká vzducholoď řítí k zemi; její trup se zlomil, když příď dopadla na letištní plochu. Kouř a plameny olizovaly nebesa, zatímco se vrak roztékal – jeho kostra se ohýbala pod náporem žáru a pak se změnila v hromadu roztavených nosníků a hořícího plátna.

„Je to hrozná katastrofa, dámy a pánové. Ten kouř a plameny… a její konstrukce se hroutí kousek od kotevního stožáru…“ Morrisonův hlas přešel v hlasité, zoufalé vzlyky, které doznívají dodnes. „Ach, lidé…“

Středoafrická republika,

současnost

Cali probudilo tupé šílenství střelby.

Hotel měl otevřená okna, takže se ten zvuk zdál být ještě silnější. Napjala se v očekávání opětované palby z džungle, která určitě musela přijít. Místo toho slyšela jen bubnování hustého deště a pak výbuch opileckého smíchu. Místní vojáci vyslaní dohlédnout na evakuaci obyvatelstva Kivu pili nepřetržitě od svého příchodu. Osamocený důstojník, který jim měl velet, se z nich zdál být nejhorší. Dokonce ani osm belgických zástupců OSN se neobtěžovalo bránit vojákům v pití nebo kouření silné marihuany zvané bhang.

Cali zůstala ležet na podlaze, kde spala. Během první hodiny svého tamního pobytu se poučila, že strakatý kobereček je domovem podstatně menšího množství hmyzu než postel. Otlačená prsa byla pořád lepší než se nechat sežrat zaživa blechami a bůhvíčím ještě. Když předchozího dne pozdě večer dorazila do hotelu, netekla tam voda, takže páchla potem, špínou a repelentem DEET. Mizerný spánek nijak neulevil bolavému tělu po mučivé jízdě z hlavního města Bangui. Převalila se na záda. Spala v šortkách, sportovní podprsence a vysokých botách s povolenými tkaničkami. Jazyk měla přilepený k patru, a když ho konečně odtrhla, zjistila, že má lepkavé zuby.

Do malého města se pomalu vkrádal rozbřesk. S blížícím se sluncem se klenba stromů před jejím pokojem rozkládala na odstíny šedé a stříbrné. Vědoma si toho, že by světlo mohlo přitáhnout salvu od opilých vojáků, nechala baterku ležet vedle lůžka, strčila ruce do rukávů safari košile a opatrně přistoupila k oknu.

Město se rozkládalo na bahnitých březích řeky Chinko, přítoku Ubangi, jež se nakonec vlévá do mocného Konga. Kivu vyrostlo kolem francouzských koloniálních plantáží, které už dávno znovu uchvátil prales. I když ho většinou tvořily hliněné chatrče se střechami z rákosu, mohlo se Kivu pochlubit i shlukem betonových budov rozmístěných kolem centrálního náměstí; v jedné z nich, opuštěném vládním úřadu, teď sídlili vojáci a tou druhou byl hotel optimisticky pojmenovaný Ritz, dvouposchoďová stavba posetá za desetiletí občanské války dírami po kulkách. Půl kilometru proti proudu řeky se rozkládala letištní plocha, která byla stále použitelná.

Kivu byl malý ostrov obklopený mořem pralesa, neproniknutelnou masou stromů a močálů, která mohla směle konkurovat krajině okolo Amazonky. Od chvíle, co majitel obchodu se smíšeným zbožím uprchl s celou rodinou a jediným generátorem ve městě, tam nešla elektřina, nefungovaly stoky a netekla voda. Jediným funkčním komunikačním prostředkem s okolním světem byl satelitní telefon v jejím ruksaku. Kivu se jen málo změnilo v uplynulém století a bylo nepravděpodobné, že se změní v tom příštím. Pokud vůbec přežije tenhle týden.

Před čtrnácti dny pronikly do hlavního města zprávy, že skupina rebelů překročila hranici ze Súdánu a postupuje na jih ve snaze izolovat východní třetinu země. Teď převládal názor, že předvoj Armády lidové revoluce Caribea Dayceho je pouhé čtyři dny od Kivu. Odtamtud to bylo už jen padesát kilometrů k řece Ubangi a hranici s Kongem. Tam, u města Rafai, měla vláda Středoafrické republiky v plánu se jí postavit, i když málokdo věřil, že skrovné síly SAR zabrání, aby Rafai padlo do rukou Daycemu. Všichni lidé stále pobývající v té oblasti se měli ocitnout pod nadvládou rebelů, kteří se inspirovali Idim Aminem a Usámou bin Ládinem.

Cali zamumlala tichou modlitbu.

Středoafrická republika byla jednou z mála zemí, na kterou se i nejchudší státy třetího světa mohly dívat svrchu s pocitem hrdosti na vlastní úspěchy. Většina středně velkých amerických společností měla větší tržby, než byl národní důchod SAR. Její průměrný obyvatel vydělával necelý dolar na den. Měla málo přírodních zdrojů, malou infrastrukturu a nulovou naději. Proč někdo marnil čas snahou kus si z ní utrhnout, postrádalo veškerou logiku. Caribe Dayce se měl brzy stát vládcem několika tisíc čtverečních kilometrů ničeho.

Déšť padal na zem hustou mlhou stoupající z řeky a halící obrysy všeho v okolí, takže první obyvatelé města v ulicích vypadali jako duchové, kteří se vynořili z hrobů. Řidič jedné z humanitárních organizací otevřel dveře svého velkého kamionu Volvo a nastartoval motor. První náklad uprchlíků se měl vydat na cestu asi za půl hodiny.

S trochou štěstí Cali během dopoledne urazí poslední kilometry cesty na místo, kde se řeka Scilla vlévá do Chinka, ověří si svou teorii a okolo poledne bude na cestě do Bangui.

Odvrátila se od okna, nejprve si zapnula košili a pak si gumičkou, kterou měla na zápěstí, stáhla nezkrotné rusé vlasy do koňského ohonu. Zbytek kadeří a kudrn zakryla baseballová čepice. Vyčistila si zuby, vykloktala vodou z láhve a odplivla si do umývadla na zdi vedle záchodové kabinky. Balancovala nad prkénkem, aby se její kůže nedotkla špinavé mísy. Nechtěla plýtvat vzácnou zásobou vody, takže setřela spánek z tváře vlhčeným ubrouskem z alobalového balíčku. Před kosmetickým zrcátkem si nanesla na rty balzám s ochranným faktorem 30. Ačkoliv měly její vlasy tmavorudý odstín – díky, lidé z Clairolu –, měla stále pleť rusovlásky štědře posetou pihami.

Při pohledu na svou pleť v laskavém světle rozbřesku musela Cali připustit, že se jí i přes drsné podmínky stále daří vypadat na méně než na sedmatřicet. V uplynulém roce ji práce odvedla z domova na více než osm měsíců na místa, kde byl problém sehnat minimální denní dávky jídla, takže si udržovala štíhlou postavu, aniž se musela stát otrokyní fitcentra.

Postavu, pomyslela si, aniž pohlédla dolů, podobnou metr osmdesát vysoké tyči s košíčky podprsenky velikosti B, bez boků a s plochým zadkem. Neměla dokonce ani zelené oči, kterými bývají obdařeny rusovlásky v romantických příbězích. Ty její, tmavohnědé, velké a daleko od sebe, zelené nebyly. Její starší sestra je měla, spolu s prsy, zadkem a všemi ostatními křivkami, které přitahovaly muže od chvíle, kdy dospěla do puberty.

Alespoň že Cali měla rty.

Jako dítě si byla vždycky dobře vědoma velikosti svých úst. Jako každá puberťačka se nerada něčím lišila. Jako by nestačilo, že její vlasy zářily jako maják a byla vyšší než všichni chlapci ve třídě, musela mít navíc ústa příliš velká na svůj obličej a rty, které vždycky vypadaly jako oteklé. Děti si ji kvůli nim dobíraly od školky. Pak náhle, na začátku prvního stupně střední školy, dobírání ustalo. Toho léta její tvář dospěla a objevily se lícní kosti, elegantní křivky, které proměnily její ústa z něčeho příliš velkého v cosi smyslného. Její rty nabyly našpulené zralosti, která dodnes vyvolává sexuální fantazie.

Cali si sbalila toaletní potřeby do ruksaku a přelétla pohledem šerý pokoj, aby se ujistila, že nic nezapomněla, a zamířila dolů do hotelové haly. Recepci toho osmipokojového podniku představoval otevřený prostor ohraničený oblouky podél tří stěn. Vzadu byl recepční pult, který sloužil zároveň jako bar, a dveře vedoucí do kuchyně. Na podlaze z kamenných dlaždic stála sbírka různorodých židlí a stolů. Za oblouky padaly závoje deště prosyceného párou. Prašné náměstí se měnilo v bažinu. U návěsu kamionu se choulila skupinka vesničanů čekajících, až na ně přijde řada připojit se k exodu. Svůj ubohý majetek si nesli v taškách pletených z trávy nebo v hromadách na hlavách.

Cali se posadila dozadu do haly.

„Ach, slečno, probudila jste se brzy.“ Stejně jako v případě mnoha podniků v západní a střední Africe byl majitelem tohoto hotelu Libanonec.

„Za to můžete poděkovat tomu budíčku ze samopalů,“ opáčila Cali a přijala šálek kávy. Tázavě si změřila majitele.

„Ano, ano, ano, ta voda se vařila, ujišťuju vás.“ Pohlédl ven do deště. „Ti vojáci, které nám sem vláda poslala, nejsou o nic lepší než Dayceho banditi. Myslím, že kdyby OSN nevyslala pozorovatele, vláda by pro nás ani nepřišla.“

„Včera jsem byla v Bangui,“ řekla mu Cali. „Je to tam stejně špatné jako tady. Lidé, kteří mohli odejít ze země, jsou už pryč.“

„Já vím. Žijí tam moji bratranci. Mnozí věří, že až Dayce obsadí Rafai, bude pokračovat na hlavní město. Zítra se připojím ke své rodině a koncem týdne odjedeme do Bejrútu.“

„Vrátíte se sem?“

„Samozřejmě.“ Zdálo se, že ho ta otázka překvapila. „Dayce nakonec padne.“

„Jste si nějak jistý.“

„Slečno, tohle je Afrika, tady nakonec padne každý.“ Vzdálil se, aby převzal objednávku od řidiče kamionu, který právě přišel z deště.

Cali snědla dva z banánů, které přinesl na stůl, a nechala tam deset dolarů. Na poměry Kivu byl ten Libanonec boháč, ale ona měla pocit, že by měla dát něco navíc, možná aby mu dala najevo, že na ně lidé zvenčí nezapomněli.

Když přijela, zaparkovala landrover z půjčovny pod provizorní přístřešek na prašném dvoře za hotelem. Déšť bubnující na jeho plechovou střechu zněl jako vodopád. Brodila se lepkavým bahnem se skloněnou hlavou, takže neviděla škody, dokud nevstoupila pod přístřešek. Čtyři otvory po kulkách v čelním skle landrovem nebyly problém. Ani rozbité reflektory. Dokázala by si poradit dokonce i s jednou z prostřelených pneumatik, protože na dveřích nákladového prostoru byla přišroubovaná rezerva. Ale vyřídilo ji druhé přední kolo stojící na ráfku.

Vzplála v ní zuřivost. Otočila se a hledala, kde by si mohla vylít vztek. Náměstí se rychle zaplňovalo lidmi zoufale toužícími uniknout z oblasti. Někteří vojáci se snažili udržovat pořádek, jiní jen lhostejně postávali ve dveřích, aby na ně nepršelo. Nikdo jí nevěnoval pozornost.

„Ti parchanti,“ zamumlala zdrceně. Mohla obvinit všechny nebo nikoho. Na tom nezáleželo. I kdyby zjistila, kdo jí terénní auto rozstřílel, nespravila by ho tím, a bez něj byla stejně bezmocná jako ti uprchlíci.

Než Cali odjela ze Spojených států, řekl jí jeden ze starých pomocníků v kanceláři něco, co jí tehdy připadalo zvláštní, ale teď se to dokonale potvrdilo. Afrika opět vyhrála. Ten libanonský hoteliér tvrdil v podstatě totéž. Tady všechno selže. Pokud to nezaviní počasí, je to nemoc, korupce nebo naprostá stupidita opilých vojáků, kteří si vybrali její auto jako cvičný terč. Nebýt to tak ubohé, bylo by to směšné jako groteska s Busterem Keatonem, ve které je hlavní hrdina znovu a znovu srážen k zemi.

No, tohle vysvětluje, proč byly ty výstřely, které jsem slyšela, tak hlasité, pomyslela si, když obcházela landrover a hledala další škody. Osamělá rezerva na zadních dveřích se jí posmívala.

Druhou rezervu v Kivu nenajde, takže se bude muset svézt do Rafai s uprchlíky. Nejen že bylo Rafai větší, ale byla tam i větší přítomnost armády a jen hrstka obchodů byla zavřená. Pokud sežene druhou rezervu, bude se s ní moci vrátit v prázdném kamionu vracejícím se pro další skupinu utečenců.

A tak by ztratila den, který rozhodně k dispozici neměla.

Přistála v SAR před pouhými dvěma dny s představou, že má na svou práci nejméně týden. Pak se doslechla o bleskovém postupu Caribea Dayceho. Spěchala do Kivu tak rychle, jak to šlo, a doufala, že se dostane tam a zpátky před obsazením města. Mohla by ztratit den a pořád to ještě zvládnout? Jsou Daceyho muži dost daleko, aby jí na to poskytli čas?

Cali neměla na vybranou. Bude to muset risknout. S trochou štěstí bude odpoledne zpátky. Pak znovu přehodnotí situaci a rozhodne se, jestli může pokračovat dál na sever. Ohlásí se telefonem poté, co si najde místo v jednom z kamionů pro uprchlíky. Z ruksaku vytáhla cestovní peněženku a strčila si do kapsy šortek dvě padesátidolarovky.

Vyběhla zpod přístřešku a utíkala zpátky do hotelu bahnem, které jí při každém spěšném kroku hrozilo stáhnout boty. Řidič kamionu se hrbil nad svou snídaní a cpal si další jídlo do úst ještě dřív, než spolkl předchozí sousto. Vedle lokte měl narovnané dva prázdné talíře. Na sousední židli ležel karton marlborek. Majitel hotelu tam Daycemu nehodlal nechat žádnou kořist, tak prodával všechno lacino.

Právě k němu chtěla přistoupit, když do města s řevem vjel další náklaďák. Na rozdíl od ostatních vozidel přijel ze severu. Na otevřené korbě šestikolového dieselu seděly tři tucty Afričanů snažících se udržet nad hlavami kus igelitové plachty. Když náklaďák zabrzdil před hotelem, masa těl se posunula a litry vody šplíchly přes kabinu v okamžiku, kdy z ní řidič vyskočil. Celá dávka vody mu přistála na hlavě a stekla po jeho rozepnutém plášti do deště. Vzhlédl nahoru skrz postranici ze sloupků a musel se zašklebit, protože se děti náhle rozesmály.

Cali sledovala, jak si bílý řidič prohrábl vlasy, aby z nich dostal vodu, a šplíchl ji na děti, čímž vyvolal další potěšený jekot. Dětský smích neslyšela od chvíle, kdy přijela do země. Soudě podle balíků s majetkem podávaných dolů z náklaďáku tihle lidé právě uprchli ze svých domovů, a tomu muži se přesto podařilo rozesmát jejich děti. Odhadla, že je to pracovník humanitární organizace a ony ho už nějakou dobu znají.

Což znamenalo, že měl informace o situaci na severu země.

Ohlédla se za sebe a usoudila, že řidiči kamionu ještě jídlo nějaký čas zabere. Znovu vyšla do deště a zamířila k cizímu muži. Nevěnoval jí pozornost, protože pomáhal lidem z náklaďáku, podával děti čekajícím matkám a podpíral starce, aby jim dodal důstojnost a zároveň je ujistil, že nespadnou. Byl asi o tři centimetry vyšší než Cali a přes tričko těsně obepnuté kolem hrudi viděla, že je urostlý. Neměl groteskní svaly kulturisty, ale štíhlou postavu člověka, který si na živobytí vydělává těžkou prací.

Zřejmě konečně vycítil její přítomnost, protože se otočil. Cali sebou trhla. Mohou za to jeho oči, uvědomila si okamžitě. Ten muž byl pohledný, ano, ale jeho oči, šedé jako bouřková mračna, byly strhující. Netušila, že taková barva vůbec existuje, a nedokázala by si představit, že mohou být tak přitažlivé.

„Ahoj,“ pronesl s pobaveně zvednutým koutkem úst.

„Ahoj,“ odpověděla Cali, ještě než se vzpamatovala. „Právě jste přijel ze severu.“

„Přesně tak,“ přikývl. „Tyhle lidi jsem našel, když vyšli z džungle asi třicet kilometrů odsud. Napadlo mě, že bych je mohl svézt.“

„Vy nejste humanitární pracovník?“

Hubený rolník podal muži dolů kuře v kleci. Muž předal klec Cali a učinil ji tak článkem lidského řetězu vykládajícího náklaďák. „Ne. Jsem geolog.“ Natáhl k ní ruku. „Mercer. Jmenuju se Philip Mercer.“

Jeho profese ji překvapila a nepřítomně mu potřásla rukou. Podruhé během několika okamžiků sebou Cali trhla. I když měl dlaň mokrou, byla drsná jako kůra stromu, mozolnatá tolik, že se její pokožka dřela o jeho. Cítila v tom krátkém doteku sílu, ale také ještě něco víc. Ujištění, sebedůvěru, laskavost, naprostou absenci podlosti – nevěděla jistě, co z toho, možná všechno. Neuhnul pohledem a nechal jí prsty klesnout.

„A vy jste?“

„Co? Ach, já jsem Cali Stoweová. Pracuju pro CDC. Centrum pro prevenci a kontrolu nemocí. V Atlantě. Jsem terénní výzkumník.“

„Věřte tomu nebo ne, nemoci jsou to poslední, čeho by se ti lidé měli teď obávat.“ Byl Američan, ale jeho angličtina měla slabý přízvuk, který Cali nedokázala určit.

„To jsem si všimla,“ řekla. „Mohla bych se zeptat, co tady děláte?“

Mercer stáhl z korby velký železný kotel a postavil ho na zem. „Jsem prospektor.“

Zasmála se. „Prospektora si vždycky představím jako chlapa, který nosí ribano, má na rameni krumpáč a táhne za sebou tvrdohlavou mulu na krátké otěži.“

„Jediný osel jsem tady já. Prokazuju službu kamarádovi.“

„Moje kamarádky po mně chtějí, abych s nimi chodila nakupovat a probírala s nimi, proč jsou jejich současní milenci takoví pitomci.“

Teď se zasmál Mercer. „Rozumím.“

„Jaké nerosty tady hledáte?“

„Coltan, kolumbit tantalitu,“ odpověděl Mercer. Cali se zatvářila lhostejně, ale on dodal: „Používá se v kondenzátorech v drobné elektronice. Hlavně v mobilech.“

„Nevykládejte si to špatně, ale já doufám, že jste žádný nenašel. Těch zatracených krámů je už tak na světě víc než dost.“

„Amen,“ přitakal Mercer. „A ne, nenašel jsem ho. Byla to výprava sponzorovaná OSN. Nějaký funkcionář z jejího úřadu pro ekonomický rozvoj v Bangui se doslechl o lovci, který tvrdil, že našel coltan u řeky Chinko. S největší pravděpodobností ho propašoval z Ugandy nebo Konga, ale ten chlap z OSN v tom viděl příležitost, jak v té oblasti vytvořit pracovní místa.“

„A nepochybně si tak nechat procvaknout jízdenku odsud.“

„Nejspíš. Poslední půlrok jsem strávil přesouváním tun bezcenného bahna, dokud jsem se nedoslechl, že znova začala vraždící sezóna. Čekal jsem tak dlouho, jak jsem si jen troufl, a pak jsem poslal své dělníky pryč. Když jsem to včera sám zabalil, našel jsem cestou tyhle lidi.“

„Poslechněte, já mám v plánu vyrazit zítra na sever. Je to hodně špatný nápad?“

Mercer přestal vykládat náklaďák a věnoval jí plnou pozornost. „Protože tenhle kout světa na většině turistických map chybí, předpokládám, že ať tu děláte cokoliv, je to důležité. Nepokusím se vám to rozmluvit, ale jestli opravdu musíte jet proti proudu řeky, udělejte to dneska. Hned teď.“

„Nemůžu,“ přiznala Cali. „Nějaký zfetovaný puberťák si dneska ráno udělal z mého auta cvičný terč. Musím zajet do Rafai a koupit tam rezervu.“

„Tak na to zapomeňte.“

Nezareagoval přezíravě ani ochranitelsky. Prostě konstatoval fakta tak jasně, jak to šlo. Cali to oceňovala, ale musela jeho radu ignorovat. „To bych ráda. Ale musím tam jet.“

Mercer si odhrnul mokré vlasy z čela. Cali napadlo, že počítá cenu, kterou bude chtít za svůj náklaďák. „Jak daleko?“

„Pardon?“

„Jak daleko potřebujete jet?“

„Do vesnice u řeky Scilla, asi půldruhého kilometru od místa, kde se vlévá do Chinka.“

„To je asi sto šedesát kilometrů severně. Jak moc je to důležité?“

Cali pohotově odpověděla. „Jeden z našich výzkumníků narazil na jisté lékařské zprávy, které sepsali koncem osmdesátých let misionáři. Tehdy jim nikdo nevěnoval pozornost. Zdá se, že obyvatelé té vesnice měli nejvyšší výskyt rakoviny na zemi. CDC věří v genetickou predispozici. Pokud se nám ji podaří odhalit, no, zbytek si už domyslíte.“

„Genetická terapie vedoucí k prevenci rakoviny.“

Přikývla. „A možná i k léčbě. Potřebuju získat vzorky krve a tkání.“

„A jestli se tam nedostanete před Daycem, budou ti lidé buďto mrtví…“

„Nebo rozprášení tak, že už je nikdy nenajdu,“ dořekla Cali za něho. „Proto mám tolik naspěch.“

„Chcete jet dál, než mám v plánu, ale vezmu vás tam.“

„Vy se tam vracíte?“ Cali tomu nemohla uvěřit.

„Proč myslíte, že jsem vyložil náklaďák?“ zeptal se. „Minul jsem cestou sem mnohem víc lidí, než jsem byl schopný pobrat. Vláda se o ně nepostará, tak to musí udělat někdo jiný.“ Jeho hlas zvážněl. „Ale aby bylo jasno, otočíme to při první známce problémů.“

Cali přizpůsobila svůj tón jeho. Tohle byla nejlepší a možná jediná možnost. „Slibuju.“

„Dobře, jakmile doplním téhle bestii palivo, vyjedeme.“

„Díky,“ řekla.

Usmál se. „Neděkujte mi, dokud se nevrátíme. A můžete počkat v kabině, abyste nemokla.“

Mercer se díval, jak Cali nastupuje do jeho otlučeného fordu, a nevěděl, co si o ní má myslet. Byl si jistý, že kdyby jí nenabídl svezení, držela by se svého původního plánu. Poznal to z tvrdohlavého úhlu její čelisti, ale hlavně odhodlaného pohledu jejích očí. Cali Stoweová věřila ve své poslání a jen máloco ji od něho mohlo odvrátit. Tenhle rys obdivoval, protože zbývalo už jen málo lidí, kteří se jím vyznačovali.

Když přečerpával naftu ze sudu přivázaného za kabinou, vtiskl mu jeden z uprchlíků, které přivezl, do ruky dvě rajčata. Mercera to gesto dojalo. Ten člověk právě přišel o všechno, co měl, o dům, v němž žil nejspíš od dětství, ale přesto mu chtěl vyjádřit svou vděčnost nejspíš jediným jídlem, které měl, dokud se znovu neusadí. Mercer si rajčata pečlivě prohlédl, to lepší si nechal pro sebe a druhé podal zpět. Vrátit to hezčí by byla urážka. Rolník se dotkl Mercerovy ruky a přikývl. Za ním se jeho žena vděčně usmála a ještě pevněji objala své dítě.

Mercer zalétl v myšlenkách zpět ke Cali. Předpokládal, že jako terénní výzkumnice CDC už v podobně drsné zemi byla, ale pochyboval, že viděla něco takového jako tady. Přesto pokrčila rameny nad rozstříleným autem, jako by to byla jen pouhá nepříjemnost. Taková sebedůvěra pramenila ze zkušeností. Pochyboval, že CDC připravovala své lidi na něco podobného, takže usoudil, že za tím je něco v její minulosti – třeba vojenský výcvik.

To mu pomohlo zbavit se největších pochybností o cestě na sever. Ačkoliv měl u sebe jen jedinou zbraň, pistoli Beretta 92, vycítil, že ta žena neztratí nervy, když bude muset zbraň použít. A nejspíš bude také ozbrojená.

Když si ji představil, jak drží v ruce pistoli, zrychlil se mu tep. Způsobil to protiklad násilí a jejích jemných rysů a citlivých úst. Netypicky si pomyslel, že je velice atraktivní. Netypicky proto, že Mercer o ženách v těchto termínech neuvažoval už osm měsíců, od té doby, kdy zemřela žena, o níž si myslel, že ji miluje.

Pak se přistihl, že zabředl do týchž úvah, s nimiž se potýkal od její smrti. Neřekl jí, že ji miluje, dokud nezemřela, dokud to vyznání už nemohlo mít žádné důsledky. Stále nevěděl, co to znamená, pokud vůbec něco. Probral to se svým nejlepším přítelem. Harry konstatoval, že ji nejspíš bude ještě nějakou dobu oplakávat a možná na ni nikdy nezapomene, ale neměl by dovolit, aby z ní jeho pocit viny udělal víc, než ve skutečnosti byla. Nechat si radit od Harryho ohledně ženských bylo obvykle jako ptát se vegana na nejlepší maso na steaky; ale tentokrát měl ten staroch pravdu. Harry znal Mercera lépe než kdokoliv jiný a věděl, že u něho pocit viny převládá nad ostatními emocemi.

Pravda byla, že Mercera poháněl kupředu strach z viny, strach, že mohl udělat víc, ale neudělal. Tato neustálá obava byla hnacím motorem v jeho profesionálním životě. Bál se, že by se na sebe nemohl podívat do zrcadla s vědomím, že selhal v něčem, čemkoliv, do čeho se pustil. A místo aby se vyhýbal výzvám, stanovoval si Mercer těžší a těžší cíle. Nebylo jeho povinností vracet se na sever, toužil jen pomoci těm, kteří si nemohou pomoci sami.

Přesto, jako mnoho mužů, se vyhýbal výzvám v citovém životě. Místo aby si po smrti Tisy Nguyenové nějakou dobu odpočal, vrhl se po hlavě do práce. Krátce po jejím pohřbu se vrátil do kanadské Arktidy, kde byl vázán smlouvou se společností DeBeers zabývající se těžbou diamantů. Pak se dal na dva měsíce do služeb brazilské vlády, aby vedl skupinu vyšetřující ilegální těžbu zlata v amazonském deštném pralese, potom byl šest týdnů konzultantem v Johanesburgu a hned nato se přesunul do Nevady, kde spolupracoval s geology na úložišti nukleárního odpadu v Yucca Mountain. Jak se přesvědčil, tato rozptýlení rány nezahojila, ale měl pocit, že jizvy jsou méně bolestivé, což byl také důvod, proč dokázal vidět v Cali Stoweové atraktivní ženu.

Z nádrže vyšplíchla nafta, Mercer rychle zavřel kohout na hadici a vrátil se v myšlenkách do přítomnosti. Mrzutě se rozhlédl kolem. Lidé tam bojovali o holé životy, zatímco on se zaobíral prvním projevem svého libida po dlouhé době.

Stočil hadici okolo držáku připevněného za kabinou a vyhoupl se za volant. Svlékl si mokrý pršiplášť a zastrčil ho pod sedadlo. Cali se už převlékla do suché safari košile, použila make-up na zakrytí tmavých kruhů pod očima a přetřela si balzámem rty. Mohlo jí být kolem pětatřiceti, ale pihy způsobovaly, že vypadala jako osmnáctiletá. Mercer se usmál jejímu snažení.

„Jo, jo. Já vím. Typická ženská, bez make-upu ani ránu. Pro vaši informaci pracuju už pět let pro CDC jako výzkumník na místech, ve srovnání s nimiž vypadá tohle jako ráj. Moje kosmetická taštička váží přesně sto sedmdesát gramů a já bez ní nikam nechodím.“

„Při vaší světlé pleti je to dobrý nápad.“

Cali se zarazila a pohlédla na něho, koutky úst zvednuté v překvapeném úsměvu. „Díky. Nevěřil byste, co jsem si vyslechla od některých mužů, se kterými jsem pracovala.“

„Trávím sedm nebo osm měsíců v roce mimo domov,“ poznamenal Mercer. „Vím, jak mohou být tyhle maličkosti důležité. Před časem jsem dělal v Kanadě s jedním chlapíkem, který s sebou všude vozil dálkové ovládání od své televize. Tvrdil, že když ho drží v ruce, připadá si jako doma v obýváku. I když tím hodně štval svou ženu a děti.“

Cali se zasmála. „A co vy? Také s sebou nosíte něco, abyste se cítil lépe?“

Mercer zvážněl. „Nechci, aby to znělo dramaticky, ale pomáhá mi tohle.“ Vytáhl berettu zastrčenou za opaskem na zádech a položil ji na sedadlo mezi ně. „Myslím, že byste měla vědět, že ji mám.“

Přikývla. „Jen doufejme, že ji nebudeme potřebovat.“

Džungle začínala jen pár metrů za poslední budovou městečka a klenba zeleně se spojila nad jednoproudovou prašnou cestou, takže to vypadalo, jako když projíždějí tunelem. První půlhodinu míjeli zubožené skupinky uprchlíků belhajících se směrem ke Kivu. Mercer u každé zastavil, aby oznámil utečencům, že je vezme, pokud bude mít na zpáteční cestě místo, ale aby si tak jako tak pospíšili. Nikdo z místních Dayceho armádu neviděl ani neslyšel, ale Mercer s Cali zůstali cestou na sever potichu a ve střehu.

Déšť začal slábnout, a i když stěrače vydávaly při každém pohybu po čelním skle zvuk jako nehty na tabuli, Mercer je nevypnul. Ze stromů kapalo příliš mnoho vody, a pokud měl mít šanci zahlédnout včas nebezpečí, potřeboval dobře vidět.

Po dvou hodinách cesty a hodinu od spatření poslední skupiny uprchlíků se přiblížili k rychle tekoucí řece Scilla. Její tok hnědý od bahna byl v místě, kde se vlévala do Chinka, sotva patnáct metrů široký. Jedinou možnost, jak ho překonat, skýtal přívoz vyrobený z prázdných sudů svázaných drátem a pokrytých zrezivělým plechem. Mercerovi se ulevilo, když uviděl, že než převozník uprchl, prorazil dost sudů na to, aby ploché plavidlo zůstalo sedět na dně u bližšího břehu. Pokud by Caribe Dayce skutečně sledoval Chinko po proudu ze Súdánu, jak se proslýchalo, musel by se stočit na východ a pokračovat asi pětadvacet kilometrů na místo, kde se řeka dala přebrodit.

„Podle té zprávy,“ promluvila Cali poprvé za dvacet minut, „by se vesnice, kterou hledáme, měla nacházet asi půldruhého kilometru vlevo.“

Mercer pohlédl do džungle. Zatímco oblast soutoku obou řek byla relativně plochá, Scilla se prořezávala pásmem kopců, takže její břehy tvořily příkré hliněné stupně. Do vesnice nevedla cesta pro auta, jen úzká pěšina klikatící se po srázu, který rychle vyrostl na pětadvacet metrů výšky. Na okamžik se mu zdálo, že je kolem ticho, ale pak se mu vrátil sluch a on zachytil šum řeky, pleskání kapek ze stromů a občasný ptačí hlas.

„Jste připravená?“ zeptal se Cali.

Změřila si ho pohledem. „Berete s sebou pistoli?“

„Ano.“

„Tak jsem připravená.“

Cestou do vesnice minuli Mercer s Cali něco, co vypadalo jako starý povrchový důl vyhloubený na vrcholku svahu. Bylo to bludiště protínajících se příkopů, které pokrývalo dobrých šestnáct hektarů půdy a jehož jedna vysoká zeď sloužila jako přehrada bránící špinavé vodě zachycené uvnitř, aby odtekla dolů do řeky. Mercer odhadl výkopy asi na tři metry, ale při tom, jak byly zaplavené, mohly být klidně hlubší. Zastavil se na kraji hlavního příkopu, zády k příkrému břehu a řece. Klekl si na jedno koleno, nabral hrst hlíny a prosíval ji mezi prsty. Cali chvilku se zájmem postávala u příkopu, pak vytáhla z batohu malý digitální fotoaparát a udělala asi tucet snímků.

Podle eroze Mercer odhadl, že je ten důl nejméně padesát let starý, možná starší. Když přemýšlel o neobvyklosti takového dolu, uvědomil si, že by možná dokázal přesně určit, kdy byl vyhlouben a kým, a zároveň vyřešit záhadu velkého výskytu rakoviny ve vesnici. Podrobněji prozkoumal topografii okolí a všiml si, že protější břeh řeky tvoří hlavně tmavá žula, zatímco ten jejich obsahuje hlubinný čedič.

„Myslím, že můžete zapomenout na svou teorii o genech.“ Mercer se postavil a utřel si ruce o zadek kalhot.

Cali na něho pátravě pohlédla. „Proč myslíte?“

„Nejsem si jistý. Potřebujeme si promluvit s vesničany. Nejradši s někým starým. Pojďte.“

„Dal byste mi minutku?“ zeptala se Cali. „Potřebuju si přepudrovat nos.“

„Přepudrovat – aha, promiňte. Jasně.“

Zůstal u příkopu, zatímco se Cali vnořila do džungle. Zavolal na ni. „Nevzdalujte se z doslechu.“

„Vzrušuje vás čůrání?“ křikla v odpověď. „Rád to posloucháte, co?“

Mercer poznal, že si ho dobírá. „Obvykle se radši koukám.“

„Jen klid. Nepůjdu o nic dál, než vyžaduje dekorum.“

Po pěti minutách na ni Mercer zavolal.

„Ještě minutku,“ odpověděla napjatým hlasem. „Jak proboha říkají v téhle části světa Montezumově pomstě?“

Mercer se snažil, aby v jeho hlase nebylo slyšet okamžité obavy. „Slyšel jsem, že v Indii tomu říkají hindský zadek. V Egyptě Tutanchamonova kletba nebo faraónova zadnice. Nemyslím, že střední Afrika má svůj vlastní nom depoop.“

„Milé.“ Její hlas zněl trochu silněji. Minutu nato se vynořila z džungle. Nebylo na ní znát, že by měla nějaké problémy.

„Jste v pořádku?“

„Jo. Naštěstí kdykoliv dostanu tuhle, no, konžskou běhavku, rychle to přejde.“

„Chcete, abych vám vzal batoh?“

Cali si navlékla popruhy na ramena. „Ne. To je dobré.“

Vesnice seděla na vrcholku svahu a byl z ní výhled na řeku. Asi čtyři hektary džungle byly vymýcené, aby se tam daly pěstovat zemědělské plodiny, hlavně maniok. Kolem kruhových chatrčí pobíhalo několik skoro divokých psů; dvě kozy se zplstnatělou srstí i vousy je od svých kůlů sledovaly s naprostým nezájmem. Teprve když vstoupili na náves, objevil se první člověk, aby je přivítal, asi šestileté děcko v příliš velkém dresu Manchester United, který mu sahal pod kolena. Žena v šatech s potiskem vyběhla ze své chatrče a zahnala dítě zpátky dovnitř. Okamžik nato se z téže chaty vynořila nějaká stařena. Tvář měla dokonale oválnou a rozrytou tak hlubokými vráskami, že se její oči daly najít jen podle světla, které se v nich odráželo. Opírala se o hůl vyrobenou z kmene stromu a na sobě měla beztvaré šaty, které zcela zakrývaly její plnou postavu. Pronesla něco dialektem, který Mercer neznal, podle tónu obviňující otázku. Její hlas byl přírodní síla, která vyplašila ptáky a zahnala jednoho psa s ocasem staženým pod břicho.

„Pardon, madam,“ řekl Mercer francouzsky. „Parlez-vous Français?“

Okamžik stála nehybně jako socha a měřila si oba bělochy zkoumavým pohledem. Pak něco zavrčela do chýše. Objevila se matka dítěte s batoletem držícím se jejího ramene.

„Mluvím anglicky,“ oznámila žena zajíkavě.

„Výborně.“ Mercer jí věnoval svůj nejvřelejší úsměv. „Jsme Američani.“

Matróna mladší ženě něco řekla. Ta spustila dítě na zem a vrátila se do chýše. Když se znovu objevila, nesla nízkou stoličku a postavila ji na zem za ženu, kterou Mercer pokládal za její matku nebo možná babičku. Stařena se zasténáním klesla na stoličku. Mercer napůl čekal, že se sedátko převrátí, když ho celé zakrylo ženino kypré pozadí.

Mercer s Cali popošli o pár kroků a dřepli si kousek od ženiných bosých nohou. Byla cítit kouřem z dřeva a zvířecím trusem. Ve vchodech do ostatních chatrčí viděl Mercer oči, které je sledovaly – většinou ženské a všechny starší.

„Kde jsou všichni mladí?“ zeptala se Cali.

„Odešli do džungle,“ řekl Mercer hořce. „Už jsem to viděl dřív. Na jiných místech, v jiných válkách. Když se dal Dayce do pohybu, sebrali se všichni, co mohli, a nechali tady staré a neschopné cesty.“

„Proboha, to je…“

„Já vím.“ Mladá matka musela zůstat ve vesnici, aby se postarala o staré, i když Mercer nechápal, proč s sebou někdo nevzal její dítě, když prchali. Pozorněji si dítě prohlédl a pochopil. Malá holčička měla na krku nádor velikosti pomeranče, zarudlou masu, která ji bez léčby brzy zadusí. Rakovina. Proč by se někdo zdržoval s dítětem, které tak jako tak brzy zemře?

„Jste moc statečná, že jste zůstala,“ pronesl Mercer pomalu.

Žena neodpověděla, ale její velké oči se zalily slzami.

„Mám náklaďák nedaleko přívozu přes řeku Chinko. Můžu vás vzít všechny s sebou do Rafai.“ Slzy zmizely stejně rychle, jako se objevily, a ženin stoický výraz se rozzářil úsměvem. „Povězte ostatním, ať se připraví,“ dodal. „Můžeme odjet za pár minut.“

„Vy jste od vlády?“

Mercerovi se nechtělo vysvětlovat, že její vláda v podstatě nechala na holičkách všechny občany severně od Kivu. „Ano.“

Žena křikla na vesničany a mnoho jich vyšlo z chýší z bláta a rákosu. Ve vteřině se vrhli zpět do svých domovů, aby si posbírali všechno cenné, co s sebou nevzali mladí, když utíkali.

„Co víte o dolu na svahu nad řekou?“ Neodpověděla, tak Mercer dodal: „O těch dírách vykopaných na kopci. Víte, kdo to udělal?“

Promluvila na stařenu, která jí poskytla dlouhou odpověď prokládanou vlhkým kašlem. „Když byla moje babička dítě, přišel nějaký bílý muž.“ Tím potvrdila Mercerovi jeho časový odhad. „Zaplatil mužům, aby vykopali mnoho děr; pak odjel s bednami hlíny. Uběhla nějaká doba a přišli další běloši. Přinutili muže z vesnice vykopat další díry a odvezli si ještě víc hlíny.“

„A krátce poté lidé ve vesnici onemocněli?“ Mercer se dotkl krku na stejném místě, kde měla holčička tumor.

Mladá matka sevřela dceřinu ruku. „Tak to říká moje matka. Mnoho dětí zemřelo a mnoho se narodilo s…“ Nenašla slova, jimiž by popsala hrůzu vyvolanou narozením dětí zdeformovaných silnou otravou radiací, z nichž mnohé se ani poprvé nenadechly.

Mercer se obrátil ke Cali. „Myslím, že tohle je místo, kde Spojené státy těžily smolinec za druhé světové války.“

„Myslela jsem, že ten uran pocházel z Konga,“ vyhrkla Cali a pak se zakoktala. „To byl přece materiál použitý na výrobu atomové bomby, že? Asi před měsícem jsem viděla na History Channel dokument o projektu Manhattan. Byla bych přísahala, že říkali, že uranovou rudu dovezli z Konga.“

„Nejsem si jistý,“ opáčil Mercer. „Ale někdo tady něco těžil a soudě podle věku té ženy bych tipoval, že to probíhalo někdy v době druhé světové. Krátce nato začali vesničané trpět něčím, co vypadá na nemoc z ozáření. Potom se zjistilo, že tohle místo má největší výskyt rakoviny na světě. Ten člověk, který provedl první zdravotní průzkum, si nejspíš myslel, že ten důl jsou odvodňovací kanály nebo něco takového, a nespojil si jednotlivá fakta. Smolinec obvykle nebezpečný není. Musí se rafinovat, než je tak radioaktivní, aby mohl ohrozit zdraví. Ale tady to zjevně neplatilo. Přírodní koncentrace uranu 235 byla tak vysoká, že zavinila poškození plodů a rakovinu.“

Stařena promluvila ke své vnučce. Ta zašla do chatrče a vrátila se s něčím v ruce. Když to podávala Mercerovi, spadlo to na zem. Byla to plechová polní láhev s vodotěsným plátěným potahem. Olivově zelený potah byl odřený a křehký, ale pozoruhodně nedotčený. Kov se stále leskl. Mercerovi připadala jako z vojenských zásob. Vytáhl láhev z obalu a na zem vypadl lístek papíru. Na něm bylo napsáno „Majetek Chestera Bowieho“.

Ukázal ho Cali. „Tohle je typicky americké jméno. Myslím, že se History Channel mýlil.“

Dcera přeložila, co říkala její babička. „Ten první muž. Dal to otci mého dědečka.“ Stařena si sundala něco z krku, řemínek, který nosila jako náhrdelník. Na něm visel drobný měděný předmět v malé drátěné klícce. „Ten druhý muž, co přišel později, jí dal tohle.“

Stařena podala náhrdelník Mercerovi. Přívěskem byla pomačkaná kulka. Mercer pohlédl na ženu se zmatkem vepsaným ve tváři. Vyhrnula si sukni a ukázala jedno lýtko tlusté jako stehno. Na jeho vnější straně černou kůži narušovala malá jizva, a když otočila nohu, uviděl mnohem ošklivější jizvu, i po letech lesklou a šedou, na místě, kudy kulka vylétla ven.

„Když skončili s kopáním, zabili mnoho dělníků,“ překládala dcera. „Používali rychlé pušky a jen pár jich uteklo do džungle. Otec mé babičky a jeho bratři zemřeli.“

Cali pohlédla na Mercera. „Tomu nerozumím. Ti Američani zabili kopáče, aby utajili, co dělali?“

„To se mi zdá nepravděpodobné,“ odpověděl Mercer, přestože držel v ruce důkaz. „Vím, že celý ten projekt byl zahalený tajemstvím, ale já prostě nemůžu uvěřit, že by Američani systematicky vybíjeli nevinné vesničany.“

„Pokud to nebyli naši, tak –“

Mercer nenechal Cali dokončit otázku. Nastal krátký okamžik ticha – a náhlé umlknutí všudypřítomných zvuků džungle ho přinutila jednat. Jediným rychlým pohybem ji srazil do bláta a zakryl její tělo svým. V tu chvíli za nimi explodovala salva ze samopalů.

Palba skosila všechny tři ženy. Stařenu zasáhly dvě kulky do hrudi a podkožní tuk se tím nárazem zavlnil, než se svalila ze stoličky. Její vnučce a pravnučce provrtaly střely břicha a hlavy, takže byly mrtvé dřív, než jejich těla dopadla na zem.

Útok ozbrojenců armády Caribea Dayceho na odlehlou vesnici provázel divoký jekot a další palba. Mercer zahlédl nezletilého vojáka se samopalem AK-47 skoro stejně dlouhým, jak byl on vysoký. Když pálil do jedné chatrče, jeho mladé tělo se třáslo, jako by držel v ruce drát pod proudem.

Mercerovi velel instinkt zachránit před útokem tolik lidí, kolik dokáže. Ale věděl, že s jedinou pistolí nemá šanci, tak volil druhou možnost, a to zachránit sebe a Cali. Náklaďák byl půldruhého kilometru daleko a rebelům bude trvat nejméně deset minut, než ukojí svou krvelačnost. Měli naději, pokud je nikdo neuvidí.

Odvalil se z Cali, popadl její batoh a začal se plížit k chýši té stařeny.

Cítil, že Cali zareagovala na jeho zatahání a následuje ho. Hliněné stěny chatrče je ukryly před rebely, ale jinak neskýtaly žádnou ochranu. Jakmile byli uvnitř, postavil se, pohlédl ve slabém světle Cali do očí, aby se ujistil, že je v pořádku, a pak vykopl zadní zeď chýše. Podle hřebene kopce se táhl úzký pruh vegetace, za nímž následoval sráz dolů k řece. Uvažoval, že by se rozběhli k vodě, ale na příkrém břehu by se neměli kde krýt. Zastřelili by je dřív, než by se dostali k řece, a i kdyby se jim to podařilo, řeka by jim neposkytla žádný úkryt. Ocitli se v pasti mezi armádou Caribea Dayceho a řekou. Odvedl Cali do křoví, a i když si nepamatoval, jak tasil pistoli, nijak ho nepřekvapilo, že ji drží v ruce s nataženým závěrem a odjištěnou. Dal také Cali její batoh, aby měl obě ruce volné.

Útok přišel z místa výš proti proudu, a tak Mercer strkal Cali před sebou. Kdyby je napadli zezadu, zachytil by první kulky a jeho oběť by jí snad pomohla uniknout. Šli shrbení a Mercer jí držel ruku na zádech, aby mírnil její tempo. Rychlý pohyb by upoutal pozornost i toho nejhůř vycvičeného vojáka.

Když rebelové podpálili jednu z chatrčí, zahalil je oblak kouře. Střecha z rákosu vzplála jako nasáklá benzinem a někdo uvnitř se rozkřičel. Křik náhle utichl, když se střecha propadla dovnitř v explozi jisker. Zdálo se, že palba neutichá ani na okamžik. Jakmile jeden samopal zmlkl, další muž si našel terč a stiskl spoušť.

Mercer se neodvažoval ohlédnout na masakr za sebou a prodíral se s Cali dál řídkou spletí stromů a kapradí. Tohle už viděl. Při podobném útoku, vedeném osm set kilometrů odtud, nedávno ztratil svou lásku. Jeho ruka na Caliných zádech měla uklidnit nejen ji, ale i jeho.

Padesát metrů od kraje vesnice pruh džungle skončil. Mercer s Cali se zastavili přikrčení ve stínu stromu. Mercer se konečně ohlédl. Z několika chýší se valil kouř a v něm se pohybovaly nezřetelné postavy, některé střílely, jiné padaly na zem. Zdálo se, že se nikdo z banditů nedívá jejich směrem. Dayce nejspíš usoudil, že jejich útok zlikviduje vesnici tak rychle, že nemá ani cenu stavět kolem hlídky.

Důl byl dalších sto metrů daleko. Příkopy jim poskytnou úkryt a džungle za ním byla hustá a neproniknutelná. Mercer se rozhlížel po okolí a vybíral si trasu holým terénem, zatímco druhá část jeho mozku se potýkala s přemírou adrenalinu, který mu proudil žilami. Cali vedle něho vypadala, že se jí vede lépe. Oči měla doširoka otevřené, tělo uvolněné a připravené.

„Zvládneme to,“ zašeptala a narovnala si batoh, aby ho měla vysoko na ramenou.

„Já vím.“ Přinutil se, aby to znělo přesvědčivě.

Vyrazili plazením vpřed po mokré zemi; a překonali už polovinu vzdálenosti, když Mercer spatřil dva rebely, jak přecházejí po hrázi oddělující důl od kraje srázu. Dayce přece jen vyslal zvědy. Rebelové se blížili poklusem, celí žhaví přidat se k jatkám. Bylo jasné, že ležící Američany spatří v několika vteřinách.

Mercer uměl se svou berettou dobře zacházet, ale na takovou vzdálenost neměl šanci. Nebylo se však kde ukrýt, a tak mu nezbylo než pozvednout pistoli. V ústech mu vyschlo. Sledoval je, jak se blíží, dva kluci s nábojovými pásy křížem přes hruď, se sandály vyrobenými z pneumatik na nohou a otlučenými, ale funkčními kalašnikovy v rukou. Byli třicet metrů daleko, když jeden konečně spatřil Mercera a Cali ležet na zemi. Otevřel ústa v překvapeném O. Jeho parťák uviděl dvojici okamžik nato a ve tváři se mu objevil zuřivý výraz. Připravil samopal ke střelbě.

Mercer už ho měl na mušce a stiskl spoušť. Pistole nadskočila a první rebel padl na zem. Druhý výstřel byl ukvapený, Mercer si byl jistý, že kulka šla moc vysoko, ale i druhý kluk upustil AK-47, chytil se za rameno a s kvílením se svalil.

Cali s Mercerem vyskočili na nohy dřív, než se mladík dotkl země. Vyrazili jako sprinteři z bloků, každým skokem zrychlovali a zkracovali vzdálenost. Charakteristické třesknutí pistole vyvolalo strašidelné ticho v palbě za nimi. Mercer a Cali stihli urazit dalších třicet metrů, než začali všichni bandité pálit jejich směrem.

Uběhli dalších deset metrů, než se vojáci uklidnili natolik, aby dokázali mířit. Kolem prchající dvojice bzučely kulky ráže 7,62 mm jako roj sršňů a hloubily v hlíně u jejich nohou krátery velké jako pěst. Jedna střela zasáhla něco pevného v Calině batohu a síla nárazu jí zachránila život. Padla na zem, zatímco prostorem, kde měla předtím hlavu, hvízdlo půl tuctu kulek.

Mercer skoro ani nezpomalil, pouze ji vytáhl zpátky na nohy a hodil do příkopu vzdáleného teď tři metry. Převalila se a spadla tam, právě když ji Mercer přeskočil, narazil do protější stěny dva a půl metru široké brázdy v zemi a sklouzl do smrduté vody.

„Jsi v pořádku?“ hekl a vyplivl, co si nabral do úst.

Cali si sundala ruksak ze zad a okamžik si prohlížela díru po kulce. Odhodila ho stranou a beze slova pokývala hlavou. Tváře jí hořely a nepravidelně lapala po dechu.

„No tak.“ Mercer ji vzal za ruku a začal se brodit vodou sahající mu po stehna. Věděl, že rebelové dorazí k povrchovému dolu ani ne za minutu. Mercer a Cali se museli ztratit v tom labyrintu a pak najít cestu ven.

Napůl běželi a napůl plavali, nohy jim klouzaly po mazlavém bahně na dně příkopu. Mercer ji vedl do nitra bludiště, aby vojáci na okrajích nemohli zasáhnout. Netušil, kolik Dayceho mužů se tam seběhne, nejspíš všichni, ale pochyboval, že bude mít vůdce rebelů dost mužů na to, aby obklíčili celého půldruhého hektaru příkopů.

Hliněné stěny byly příkré a všechny rohy stále ostré. Jejich výhled na olověnou oblohu se zúžil na protáhlé pruhy, jako by se pohybovali zmenšenou verzí manhattanských ulic. Mercer si předtím neprohlédl důl tak pozorně, aby teď věděl, jak z něj ven, ale jeho od přírody dobrý orientační smysl byl vybroušený lety práce v mnoha sítích tunelů v uhelných, zlatých a diamantových dolech. A přestože slunce právě teď zakrývaly dešťové mraky, dokázal odhadnout jeho polohu a určit jejich směr.

Dvě minuty po skoku do příkopu Mercer odhadl, že jsou asi ve čtvrtině cesty napříč bludištěm. Slyšel za zády hlasy dost daleko na to, aby věděl, že ti muži právě doběhli na kraj dolu, ale dost blízko, aby je to přimělo přidat do kroku. Jeden voják právě nazdařbůh vypálil polovinu svého zásobníku. Jeho spolubojovníci ho povzbuzovali řevem. Rebelové neměli tušení, kam jejich kořist zmizela.

„Víš, kam jdeme?“ zeptala se Cali po další minutě.

„Přesně ne,“ přiznal Mercer. „Ale musíme se dostat podél hlavního příkopu co nejdál od řeky, kde Dayce určitě rozmístil vojáky. Myslím, že nejlepší bude, když pronikneme na protější stranu dolu co nejblíže k džungli a budeme doufat, že k ní doběhneme.“

„Veď nás, Macduffe.“

Některé příkopy byly dlouhé, přímé chodby, zatímco jiné zničehonic končily nebo se rozvětvovaly do nesčetných vedlejších příkopů. Mercer za běhu prohlížel okraje koryt nad nimi pro případ, že by se rebelům podařilo proniknout dovnitř do dolů a pátrali po nich.

Zahnuli za další roh. „Sakra.“

„Co je?“

„Ta větev opřená o levou stěnu. Minuli jsme ji asi před minutou. Chodíme v kruhu.“ Mercer se ohlédl směrem, odkud přišli, a pak se podíval na oblohu. Už nepoznal, kde se slunce skrývá za ženoucími se mraky. Začalo mrholit.

Obrátil se, vedl Cali zpátky a cítil její váhání při každém kroku. Neměl jí to za zlé.

Ten mladý rebel už toho dne zabil tři lidi, ale chtěl víc. Jeho kamarád Simi si bude moci udělat šest nových zářezů do už tak zoubkované pažby kalašnikovu. Podařilo se mu přeskočit vnější příkop a běžel po vrcholku bludiště ve snaze vyslídit kořist. Náhle zahlédl, jak jinde nehybná voda šplíchá o stěny chodby. Byli blízko. Běžel dál a jeho gumové sandály dopadaly jen pár centimetrů od okraje příkopu. Oběhl další ohyb a uviděl je. Byli pod ním a utíkali jeho směrem, nohy ponořené ve vodě, hlavy skloněné.

Smykem se zastavil a právě se chystal vystřelit, když ho něco udeřilo do ramene. Nohy mu ujely, a jak padal, podařilo se mu obrátit se a zatnout prsty do hlíny, než sklouzl dolů. Samopal měl neužitečně přimáčknutý pod hrudníkem a nohama drásal stěnu příkopu ve snaze vylézt zpátky.

Mercer se zastavil a pozvedl pistoli, ale váhal vystřelit na bezbranného, zraněného chlapce. Kdo ví, kolik lidí tenhle dětský válečník zabil, kolik žen znásilnil, kolik utrpení způsobil? V tom okamžiku na tom však nezáleželo. Mercer na něho nedokázal chladnokrevně vypálit.

Místo toho se rozběhl kupředu a popadl chlapce za kostnatý kotník. Ten vykřikl na své spolubojovníky, když ho Mercer odtrhl od stěny.

Mladík cákl do vody, a než stačil získat rovnováhu, udeřil ho Mercer pravou pěstí do obličeje. Se zlomeným nosem a několika uvolněnými zuby zůstane chlapec v bezvědomí několik hodin. Mercer se postaral, aby se neutopil, zastrčil berettu do plochého pouzdra přišitého vzadu na kalhotách a vzal si AK-47.

Kdo toho kluka střelil? přemýšlel. Že by v téhle oblasti byli vládní vojáci? Že by oni vyřídili toho druhého, když on a Cali leželi v bahně? Mercer si byl totiž jistý, že jeho vlastní kulka šla příliš vysoko.

Přes obličej mu přelétl stín. Otočil se a vypálil od boku. První dvě kulky zvedly hlínu na kraji příkopu, další tři provrtaly šarlatové díry do hrudi jiného rebela. Okamžik nato schoval třetí voják hlavu vystrčenou přes hranu příkopu. Aniž se ukázal, sklonil samopal dolů a vyprázdnil do příkopu celý zásobník.

Zbraň mu poskakovala v rukou, a ani jedna kulka nezasáhla cíl. Mercer s Cali zaběhli za další roh. Okamžik nato se ozval bolestný řev. Rebel pohlédl do dolu, uviděl krev proudící z těla kamaráda a bez milosti jej dorazil. On a tři další seskočili do příkopu a vyrazili za bělochy.

Ruku v ruce utíkali Mercer s Cali dál a drželi se v kratších úsecích koryta, aby nebyli spatřeni, ale Mercer věděl, že brázda ve vodě táhnoucí se za nimi se dá sledovat stejně snadno jako stopa z chlebových drobků. Na dalším rohu postrčil Cali před sebe a přitiskl se zády ke stěně. Jejich pronásledovatelé se nesnažili postupovat potichu, řítili se kupředu jako útočící krokodýli. Mercer okamžik počkal a pak vyskočil zpoza rohu.

Se samopalem u ramene je dokonale překvapil. Prvního vojáka zabil dřív, než si stačil uvědomit, že padli do léčky. Druhý šel k zemi okamžik nato. Třetí se ponořil a Mercer vypálil poslední dvě kulky na místo, kde ho viděl naposledy. Tělo vyplulo na hladinu se dvěma úhlednými otvory v zádech. Mercer odhodil samopal a rozběhl se za Cali.

Dohonil ji v okamžiku, kdy zahnula za další roh. O dvacet kroků dál stál uprostřed příkopu muž s raketometem pod paží. Mercer s Cali padli do vody, právě když raketa vylétla z hlavně a zažehl se její motor.

Stopa plamene a dýmu ve tvaru vývrtky prolétla příkopem a narazila do protější stěny. Okamžik nato projektil vybuchl a prorazil šestimetrovou díru do hráze oddělující zaplavený důl od příkrého říčního břehu.

Mercer vyskočil z vody s pistolí v ruce. Jakmile se mu vrátil zrak, vypálil dvě kulky do vojákovy hrudi. Ten padl dozadu a Mercerovi došlo, co se stalo. Granát prorazil hráz, nehybná voda se začala valit k otvoru a drolit jeho okraje, až se v několika vteřinách zvětšil na dvojnásobek. Jeho i Cali strhl neúprosný proud. Ani jednomu se nepodařilo zarýt paty do dna nebo se zachytit drolících se zdí.

Voda se valila průrvou a unášela je jako mořská bouře ztroskotanou loď. Mercer zaklel a Cali se ho chytila za paži, když byli vsáti do otvoru. Letěli vzduchem snad celou věčnost, než dopadli na zem; kutáleli se v záplavě a klouzali po břehu v blátě podobajícím se řídkému těstu. Převalovali se jeden přes druhého a Mercerovi vypadla z ruky beretta.

Když spadli do řeky, zahnalo je to dál do proudu, ale byli tak dezorientovaní, že nedokázali využít příležitosti k úniku. Společně se pachtili zpátky ke břehu, dusili se a kašlali s každým bolestným nádechem. Mercer tlačil Cali před sebou, zatímco se škrábali zpátky na pevnou zem. Ani jeden nevzhlédl, dokud nebyli horní polovinou těla venku z překvapivě studené řeky.

Ten muž byl obrovský. Měřil nejméně metr devadesát, měl široká ramena a hlavu jako dělovou kouli. Byl oblečený do maskáčových kalhot a nových bot. Svalnatý trup mu zakrývala jen vesta ušitá z nějaké zvířecí kůže. Rysy měl chladné a nezaujaté a v jeho slunečních brýlích se odrážely dvě politováníhodné postavy ležící mu u nohou. Pouzdro na jeho opasku bylo dost velké na to, aby se do něj vešlo celé dělo. Vyndal ze zubů nezapálený doutník a krátce, pohrdavě se zasmál.

„Vítejte v pekle, pane CIA.“ Mohutný rebel si sundal sluneční brýle a odhalil zapadlé, fanatické oči. „Jsem generál a budoucí císař Caribe Dayce.“

Středoafrická republika

Se spoutanými zápěstími byli Mercer s Cali odvlečeni po břehu řeky do vesnice a vhozeni do jedné z mála chýší, které zůstaly stát. Muži jim vzali všechno z kapes a provedli podrobnou prohlídku Caliných prsou a rozkroku. Podle jejich výrazu nebylo pochyb o tom, co mají v plánu, až s nimi Dayce skončí.

Dva rebelové zůstali venku před chýší, zatímco ostatní pokračovali v rabování malé vesnice s křikem a palbou ze samopalů.

„Myslím, že budeme v pořádku,“ zašeptal Mercer, když se posunul po hliněné podlaze tak, aby se mohl opřít vedle Cali. Oblečení měli promočené a on navzdory tropickému horku cítil, jak se dívka třese.

„Zbláznil ses?“ sykla s vytřeštěnýma očima. „Tebe za hodinu nebo za dvě zastřelí a mě usouloží k smrti.“

„Ne, poslouchej mě. Nemyslím, že jsme tu sami. Toho kluka, co spadl do dolu, střelil někdo do zad, a myslím, že toho druhého, co padl, než jsme doběhli k příkopu, jsem taky netrefil já. Řekl bych, že jsou tu ještě jiní vojáci nebo možná vládní jednotky.“

„Ráda bych tomu věřila,“ opáčila, „ale nedává spíš smysl, že ho zastřelili jeho vlastní lidi? Mlč prosím a nech mě chvilku přemýšlet.“

Cali svou chvilku nedostala. Do chýše vklínil svou mohutnou postavu Caribe Dayce a jeho přítomnost jako by snížila teplotu o deset stupňů. Ani v šeru okrouhlé chýše si nesundal sluneční brýle. Oblaka dýmu linoucího se z jeho doutníku zakryla pach zoufalé chudoby.

Ze spodku jeho pochvy na nůž kapala krev a vytvářela v hlíně černou kaluž. Dřepl si a prohlédl si své sedící zajatce.

„CIA o mně má asi dost nízké mínění, když poslala jenom dva lidi a z toho jednu ženu.“ Dayce mluvil anglicky pomalým, velitelským tónem.

„My nejsme od CIA,“ prohlásila Cali, než Mercer stačil získat trochu času odpovědí ve francouzštině. „Já jsem z Centra pro prevenci a kontrolu nemocí. CDC.“

„Aha,“ řekl Dayce, jako by o té organizaci už slyšel. „To je ta prodloužená paže CIA, která rozšiřuje nemoci mezi africkým lidem tím, že předstírá očkování našich dětí.“

„Ne. Není to součást CIA,“ odsekla Cali podrážděně. „Jsem tu, abych zabránila šíření nemocí. Doufám, že zachráním vaše děti.“

Ledabyle ji uhodil přes ústa hřbetem ruky. Mercer strnul a náhle měl mezi očima přitisknuté ústí hlavně Dayceho obrovské pistole. „Při další lži použiju pěst. Jste tady, abyste šířili AIDS a nakazili mě jím, stejně jako se CIA pokusila zabít bratra Fidela tím, že zaplavila Kubu vepři.“

Mercerovi chvilku trvalo, než pochopil Dayceho překroucený pohled na historii, který dovedl generála k přesvědčení, že invaze v Zátoce sviní znamenala doslova invazi prasat. V jiné době a na jiném místě by se tomu zasmál.

„Jste zabijáci vyslaní, abyste mě zabili a ukončili moji revoluci.“ Znovu věnoval pozornost Cali. „Ty tu nemoc přenášíš, co? A až skončíme, řekneš mi, že jsem se nakazil.“

„Ano.“ Cali se ušklíbla v projevu kuráže nebo hlouposti. „Jsme tady, abychom vás zlikvidovali nemocí, které bude trvat léta, než vás zabije.“

„A ty.“ Obrátil se k Mercerovi a ani na okamžik nezmírnil tlak pistole na jeho čelo. „Jakou nemoc přenášíš?“

V tom okamžiku Mercer spatřil, jak kolem otevřeného vchodu do chýše prošel běloch. Byl oblečený jako voják a přes rameno měl zavěšený malý samopal. Pohyboval se v kouři z hořících chatrčí s uvolněnou profesionální elegancí, skoro jako stín. Musel být od OSN, jeden z belgických vojáků střežících Kivu, které poslali na sever, aby urychlili evakuaci oblasti. Mercer obrátil pohled zpátky k Daycemu a potlačil ve svém hlase jakýkoliv náznak emocí. „Optimismus.“

Africký povstalecký vůdce se zhoupl dozadu na patách a zasmál se. „Tak ten se ti v Africe rozšířit nepodaří.“

„Já vím.“

Dayce se postavil, ale musel zůstat shrbený, protože chýše nebyla dost vysoká. Vrátil pistoli do pouzdra. „Myslím, že s vámi dvěma nebudeme riskovat. Rozhodnu, že jste špehové CIA, a odsoudím vás k smrti. Poprava bude za západu slunce.“

„Viděla jsi ho?“ zeptal se Mercer, jakmile se Dayce vzdálil z doslechu.

Cali se napnula a její tělo se přitisklo k jeho. „Ano, proboha, viděla! Kdo to je?“

„Myslím, že příslušník mírových sil OSN, a nebude tady sám. Zřejmě se rozmisťují na pozice. Připrav se vyskočit, jakmile zaútočí. Můžeš si uvolnit ruce?“

„Ani je necítím.“

„To je jedno. Jakmile zaútočí, vykopneme zadní stěnu chatrče a zamíříme přímo k řece. Náklaďák je jenom půldruhého kilometru po proudu. Potřebujeme tak tříminutový náskok a budeme pryč.“

Odplazili se do zadní části chýše a opřeli se nohama o zeď. Dalo se čekat, že jedno nebo dvě silná kopnutí celou stavbu zbortí. Vysoký říční břeh začínal kousek za ní. Prvních pár minut Mercer cítil, jak mu při čekání na nevyhnutelný útok proudí žilami adrenalin. Ale po pěti minutách se uvolnil a myšlenky se mu rozběhly. Ti vojáci OSN museli vidět, jak byli zajati. Určitě byli početně v nevýhodě, ale Mercer vyřídil několik rebelů, aniž měl vojenský výcvik. Zkušenosti možná, ale výcvik nikoliv. I kdyby nenapadli celou Dayceho armádu, museli vědět, kde on a Cali jsou, a mohli je zachránit.

Po dalších několika minutách se Cali vrátila do sedu. Rty se jí trochu třásly. „Zmýlili jsme se.“

„To nemůžeš vědět jistě.“

Sebrala se a věnovala mu ironický pohled, přičemž napodobila Dayceho hlas. „V Africe optimismus nerozšíříš.“ Vyrovnaně na něho pohlédla. „Pokud jsou síly OSN opravdu tady poblíž, zaútočí až po západu slunce. Já bych to tak na jejich místě udělala, jenže to už bude trochu pozdě.“

Její znalosti vojenské taktiky byly v rozporu s tím, co mu o sobě pověděla. Mercera znovu napadlo, jestli dříve nesloužila v armádě. „Co jsi zač?“

„Už jsem ti to řekla. Pracuju pro CDC.“

„A jak dlouho jsi předtím byla v armádě?“

„Proč si myslíš…“

„Nikdo, kdo nikdy nebyl v boji, by nebyl tak klidný.“

Odvrátila zrak. „V roce 2005 mě v Bagdádu zajali sunnitští povstalci. Nemohli mě odtamtud dostat jako Jessiku Lynchovou z Iráku, protože nikdo nevěděl, že jsem pohřešovaná.“

„Co jsi tam dělala?“

„Zdravotnici v Národní gardě. Oddělila jsem se od své jednotky těsně předtím, než jsem padla do léčky. Našim lidem trvalo tři dny, než získali zpět náš humvee a zjistili, že mezi čtyřmi spálenými těly moje mrtvola není. A uplynulo dalších pět dní, než mě vysvobodila zvláštní jednotka.“

Mercer se chtěl zeptat, proč se toho příběhu nechopila média, ale zarazil se. Došlo mu, že to nejspíš ututlala vojenská cenzura. Důvody zůstanou navždy uzamčeny v nějakém spisu a v jejím srdci.

Chýši naplnilo napjaté ticho. Dokonce i vesnice ztichla.

„Neznásilnili mě,“ pronesla Cali tiše asi po minutě.

„Pardon?“

„Povídám, že mě neznásilnili. Jenom jsem chtěla, abys to věděl. Právě teď jsem k smrti vyděšená, ale ti Iráčani se mě ani nedotkli, a ulevilo se mi, že se mě nedotknou ani Dayceho muži.“

„Za to jsem taky vděčný,“ bylo jediné, co Mercera napadlo.

Ačkoliv si musel vykroutit zápěstí, natáhl se tak daleko, jak mu pouta dovolila, a vzal Cali za ruku. Opětovala stisk a společně čekali na záchranu, která se každou vteřinou zdála být méně pravděpodobná.

Půl hodiny předtím, než slunce zmizelo ze zatažené oblohy a jim pohasla poslední jiskra naděje, do chýše náhle vstoupil ten bílý voják, kterého viděli jít přes vesnici. V záři lampy, kterou nesl, viděli, že je stejně velký jako Caribe Dayce a srovnatelně svalnatý. Měl východoevropské rysy, řídnoucí blonďaté vlasy a nápadně masité rty. Jedno oko mu zakrývala černá páska, která však nemohla schovat celou jizvu táhnoucí se od spánku k nosu. Jeho druhé oko bylo světle modré a malé, ale plné temné zloby. To, co ho zčásti připravilo o zrak, mu zřejmě poškodilo slzní kanálky, protože páska byla mokrá a on si ji nepřítomně otíral prstem, když si pohledem měřil oba zajatce.

Mercer ten typ znal. S několika se setkal osobně. Byl to příslušník zvláštní jednotky některého státu z bývalé Varšavské smlouvy, z něhož se stal žoldák. Zavrženi zeměmi, které z nich vycvičily zabijáky, prodávali mnozí elitní vojáci své schopnosti na volném trhu. Zatímco se západní vlády soustředily na to, aby zabránily ruským atomovým vědcům nabízet své znalosti teroristickým organizacím, vysoce specializovaní vojáci často odcházeli právě k těmto teroristickým skupinám, aby trénovali novou generaci bojovníků. Jakkoliv byl strach z toho, že jaderné zbraně padnou do špatných rukou, velmi reálný, mnohem bezprostřednější hrozbu možná představovaly tisíce fundamentalistů se schopnostmi srovnatelnými s nejlepšími příslušníky zvláštních jednotek na světě.

Caribe Dayce vstoupil do místnosti a poplácal žoldáka po rameni. Muž se prudce otočil a Dayce sebou trhl. Měl na povel celou armádu vojáků, pověst brutální stvůry a sebedůvěru pramenící z jeho obrovské postavy, a přesto se toho muže bál.

„Co vám řekli?“ Žoldák měl silný slovanský, možná ruský přízvuk a hlas stejně hluboký jako Dayce.

„Nemají nám co říct,“ prohlásil vůdce rebelů s nádechem podřízenosti. „To, co hledáme, najdeme tak jako tak.“

„Nelíbí se mi, že tady byli, když jsme přišli.“

„Mně taky ne, Poli,“ přitakal Dayce. „Mí muži je viděli přijít těsně před útokem. Ať zjistili cokoliv, zemře to s nimi.“

„Nevíme, kdo je poslal.“

„Jsou to Američani. Musí být od CIA.“

Žoldák si Mercera pozorně prohlédl a pak věnoval stejnou pozornost Cali. Nezdálo se, že by na něho udělali dojem. „Nemyslím, že jsou od CIA.“

„Tak nás mučte a přijdete na to, vy pitomí parchanti!“ Calin výbuch všechny tři muže překvapil. Mercer jí pevněji sevřel ruku, aby ji uklidnil, ale ona pokračovala. „Zabodněte nám bambusové třísky pod nehty. Zasypte nás žhavým uhlím. Dělejte si s námi, co chcete. Nakonec zjistíte, že pracuju v Centru pro prevenci a kontrolu nemocí v Atlantě a Mercer je tady ve službách OSN. Pro případ, že vám to uniklo, ta vaše malá revoluce způsobila humanitární krizi, která zabila kdovíkolik lidí a přinutila tisíce nešťastníků uprchnout z domova.“

Poli si ji chvilku měřil pohledem, zatímco Cali se ze všech sil snažila znovu získat klid. Nic neřekl a vycouval z chýše. Dayce ho následoval ven a okamžik nato vtrhli dovnitř čtyři nedospělí rebelové. Mercer a Cali věděli, že tahle chvíli nastane, ale teď byl okamžik zúčtování tu. Cali zaječela a Mercer se vyhrabal na nohy. Vykopl jednomu rebelovi samopal z rukou, vrhl se na něho, srazil hubeného mladíka na zem a přistál na něm celou vahou. Do obličeje mu vybuchl rebelův dech, páchnoucí kombinace zatuchlé kořalky a zkaženého masa. Mercer mu dal „čelo“, aby ho udržel na zemi, a právě si vymotával nohy z mladíkových, když ho třetí voják udeřil pažbou AK-47 do ledviny.

Mercer sebou trhl a cítil, jak se mu tělem šíří pronikavá bolest. Rebel se pokusil útok zopakovat. Mercerovi se podařilo odvalit natolik, že mu pažba dopadla zezadu na stehno, takže přestal cítit nohu. Kutálel se dál, zatímco voják použil samopal jako kyj a rány od něho jen pršely. Mercer se dostal ke stěně chatrče a zoufale se ji pokusil prokopnout. Byl to test odolnosti chatrné zdi a jeho schopnosti snášet bití, ale osud rozhodl, aby to byla nejpevnější zeď chýše; jeden mimořádně silný úder do týla připravil Mercera dočasně o vědomí.

Rebel uhodil Mercera pro jistotu ještě jednou a pak ho se svým parťákem postavil na nohy. Cali už v prvních vteřinách potyčky zkrotila rána pažbou do podbřišku, která jí skoro protrhla močový měchýř.

Oba je vytáhli ven, kde na návsi čekalo několik rozrušených vojáků. Z vesnice zbyly jen dvě chýše, ostatní se proměnily v dýmající hromady popela. Před tou druhou stála krátká fronta mužů. Žertovali mezi sebou, nervózně se pošťuchovali a zubili, zatímco čekali, až na ně přijde řada užít si s někým, kdo zůstal uvnitř naživu.

Do jílovité půdy za zvláštním kamenným pilířem byly zaraženy dva dřevěné kůly. Mercer si matně uvědomil, že je ten balvan vysoký něco přes dva metry a má tvar obelisku, ale hned nato ho otočili a přirazili zády k jednomu kůlu. Když Cali strkali ke druhému, upadla. Jeden voják ji trhnutím zvedl na nohy, zatímco další jí ke kůlu připoutal zápěstí. Mercer se snažil setřást své dva hlídače, ale nakonec byl také připoután.

Dayce se tyčil nad nimi a zkoumal zářící konec doutníku ve slábnoucím světle. Žoldák nebyl nikde na dohled.

„Nějaké poslední přání? Omlouvám se, ale žádný ze svých doutníků postrádat nemůžu. Třeba vám některý z mých mužů dá místo něj cigaretu.“

„Generále Dayce,“ spustil Mercer. Chystal se prosit o jejich životy, ale zarazil se. Dayceho pobavený výraz ukazoval, že byl v této situaci už nesčetněkrát a prosby o milost mu dělají dobře. Mercer neměl v úmyslu poskytnout mu to uspokojení. Když už měl umřít, chtěl, aby to proběhlo alespoň částečně po jeho. „Chci vydat rozkaz k palbě.“

Dayceho výraz se trochu změnil. Přikývl a vyštěkl hlubokým hlasem: „Vidím, že jsi chlap. Toho si vážím.“ Křikl na čtyři muže přešlapující opodál. Popravčí četa. Jeden z nich zvedl k Mercerovi palec.

„Nejsem chlap,“ řekl Mercer. „Alespoň ne jak myslíš.“

Dayce poplácal Mercera po tváři.

„V tom případě umři v pokoji, nechlape.“

„Co to sakra děláš?“ zašeptala Cali, když Dayce odešel, aby zformoval své muže.

„Až začne střelba, padni na zadek.“

„Cože?“

„Udělej to.“

„Myslíš, že dokážeme uhnout před kulkami jako v Matrixu?“

„Jeden nikdy neví.“

Čtyři vojáci vytvořili palebnou linii. Caribe Dayce se postavil napravo od nich, o pár kroků vzadu. V ruce držel svou velkou pistoli, aby mohl vypálit ránu z milosti. Žoldák Poli stál asi deset metrů za nimi a netečně si utíral slzu zpod pásky přes oko.

„Odpočítej si to.“

Muži drželi samopaly nízko u pasu a oči se jim leskly radostí, že zabijí další dva lidi. Mercer pohlédl na Calin profil. Strnulý obličej měla bílý jako křída a hruď se jí rychle zvedala. „Mercere,“ zasténala tiše. „Já nechci umřít.“

„Padni k zemi, jak jsem řekl.“ Mercer se zadíval za popravčí četu i za žoldáka na místo, kde okraj džungle vrhal na zem stíny. „Odpočítej to, nechlape, nebo to udělám za tebe.“ Mercer vykřikl: „Připravit!“

Čtyři kalašnikovy rázem vylétly na ramena. Rebelové postávající kolem to divadlo fascinovaně sledovali. Většina z nich nechala zbraně před chatrčí, kde znásilňovali zajaté ženy.

Cali začala naříkat.

Mercer čekal tak dlouho, jak si jen troufal, ani na okamžik nespustil oči z Dayceho a snažil se přesně odhadnout jeho netrpělivost. Když už se povstalecký vůdce nadechoval, aby promluvil, zašeptal Mercer Cali: „Nezapomeň, co jsem říkal.“ Pak, napjatý v očekávání nevyhnutelného, křikl: „Namířit!“

Samopaly se zvedly a muži zaujali postavení s prsty na spouštích. Mercer zalétl pohledem k okraji džungle a pak zpátky k Daycemu. Doširoka otevřel ústa a zhluboka se nadechl.

Celá délka džungle náhle vybuchla palbou. Čtyři muže tvořící popravčí četu skosily kulky jako obilí. Caribea Dayceho provrtaly od stehen k hlavě a jeho tělo se doslova rozlétlo na kusy. Muži, kteří zůstali raději stát ve frontě před chatrčí, než aby zaujali výhodná místa při sledování popravy, byli zabiti ve stejném okamžiku – zastřeleni do hlavy postavou v černém, která se zhmotnila za nimi. Zabiják vklouzl do chýše a ozvaly se další dva výstřely. Terčem se stali všichni rebelové držící zbraně. Jednomu z nich se podařilo opětovat palbu a skončil na zemi s ustřelenou půlkou krku, ze které mu stříkala krev. Potom přišli na řadu všichni ti, kteří se dostali ke svým zbraním. Někteří padli na zem, aby se odplazili do úkrytu, zatímco jiní byli na místě mrtví. Tak či tak, skrytí střelci nacházeli své terče a rebelové umírali. Ti, co se pokusili uprchnout do džungle, dostali kulku do zad. Ti, co se obrátili, aby se vzdali, do hrudi.

V okamžiku útoku byl Poli dost daleko od hlavní skupiny vojáků, aby nebyl okamžitě spatřen. Místo aby se rozběhl a tím na sebe upoutal pozornost, klesl k zemi a plazil se ke břehu řeky tak pomalu, že to vypadalo, jako by jen slabý vánek pohyboval podrostem. Když dosáhl příkrého svahu, pomalu se převalil přes okraj a sklouzl po nechráněném úseku, ruce a nohy roztažené, aby zbytečně nenabíral rychlost. Dole se bez cáknutí převalil do vody, nabral do plic tolik vzduchu, kolik se do nich vešlo, a začal plavat pod vodou k protějšímu břehu.

Vynořil se poblíž vyvráceného stromu a vyškrábal se z vody s trpělivostí krokodýla plížícího se ke zvířeti na břehu. Přestože na něho bylo dobře vidět, plazil se pomalu a plynule, s vědomím, že by ho odstřelovač s hledím pro noční vidění mohl snadno dostat. Dosáhl vrcholu příkrého svahu a zmizel v džungli. V době, kdy palba ve vesnici utichla, byl už tři čtvrtě kilometru daleko a každým krokem zvětšoval vzdálenost.

Mercer nepověděl Cali o tom, že zahlédl stínové postavy obkličující vesnici, protože si nebyl sám jistý, jestli je doopravdy viděl. Byly jako duchové, spíš náznaky pohybu než bytosti z masa a kostí. Nechtěl jí znovu dát falešnou naději. Celá ta komedie o tom, že chce dát povel k palbě, měla jen poskytnout čas jejich zachráncům – tedy pokud opravdu existovali.

Jakmile první kulky skosily popravčí četu, dopadl na zadek a předklonil se tak hluboko, jak to jen šlo, aby představoval co nejmenší terč. Přes rachot samopalů nemohl křiknout na Cali, ale viděl, že se řídila jeho příkladem. Podařilo se jí dokonce tak zkroutit tělo, že si lehla na zem.

Neopětovaná palba trvala ani ne pět minut a postupně umlkla, když neznámí ozbrojenci vyřídili poslední povstalce, kteří uprchli do noci. Bylo pobito celkem sto čtyřicet osm dobře ozbrojených rebelů. Záhadní útočníci dokázali to, čeho nebyla schopna armáda Středoafrické republiky ani OSN.

Když to skončilo, postavil se Mercer na roztřesené nohy. Doufal sice, že se něco stane, ale skutečnost mu přece jen vyrazila dech. Cali se ani nesnažila vstát. Ležela opřená zády o kůl, oči zavřené.

„Ty jsi věděl, že tam jsou?“ zeptala se nakonec.

„Myslel jsem si to.“

„A nechtěl jsi mi to říct?“

„Asi bys mi nevěřila.“

„To máš pravdu. Myslela bych si, že je to ubohý pokus mě utěšit, a umřela bych s přesvědčením, že jsi misogynní pitomec.“

„A teď?“

Konečně na něho pohlédla. „No, misogynní nejsi.“ A pak ho odměnila unaveným úsměvem.

Pár vteřin nato si Mercer uvědomil, že za ním někdo stojí. Strnul, ale pak ucítil, jak mu nůž přeřezává provaz na zápěstí. Když se pokusil ohlédnout na svého zachránce, silné ruce mu sevřely z obou stran hlavu.

„Neohlížej se.“ Hlas byl hluboký a bezvýrazný, jako by se ten muž pokoušel zamaskovat přízvuk. Mercerovi zacinkaly vedle ucha klíčky. „Tyhle se našly v Dayceho kapse. Ty dva muže, které poslal prohledat tvoje auto, jsme odstranili. Seber si tu ženskou a zmizte. A nevracejte se.“ Muž vtiskl klíčky Mercerovi do ruky spolu s několika dalšími věcmi. „Upustil jsi ještě tohle.“ Byla to polní láhev a náhrdelník s kulkou, který nosila mrtvá stařena.

„Kdo jste?“

„Po tom ti nic není. Běžte.“

„Ale –“

„Buďto do pěti vteřin odejdete, nebo do šesti vteřin zemřete. Tahle šance se nebude opakovat. Vezmi tu ženskou za ruku.“ Postrčil Cali k Mercerovi a její prsty se pevně propletly s jeho. „Jděte rovnou kupředu až k náklaďáku a pak odjeďte do Rafai. Ohlaste tam, že je Dayce mrtvý, a už se do téhle oblasti nikdy nevracejte.“

Jakmile neznámý pustil Mercerovu lebku, natáhl nějaký jeho společník závěr pistole, aby dodal jeho slovům na důrazu. Cali s Mercerem další povzbuzení nepotřebovali. Jako vojáci na přehlídce odpochodovali ruku v ruce z trosek vesnice, strnulí, oči upřené před sebe.

Teprve když prošli podél hráze oddělující důl od břehu a vylezli nahoru průrvou proraženou granátem, Cali se konečně zeptala: „Co se to tam sakra stalo? Kdo byli ti chlapi?“

Mercer si všiml, že se stále drží za ruce. „Nevím. Tohle nebyla další frakce rebelů. Bojovali jako profíci a ten chlap, co s námi mluvil, zněl jako běloch, i když ne zrovna jako Američan.“

„Mohli být z OSN?“

„Jestli ano, tak proč nás nevzali s sebou? Ne, tohle je něco jiného. Vrtá mi hlavou to varování, abychom se do téhle oblasti nevraceli. Přišli sem něco chránit a nemyslím si, že je náhoda, že sem dorazili ve stejný den jako Caribe Dayce.“

„Nebo my, když se to tak vezme. Myslíš, že tady byli celou dobu a sledovali vesnici?“

Mercer se nad tím zamyslel. Bylo to možné, s jedinou do očí bijící výhradou. „Pokud přišli chránit vesnici, proč dovolili Dayceho lidem, aby všechny obyvatele povraždili a znásilnili těch pár žen, co přežily? Bude v tom něco jiného.“

„Ten starý důl?“

„Nic jiného mě nenapadá.“

„Ale proč?“

„To mám v plánu zjistit.“

„No, to je trochu mimo naši kompetenci.“

„Mimo moji ne,“ opáčil Mercer.

Pohlédla na něho překvapená zápalem v jeho hlase. „Jak to?“

Mercer nikdy nenašel způsob, jak vysvětlit svou vedlejší práci pro vládu, aniž by to vypadalo, že se vychloubá. Obvykle to prostě řekl na rovinu. „Před dvěma lety mě najali jako konzultanta prezidenta Spojených států. Můj titul je zvláštní poradce pro vědu. Protože mě moje práce, stejně jako tvoje, zavádí na některá docela nepřátelská místa, sbírám údaje o čemkoliv, co by mohlo ohrozit Spojené státy.“

„Ty jsi špion?“

„To ne.“ Po chvíli Mercer přehodnotil odpověď: „No, tak trochu. Když v terénu objevím něco neobvyklého, sepíšu to a pošlu národnímu bezpečnostnímu poradci jménem Ira Lasko. Popravdě řečeno jsem za ty dva roky, co tuhle práci dělám, nahlásil jen pár věcí a ani z jedné nic nebylo.“

„A teď se chceš zabývat tímhle.“

„Cali, právě jsme byli svědky vyvraždění vesnice – a pak se čertví odkud zjevila nějaká ozbrojená skupina a zlikvidovala předvoj povstalecké armády. Jak bych to mohl nechat plavat?“

Dorazili k náklaďáku. Klenba džungle byla stříbrošedá a voda řeky Chinko zčernala. Oba překvapeně zírali na podivné bílé nafouklé obrysy pohybující se okolo otlučeného náklaďáku. Mercer chytil Cali za zápěstí a stáhl ji k zemi. Zpoza auta vyšly dvě postavy. Mercer se proklel za to, že si od zachránců nevyžádal svou berettu. Bylo těžké rozeznat podrobnosti, ale ti dva lidé drželi v rukou něco dlouhého. Zbraně?

Jedna z postav odstrčila stranou nejbližší z bledých tvarů a ten zareagoval podrážděným zabečením. Byly to ovce. Jakmile to Mercerovi došlo, dokázal už rozeznat podrobnosti. Byli to muž a žena. Právě přebrodili řeku se stádem asi pětadvaceti ovcí, aby unikli před Dayceho armádou. Ta zvířata musela představovat celé jejich bohatství. Zatímco je Mercer s Cali pozorovali, přidala se k rodičům dvě batolata. Matka zvedla to nejmenší na bok, vytáhla zpod blůzy prs a začala ho kojit.

„Co si o tom myslíš?“ zeptala se Cali.

Mercer si byl celkem jistý, že jsou všichni Dayceho muži mrtví, ale nemohl riskovat, že se jich pár ještě skrývá v džungli. Nechtěl tam ty lidi nechat takhle zranitelné. Postavil se a rozpřáhl ruce v přátelském gestu. Otec rodiny si ho všiml a napřáhl svou hůl, jako by se s ním chtěl utkat. Bylo to celé bizarní, ale byli v Africe. Mercer se zasmál. „Zdá se, že budeme prchat ze Středoafrické republiky s vyděšenou rodinou a stádem ovcí.“

Mercerovi a Cali trvalo tři dny, než dorazili z Rafai do hlavního města Bangui, odkud odletěli do Lagosu a nakonec na Kennedyho letiště v New Yorku. Mercerovi se zdálo, že čím je Cali blíž k domovu, tím je uzavřenější. Podezíral ji, že je to obranný mechanismus, kterým se vzdaluje od hrůz uplynulých dní. Rozčlenila tu epizodu a pomalu stavěla kolem vzpomínky zeď a uzamykala ji ve své paměti, takže se jí bude vracet jen v podobě nočních můr, které časem také vymizí.

Mercer tu techniku znal. Sám ji už mnohokrát použil. Viděl zvěrstva, jaká si Cali nejspíš neuměla ani představit. Ne pomalé umírání zaviněné mezinárodní apatií, kterého byli lidé z CDC svědky v uprchlických táborech nebo ve venkovských klinikách pro nemocné AIDS, ale bezuzdné násilí pro násilí. Byl svědkem válek ve čtyřech světadílech, regionálních konfliktů, které se sotva dostaly do večerních zpráv, ale měly za následek tisíce mrtvých; zachraňoval zotročené horníky v Eritrei a držel v náručí ženu, kterou miloval, když umírala.

Harry White byl jednoho večera nedlouho po smrti Tisy Nguyenové v mimořádně filozofickém rozpoložení a pověděl Mercerovi, že bůh nepoloží břímě na ramena člověka, o němž si myslí, že by ho neunesl. Vezmi si například Joba, řekl Harry. Ten chlapík měl všechno, když mu to bůh vzal – rodinu, peníze, přátele, zdraví, na co si jen vzpomněl. Ale bůh také věděl, že to Job unese. Budeš se trápit, pokračoval Harry; shrbíš se pod tím, co ti život naložil, a půjdeš dál. Máš vlastně jen jednu možnost.

„Jo, mohl bych se stát zahořklým opilcem jako ty,“ opáčil Mercer. „Takovým, co posedává v baru dvanáct hodin denně a čeká na nějakého troubu, který za něho zaplatí účet.“

Harry reagoval pokřiveným úsměvem, jaký na okamžik udělal z osmdesátiletého ničemy osmiletého rošťáka. „To je přesně ta možnost, o které mluvím.“

Ale svým způsobem měl Harry pravdu a jeho slova seděla. Mercer se opravdu trápil dál. Možná to, co v životě viděl a udělal, zastřelo jeho kdysi křišťálovou víru, takže byl nucen dívat se na svět skrz odstíny šedé, ale jádro tam stále bylo, schopnost najít dobré ve špatném a držet se toho, zatímco ostatní rozemele čas na prášek.

Vycítil, že Cali funguje stejně. Za týden či za měsíc pohlédne zpátky a vybaví si nějakou epizodu z té cesty, třeba jeho kletbami prosycený boj s ovcemi nakládanými na korbu náklaďáku, a usměje se. Zároveň jí to připomene paniku, kterou cítila ve vesnici, a úsměv zmizí, ale intenzita prožitého strachu také. Za půl roku nebo za rok se bude stále usmívat těm ovcím a všechno ostatní v ní vyvolá jen slabý neklid.

Aby tohle dokázala, potřebovala vzdálenost, vzdálenost od Afriky i od Mercera. Chápal to, a když s ním čekala u přepážky US Airways, vyměnili si telefonní čísla a neurčitě si slíbili, že zůstanou v kontaktu. Oba sice věděli, že tomu tak nebude, ale ten rituál byl uklidňující.

„No, hodně štěstí při tvém výzkumu,“ řekla Cali odměřeně.

„A mně je líto toho tvého.“ Vrhla na něho nechápavý pohled. „Toho výzkumu rakoviny. Vypadal slibně.“

„Aha. Myslím, že jsem se nechala unést, když jsem si o té vesnici přečetla a ignorovala pravidlo lékařského výzkumu číslo jedna. Neexistují žádné zkratky.“

„Kam pojedeš příště?“

„To je na CDC. Ale nějakou dobu se nebudu do ničeho nového pouštět. Myslím, že zůstanu sedět za stolem, dokud…“ Odmlčela se.

Mercer ji vzal za obě ruce, aby se mu podívala do očí, a lehce ji políbil na koutek úst. Bylo to možná trochu intimnější gesto, než zamýšlel, ale musel okusit dotek jejích plných rtů, i když jen letmo. Byly měkčí, než si představoval. „Hodně štěstí, Cali Stoweová.“

„Hodně štěstí – proboha, já si nevzpomínám na tvoje křestní jméno! Říkala jsem ti jen Mercer.“

„To nic.“ Usmál se. „Tak mi říká každý.“

Jejich pohledy zůstaly propojené. Ještě chvilku svíral její silné prsty a ona ho nechala. Bylo to neobratné, ale půvabně. Kdyby se seznámili v jiné době a na jiném místě, plánovali by teď schůzku a neloučili se navždy.

Těsně předtím, než ji pustil, opětovala Cali impulzivně jeho polibek. Její rty se jen letmo dotkly jeho, ona se obrátila a její vlasy odrazily sluneční světlo jako leštěná měď. „Sbohem.“

Hned nato ji spolkl dav cestujících a turistů.

Chvilku nato poklepala Mercerovi na loket postarší žena stojící ve frontě za ním. Její vlasy byly jako chomáč vaty, oči modré a přátelské. „Nic mi do toho není, ale myslím, že byste měl jít za ní, mladíku.“

Mercer pohlédl směrem, kudy Cali zmizela. „Asi máte pravdu, ale takový je život.“

„To ano. Učíme se chybami.“

Mercer se na ni usmál. „Myslíte, že dělám chybu, když ji nechávám odejít?“

„Na to umíte odpovědět jen vy sám.“ Ukázala prstem. „U přepážky je volno.“

Mercer popadl tašku zakoupenou v Lagosu, jež obsahovala i polní láhev Chestera Bowieho a kulku, kterou mu dala stařena z vesnice. Udělal krok k přepážce, ale náhle se obrátil. „Děkuji, paní, ale jděte první.“

Vyběhl z fronty. Rychle se prohnal terminálem v naději, že nad hlavami lidí zahlédne záblesk Caliných vlasů. V duchu si připravoval, co jí řekne. „Tohle je hloupost. Myslím, že se navzájem přitahujeme, a nezdá se mi správné, aby nás okolnosti daly dohromady a zase od sebe odtrhly. Vím, že chceš nechat všechno za sebou, to já také, ale myslím si, že by nás jedno rande nezabilo. Pozítří bych mohl být v Atlantě. Jenom musím odevzdat hlášení kontaktní osobě v OSN, Adamu Burkeovi.“

Když řekne ne, tak ne. Bude ho to stát jen hodinové čekání na další let na Reaganovo letiště, ale když řekne ano, pomůže mu to zahnat trochu osamělosti, kterou trpěl poslední půlrok.

Protože Atlanta byla ústředím společnosti Delta, domníval se, že má rezervaci u ní. Vyšel z letištní budovy a začal se rozhlížet po nosiči, který by mu řekl, kde se nachází jejich terminál, když tu ji uviděl přecházet ulici ucpanou auty. Už na ni chtěl zavolat, ale ona právě došla k černé limuzíně.

Neohlédla se ani nepromluvila na řidiče, který jí držel dveře, když si sedala na zadní sedadlo. Mercer počkal, až se lincoln rozjede, a pak vběhl do ulice. Nějaký taxikář na něho zatroubil a dopravní strážník zavolal. Mercer je ignoroval a nadběhl si tak, aby viděl poznávací značku toho auta. Její bílé pozadí a černá písmena byly charakteristické a jemu náhle došla spousta věcí, zatímco jiné ho zmátly ještě víc.

Limuzína patřila vládě Spojených států.

Arlington,

Virginie

Mercerovi se odedávna zdálo, že blok městských domů v jeho ulici tvoří poslední kus dříve půvabného předměstí. Za těch deset let od doby, kdy si koupil svůj dvoupatrový řadový dům, Arlington vyrostl. Teď ho tvořily hlavně anonymní věžáky s byty a kancelářské komplexy doplněné několika malými krámky.

Mercerovu ulici lemovaly identické budovy, stavby z červeného zdiva s vchody z otesaných kvádrů, úzkými okny a stínícími stromy u chodníku. Mimo denní špičku tam doprava nebývala nijak hustá a nebylo nic neobvyklého, když matky dovolily dětem hrát si venku. Skoro se zdálo, že se v posledních šedesáti letech čas té ulice nijak nedotkl.

Při vstupu do svého domu cítil Mercer obvykle, jak ho zaplavuje pocit klidu. Patřila mu celá budova a přestavěl vnitřní prostory tak, že atrium sahalo až do druhého patra a z přízemí vedlo nahoru točité schodiště. V prvním poschodí byla ve výklenku knihovna, dvě ložnice pro hosty a pokoj vybavený mahagonovým barovým pultem s pěti stoličkami, stěnami obloženými stejným dřevem, mosaznými doplňky a buclatými koženými křesly. Byl to prostor zařízený tak, aby připomínal pánský klub z devatenáctého století, a až na plazmovou televizi a lednici s klikou ve stylu padesátých let byl ten efekt dokonalý. Celé druhé patro zabírala ložnice pána domu. Světlo do ní proudilo dvojicí střešních oken, byla rozlehlejší než většina bytů v Arlingtonu a její mramorem obložená koupelna byla jediná, o níž věděl, že má kromě toalety nainstalovaný také pisoár.

Prošel hlavním vchodem a zamířil rovnou do své pracovny v přízemí.

Necítil žádnou radost z návratu domů, jen palčivý vztek, který se ho zmocnil, když viděl Cali nastupovat do vládního auta. Nechtěl se pouštět do žádných spekulací, dokud si nebude jistý, ale teď, když mu k jistotě zbývalo jen pár minut, honily se mu hlavou nejrůznější scénáře. Ani jeden nebyl nijak optimistický.

Zvedl sluchátko telefonu na svém stole a vytočil informace. Uslyšel ženský hlas a právě chtěl požádat o číslo do CDC v Atlantě, když sebou překvapeně trhl. Pozorněji si ten hlas poslechl.

„Bože, Harry, ty ho máš tak velkýho. Nevím, jestli ho s Chantelle zvládneme, ale budeme se snažit. Jenom slib, že budeš něžnej.“

„Co to sakra…?“

„Víš, obě jsme ještě panny, Harry. Bude to pro nás poprvé.“

„Kdo to sakra je?“ zeptal se Mercer. Než mohla žena odpovědět, uslyšel na otevřené lince chrápání. „Ten parchant,“ zamumlal a přerušil spojení.

Nechal cestovní tašku na psacím stole a vyběhl po točitých schodech do prvního patra. Bylo to přesně, jak si myslel. Na jedné z pohovek ležel natažený Harry White a na hrudi zvedající se a klesající do rytmu chrápání měl položený bezdrátový telefon. Nedaleký kávový stolek byl posetý tolika kolečky od sklenic na whisky, jako by ho svými chapadly zřídila oliheň. Popelník z broušeného křišťálu přetékal nedopalky. Harry měl na sobě vybledlé plátěné kalhoty, zapranou bílou košili ušitou z nějakého nezničitelného umělého vlákna, tmavé ponožky a tenisky. Jeho věčná modrá větrovka byla přehozená přes opěradlo jedné barové stoličky a z kapsy viselo psí vodítko.

Na protější pohovce se podobně jako Harry rozvaloval jeho pes. Tlustý baset ležel na zádech a břicho mu viselo ke straně v lavině sádla. Zatímco mu jedno ucho splývalo skoro až na zem, druhé bylo rozprostřené po koženém potahu jako špinavý ubrousek. Pes otevřel jedno krví podlité oko, spatřil Mercera a pokusil se zavrtět ocasem. Ta námaha ho zřejmě unavila, takže znovu usnul a chrápal jen o málo tišeji než jeho pán.

„Et tu, Fido?“ řekl Mercer psovi. Vzal přenosný telefon z Harryho hrudníku a poklepal starého chlípníka po rameni. Harry polekaně zafrkal a otevřel oči.

„Sex po telefonu, Harry? V tvém věku se ti postaví jednou za uherský rok – a ty tu šanci promarníš na tohle?“

Staroch si přejel jazykem po patře a zatvářil se zhnuseně. „Ahoj, Mercere.“ Harryho hlas měl zvuk starého vagonu. „Já ji nepromarnil. Jenom jsem chtěl zjistit, jaký to je.“

„Protože jsi spal, je vidět, že to fungovalo úžasně. Jak dlouho ten hovor trval?“

Harry se podíval na hodinky a jeho vrásčitý obličej se napjal soustředěním. „Krucinál, už je půl pátý. Musím jít. Řekl jsem Drobkovi, že touhle dobou už budu zpátky.“

„Jak dlouho, Harry?“

„Nejsem si jistej. Okolo půl čtvrtý jsem usnul.“

„Dva dolary za minutu?“

Harry odvrátil zrak, ne proto, že by se styděl za to, co udělal, ale protože se nechal chytit. „Myslím, že říkali něco o čtyřech, ale už si to nepamatuju.“

Některá přátelství se vyvíjejí mnoho let, jiná vzniknou automaticky na pracovišti nebo v sousedství. A pro další se jenom velmi těžko hledá logické vysvětlení. Harry White se rychle blížil ke svým jednaosmdesátým narozeninám, dvojnásobku Merecerova věku, a přesto byli přátelé od okamžiku, kdy se potkali v baru U Drobka o kus dál v ulici. Mnozí z těch, kteří je znali oba, soudili, že Mercer vidí v tom podnikavém osmdesátníkovi cosi jako otce, nejspíš proto, že v mládí přišel o oba rodiče. Jiní si mysleli, že Mercer starému Harrymu pomáhá, jako by byl staroch případ pro charitu. Obě vysvětlení měla k pravdě na míle daleko. Mercer si jejich vztah několikrát analyzoval a to nejlepší, na co přišel, bylo, že jsou oba stejní a liší se jen věkem.

Harry White bojoval za svou zem ve druhé světové válce, ale nikdy se nesnažil získat veteránské výhody, protože podle svého názoru jen splnil svou morální povinnost; nic za své služby nechtěl. Vydal ze sebe všechno a na oplátku požadoval jen úctu. Věděl z vlastní zkušenosti, že i když je hranice mezi dobrem a zlem nejasná, existuje práh, který by se neměl překročit. Věřil, že činy a slova mají stejnou váhu a že prokázaná služba zaručuje protislužbu. Ztělesňoval to, co znamenalo být součástí generace vyrostlé za velké krize a bojující v první světové válce.

Aniž si to uvědomoval, žil Mercer podle morálních norem stanovených právě v té době. Ve skutečnosti tedy oba náleželi ke stejné generaci – muži, kteří poznali v mládí ztrátu, přežili boj, stále oplakávali přátele a věřili ve správnost svých činů.

Harry se náhle rozhořčil. „A mimochodem, domů ses měl vrátit až koncem měsíce.“

Mercer zašel za bar a namíchal si gimlet z jamajského rumu, limetkové šťávy a vodky Ketel One. Pro Harryho připravil koktejl Jack and Ginger, do kterého přidal právě tolik zázvorové limonády, aby whisky štípala na jazyku. „Fajn že sis o mě dělal starosti, ty parchante. Středoafrická republika je uprostřed občanské války, copak ty nečteš noviny?“

„Kradu ti noviny ode dne, cos odjel.“ Harry zaujal své obvyklé místo na baru a zkusmo usrkl koktejlu, než si zapálil chesterfieldku a jeho modré oči zmizely v záhybech kůže, aby ho v nich neštípal kouř. „Ale jestli to nebylo na titulní straně nebo u křížovek, nemohl jsem si toho všimnout.“ Do jeho hlasu poničeného pitím a cigaretami se vmísil slabý náznak obav. „Všechno v pořádku? Chci říct, nestalo se ti nic?“

Než se Mercer pustil do vyprávění, sebral z pohovky bezdrátový telefon. Fido kňučel ze spaní. Za ty měsíce od chvíle, kdy baseta našli, jak štěká u kontejneru za barem U Drobka, aby se domohl něčeho k žrádlu, dospěli Harry s Mercerem k závěru, že se tomu psovi nemůže zdát o králících. Jeho rychlosti by spíš odpovídali slimáci nebo lenochodi s artrózou. Mercer vytočil informace a získal číslo na CDC v Atlantě.

Poté co se prokousal zastaralým automatickým systémem, podařilo se mu dostat na linku operátorku a požádat o přepojení na osobní oddělení.

„Lidské zdroje, tady John. Co si přejete?“

„Zdravím, Johne. Jmenuju se Harry White. Právě jsem se vrátil z Afriky a myslím, že mi aerolinky daly zavazadlo, které patří jednomu z vašich lidí.“

„Jméno.“ Znělo to, jako by se John naučil společenským frázím od automatického informačního systému.

„Stoweová, Cali Stoweová.“ Mercer mu to odhláskoval.

„Nemáme tu nikoho – moment.“ Bylo to tam, pauza, které se Mercer obával. „Hm, ano. Přepojím vás na pana Lawlera.“

„To nebude nut –“ John už ale začal přepojovat hovor.

Okamžik nato se ve sluchátku ozval ostražitý hlas. „Tady Bill Lawler. Pokud správně rozumím, ptáte se na Cali Stoweovou.“

„Ne, pane Lawlere. Jen se chci ujistit, že pokud k vám pošlu zavazadlo, které mi aerolinky omylem daly, dostane ho. Když jsme spolu dneska seděli v letadle, zmínila se, že pracuje pro CDC.“

„No ano, je naším zaměstnancem. Říkal jste, že jste spolu letěli dneska? Mohu se zeptat odkud?“

„Takže u vás pracuje. Výborně. Hned ráno odnesu její zavazadlo na poštu. Díky.“ Mercer zavěsil dřív, než se Lawler mohl ještě na něco zeptat.

„Co to sakra mělo být?“ Harry zvedl jedno rozježené obočí. „A hlavně, když najdu její tašku, znamená to, že se můžu prohrabat jejím spodním prádlem?“

„Žádná taška není,“ odpověděl Mercer hlasem plným frustrace a únavy. „S Cali Stoweovou jsem se seznámil v Africe. Pověděla mi, že pracuje pro CDC, ale když jsme se na JFK rozloučili, všiml jsem si, že nasedla do vládního auta.“

„A?“

„A vypadalo to, že toho chlapa z CDC, se kterým jsem právě mluvil, hodně zajímalo, proč se na ni ptám. Myslím, že je používá jako krytí pro něco jiného. Takže jsou ve střehu, jakmile se na ni někdo zeptá.“

Harry típl cigaretu v popelníku a dopil poslední lok svého drinku. Promluvil, zatímco se Mercer přehraboval v zásuvce za barem. „Máš tušení, kdo jí dává výplatu?“

„Desítky podezření, ale žádnou stopu.“ Mercer našel modrý připínáček a zabodl ho do Středoafrické republiky na zarámované mapě světa za barem; mapa se už připínáčky přímo ježila. Bylo na ní dobrých osmdesát pestrobarevných hlaviček označujících místa, která Mercer navštívil kvůli práci či pro zábavu. Mezi nimi se vyskytovalo asi deset obyčejných, které ukazovaly, kde se podílel na tajných operacích. Jeho pohled chvilku spočinul na špendlíku zapíchnutém do ostrova La Palma, součásti Kanárského souostroví. To bylo všechno, co mu zbylo po Tise.

Harry si povšiml napětí Mercerova krku a uviděl stín, který mu zůstal v bouřkově šedých očích, když se odvrátil od mapy. „Ona tě přitahovala.“

„Byla atraktivní,“ připustil Mercer.

„Přestaň uhýbat. Na to jsem se neptal.“

Mercer by se tomu tématu nejraději vyhnul, ale věděl, že mu to jeho kamarád nedovolí. „Ano, přitahovala mě.“

„Je první po Tise a ty se kvůli tomu cítíš provinile.“

„Jo.“

„Půl roku je celá věčnost a mrknutí oka zároveň. Nepovím ti, jak se máš kvůli tomu cítit, ale povím ti, že být přitahován jinou ženou není nic špatného. Uvědomuješ si, že od Tisiny smrti se chováš podle norem, kterých nedosáhne ani většina ženatých mužů? Mužům připadají ženy atraktivní každý zatracený den a můžeš se vsadit, že se kvůli tomu ani jeden necítí provinile. Ale ty to vidíš jako nejhlubší zradu. Tohle není truchlení, Mercere, to je sebemrskačství.“

„Co když si nemůžu pomoct?“

„V minulosti jsi vždycky našel nějaký řešení.“

„Jak to myslíš?“

Harry si zapálil další cigaretu a srovnal si myšlenky. „Bičuješ se pokaždý, když se ve tvým životě něco zvrtne. Obviňuješ se, ať už to je tvoje vina nebo není. Lidé většinou nepřebírají zodpovědnost, ani když něco provedou, ale ty to děláš, i když ses ničím neprovinil. Není to charakterová vada, a jestli ano, tak nijak hrozná, jenže tobě dá pokaždé spoustu práce najít znovu rovnováhu a smířit se s tím, co se stalo. Tisu jsi ztratil už před šesti měsíci a pořád nejseš o nic blíž tomu na to zapomenout.“

V Mercerovi vzplál hněv. „Já na ni nezapomenu.“

„Ne na ni, troubo, na její smrt. Nedokážeš zapomenout na její smrt. V tom je rozdíl a ty ses na něm možná zaseknul.“

„Jak to myslíš?“

„Vsadím se, že její smrt si znovu přehráváš každý den, ale nevzpomínáš na její život.“ Mercer to nepopřel a Harry pokračoval. „Udělal sis z ní symbol svýho osobního selhání, vzpomínku, na kterou můžeš naložit všechnu vinu, kterou nosíš na bedrech. Neoslavuješ tu krátkou dobu, kterou jsi s ní prožil, a to není moc fér. Myslím vůči ní.“

To, co Harry řekl, Mercerem otřáslo. Náhle mu došlo, že to je celé pravda. Vzpomínka na Tisu byla rána, kterou otevíral, aby si mohl libovat ve vině, o níž si byl jistý, že si ji zaslouží. Tohle nebylo truchlení. Bylo to skutečně sebemrskačství, navíc trochu zvrácené. Využil její smrti pro své účely a zredukoval tak její život na něco, za co se mohl vinit.

„A jak mám dát svůj život zase do pořádku?“

Harry se opřel na barové stoličce a vyfoukl nosem kouř. „Jak to mám sakra vědět? Je to tvůj život. Pozvi tu Cali na rande. Nebo se na týden rozval na pláži u moře a koukej, jak se tam producírujou ženský.“

Mercer nebyl na pláži už celá léta a nedokázal si představit, jak tam posedává a zírá na vypracovaná ženská těla v bikinách. Vyhlídka na schůzku s Cali mu také nepřipadala moc lákavá, alespoň dokud nezjistí, kdo ta žena je a pro koho skutečně pracuje. Ta myšlenka mu připomněla, že se musí spojit s admirálem Laskem. Vytočil číslo jeho mobilu a ignoroval červené světlo na bezdrátovém telefonu, které naznačovalo, že je vybitá baterie.

„To, že ses vrátil dřív, nevěstí nic dobrého,“ řekl Lasko místo pozdravu, což znamenalo, že se už naučil číst z displeje údaj o totožnosti volajícího. Ira Lasko dříve sloužil na ponorce, odkud přešel k námořní zpravodajské službě. John Kleinschmidt, prezidentův poradce v otázkách národní bezpečnosti, ho krátce po odchodu do důchodu získal pro práci pro Bílý dům. Lasko dokázal uvažovat na strategické i taktické úrovni zároveň a intuitivně vnímal správné spojení obou těch rovin. Byl podprůměrného vzrůstu a měl útlou postavu, ale víc než dostatečně to kompenzoval velitelským hlasem, nespoutanou energií a výbojnou povahou, která se hodila k jeho vyholené hlavě.

„Ne a ne,“ odpověděl Mercer. „Ne, nenašel jsem žádný coltan. Zítra zavolám Burkeovi z OSN a později v tomto týdnu mu pošlu formální zprávu. A druhé ne znamená, že jsem objevil něco jiného, co nevěstí nic dobrého.“

„Chceš se sejít?“

„Myslím, že by to bylo vhodné. Mám pár věcí, které je potřeba analyzovat.“

„Zdržím se v kanceláři do osmi. Sejdeme se v té thajské restauraci u obchodního centra Pentagon City Mali.“

„V půl deváté v Loong Chaťs. Rozumím.“ Po mnoha nepoživatelných pokrmech, které Mercer jedl v uplynulých týdnech, se mu při představě thajského jídla zkroutil žaludek. Bude si muset před schůzkou dát sendvič.

„Tak já jdu,“ oznámil Harry. „Fido, vstávej.“

Pes nezvedl ani víčko.

„Vstávej, Fido. Procházka.“

Baset se převalil na bok zády k Harrymu a z hloubi hrudníku se mu vydralo podrážděné zavrčení.

Harry k němu došel a za chůze ulevoval své umělé pravé noze, která ho vždycky trápila, když si ji před spaním nesundal. Zatřásl psem, až se mu pod volnou kůží zavlnilo sádlo. Fido se konečně postavil na pahýlovité nohy, které sotva dokázaly zvednout jeho břicho tak vysoko, aby se netřelo o koženou pohovku. Povedlo se mu jedno zavrtění ocasem, než zase schlípl jako propíchnutý balónek.

Harry připnul vodítko k obojku a odtáhl Fida z pohovky ke knihovně a točitému schodišti za ní. Mercer se usmál, když uslyšel, jak Harry vleče vzpurného psa po dlaždicích v hale k domovním dveřím. Harry zavolal nahoru: „Když skončíš s Irou před půlnocí, budu U Drobka.“

„To asi nedopadne.“

„Tak jo, uvidíme se zítra.“

Když Mercer vstoupil do módní thajské restaurace, seděl už Ira u stolu. Trojice žen srkajících na baru cosmopolitany přejela Mercera pohledem. Ani si jich nevšiml a zamířil rovnou k admirálovi. Před ním už čekaly dva drinky. Lasko si svlékl sako a povolil kravatu, ale nemohl zakrýt třicet let prožitých v armádě. Seděl zpříma s propletenými prsty a jeho oči se ani na okamžik nezastavily.

„Vypadáš utahaně,“ prohlásil zástupce prezidentova bezpečnostního poradce místo pozdravu. Neobtěžovali se potřást si rukama.

„Máš oko na to, co je vidět na první pohled. Uplynulých pár týdnů a zvlášť posledních pět dní bych nejradši vymazal z paměti.“

„Myslel jsem, že to měla být jednoduchá akce. Že tam zajedeš, najdeš ten minerál a Středoafrická republika zbohatne. OSN bude vypadat dobře a trocha zásluh zbude i na nás.“

„Problém je v tom, že tam ten minerál není, což jsem tušil od začátku, a ať by Středoafrická republika zbohatla na čemkoliv, všechno by šlo jen do kapes vojenských diktátorů.“

„Četl jsem zprávu o někom, kdo tam přišel ze Súdánu.“

„To byl Caribe Dayce. Okouzlující chlapík. Samý sval – a měl rád mačety. Je mrtvý.“

Ira nedal najevo překvapení. „To ty?“

„Kéž by.“ Servírka přišla pro objednávky. Mercer zaváhal. Sendvič, který si dal předtím, mu ležel v žaludku jako kámen. Ira objednal dost jídla pro oba. Když mladá Asiatka odešla, Mercer pokračoval. „Dayce vlastně mě a jednu ženu jménem Cali Stoweová nechal připoutat ke kůlům před popravčí četu, když se čertví odkud objevila skupina“ – Mercer si nebyl jistý, jak nazvat své zachránce – „vojáků a postřílela všechny jeho muže.“

„Místní? OSN?“

„Ne. Nevím, co byli zač. Prostě se najednou objevili, udělali, co měli v plánu, a varovali mě, abych se tam nikdy nevracel.“

„Kdo je Cali Stoweová?“ Ira jen zřídka něco komentoval, dokud neznal všechna fakta.

„To je jedna z věcí, které bys pro mě mohl zjistit. Tvrdila, že pracuje pro CDC, ale když jsem tam zavolal, měl jsem dojem, že je používá jako zástěrku. A také když jsme se rozešli na Kennedyho letišti, viděl jsem ji nastoupit do vládního auta. Jestli je na výplatní listině strýčka Sama, rád bych věděl, jak se ocitla na stejném místě jako já.“

„Můžu zavolat pár lidem. Ještě něco?“

Mercer vytáhl z tašky polní láhev Chestera Bowieho. Pak vyndal z kapsy zdeformovanou kulku. Měď se zableskla ve slabém osvětlení restaurace. „Chtěl bych, aby se na tohle podívali experti. Hlavně na tu kulku.“ Mercerovi trvalo skoro půl hodiny, než převyprávěl příběh, který slyšel od africké stařeny, a vyložil všechno, co se stalo od okamžiku, kdy za ním v Kivu přišla Cali. Ira si udělal pár poznámek na ubrousek.

„Bílý žoldák. Páska přes oko. Pauly nebo Poli. Východoevropský přízvuk. Mám to.“ Admirál odložil pero a odstrčil skoro prázdné talíře. „Tak jaký je tvůj názor?“

„Nejdřív jsem myslel, že se ta vesnice nachází na místě, kde Spojené státy těžily uran pro projekt Manhattan, ale nemohu uvěřit, že bychom povraždili svědky.“

„Souhlasím. Co nám zbývá?“

„Museli to být Němci,“ odpověděl Mercer rychle. „Za války měli celkem propracovaný jaderný program. Nějak se dozvěděli o žíle mimořádně koncentrované uranové rudy a vyslali pro ni expedici.“

„A Chester Bowie?“

„Jenom hádám, ale mohl to být prospektor, kterého Němci využili, aby jim uran našel. Podle toho, co mi řekla ta žena, tam jen několik týdnů nebo měsíců po jeho odchodu dorazila skupina dalších bělochů. Pokud informoval nejvyšší nacistické velení, mohlo trvat zhruba tak dlouho sestavit expedici a dostat ji tam.“

„Takže to byl zrádce, který pomáhal Němcům za druhé světové války?“

„Možná. Nebo ho nějak přinutili, případně nevěděl, kdo za tím výzkumem stojí. A to bych chtěl zjistit.“

„Jak?“

„Zadal jsem jeho jméno do vyhledávače a dostal asi sto tisíc odkazů. Státní univerzita v Bowie. Bowie, město v Marylandu. Jim Bowie. Nože pojmenované podle něho… Ale mám lepší plán, jak ho vystopovat.“

„Dobře, nechám to na tobě. A co ta vesnice? Je ten starý důl stále nebezpečný? Chci říct, mohl by tam někdo přijít a nakopat si koncentrovaný uran?“

„Pochybuju. Podle toho, co jsem viděl, je nejspíš vytěžený. Ten, kdo tam kopal, všechnu rudu odnesl. A ta vesnice už neexistuje. Ve své zprávě Adamu Burkeovi hodlám doporučit, aby se tam pro jistotu vypravila skupina z Mezinárodní agentury pro atomovou energii, jakmile se situace uklidní.“

„Neměl by tam už teď být klid, když je Dayce mrtvý?“

„Potrvá to pár týdnů nebo měsíců. Teď, když je Dayce mimo hru, bude mezi sebou bojovat tucet nebo víc drobných vojenských diktátorů o to, kdo převezme zbytek jeho armády.“

Ira chvilku mlčel, vrásky na čele měl až tam, kde mu na vyholené lebce měly začínat vlasy. „A jak to naleziště vlastně objevil Bowie?“

Mercer se opřel s úsměvem na rtech. Věděl, že se Ira dostane ke skutečné záhadě té záležitosti. „Tahle otázka mi vrtá hlavou od chvíle, kdy jsme s Cali odletěli ze Středoafrické republiky. Ta vesnice není ani tečka na mapě. Geologická situace v té oblasti nijak nenaznačuje výskyt uranu, a přesto asi před šedesáti lety přišel ten chlapík do džungle a začal lopatou odhazovat skrývku, jako by tam na zemi bylo velké X s nápisem ‚Kopej tady‘.“

„Máš nějaký nápad, jak to dokázal?“

„Buďto to byl největší prospektor a geolog, o jakém jsem kdy slyšel, nebo měl tu největší kliku v historii.“

Ira pokynul servírce, že chce účet, a vstal. „Zavolám, jakmile něco zjistím.“

„Které části toho příběhu mám vynechat ve své zprávě pro OSN?“ Ira o tom nemusel přemýšlet. „Vynechej co nejvíc. Pověděl jsem jim o tobě, abych prokázal službu prezidentovi, ale to neznamená, že chci, aby ses s nimi dělil o jakákoliv tajemství. Vlastně vypusť i své doporučení o vyslání skupiny z MAAE.“

Mercer, který viděl na vlastní oči množství nezdarů OSN v Africe i jinde, byl nakloněný souhlasit. „Spojím se s Constance Van Burenovou z ministerstva energetiky.“ Constance Van Burenová byla ministryně a Mercerova dlouholetá známá. „Zjistím, jestli by tam nemohla poslat pár svých inspektorů.“

„Počkal bych i s tím,“ pronesl Ira opatrně. „Raději budeme trochu pátrat sami, než ji kontaktuješ. Stejně jsi říkal, že to místo je prozatím nebezpečné.“

Ira Lasko také postřehl, že v tom, co se stalo, jsou drobnosti, které nesedí. Admirál se na okamžik odmlčel a pohlédl na Mercera, jenž vytahoval z peněženky kreditku. „Jaký máš pocit z té skupiny, která zlikvidovala Dayceho a jeho muže?“

„Neptej se mě proč, ale myslím, že o tom dolu věděli a vložili se do toho, aby ho Dayce neobjevil.“

„A jaký by to mělo smysl, pokud je ten důl vytěžený, jak jsi říkal?“ Mercer neodpověděl. Ale byl rozhodnutý to zjistit.

New York City

Z bytu v Upper East Side byl impozantní výhled na Central Park a obytné věžáky za ním. Byt měl čtyři pokoje, pracovnu a malý pokoj s příslušenstvím pro služebnou. K jídelnímu stolu se vešlo dvanáct lidí. Majitel bytu stál na balkoně a tmavé vlasy mu čechral první jarní vánek. Na sobě měl černé plátěné kalhoty, černou hedvábnou košili a černé boty. Prohlížel si park jako jestřáb pátrající po kořisti na otevřené louce. V jedné ruce držel tenký mobilní telefon a ve druhé buclatou sklenici se sedmdesátiletým koňakem.

Muži bylo okolo pětačtyřiceti, byl svobodný, ale dost pohledný na to, aby neměl nouzi o ženskou společnost. On sám peníze na koupi bytu nevydělal – vydělaly je generace jeho předků. Jeho starší bratr vedl rodinné impérium, rozsáhlý konglomerát s pobočkami na čtyřech kontinentech. Malicherný člověk by bratrovi možná záviděl moc, s níž vládl nejen společnosti, ale i rodině. Ale on byl díky vlastní kariéře a tomu, jak využil své kontakty, blízko dosažení vrcholu moci, jaký si jeho bratr neuměl ani představit.

Kořeny operace tkvěly v minulosti jeho rodiny, v příběhu, který mu vyprávěla jeho babička, takže ji svým způsobem plánoval od dětství, i když o tom neřekl živé duši. Bylo to něco, co bude muset uskutečnit sám. Jeho bratr potřeboval armádu právníků a účetních, aby udržel svůj podnik v chodu, zatímco on změní dějiny s hrstkou vybraných lidí.

Mobil zazvonil. Rychle přijal hovor. „Haló?“

„To jsem já, miláčku, napadlo mě, jestli jsi znovu nezvážil můj návrh.“

Okamžik mu trvalo, než ten hlas poznal – patřil Michaele Taftsburyové, mezinárodní právničce z Londýna momentálně působící v New Yorku – a než si vybavil její návrh: víkend v penzionu ve Vermontu.

„Michaelo, říkal jsem přece, že nemůžu odjet z města.“

„Je to jen na víkend, ne na čtrnáct dní, miláčku. Tak dlouho jsme se neviděli.“

Nejvyšší čas to ukončit, usoudil. I když byla docela dobrá společnice a velice vášnivá v ložnici, začínala ho otravovat. „A neuvidíš mě ještě déle, když mě nepřestaneš nahánět,“ varoval ji.

„Nahánět? Nahánět! Trhni si. Myslela jsem, že se trochu pobavíme. Jestli tě obtěžuju, tak jdi k čertu.“ Zavěsila.

Ale telefon zazvonil skoro okamžitě znovu. Sakra. Neměl se s ní rozejít, dokud si nevyřídil hovory, na které čekal. Teď bude marnit vzácný čas jejím utěšováním, aby mu přestala obsazovat linku. Kdyby se tak s ní rozešel později… Podíval se na displej. Byl to mezinárodní hovor s předvolbou, kterou neznal. To bylo ono!

„Poli?“ zeptal se, když přijal hovor.

„Žádná jména!“ sykl jednooký bulharský zabiják.

Muž v New Yorku napomenutí ignoroval. Právě se měl dozvědět zprávu, na kterou čekal celý život. „Bylo to tam?“

„Možná bylo a možná nebylo.“

„O čem to mluvíte? Tak bylo, nebo ne?“

„Jestli ano, tak nás někdo už dávno předběhl.“

„Je to pryč?“

„Nepotloukal jsem se tam tak dlouho, abych prozkoumal celou oblast, ale dá se říct, že věřím, že je to pryč.“

„Tak vy jste se tam ‚nepotloukal‘? Platím vám spoustu peněz, tak byste měl dělat víc než se jenom ‚potloukat‘.“

„Slíbil jste mi spoustu peněz,“ odsekl zabiják. „A nezůstal jsem tam, protože se objevili oni.“

Zklamání bylo příliš velké. Celá záležitost mohla být uzavřená v několika dnech a teď se dozvěděl, že ruda je pryč. A pak jeho frustrací konečně pronikla Poliho poslední poznámka. „Moment, ‚oni‘? Kdo jsou ‚oni‘?“ Ale věděl to. Až příliš dobře to věděl, jenže trval na svém.

„Proboha, člověče, měl jste za sebou celou armádu! Muži Caribea Dayceho jsou přece víc než dostatečná ochrana.“

„Dayce je mrtvý a většina jeho mužů také, takže už mu nemusíte platit druhou polovinu částky, kterou jste mu slíbil za to, že mě dostane do té vesnice. Já sám jsem sotva unikl. Stalo se to před pěti dny. Tak dlouho mi trvalo, než jsem se dostal do Chartúmu.“ V Poliho hlase se objevil nádech profesionálního respektu, když dodal: „Varoval jste mě, že protivník bude silný. Neměl jsem tušení, že by nějaká jednotka mohla takhle zaútočit.“

„Měli celá staletí na to, aby zdokonalili své umění. Co ten Američan, který se v oblasti objevil?“

„Kterého myslíte? Byli tam dva. Muž a žena.“

„O té ženě nevím,“ připustil muž v New Yorku.

„V každém případě netuším, co se s nimi stalo. Dal jsem se na útěk v okamžiku, kdy se protivník objevil. Když jsem ty dva viděl naposledy, byli připoutaní u kůlů a Dayce se je chystal popravit. Je možné, že byli zabiti při přestřelce. Nevím.“

„Vyšetřím to. Bude nejlepší, když dorazíte do New Yorku. Mám pocit, že vás tady budu potřebovat.“

„Letí mi to za dvě hodiny.“

Mercer věděl přesně, jak najít Chestera Bowieho, a pustil se do pátrání s optimismem člověka, který se osudně mýlí. Vycházel z logického předpokladu, že Bowie neměl největší štěstí v historii a že byl vyškolený geolog, a to zatraceně dobrý. Předpokládal také, že by se muž přes padesát nevypravil na jedno z nejodlehlejších míst planety bez podpůrného týmu. Tím, že umístil těžbu ve vesnici na začátek čtyřicátých let a postupoval zpět, dospěl Mercer k odhadu, že Bowie nemohl dokončit univerzitu dřív než v roce 1913. Nechal si rezervu pěti let a rozhodl se začít s pátráním v roce 1908.

Další krok byl prostý a bylo jím nahlédnutí do elektronické databáze akademického Kdo je kdo za léta 1908 až 1945. Počítačové vyhledávání netrvalo ani vteřinu a nepřineslo žádnou zmínku o Chesteru Bowiem. Mercera to nijak neznepokojilo a posunul hranici do roku 1900, odkud pocházely nejstarší záznamy. Ale i tak skončil s prázdnou.

Opřel se na židli za svým stolem a zamyslel se nad tím, že Bowie možná nedokončil univerzitu nebo ještě hůř, byl geolog samouk. Mercer si byl tak jistý svou pátrací strategií, že ani neuvažoval o jiné alternativě. Zklamaně zadal Bowieho jméno znovu do vyhledávače a několik hodin bezvýsledně otevíral namátkové odkazy.

Nechtěl se vzdát myšlenky, že Bowie měl akademické vzdělání. Bez něj nemohl nikdo naleziště uranu najít. Zatelefonoval do absolventských kanceláří asi tuctu škol s významnými katedrami geologie. Žádný Chester Bowie. Zavolal do hlavních báňských škol a pořád žádný Bowie až do roku 1900, což byla nejzazší hranice, protože kdyby Bowie promoval na začátku století, bylo by mu ve Středoafrické republice nejméně šedesát. Mercer si snědl oběd shrbený nad počítačem a nechal záznamník zvednout dvacet příchozích hovorů. K večeři si dal přivézt čínu, kterou také snědl u psacího stolu, a spát šel až po jedné v noci.

V šest ráno byl už zase za stolem a u lokte měl hrnek s kávou tak silnou, že mu div nerozpustila sklovinu na zubech. Pokračoval v práci s vyhledávačem až do devíti, kdy zavolal společnosti provozující stránky Kdo je kdo. Přes dvě sekretářky se dostal až k hlavní archivářce. Představila se jako paní Morelandová. Podle jejího křehkého hlasu odhadl, že možná promovala pár let před Chesterem.

„Jak vám mohu pomoci, doktore Mercere?“

Považoval za rozumné uvést svůj titul, aby dodal následující historce na důvěryhodnosti. „Jsem geolog pracující v terénu, paní Morelandová, a právě jsem se vrátil ze střední Afriky, kde jsem v jedné zapadlé vesnici nalezl hrob, z jehož náhrobního kamene jsem se dozvěděl, že tam leží nějaký Chester Bowie, jenž zemřel v roce 1942. Pamětník z vesnice si vzpomněl, že to byl také geolog, který přišel do té oblasti sám a zabil ho lev.“

„Jak hrozné,“ vydechla postarší archivářka.

„Ano. Dál mi ten domorodec pověděl, že od té doby pronásleduje vesnici samé neštěstí, nemoci dobytka, sucha a tak podobně. Věřil, že je to proto, že jim Bowieho duch škodí, jelikož jeho potomci nevědí, kde a jak jejich předek zemřel. Nám to zní trochu divně, ale animismus je v té části Afriky převládajícím náboženstvím.“

„Doktore Mercere, já jsem z Nové Anglie. Znám spoustu duchařských historek.“

„Slíbil jsem tomu náčelníkovi, že se pokusím spojit s Bowieho potomky a povím jim, co se Chesterovi stalo.“

„A myslíte, že vám mohu být nápomocná?“

„Je to jen předtucha, ale domnívám se, že to byl poměrně nadaný geolog a je možné, že máte záznamy o jeho akademické kariéře. Vaše nejstarší údaje na internetu jsou z roku 1900 a mě napadlo, jestli byste nemohla zapátrat ještě o pár let dál.“

„Žádné pátrání nebude třeba. Právě se chystáme na naše stránky přidat období 1890 až 1899. Dejte mi chvilku.“ Ťukala na klávesnici tak pomalu, že si Mercer to jméno v duchu hláskoval. „A tady to máme. Chester T. Bowie, ročník 1899, Keelerova státní univerzita v New Jersey.“

Věděl to. „Děkuji vám, paní Morelandová. Teď mohu tu školu kontaktovat. Doufejme, že budou mít tak staré dokumenty, abych se z nich dozvěděl něco o jeho příbuzných.“

„Nejsem si jistá, jestli vám to pomůže.“

Z jejího tónu se mu sevřel žaludek. „Jak to?“

„Tady stojí, že ten Chester Bowie promoval summa cum laude v oboru starověká řecká historie.“

„Promiňte?“

„Nemyslím, že je to váš člověk. On nebyl geolog. Byl to historik.“

Mercer zaklel a okamžitě po telefonu vycítil nesouhlas paní Mercerové. Omluvil se a poděkoval jí za snahu. Chvilku zíral do prázdna a v ruce stále držel přenosný telefon. „Ale co,“ řekl a vytočil informace, aby získal číslo té malé univerzity v New Jersey.

„Naše záznamy sahají až ke dni, kdy školu v roce 1884 založil Benjamin Keeler,“ ujistila Mercera energická úřednice jménem Jody v kanceláři pro absolventy.

„Hledám informace o Chesteru Bowiem. Promoval v roce 1899.“

„No jistě,“ prohlásila Jody, jako by toho muže znala. „Trouba Bowie.“

„Pardon?“

„No, to je jeho přezdívka. Je tady něco jako legenda.“

„Jak to?“

„Studoval tady a pak se stal učitelem. Odhaduju, že to byl opravdový tragéd. Zmizel někdy ve třicátých letech.“

Ten časový údaj by odpovídal za předpokladu, že Mercer špatně odhadl věk domorodé stařeny. „Proč říkáte, že byl tragéd?“

„Nevím to jistě. Studenti používají jeho jméno, když někdo udělá nějakou hloupost, víte, třeba jako že něco ‚zchesteroval‘. Prostě to tak jako říkáme.“

Mercer si pomyslel, že tak časté používání slova „jako“ vymizelo už asi před deseti lety. „Je u vás v kanceláři někdo, kdo by mi mohl poskytnout víc informací?“

„Hm, vlastně ne. Jsem tady sama a nevím, kdy se vrátí moje šéfová. Je na mateřské.“ Jody se odmlčela, ale hned se zase rozjela. Hlas jí vyskočil o oktávu. „Ale jo, jako, před pár lety vyšla jedna knížka. Napsala ji nějaká žena a je tam kapitola o Troubovi Bowiem. Věnovala škole pár podepsaných výtisků. Jeden tady někde je.“ Začala vytahovat zásuvky a bouchala jimi, až Mercerovi zvonilo v uchu. „Ano! Našla jsem ji. Věda za okrajem: Od alchymie k perpetuu mobile a těm, kdo usilují o oběd zdarma od Sereny Ballardové.“

Mercera značně zaujalo, že se specialista na starověké Řecko objevil v knize o pavědě. Poděkoval Jody, zavěsil a zadal titul do vyhledávání na stránce internetového knihkupectví.

A bylo to tam: Věda za okrajem od Sereny Ballardové. Kniha vyšla před třemi lety a zdálo se, že si nevedla moc dobře. Nebyly tam žádné recenze čtenářů a stránka naznačovala, že další vydání se neplánuje.

Pak zadal do vyhledávače jméno autorky a objevil nezajímavou stránku věnovanou té knize. Jak název naznačoval, zabývala se pseudovědci snažícími se vynalézt nemožné. Na jediné straně webové stránky byl krátký odstavec o některých z těch zvláštních osobností – o majiteli čistírny z New Yorku, který se pokusil patentovat si mezihvězdný telefon, o mechanikovi z Pensylvánie, který se celý život snažil získat použitelnou energii ze statické elektřiny, a o dalším šílenci z Kalifornie, jenž byl přesvědčený, že rozšifroval jazyk keporkaků.

Mercer získal pocit, že ta kniha byla napsána v žertu a že by to mohlo být zajímavé čtení. Dole na stránce byl kontakt na autorku s e-mailovou adresou a on okamžitě napsal Sereně Ballardové vzkaz, v němž jí vysvětlil svůj zájem o Chestera Bowieho a dal jí své telefonní číslo.

K jeho úžasu mu ani ne za minutu zazvonil telefon.

„Haló?“

„Doktor Mercer?“

„Ano. Vy jste Serena Ballardová?“

„Jsem. Ani nevíte, jak moc mě překvapilo, když jsem dostala váš e-mail.“

„Zdaleka ne tolik, jak si já vážím toho, že jste se mi ozvala,“ řekl Mercer. Měla nádherný hrdelní hlas.

„Podle počítadla na té staré webové stránce jste zdvojnásobil počet návštěvníků, když jste tam vstoupil.“

„Mám pocit, že ta kniha neměla takový úspěch, jak jste doufala.“

Zasmála se. „Vydavateli se nevrátila ani královská záloha tisíc dolarů, kterou mi dal. Popravdě řečeno, Vědu za okrajem jsem napsala jen pro zábavu. Do vydavatelství jsem ji poslala spíš z legrace.“

„Přesto, napsat knihu není jen tak.“

„Udělala jsem to pro svého dědečka. Když jste byl na té webové stránce, možná jste si všiml zmínky o tom chlapíkovi z Pensylvánie, který se snažil spoutat statickou elektřinu.“

„To byl váš dědeček?“

„Inspiroval se přístrojem, o němž se dočetl v knize Ayn Randové Atlas Shrugged, a byl si jistý, že ho dokáže uvést do provozu. Trávil každou noc a každý víkend kutěním v garáži. Jednou ji podpálil a strávil týden v nemocnici poté, co se skoro zabil elektrickým proudem. Stihl si můj text přečíst, než umřel, ale už se nedozvěděl, že se mi ho podařilo vydat. Napsal jste mi, že sháníte nějaké informace o Chesteru Bowiem.“

„Co mi o něm můžete povědět a co udělal, že si vysloužil místo ve vaší knize?“

„Bowie učil dějiny starověkého Řecka na Keelerově univerzitě tady v New Jersey.“

„Vy jste v New Jersey?“

„Ano, jsem marketingová ředitelka nového hotelu a kasina Deco Palace v Atlantic City. Je skvělé. Už jste tu někdy byl?“

„Ne, ale mám kamaráda, který považuje Atlantic City za svůj třetí domov.“

„Třetí domov, páni.“

„Není to nijak pozoruhodné, protože tím druhým je pro něho můj dům. Ale zpátky k Bowiemu.“

„Chester Bowie učil dějiny starověkého Řecka na Keelerově univerzitě. Podle toho, co si vybavuju ze svého bádání, to byl skutečný pošuk. V jednom kuse si pro sebe něco mumlal a vždycky chodil po kampusu v plášti s kapuci.“

„A co udělal, že se dostal do vaší knihy?“ zeptal se Mercer.

„No, on nebyl vědec, ale byl to cvok. Proto tam je. Byl přesvědčený, že tvorové z řecké mytologie opravdu existovali.“

„Myslíte gryfy, Medúzu a obrovské tříhlavé psy?“

„To ho asi kvalifikuje na cvoka.“

„Není to zas tak zlé,“ přiznala Serena. „Bowie věřil tomu, že když starověcí řečtí rolníci orali svá pole, objevili kosti zvířat, která vyhynula v poslední době ledové. Domníval se, že nevěděli, jak patřily k sobě v kostře, takže z nich poskládali fantastická monstra a pak si o svých výtvorech vymysleli báje.“

Mercer vstřebal to, co řekla, a nemohl v Bowieho teorii najít žádnou zjevnou chybu. Byla to prostá a elegantní odpověď na otázku, o níž on sám nikdy neuvažoval. Ale nepřivedla ho o nic blíž k vysvětlení, jak se Chester Bowie mohl ocitnout u naleziště prvotřídní uranové rudy ve střední Africe, kde v polovině třicátých let dvacátého století údajně zmizel.

„Neměl žádné další zájmy? Například geologii?“

„O žádných nevím.“ Serena se odmlčela. „Nerada to říkám, ale moc si toho o něm nepamatuju. Tu knihu jsem napsala pár let předtím, než vyšla, a Bowie zabral jen několik odstavců. Pořád mám doma krabice se svými starými podklady. Třeba by se v nich něco našlo. Mohla bych se v nich prohrabat a poslat vám e-mailem, co najdu.“

Mercer tu nabídku zvážil. Pochyboval, že je na správné stopě, i když data přibližně odpovídala tomu, co věděl. Tohle mohl klidně být nějaký jiný Chester Bowie. Jenže další možnost se mu zatím nenabízela. Tlačen neurčitým pocitem naléhavosti se zeptal: „Mohl bych přijet a ty podklady si od vás půjčit?“ Vycítil zaváhání. „Ujišťuju vás, že nejsem žádný zvrhlík nebo něco takového. Klidně se můžeme sejít u vás v hotelu.“ Mercer věděl, že s sebou bude muset vzít Harryho. Ten starý mizera by se urazil na celé týdny, kdyby se dozvěděl, že Mercer jel do kasina bez něho.

„No, to by asi šlo. Mohla bych zajet o polední pauze domů a ty papíry tam vzít. Jsem si celkem jistá, že vím, ve které krabici jsou. Vy jste v New Yorku?“

„Ne. Ve Washingtonu.“ Mercer se podíval na hodinky. „Co třeba v pět v hotelové hale?“

Krátce se zasmála. „Tenhle hotel je obrovský. Nikdy bychom se nenašli. Navrhuji Bar Americain. Je hned vedle hlavního vchodu do kasina.“

„Dobře, Bar Americain. Pět odpoledne. A, Sereno, děkuju vám.“

„Jsem ráda, že vám můžu pomoct. Dokonce se podívám, jestli bych pro vás v počítači nenašla pokoj.“ Po krátkém zamyšlení dodala: „Vlastně jsem se ani nezeptala, proč to všechno?“

„Povím vám to, až se setkáme. Zatím stačí říct, že Chester Bowie něco našel a rozhodně to nebyly kosti Minotaura.“

Mercer se znovu podíval na hodinky a usoudil, že je stále příliš brzy na to, aby byl Harry už U Drobka. Zavolal mu tedy domů. Když to Harry nebral, vytočil bar U Drobka, ale jeho majitel Paul Gordon tam nebyl. Vystoupil po zadním schodišti do pokoje s barem, aby osvěžil vodou těch pár centimetrů jako dehet husté kávy, která mu zbyla v hrnku. Harry se hrbil u baru s propiskou zvednutou nad křížovkou ve Washington Postu a skleničkou bloody mary na dosah.

„Dobrý ráno,“ zavrčel.

Mercer pomalu zavrtěl hlavou. „Posluž si mými novinami a pitím.“

„Už se stalo, chlapče, už se stalo.“

„Co bys řekl výletu?“

„Ne.“ Harry ani nezvedl oči od křížovky. „U Drobka se dneska večer sejde pár chlapů na poker. Mám v plánu schrupnout si odpoledne na tvém gauči, abych si na to odpočinul.“

„Jedu do Atlantic City.“

Harry zůstal nahrbený, ale neváhal ani vteřinu. „Fido, vezmi si vodítko. Strávíš den u strejdy Drobka.“

Pes zvedl hlavu nad opěradlo pohovky a pohlédl na svého pána krví podlitýma očima. Hlavu měl skloněnou, takže mu uši visely podél dlouhého šedého čumáku. Oduševněle štěkl.

„Promiň, hafane. Dneska tě vyměním za trochu toho hazardu.“

„Budeme tam mít zamluvený pokoj na jednu noc. Běž si domů sbalit. Za hodinu tě vyzvednu.“

„Budu připravený za čtvrt.“

Atlantic City,

New Jersey

Pneumatiky Mercerova jaguáru tiše zahvízdaly, když zajížděl na parkovací místo pod nejvyšším patrem garáží přiléhajících k hotelu a kasinu Deco Paláce. Vypnul motor, ale nemohl udělat nic, aby zastavil vzrušený monolog, který Harry vedl od okamžiku, kdy sjeli z dálnice Garden State.

„Pak jsem tady byl někdy v osmaosmdesátým nebo devětaosmdesátým s Jimem Readem. Pamatuješ na Jimmyho? Z nějakýho důvodu jsme se jeden druhýmu vzdálili, když přestal pít.“

„Vzdálili jste se jeden druhému ze stejného důvodu, proč feministky nechodí s pornoherci,“ utrousil Mercer sarkasticky.

Harry jeho poznámku ignoroval. „No, takže jsme sem přijeli a já nikdy neviděl nikoho, kdo by to uměl s kostkami jako Jimmy. Přísahám, že pro něho by se kostka klidně zastavila na hraně. No, vlastně byla jedna taková ženská, možná o pět let mladší než já, která uměla dobře házet. Musela odejít do –“

„Tam, kam máš namířeno ty?“ přerušil ho Mercer.

„Neryj do mě, jo? Nebyl jsem v kasinu od tý doby, co jsi byl v Kanadě.“

„To je jak dlouho, sedm měsíců, Harry?“

„Pět. Zajeli jsme tam s Drobkem, když ses vrátil dodělat tu práci pro DeBeers.“

Mercer se vysoukal ze sportovního auta. „A nepochybně sis vzal mého jaguára.“

Harry přidržel zapalovač Zippo u chesterfieldky a pohlédl na Mercera zpod zvednutého obočí. „Nepochybně.“

Od výtahu je odvezl pohyblivý chodník dlouhou chodbou lemovanou reklamami na vystoupení nejrůznějších umělců, restaurace a samozřejmě herní stoly. Aby byla v hotelu zachována atmosféra stylu art deco, hrál ze skrytých reproduktorů big band. Ostatní hosté, kteří se vezli s nimi, byli většinou postarší Newyorčané jednotně oblečení v silonových teplákových soupravách zářivých barev doplněných zlatými řetězy na hrdlech žen a prošedivělými vlasy na hlavách mužů. Ani jedni manželé spolu nemluvili. Vypadali rozhodnutí dostat se do herny s nejmenším možným rozptylováním.

Pás končil v hotelové hale. Obrovský prostor byl zařízený ve stylu starých nádraží z oceli a skla, která bývají k vidění ve filmech ze třicátých a čtyřicátých let, ale s prvky art deca na stěnách a početných sloupech. Podle jedné zdi se táhl recepční pult s nádherným výhledem na promenádu a oceán za ní. U druhé stála skutečná lokomotiva vyfukující falešný kouř, za níž byly připojené dva dokonale restaurované Pullmanovy vagony. Prostor zdobily lesíky palem v květináčích a personál měl na sobě dobové uniformy.

„Tady to je.“ Harry ukázal přes rozlehlou halu na Bar Americain.

„Najít bar nechávám vždycky na tobě.“ Mercer se podíval na hodinky. Byli tam o půl hodiny dříve, ale sklenička by neškodila.

Vstoupili do baru, který byl navzdory své velikosti překvapivě útulný. Místnost vypadala jako kulisy pro Rickovo Café Americain z Casablanky. U starého pianina dokonce seděl černý pianista, a i když se nejspíš jmenoval Jamal nebo Antoine, jeho štítek zaměstnance ho označoval jako Sama.

Harry zamumlal: „Mám pocit, že bych měl mít na sobě smoking a pít koktejly se šampaňským.“

Posadili se k barovému pultu s alabastrovou deskou. Harry si objednal koktejl Jack and Ginger, zatímco Mercer požádal o gimlet.

„Ze všech pajzlů ve všech městech na celém světě…“

Mercer ten hlas okamžitě poznal, ale nemohl věřit svým uším. Otočil se na barové stoličce. Cali Stoweová měla na sobě černý kostým s širokými kalhotami a smetanovou hedvábnou blůzou. Rty měla tak jasně rudé, že z nich skoro nedokázal odtrhnout zrak a pohlédnout jí do očí. Byl v nich humor, jenž se přelil do zářivého úsměvu. Vypadala nádherně už v Africe, nemytá a oblečená v pomačkaných šatech na safari. Tady byla naprosto okouzlující a Mercerovi chvilku trvalo, než překvapení překonal.

„Na tebe a tvou krásu,“ vykoktal konečně a pozvedl na pozdrav sklenici.

„Koupíš dámě drink?“ Nepočkala na odpověď a oslovila barmana: „Dewar’s s ledem a vodou.“

„Nechápej mě špatně,“ řekl Mercer, „ale jsi asi poslední člověk na světě, koho bych čekal, že tady potkám. Čemu vděčím za to potěšení?“

Napila se ze své sklenky. „Jsem gamblerka. Nemůžu si pomoct. Vzala jsem si hypotéku na dům, prodala auto a tak. Bydlím v kontejneru za hotelem.“

„Právě jsem se zamiloval,“ řekl Harry a vstal, aby se představil. „Harry White, k vašim službám.“

Zasmála se jeho poznámce a potřásla mu rukou. „Zdravím, Harry. Jsem Cali Stoweová.“

Harry vrhl pohled na Mercera a řekl: „To je ta, co jsi potkal v Africe?“

Také si Mercera pátravě změřila. „A teď mě potkal tady. Jaká je to pravděpodobnost?“

„Docela vysoká, jestli jsi přijela za Serenou Ballardovou.“

„Na chlapa ve sportovním saku od Armaniho jsi hlava.“ Posadila se na stoličku vedle Mercera a přinutila tak Harryho naklonit se nad bar, aby na ni mohl zírat. „Dneska odpoledne jsem s ní mluvila a představ si mé překvapení, když mi pověděla, že už má na dnešek domluvenou schůzku s někým, kdo se zajímá o Chestera Bowieho.“

Mercer, který byl stále trochu mimo z radostného překvapení způsobeného tím, že Cali vidí, se zeptal: „Takže mi už povíš, kdo skutečně jsi? Protože já vím, že pro CDC nepracuješ. Jejich člověk z osobního se skoro zadusil, když jsem se na tebe ptal.“

„Slyšel jsi někdy o NESTu?“

„Patří pod ministerstvo energetiky, že?“

„Je to označení pro Nukleární pohotovostní pátrací tým. Jsem jeho členem. Naším hlavním úkolem je rychle reagovat v případě výbuchu atomové bomby nebo útoku na jadernou elektrárnu. V roce 2003 se naše poslání trochu změnilo poté, co prezident Bush varoval ve svém projevu o stavu Unie, že Saddám Husajn nakupuje v Africe uran. Kvůli tomuhle přehmatu dostal NEST také za úkol vyhledávat a zajišťovat předtím neznámá naleziště uranu. V týmu je nás deset, kdo pátráme ve světě po starých uranových dolech a místech, kde by se uran mohl nacházet.“

„Takže jsi nelhala o tom, jak jsi tu vesnici našla.“

Jejíma třpytivýma tmavýma očima přelétl stín a rychle se napila skotské. Některé z jejích pih se popuzeně rozzářily. „Trochu ano, ale ne úplně. Někdo z CDC mě informoval o tom, že ta vesnice má nejvyšší výskyt rakoviny na světě. Když jsem to předložila svým šéfům, nějakou dobu zkoumali fakta a probírali to na desítkách schůzí a výborů, až nakonec řekli, cituji: ‚Máme naléhavější úkoly.“

„

„Nechte mě hádat,“ vložil se do hovoru Harry. „Pustila jste se do toho na vlastní pěst?“

Cali přikývla a vrátila se jí dobrá nálada. „Kdyby se vám zdálo, že sedím nakřivo, tak je to kvůli tomu výprasku, který jsem dostala, když jsem se vrátila do své newyorské kanceláře.“

Mercerovi se mimoděk vynořil před očima obraz jejího pozadí. Nijak nespěchal, aby ho zahnal, ale poznamenal: „Viděl jsem tě nastoupit do limuzíny.“

„Šéf NESTu Cliff Roberts si mě přijel vyzvednout osobně. V tom lincolnu taky začal můj výprask.“ Cali si odhrnula vlasy z čela prostým gestem, které přivedlo Harryho do transu. „Blufovali, že mě vyhodí a pak že mě suspendují. Nakonec mi nařídili, abych si vzala týden dovolené a zase se vrátila,“ snížila hlas, aby napodobila svého nadřízeného „‚s patřičným přístupem týmového hráče‘. Závidím ti, Mercere, že nemusíš jednat s vládními byrokraty.“

„Jedno z mých prvních zaměstnání byla práce pro Geologický průzkum Spojených států, USGS. Byrokracie tam nebyla tak strašná, ale věděl jsem, že tam dlouho nevydržím.“ Zalétl v myšlenkách k jejich návštěvě africké vesnice a teď, když už znal pravý účel její cesty, pochopil pár věcí, které mu předtím nedávaly smysl. „Když jsi šla do křoví, abys měla trochu soukromí…?“

„Tak jsem se dívala na Geigerův počítač. Kdybys nebyl geolog, mohla bych to udělat před tebou a něco si vymyslet. Ty bys ten podfuk ale hned prohlédl, takže mi nezbylo než zalézt do džungle s předstíraným průjmem.“

„Omlouvám se, že jsem ti to tak zkomplikoval. Když o tom teď přemýšlím, nebyla jsi zdaleka tak bledá, když ses vrátila jako zázrakem uzdravená.“

Usmála se. „Nejsem dobrá herečka a nedělala jsem si legraci, když jsem říkala, že mám plechový žaludek.“

„Co ti ten geiger pověděl?“

„Radiace byla jen mírně nad normál. Ať byla ta žíla jakkoliv velká, ve třicátých nebo čtyřicátých letech ji vytěžili celou a eroze už dávno odnesla veškerou kontaminovanou zeminu.“

„Přikláněl bych se spíš k třicátým letům,“ poznamenal Mercer. „Nedlouho poté, co Chester Bowie učinil svůj objev.“

„A pak si Němci přišli do dolu pro to, co tam po Bowiem zbylo?“

„Tipoval bych, že ano. Na základě toho, co mi o Bowiem pověděla paní Ballardová, pochybuju, že byl zrádce, takže si myslím, že se po čase o jeho objevu někdo dozvěděl a vypravil se tam, aby žílu vytěžil.“ Mercer objednal další rundu. Pianista Sam Jamal Antoine dospěl zřejmě k závěru, že v baru je už dost zákazníků, a spustil docela dobré provedení skladby „Jak plyne čas“. Určitě ji hrál aspoň desetkrát denně. „A jak jsi Bowieho našla?“ zeptal se Mercer. „Já ho vystopoval přes jeho studium.“

„V databázi finančního úřadu.“ Cali vcucla do úst kostku ledu a Harry s Mercerem se odmlčeli, aby si vychutnali pohled na její smyslné rty v akci. Všimla si jejich zájmu a rychle kostku rozkousala. Byl to podvědomý zvyk, který přitáhl víc pozornosti, než zamýšlela. „V záležitostech národní bezpečnosti má NEST přístup do některých docela šikovných databází. Protože jsem na dovolené, musela jsem o pátrání poprosit jednoho kolegu. Navedl mě na Keelerovu univerzitu, tak jsem zavolala děkanovi a ten mi pověděl o knize Sereny Ballardové. Zavolala jsem jí a voilá, jsem tady.

Jedno ale nechápu,“ pokračovala. „Co má ten uran společného s tím potrhlým profesorem? Serena mi řekla něco málo o Bowieho teoriích a vůbec to nehraje s tím, co jsme našli. Pokud se vypravil hrát si na amatérského archeologa, aby potvrdil svou teorii o kostech z doby ledové, jel by do Řecka. Jak tedy skončil v Africe?“

„S trochou štěstí nám to snad osvětlí Sereniny poznámky.“

„To mi něco připomíná,“ řekla Cali rychle. „Děkan Keelerovy univerzity na ni má pifku. Měla mu už před lety vrátit podklady pro knihu, které si ve škole vypůjčila. Mám jí vyřídit, aby to udělala.“

Do šerého baru vstoupila samotná žena, něco přes čtyřicet. Na rozdíl od turistů chodících dovnitř a ven měla na sobě kostýmek a nesla kufřík. Byla to dlouhovlasá blondýna s okrouhlým buclatým obličejem. Mercer odhadl její výšku asi na sto šedesát centimetrů a váhu blížící se té jeho. Usoudil, že mezi jejími předky byli pensylvánští Holanďané. Všimla si trojice u baru a zamířila přes místnost k nim. Musela to být Serena Ballardová.

„Doktor Mercer? Slečna Stoweová?“

„Našla jste nás,“ odpověděla Cali. „Zdravím, jsem Serena Ballardová.“

„Prosím, říkejte mi Cali.“ I když seděla na stoličce, byla Cali skoro o hlavu vyšší než manažerka kasina.

„A mně lidé obvykle říkají Mercer.“ Potřásl si s ní rukou a všiml si, že její oči jsou modré jako chrpy. „Tohle je můj kamarád Harry White.“

Harry svůj vtip o nabídce služeb nezopakoval. Když spatřil Cali, okamžitě odhadl, že ona vtip pochopí. U Sereny Ballardové to nepředpokládal. „Rád vás poznávám.“

Serena pohlédla nejprve na Mercera a pak na Cali. „Už jsou to tři roky, co moje kniha vyšla, a najednou o ni projeví zájem dva lidé v jeden den.“

„Mercer a já jsme řešili stejný problém z různé perspektivy a dospěli jsme ke shodnému cíli – k vám. Dáte si něco k pití?“

„Jenom dietní kolu. Co kdybychom se posadili do boxu dál od piana?“ Zvedla svůj kufřík. „Přinesla jsem všechno, co jsem našla. Ve skutečnosti je toho mnohem víc, než jsem si pamatovala, a to mi připomnělo, že jsem ty materiály měla vrátit Keelerově univerzitě.“

Cali popadla svou a Sereninu sklenici. „Děkan mi kladl na srdce, abych vám to připomněla.“ Pak zažertovala: „Znělo to, jako by na složku Chestera Bowieho čekala celá fronta studentů.“

Jakmile se usadili v rohovém boxu, rozložila Serena obsah kufříku po stole. Bylo to asi deset zatuchlých bloků, několik starých hnědých obálek a svazky volných papírů. Mercer, Harry a Cali začali listovat bloky. Z dychtivého výrazu v Serenině tváři bylo jasné, že by jim ráda pomohla, ale nemá moc co dodat. „Jak jsem říkala, tolik toho tady není. Nahlédla jsem do toho už v kanceláři, ale paměť mi to bohužel neosvěžilo. Jak jsem vám pověděla do telefonu, tu knihu jsem napsala už dávno a Chester Bowie představoval jen její okrajovou část.“

„Jak jste se o něm vůbec dozvěděla?“ zeptala se Cali přes horní okraj skoro rozpadlého bloku.

„Na Keelerovu univerzitu chodil můj tchán. To on mi o něm pověděl, když jsem knihu psala. I když Bowie zmizel někdy ve třicátých letech, studenti si o Trouboví Bowiem stále vyprávěli, když byl tchán jedním z nich. Takže jsem kontaktovala školu a řekla jim, že o Bowiem píšu. Poslali mi všechno, co měli v archivu.“

Cali naléhala dál. „Neobjevila jste jeho jméno v nějakých dalších pramenech?“

„Ne, je mi líto.“ Serena se napila koly. „O co vlastně jde?“

Mercer odložil blok, v němž listoval. „V jedné malé vesnici ve střední Africe jsme našli polní láhev, která kdysi Chesteru Bowiemu patřila. Místní stařena se na něho pamatovala z dětství. Pověděla nám také, že krátce poté, co Bowie odešel, přišli jiní běloši a povraždili hodně lidí.“

„Proboha, to je hrozné. Proč by něco takového dělali?“

Mercer jen pokrčil rameny, protože o uranovém dolu vědět nepotřebovala. „To nevíme. Doufali jsme, že by nám tyhle materiály mohly poskytnout nějakou stopu.“

Serena se kousla do spodního rtu. „A vy dva pátráte sami pro sebe, nebo pracujete pro vládu?“

„Já pracuju pro vládu,“ odpověděla Cali. „Bohužel vám nemůžu říct, v jaké funkci. Mercer je civilní konzultant.“

Mercer se pokusil potlačit úsměv. Cali dodala svému hlasu ten správný náznak intrik, aby Sereně Ballardové umožnila udělat si vlastní závěr a zároveň ji přiměla, aby následující nabídku učinila sama od sebe. „Měla jsem v úmyslu nechat vám ty papíry do zítřka, abych je mohla vrátit na univerzitu, ale pokud jde o něco oficiálního, měli byste si je nechat, dokud tu věc neuzavřete. Pak mi je vrátíte, abych je mohla poslat dál.“

Mercer jí věnoval svůj nejmilejší úsměv. „Mám lepší návrh. Pošlu je na univerzitu sám a slíbím vám, že vás budu informovat o tom, co jsme zjistili.“

Serena se rozzářila radostí, že ji vzali mezi sebe. „Víc bych si nemohla přát.“ Vstala. „A ještě něco, dostála jsem svému slovu a zajistila vám pokoje na účet hotelu Deco Palace. Už byste měli být v počítači. Jenom se zastavte v recepci.“

„Nedělejte si starosti,“ řekl Harry a potřásl jí rukou. „Než půjdu dneska v noci spát, bude mít hotel ty peníze zpátky.“

Když Serena odešla, vyzvedli si v recepci karty od pokojů. Harry hodil svou tašku Mercerovi s vágním slibem, že se vrátí do odjezdu z Atlantic City druhý den ráno. Cestou k hracím stolům si vesele pohupoval holí do kroku. Jejich pokoje byly v různých patrech, tak Mercer dal Cali polovinu dokumentů od Sereny a druhou polovinu si nechal pro sebe. Dohodli se, že se v osm sejdou u večeře.

Mercer zavrhl rychlou sprchu a místo toho se posadil do křesla ve svém pokoji a začal přebíhat pohledem stránky Bowieho bloků. Poté, co prolistoval jen nějakých deset stránek, byl přesvědčený, že Jody z kanceláře Keelerovy univerzity měla pravdu. Bowie byl cvok. Při psaní přeskakoval od tématu k tématu bez zjevného systému. V jednom odstavci ostře kritizoval práci sira Arthura Evanse o mínojské kultuře na Knósu a v dalším vědecky zdůvodňoval, proč slunce nemohlo rozpustit vosk na Ikarových křídlech z peří. Napsal, že ten chlapec musel omdlít z nedostatku kyslíku a zřítit se do moře, jako by to nebyla báje, ale historická skutečnost.

Jakmile Chester Bowie dospěl k nezvratnému přesvědčení, že kosti tvorů z doby ledové byly základem pro démony a monstra, přistupoval ke všem starodávným mýtům, jako by to byla skutečnost, a snažil se je logicky vysvětlovat. Nebo aspoň tak logicky, jak to jen šlo. Věřil, že slavný gordický uzel byl jen bludiště z živého plotu u vstupu do Frýgie a Alexandr Veliký ho prostě posekal mečem.

Mercer měl za sebou už pořádný kus třetího bloku, když mu zazvonil telefon. „Haló?“

„Zapomněla jsem, který máš pokoj,“ ozvala se Cali bez dechu.

„1092.“

„Hned jsem u tebe. Našla jsem to.“

Okamžik nato už otevíral dveře po Calině naléhavém zaklepání. Vtrhla do pokoje s rozzářenýma očima. Byla bez saka a on viděl obrysy jejích malých ňader stoupat a klesat pod hedvábím blůzy. „Chester Bowie byl pošuk, ale taky génius.“

Mercer se okamžitě nakazil jejím nadšením. „Co jsi našla?“

„Adamantin.“

„Cože?“

Věnovala mu škádlivý úsměv. „Že bys nebyl tak dobrý geolog, za jakého se považuješ?“

„Vždycky jsem tušil, že tak dobrý nejsem,“ opáčil Mercer. „Co je adamantin?“

„V řeckých bájích o stvoření světa poté, co bohové stvořili zemi,“ pohlédla na lístek s poznámkami, „dostali Epimétheus a jeho bratr za úkol stvořit všechna zvířata. Některá dostala křídla, některá drápy, některá rychlost a některá sílu. Epimétheus bohužel rozdal všechny nejlepší vlastnosti, a když došlo na člověka, neměl ve svém vaku už nic. Požádal tedy bratra o radu. Bratr mu řekl, co by mohl být vhodný dar pro člověka. Epimétheus šel na nebe, zapálil o slunce pochodeň, daroval člověku oheň a nadřadil ho tak všem živým tvorům. Jak si můžeš představit, Zeus, vládce bohů, tohle v plánu neměl. Jeho hněv –“

Mercer to dořekl za ni. „V hněvu Zeus připoutal Epimétheova bratra Prométhea řetězy ke skále, kde mu orel kloval slezinu.“

„Přesně tak.“ Cali znovu nahlédla do poznámek. „Byla to skála v pohoří Kavkaz a šlo spíš o jeho játra. Ty řetězy byly údajně vyrobené ze zázračně tvrdého kovu zvaného adamantin, který těžil sám Jupiter. Jedině Hérakles byl natolik silný, aby dokázal přetnout jeho články a Prométhea osvobodit.“

„A co to má společného s Bowiem?“

„Copak to nechápeš? Myslel si, že ho jeho výzkum dovedl k Jupiterovu tajnému dolu na adamantin. Odjel do střední Afriky, aby dokázal, že adamantin opravdu existoval, a tím potvrdil, že všechno ze starověké mytologie byla pravda. Ale místo legendárního kovu objevil žílu přírodně obohaceného uranu.“

Mercer potřásl hlavou. „Zadrž. Takže on se vypravil do nejodlehlejšího koutu světa, protože se domníval, že objevil naleziště nějakého imaginárního kovu?“

Cali se usmála jeho skepticismu. „Mám ještě něco lepšího. Na podzim 1936 dostal grant od Princetonské univerzity na pátrání po adamantinovém dolu.“

„Princeton že podpořil toho šílence?“

„Do výše dvou tisíc dolarů. Na dnešní poměry to není moc, ale ve třicátých letech to nebyly žádné drobné.“ Podala mu list papíru s hlavičkou Princetonu. V dopise od profesora Swartze z Institutu moderních věd Princetonské univerzity vskutku stálo, že Bowiemu byly přiznány dva tisíce dolarů na podporu jeho pátrání po „surovém kovu, který jste popsal v žádosti o grant“. Mercer si krátkou zprávu přečetl ještě jednou, jako by jí nemohl uvěřit. Pak vzhlédl. Cali měla ve tváři samolibý výraz.

„Proč by toho chlapa proboha někdo financoval? Byl přece úplně mimo!“

„Profesor Swartz si to zjevně nemyslel. A protože jsem našla první stopu, platíš večeři.“

Mercer nedal najevo, že ji slyšel. Něco na tom datu mu rozeznělo v hlavě zvonek. Princeton ve třicátých letech. Co se tam tehdy dělo?

„Vnímáš mě?“ Cali zaregistrovala nepřítomný pohled v Mercerových očích.

A pak si Mercer vzpomněl. Ne na to, co se dělo v Princetonu ve třicátých letech. Otázka zněla kdo. Bez rozmýšlení popadl Cali, přitáhl ji k sobě a vášnivě políbil. „Ty jsi génius!“

Zmatená, ale nijak dotčená náhlým polibkem se zeptala: „Cože? Co jsem udělala?“

„Víš, co se stalo na Institutu moderních věd v Princetonu ve třicátých letech? Sakra, vždyť on tam byl až do své smrti v padesátých!“ Mercer nečekal na odpověď. „Albert Einstein, to je on. A i když poslal prezidentu Rooseveltovi dopis popisující, jak by jeho teorie mohla vést k sestrojení atomové bomby, až těsně před válkou, musel Bowieho podezírat, že je něčemu na stopě, a přiměl toho Swartze, aby jeho expedici financoval. Einstein věděl, že Bowie nenajde adamantin, ale věřil, že by mohl padnout na vysoce koncentrovaný uran, možná na zdroj v přírodě se vyskytujících izotopů U-235, které se obvykle získávají z běžnějšího U-238 v centrifuze. A ty potřebovali ke spuštění řetězové reakce.“

„Takže Einstein poslal Bowieho najít uran?“

„To je jenom teorie, která odpovídá faktům.“ Mercer mluvil čím dál rychleji. „Nějak, bůhví kde, Bowie narazil při svém pátrání na zmínku o poloze Diova dolu na adamantin. Možná ho napadla i souvislost s uranem a možná to byl někdo jiný, ale jeho idea nakonec upoutala Einsteinovu pozornost. Einstein věděl, že Fermi a pár dalších na Chicagské univerzitě pracují na vytvoření řetězové reakce. Věřil, že by Bowieho adamantin mohly být izotopy uranu, které tým potřeboval na svůj experiment, tak přiměl Princeton, aby tu expedici financoval.“

„A co se tedy stalo? První úspěšná řetězová reakce proběhla až v roce 1942.“

Mercera překvapilo, že dívka ten letopočet zná, ale musel připomenout sám sobě, že Cali se nezabývá výzkumy v oblasti medicíny, jak dřív tvrdila. Místo toho byla odbornice na nukleární fyziku a pochopitelně znala dějiny svého oboru. „Úřednice na Keelerově univerzitě mi řekla, že zmizel. Chester Bowie se nikdy se svými vzorky z Afriky nevrátil, takže Fermiho skupina musela obohatit svůj vlastní uran.“

„Nepředbíhej. Nemůžeme si být jistí, že našel žílu U-235.“

„No tak, Cali, bylo to dost silné, aby kvůli tomu v průběhu let umřely desítky lidí na nemoc z ozáření. Nikdy jsem neslyšel o případu, kdy by přírodní uran dokázal něco takového, zvlášť když je ta vesnice asi tři čtvrtě kilometru od dolu. K dosažení takového efektu musí být zdroj radiace blízko.“

Potvrdila jeho argument přikývnutím. „Tak co se Bowiemu stalo?“

„Netuším. Mohli ho na zpáteční cestě sežrat krokodýli. Nebo třeba nepřátelský kmen, co já vím. Jestli zemřel tam, určitě měl u sebe vzorek toho, pro co se později vrátili Němci.“

„Po všech těch letech nebude možné jeho tělo najít.“

Teď byla řada na Mercerovi, aby připustil, že se nechal trochu unést nadšením, ale nebyl ochotný přiznat porážku. „Nedopustím, aby tady stopa skončila. Musí existovat něco dalšího. Třeba v archivech Princetonu. Dopisy mezi Bowiem a Einsteinem. Myslím, že jsem někde četl, že si Einstein vedl celkem pečlivé záznamy o své korespondenci.“

„Něco takového by mělo být snadné získat,“ souhlasila Cali. „Princeton není daleko. Jestli vyrazíme zítra dost časně, můžeme tam být, až otevřou.“

„Máš pravdu. Zamluvím tenhle pokoj na další noc pro Harryho. On a já se můžeme vrátit do Washingtonu pozítří. V prvé řadě bychom ale měli dočíst Bowieho poznámky. Třeba tam najdeme další stopy.“

„Souhlasím, ale nejdřív mě pozveš na večeři. Už je skoro osm.“ Cali si náhle uvědomila, že se jí pod látkou blůzky bez rukávů rýsují bradavky. Už dávno se smířila s tím, že co se prsou týče, není nijak zvlášť vyvinutá, ale také věděla, že se jí na ně muži dívají bez ohledu na velikost. V duchu pochválila Mercera za to, že na ni nezírá. „Jenom se na chvilku stavím ve svém pokoji. Sejdeme se v hale u výtahů.“

Po čtvrt hodině strávené v pokoji Cali konečně sjela dolů, a i když konečný efekt byl jen jemný, dala si práci, aby si opravila líčení a přičísla vlasy. Mercer si připadal jako pitomec, že se předtím neosprchoval. Povečeřeli v hotelové restauraci zvané Margeaux a navzdory naléhavosti, kterou cítili nahoře v Mercerově pokoji, si v klidu vychutnali cibulovou polévku, mořský jazyk, biftek Wellington a velké kusy čokoládového dortu s třešněmi. Mercer nechal výběr vína na Cali, protože jediné, co o víně věděl, bylo, že se má vyhýbat tomu v krabici. Když dojedli, byla láhev prázdná a restaurace skoro vylidněná.

Teprve když jejich konverzace přešla do družného mlčení a prodlévajících pohledů, dopadla na Mercera vina jako rána kladivem. Neznal přesný okamžik, kdy se pracovní večeře změnila v rande, jeho první od Tisiny smrti, ale teď pochopil, že se to stalo, a lahodné jídlo mu zkyslo v žaludku. Myslel si, že to na něm není poznat, ale Cali jeho nervozitu nějak vycítila. „Jsi v pořádku?“

Měl lhát, prohlásit, že se přejedl, a nechat to být. Bylo by to snadné a vzpomínka na Tisu by zůstala uzamčena, sice zdaleka ne potlačena, ale pod kontrolou. Jenže než stačil otevřít ústa, rozhodnutí lhát vyprchalo. Vzpomínka na Tisu nebyla pod kontrolou, ovládala ho. Nebyla uzamčená, volně se mu proháněla hlavou, a dokud ji nevymýtí, zůstane tam.

„Před půl rokem jsem ztratil ženu, která mi byla velmi drahá.“ Cali se musela naklonit přes stůl osvětlený svíčkou, aby ho slyšela. „Dnes je to od té doby poprvé, co večeřím se ženou. Tahle večeře nebyla schůzka, ale jak jsme tu tak seděli, bylo snadné představit si, že je. Přemohl mě pocit viny.“

„Děkuju, že ses mi svěřil. Vím, že to musí být těžké.“

„Mám sklon dusit emoce v sobě.“

„Který muž ne?“

Mercer se tiše zasmál. „Pravda. Asi je to snazší než přiznat, že něco není v pořádku. Člověk předstírá, že tu bolest překoná, a obvykle se mu to podaří, ale někdy…“

„Někdy si potřebuje promluvit.“

„Promluvit si nebo si přiznat, že je v pořádku něco cítit.“

„Ženy si často stěžují, že se jim muži nesvěřují,“ poznamenala Cali. „Také mi to vadilo, ale pak jsem si uvědomila, že mužské mlčení může být stejně očistné jako ženské svěřování. Nebezpeční muži, na které je třeba si dávat pozor, jsou ti, kteří si nedopřejí ani to mlčení. Nikdy jsem neztratila nikoho blízkého, takže si neumím představit, jaké to je. Řekla bych, že to zvládáš docela dobře. Myslím, že jsme si dnešní večer docela užili. Já tedy ano. Kdyby ses postupně nevyrovnával s její smrtí, nedovolil bys sám sobě ani tohle.“

Cali nechala svá slova doznít a pak položila ubrousek na stůl. Vstali a zamířili zpátky k výtahu. „Co kdybychom se tady sešli v sedm?“

„Dobře. Omlouvám se, že ten večer skončil tak nevesele.“

Její úsměv byl nejpůvabnější, jaký u ní kdy viděl. „Skončil naprosto dokonale.“ Když výtah vyjel do jejího patra, políbila ho jemně na tvář. „Nashle ráno.“

Mercer nechal výtah otevřený, dokud neviděl, že zašla do svého pokoje. Myslel si, že ze sebe udělal nerudného troubu fňukajícího nad ztracenou láskou, a ona si myslela, že večer skončil dokonale. Zopakoval si, co rád říkal Harry: „Jediné, co kdy opravdu pochopíš na ženě, je to, co ti dovolí pochopit.“

Atlantic City,

New Jersey

Dvě minuty na internetu by Mercerovi a Cali ušetřily asi šest hodin, ale připravily by je o vyjížďku na venkov a exkurzi bez průvodce po princetonském kampusu. Institut moderních věd nebyl součástí oné úctyhodné univerzity. Byl založen v roce 1930 za peníze newarského majitele obchodního domu Louise Bambergera jako místo pro teoretické matematiky a fyziky. Tento malý institut nearchivoval žádné dokumenty svých největších myslitelů. Ve skutečnosti byl Einsteinův dům jen další nemovitostí sloužící k ubytovávání vyučujících.

Otrávený zaměstnanec, který odpovídal nesčetným lidem na stále stejné otázky, jim pověděl, že všechny Einsteinovy listiny byly přenechány Hebrejské univerzitě v Jeruzalémě, kde teď ve spolupráci s Caltechem většinu materiálů digitalizovali a zveřejnili na internetu.

Když se vrátili do Mercerova pokoje v hotelu Deco Palace, podal Mercer Cali pivo z minibaru a otevřel si jedno pro sebe. Slunce zapadalo a hotel vrhal dlouhý stín na pobřežní promenádu. Cali zkontrolovala, že je připojená na hotelovou bezdrátovou síť, a rychle archiv vyhledala. Zjistili, že ve sbírce je jakýsi dokument od Chestera Bowieho, avšak přes internet nebylo možné se k němu dostat.

„Kolik je hodin v Izraeli?“ zeptala se Cali a sáhla po telefonu. „Nech to být, na tom nesejde.“ Zpaměti vytočila dlouhé číslo, a když to někdo zvedl, požádala o Ariho Gradsteina.

„Kdo je Ari Gradstein?“ zeptal se Mercer.

„Zástupce ředitele izraelského jaderného výzkumného zařízení v Démone. Několikrát jsme spolupracovali v rámci boje proti jadernému terorismu,“ odpověděla Cali a pak se dala do řeči s Izraelcem, který se objevil na lince. „Ari, tady je Cali Stoweová z NESTu.“ Odmlčela se a poslouchala. „Dobře, a jak se máte vy?… Výborně. A Šošana?… Skvělé. Poslechněte, Ari, něco bych od vás potřebovala. Byla bych ráda, kdybyste mi pomohl proniknout byrokracií na Hebrejské univerzitě v Jeruzalémě. Nemohu vám povědět, o co jde, jenom to, že si nemyslím, že by stát Izrael mohl být v ohrožení. Zabývám se jedním Američanem, který si psal s Einsteinem, a všechny Einsteinovy listiny jsou v archivu jeruzalémské univerzity… Jo, já vím. Taky mě to překvapilo. Promarnila jsem pár hodin v Princetonu, protože jsem myslela, že jsou tam.

Mohl byste tam zavolat a připravit mi půdu? Vycházím z předpokladu, že jakmile bych se tam představila jako někdo z ministerstva energetiky, vyvolala bych poplach a trvalo by celé týdny, než bych dostala odpověď.“ Cali ze sebe vysypala svou e-mailovou adresu a pak univerzitní referenční číslo dokumentů, jejichž autorem byl Ch. Bowie. „Díky, Ari, máte to u mě. Nashle.“

Na Mercera to udělalo dojem. „I kdybych měl v Izraeli nějaký kontakt, tohle by mě vůbec nenapadlo. Jsi geniální.“

Cali se tomu komplimentu usmála. „Někdy není špatné vědět, jak obejít byrokracii.“

Harry se vrátil do pokoje, zatímco čekali na e-mail z Izraele. Měl zarudlé oči a na tvářích se mu ježilo stříbřité strniště. Bylo to poprvé za skoro dvacet hodin, co ho Mercer viděl.

„No to se podívejme. Vypadáš jako kočka, která se celou noc mrouskala. Copak jsi celou tu dobu hrál?“

Harry klesl s vyčerpaným zasténáním na postel. „Proboha, to ne. Dneska ráno jsem si udělal pauzu na snídani.“

„A jak ti to šlo?“ zeptal se Mercer, jakkoliv odpověď už vyčetl z Harryho sklíčeného výrazu.

Harry se opřel o polštáře a zavřel oči. „Nikdy se na tohle hráče neptej, dokud neskončil.“

„Tak zlé to bylo?“

Staroch se najednou naklonil dopředu a vytáhl z obou kapes své větrovky tlusté svazky bankovek. Promluvil lhostejně, jako by o nic nešlo. „Vlastně myslím, že jsem si vedl docela dobře.“

„No páni!“ vykřikli Mercer a Cali současně. „Kolik toho je?“ zeptal se Mercer.

Harry triumfálně zařval: „Třicet táců, kamaráde! Zdecimoval jsem je. Byl jsem k nezastavení. Dokonce jsem jim namluvil, že bydlím u Trumpa, tak mi zamluvili na minulou noc apartmá, aby mě tady udrželi.“

„Ty prohnaný pacholku,“ zamumlal užasle Mercer.

„Gratuluju,“ dodala Cali. „Co budete dělat s tolika penězi?“

Harry se na ni podíval jako na idiota. „Samozřejmě je dneska večer prohraju.“

Cali vypadala, jako by se chystala Harryho odradit od rozházení jeho výhry, Mercer však věděl, že to nemá smysl. Její notebook zapípal a oba rázem zapomněli na Harryho jmění. Byl to e-mail z Hebrejské univerzity. Archivář, který ho poslal, nebyl nijak nadšený, že musí pracovat po půlnoci, ale psal, že vyhledal, co Cali chtěla. „Tohle je ono,“ řekla Cali a otevřela přílohu. Byl to telegram poslaný Einsteinovi v dubnu 1937 z Atén. Mercer jí četl přes rameno:

Květen je tu krásný, pane. Od mého odjezdu uplynulo už sedm týdnů. Užívám si velice zasloužený odpočinek. Jsem na dovolené u Lake Como. Můj hotel mi svou mohutnou konstrukcí trochu připomíná monstróznost Hearstovy budovy. Alespoň že je tu spousta slunce a čerstvý, vonný vzduch. Koupil jsem pár věcí a chci je brzy odnést na loď. Nepodařilo se mi najít Gibsonův tisk s Drakeovou lodí Golden Hind, který jste chtěl poslat. Mám však pro vás desku Stephana Enburga, o kterou jste žádal. Podle mého názoru je to malý úspěch, i když je na ní příliš mnoho hoboje a málo flétny. Nechápu, co se vám na ní líbí. Ch. Bowie

PS.: plač tlač tlak vlak vlas klas klan klon klín slin blín

Cali vyslovila svůj názor jako první. „Co to sakra je? Nedává to smysl. Jezero Como? Byl přece v Africe, a navíc ta zmínka o sedmi týdnech. Bowie byl pryč celé měsíce. Jak se ocitl v Aténách? A co to postskriptum?“

„Musí to být šifra,“ prohlásil Mercer. „Možná měli s Einsteinem nějaký předem domluvený kód týkající se expedice. Píše, že dosáhl malého úspěchu. Jméno Stephan Enburg může znamenat něco konkrétního, jako třeba že Bowie našel ten důl. Kdyby ho nenašel, třeba by použil jiné jméno.“

„Možná, možná, možná. Sakra.“ Znechuceně si odfrkla.

„Ukažte mi to!“ zavolal Harry. Mercer otočil notebook, aby si Harry mohl telegram přečíst.

„Gibsonův tisk Drakeovy Golden Hind?“ zeptala se Cali. „Co to je?“

„Drake je sir Francis Drake,“ odpověděl Mercer, „anglický admirál a pirát, který žil za vlády královny Alžběty první. Golden Hind byla jeho vlajková loď. Moje znalosti o umění končí u psů hrajících poker, takže jen odhaduju, že Gibson byl umělec, který tu loď nakreslil. Až Harry skončí, můžeme se podívat na internetu po skladateli jménem Stephan Enburg. To by nám mohlo poskytnout stopu, co tím Bowie myslel.“

„Neobtěžujte se,“ řekl Harry a vzhlédl od počítače. Jeho modré oči se poťouchle třpytily. „Otázka, kterou skutečně potřebujete zodpovědět, zní, jestli Chester Bowie stihl nastoupit do Hindenburgu, jak plánoval.“

„O čem to mluvíš?“

„Dejte mi něco na psaní a kus papíru a já vám to ukážu.“ Cali mu podala hotelový dopisní papír a své pero značky Montblanc. „Stopou je ten postskript. Tomu, co tam Bowie napsal, se říká dublet, je to slovní hra, kterou vymyslel Lewis Carroll, ten chlap, co napsal Alenku v říši divů. Cílem hry je měnit jedno slovo na jiné tím, že se pokaždé změní jedno písmeno a použije se co nejméně slov. Bowie nesplnil cíl použít jedenáct slov včetně originálu.“

„Už chápu!“ zvolala Cali. „Vyměň P za T a máš tlač, pak C za K a dostaneš tlak.“

„A tak dále. Jenže Bowie to pokazil a udělal to schválně.“

„Jak to?“ zeptal se Mercer.

„Je zjevné, že znal pravidla dubletu, protože jeden napsal, ale použil jedenáct slov, i když mohl změnit plač na blín v pouhých deseti krocích.“ A napsal: plač tlač tlak vlak vlas klas klan klon klín blín. „Slin tam byl navíc.“

Mercer skepticky přikývl. „Tohle je moc hezké a určitě by nám to mohlo poskytnout hodiny zábavy, ale jak z toho vznikne informace, že Bowie měl letět vzducholodí Hindenburg?“

„Jedenáct slov, když by stačilo deset. Odhadl jsem, že jedenáctka je klíč k tomu telegramu, a když si odpočítáš každé jedenácté slovo, dostaneš…“ Harry napsal tu tajnou zprávu: Květen sedm Lake Hearst vzduch loď Hind Enburg. Úspěch, hoboj. „Bowie chtěl říct, že se vrátí do Spojených států na palubě vzducholodi Hindenburg a setkají se sedmého května v Lakehurstu. Úspěch je jasný, ale nevím, co znamená ta zmínka o hoboji.“

„Já ano,“ vyhrkli Mercer s Cali zároveň a usmáli se na sebe. Pokynul jí, aby to vysvětlila. „Obo je velké město ve Středoafrické republice. Leží poměrně blízko místa, kde jsme našli Bowieho polní láhev.“

„Sděloval tak Einsteinovi přibližnou polohu naleziště uranu,“ shrnul Mercer.

„Neumřeli všichni na palubě Hindenburgu, když vybuchl?“ zeptala se Cali obou mužů, ale dívala se na Harryho.

Harry ukázal bradou na Mercera. „Ptejte se jeho. On je expert.“

„Já nejsem žádný expert,“ namítl Mercer. „Když jsem byl kluk, fascinovaly mě vzducholodě, tak jsem o té katastrofě přečetl pár knih. Před několika lety se mi podařilo koupit kousek nosníku z toho vraku. Nerad to říkám, ale od té doby ho mám zahrabaný někde v šatně. A abych odpověděl na tvou otázku, šedesát dva cestujících z devadesáti sedmi na palubě se dostalo ze zeppelinu živých. Jestli tam Bowie toho osudného dne byl, měl šanci na přežití jedna ku třem. Ten, s kým si musíme promluvit, je Carl Dion. To on je skutečný expert a od něho jsem také koupil ten nosník.“

Mercerova skoro fotografická paměť selhala. Věděl, že Dion žije v Breckenridge v Coloradu, ale nemohl si vybavit telefonní číslo toho leteckého inženýra na odpočinku. Zjistil ho na informacích a vytočil.

„Haló?“ ozval se po sedmém zazvonění nesmělý ženský hlas.

„Paní Dionová?“

„Ano.“

„Paní Dionová, tady je Philip Mercer. Jsem známý vašeho muže. Je doma?“

„Okamžik, prosím.“

Uplynuly celé tři minuty, než se na lince ozval Carl Dion. „Haló, kdo je to?“

„Carle, tady Philip Mercer.“

„Aha, zdravím, doktore Mercere. Moje žena špatně slyší a říkala mi, že jste můj přítel Phyllis Matador, kterého, jak snad ani nemusím vysvětlovat, nemám. Co pro vás mohu udělat?“

„Potřebuju informaci o jednom cestujícím z posledního letu Hindenburgu. Jmenoval se Bowie, Chester Bowie.“

Odpověď leteckého experta byla stejně rychlá jako deprimující. „Nikdo takový tam nebyl, je mi líto.“

Mercerovi ztuhla ramena, přestože měl pocit, jako by mu z těla unikal vzduch. Svalil se do křesla. „Víte to jistě? Mám telegram, ve kterém psal, že bude na palubě.“

„Bohužel, na seznamu cestujících žádný Bowie nebyl. A neměl by tenkrát problém se tam dostat. Let z Německa nebyl ani z poloviny plný. Teprve na cestu zpátky do Evropy měl být zeppelin plně obsazený lidmi letícími na korunovaci.“

„Myslete, Carle, je to důležité. Je nějaký způsob, jak se tam mohl dostat? Třeba jako černý pasažér nebo pod jiným jménem.“

„Když o tom teď mluvíte, jedna zvláštnost tam byla.“ Mercer pevně sevřel telefon, jako by z něho mohl vymáčknout to, co chtěl slyšet. „Jeden německý pár, profesor Heinz Aldermann s chotí, měl být na palubě, ale ve Frankfurtu nenastoupili. Jejich zavazadla však oceán přeletěla. Jestli si dobře vzpomínám, bylo jich hodně.“

„Tolik, aby mohla vážit jako černý pasažér?“

„No ano, okolo dvou set kilo.“

„Takže někdo mohl být v jejich kajutě?“

Diona se začalo zmocňovat vzrušení. „No, tohle je pouhý klep, pozor, ale svědci tvrdí, že se v troskách našla noha utržená u kotníku, která se nehodila k žádnému z nalezených mrtvých těl. Bylo to odmítáno jako pouhá fáma, pikantní zpráva, která měla dodat katastrofě na děsivosti.“

Mercer si nebyl jistý, zda je to dobrá nebo špatná zpráva. Přivedlo to sice Bowieho mnohem blíž k domovu, ale pokud opravdu zahynul při katastrofě, stopa by znovu vychladla. „Ale jestli je pověst pravdivá, mohla ta noha patřit Chesteru Bowiemu.“

„Jak jsem říkal, je to jen klep.“

„Co se stalo s těmi zavazadly?“

„No, to málo, co neshořelo k nepoznání, bylo vráceno právoplatným majitelům nebo dědicům. Aby bylo jasno, moc toho plamenům neuniklo. O zavazadlech Aldermannových nevím nic konkrétního.“

„A ty věci, které si nikdo nevyzvedl?“

„Odvezli je lodí zpátky do Německa. Pár kousků si odnesli zvědavci, jako ten malý kousek duraluminia, který jste ode mě koupil, ale kostra Hindenburgu a všechno ostatní šlo zpátky a bylo použito na stavbu stíhaček pro Luftwaffe. Göring nebyl nikdy fanoušek vzducholodí a nesnášel doktora Ecknera, šéfa společnosti Zeppelin.“

„Slepá ulička,“ povzdechl si Mercer. Harry zapnul televizi a Mercer na něho zamával, aby ji ztlumil.

„O co vlastně jde?“ zeptal se Dion.

„Celkem o nic, Carle. Ten chlápek Bowie mohl převážet nějaké důležité geologické vzorky. Snažím se je vystopovat.“

„Chápu. Tak to pro vás mám další klep, kterému já osobně nepřikládám velkou váhu. Asi před patnácti lety jsem hned po vydání své knihy o té katastrofě dostal prostřednictvím svého nakladatele dopis od jednoho muže z New Jersey, který tvrdil, že z Hindenburgu to odpoledne, kdy vybuchl, někdo vyhodil trezor.“

„Trezor?“

„Ano. Připojil dokonce fotografii. Malý sejf, ničím pozoruhodný. Tvrdil, že ho našel jeho otec, když pár dní po katastrofě oral pole. Prý kolem něho nebyly žádné otisky pneumatik, takže musel spadnout ze vzducholodi, a chtěl vědět, jestli bych ho nekoupil.“

„Za kolik?“

„Bylo to v době, kdy byl o suvenýry na zeppelin největší zájem. Chtěl patnáct tisíc dolarů a nenabízel žádné důkazy o původu kromě toho, co mu řekl jeho zesnulý otec. Jednou jsem s ním mluvil. Velice nepříjemný chlap. Ani jsem mu neučinil nabídku. Věřil jsem a věřím, že ten člověk je podvodník a ten trezor on nebo jeho otec koupil v zastavárně.“

„Máte jeho jméno?“ Pravděpodobnost, že ten trezor byl pravý nebo že opravdu patřil Bowiemu, byla tak nepatrná jako znalosti o územích, která první kartografové na mapách označovali nápisy „zde jsou lvi“. Ale Mercer byl zoufalý.

„Věděl jsem, že se na to zeptáte. Zrovna ho hledám. Pamatuju si, jaký jste, když něco chcete. Pronásledoval jste mě celá léta, abych vám prodal ten kousek Hindenburgu. Samozřejmě doufám, že ho máte vystavený na čestném místě.“

„No, ano,“ zalhal Mercer. „Je na skřínce vedle mého psacího stolu.“

„Aha, tady to je. Pořád žije na rodinné farmě ve Waretownu. Věřte tomu nebo ne, jmenuje se Erasmus Fess.“

„Mercere!“ křikl Harry z postele, kde se opíral o pelest.

Mercer se neohlédl, jenom zvedl prst, aby Harry počkal. „Erasmus Fess?“

„Přesně tak.“ Mercer si zapsal adresu, kterou mu Dion nadiktoval. „Sakra, Mercere!“

„Moment, Carle.“ Zakryl telefon. „Co je?“

Harry ukazoval na televizi. Mercer se na ni podíval. Na obrazovce se hemžili policisté a zdravotníci kolem malého předměstského domu. Mercer se zaposlouchal do reportérova hlasu: „… dnes ráno sousedem, který popsal scénu uvnitř podobající se jatkám. I když se tělo ještě nenašlo, policie nemůže slečnu Ballardovou najít a množství krve v jejím domě naznačuje tragédii.“

Mercer strnul a zbledl jako křída. Ukončil hovor, aniž se s Carlem Dionem rozloučil. „Serena?“

„Ano.“

Odtikalo dalších několik vteřin, během nichž trojice sledovala, jak reportáž od domu Sereny Ballardové končí a začíná další zpravodajství. První se vzpamatovala Cali. „Musíme odsud zmizet. Jestli ji mučili, vědí, že jsme tady v hotelu. Nejspíš znají i číslo pokoje. Mercere, máš auto?“

„Ano,“ přikývl, zatímco mu mozek pracoval na plné obrátky. „Je v garáži.“

„Moje taky. Měli bychom si tam pospíšit.“ Cali už zaklapla notebook.

„Špatný nápad. Pokud už jsou tady, nejspíš garáže hlídají. Harry, máš pořád svoje apartmá?“

„Bohužel, pokoj, který mi dali, je na dnešní večer rezervovaný. Dají mi jiný, ale ten bude připravený až po sedmé.“

Mercer jen přikývl. „Dobře, tak vyklouzneme z hotelu, dojdeme do vedlejšího kasina na promenádě a stopneme si taxík. Pokud se dostaneme tak daleko, aniž si nás někdo všimne, budeme z toho venku. Cali, nemáš náhodou zbraň?“

Zavrtěla hlavou. „V zásuvce stolu v mé kanceláři mám glock, ale ten nám tady nepomůže.“

„Já mám rezervní berettu v nočním stolku,“ přiznal Mercer, podal Cali její pouzdro na notebook a rozhlédl se po pokoji, jestli tam nenechali něco důležitého. „Připraveni?“

Harry a Cali přikývli.

Mercer otevřel dveře a rychle vyhlédl do dlouhé chodby. Byla prázdná, ale to neznamenalo, že někdo nemůže číhat v chodbičce před výtahy. S Harrym v závěsu nepřipadaly schody v úvahu. Pokynul jim, aby se nehýbali, a rozběhl se chodbou tak, že podrážky jeho bot jen tiše šustily po koberci – což byl zvuk, který mohla klidně vydávat hučící hotelová klimatizace. Před výtahy se nikdo neskrýval, tak stiskl tlačítko a mávl na Harryho a Cali, aby k němu přistoupili. V nepravděpodobném případě, že by vrazi šeřeny Ballardové přijeli v druhé kabině, by ve třech měli větší šanci je přemoci.

Žaludek se mu zklidnil po první vlně adrenalinu, která ho zaplavila, když viděl televizní reportáž, a začal přemýšlet, do čeho se to zapletli. Nebyla náhoda, že Caribe Dayce operoval poblíž Kivu ve stejnou dobu, kdy Cali pátrala po nalezišti uranu. Klíčem musel být ten jednooký žoldák Poli. Mercer musel přehodnotit to, co se v Africe stalo. Dayce nenajal Poliho, aby cvičil jeho muže. Poli zaplatil africkým rebelům, aby zajistili naleziště vysoce radioaktivní rudy.

Tím, že odpověděl na tuhle otázku ke své spokojenosti, dospěl jen k další otázce. Jak vůbec mohli o tom uranu vědět? Pohlédl na Cali. Je možné, že není tím, za koho se vydává? Mercer tu myšlenku zavrhl, jakmile se vynořila. Na to, aby pracovala pro Poliho nebo Dayceho, letělo jejím směrem příliš mnoho kulek. Odpověď ležela někde jinde.

Světlo nad jedním z výtahů ve stylu art deco se rozsvítilo za doprovodu diskrétního trylku.

Okamžik předtím, než se dveře otevřely, uslyšel Mercer z výtahu charakteristický zvuk natahovaného závěru automatické pistole. Zbývala jim necelá vteřina, než je střelec uvidí, čas sotva na to, aby uběhli několik kroků. A pokud vrazi měli pistole v rukou, mohl Mercer zapomenout na to, že by je přemohli. Měli jedinou možnost – ukrýt se přímo před jejich očima. Ti střelci hledali muže a ženu, ne pár a dalšího muže.

Harry stál blíž ke Cali než k němu, takže jí Mercer strčil svého kamaráda do náručí a sykl: „Líbej ji.“

Mercer si byl jistý, že Cali pochopí, co má na mysli, a spoléhal se, že Harry prostě podlehne své obvyklé chlípnosti. Když se dveře výtahu odsunuly, ti dva už objímali jeden druhého.

„Ach, díky, Johne,“ vypískla Cali dívčím hlasem a přitiskla rty k Harryho ústům.

Mercer se odvrátil dost na to, aby bylo zjevné, že k tomu věkově nevyrovnanému páru nepatří.

Z výtahu vystoupili tři muži držící pod kabáty pistole. Každý letmo pohlédl na Harryho a Cali, a když obrátili zrak k Mercerovi, dřepl si, jako by si zavazoval tkaničku. Dva z nich Mercer neznal, ale třetího měl nesmazatelně otisknutého v paměti. Poli měl na sobě černý rolák a oblek, a místo aby s páskou na oku vypadal jako směšný pirát, dodávala mu hrozivý vzhled.

Cali s Harrym nastupovala do výtahu a dávala si záležet, aby byl Harry stále mezí ní a střelci.

„Pokoj 1092,“ řekl jeden ze zabijáků, když se podíval na tabulku na zdi. „Tudy.“

Mercer se napřímil a beze spěchu nastoupil do výtahu za Cali a Harrym; cítil, jak se mu Poliho zrak propaluje zezadu do lebky. Harry stiskl knoflík do haly. „Jak se vás drží štěstí, kamaráde?“ zeptal se Mercera, jako by se neznali.

Dveře výtahu se začaly se syčením zavírat. „Docela slušně,“ odpověděl Mercer a pomalu se obracel tváří k přední části kabiny.

Poli stál strnule v chodbě a ignoroval své muže, kteří kráčeli chodbou k Mercerovu pokoji. Vytřeštil své jediné oko, když Mercera poznal, a pootevřel ústa ve výrazu vzteklého překvapení. Vrhl se ke dveřím výtahu, aby jim zabránil se zavřít, ale asi o vteřinu se opozdil.

„Proboha!“ vydechla Cali, když se výtah rozjel do haly. „Jak unikl tomu útoku v Africe?“

Na to Mercer neznal odpověď a věděl, že teď není čas se tím zabývat. „Jakmile dole vystoupíme, budeme mít jenom pár vteřin,“ prohlásil a pochmurně dodal: „Anebo ani vteřinu, pokud má Poli víc mužů a vysílačku.“

„Jak to sehrajeme?“ zeptal se Harry.

„Můžeš chodit i bez hole?“

Harry se usmál, když pochopil, co Mercer ve skutečnosti chce. „Myslím, že to zvládnu.“ Podal Mercerovi naleštěnou dřevěnou hůl, kterou od něho dostal k osmdesátým narozeninám.

Mercer tu hůl objednal u jednoho nejlepších nožířů v Severní Americe. Vzal si ji od Harryho, stiskl skryté tlačítko a vysunul tři čtvrtě metru dlouhý rapír. Ten byl ostrý jako skalpel, a přestože neměl Mercer žádný šermířský výcvik, pouhý dotek rapíru by rozřízl oděv i kůži. Podal černou pochvu ze dřeva ořešáku Cali.

„Hole a meče proti pistolím?“

„Lepší než nic,“ ušklíbl se.

Mercerovi klouzaly dlaně na stříbrné rukojeti, a když si je otřel o kalhoty, zůstaly na nich šmouhy od potu. Držel ostří schované za nohou, zatímco Cali si dala hůl přes hrudník pod sako kostýmu. Mlčky sledovali displej, na němž se neúprosně odpočítávala poschodí k nule.

Než se dveře odsunuly, uslyšeli melodie a zvonky hracích automatů, hluk, který po jejich otevření ještě zesílil. Mercer opatrně vystrčil hlavu ven, ale nespatřil nic neobvyklého. Nikdo neběžel k výtahům a nezdálo se, že by někdo mluvil do vysílačky nebo mobilu.

„Pojďte.“ Vyvedl je z kabiny.

Výtahy byly jen pro hotelové hosty a ochranka kontrolovala každého, kdo se k nim přiblížil, jestli má klíč od pokoje. Mercer si všiml, že břichatý hlídač má na opasku pověšenou automatickou pistoli. Hned za hedvábným provazem začínal prostor kasina, oslnivá přehlídka světel a zvuků nepodobná ničemu jinému na světě. Stovky lidí se tísnily kolem stolů potažených zeleným suknem a další hráči seděli u řad rozsvícených herních automatů s výrazy, které se jen zřídka měnily bez ohledu na to, jestli vyhrávali nebo prohrávali. Servírky v krátkých černých šatech tančily mezi zákazníky s podnosy naloženými pitím zdarma, zatímco krupiéři a jejich šéfové vše sledovali neproniknutelnými pohledy.

Atmosféra byla úmyslně vytvořená tak, aby hráče podněcovala a nutila je hrát ještě dlouho poté, co už měli skončit. Pro Mercera to byl jen rušivý element. Rozhlížel se po davu, jestli nespatří někoho, kdo je k hráčským zážitkům lhostejný.

„Vidíte něco?“ zeptal se.

Cali zavrtěla hlavou. „Ne, pokud se Poliho chlapi nepřestrojili za partu vdov rozhazujících životní pojistky svých manželů.“

Když došli k pultu ostrahy, ohlédl se Mercer zpátky k výtahům. Jedny dveře se právě otevíraly.

„Kruci!“

Z kabiny vyběhl Poli následovaný svými dvěma gorilami. Všichni drželi v rukou pistole. Odstrčili manželský pár čekající na výtah a mužův vzteklý výkřik upoutal pozornost. Nějaká žena uviděla zbraně a zaječela. Hlídač se pokusil otočit na židli, aby se podíval, co se tam děje, ale léty nečinnosti mu ztuhly svaly.

Mercer sáhl po jeho pistoli, palcem odepnul poutko na pouzdru a zbraň vytáhl. Hlídač si ani neuvědomil, že ho odzbrojil. Mercer pistoli natáhl a při tom si všiml, že Cali strčila Harryho za ozdobný sloup.

Poli vystřelil první ránu a Mercer střelbu opětoval. Ani jeden nemířil dobře. Poliho kulka roztříštila blikající světlo na jednom automatu a Mercerova se zaryla do dveří výtahu.

Než mohli vypálit znovu, začal někdo střílet na Poliho a jeho muže z druhé strany kasina. Uskočili do úkrytu. Mercer využil vteřinové pauzy, popadl Harryho a Cali a rozběhli se k východu. Předpokládal, že střelba přišla od ochranky kasina, ale když utíkali k velké parní lokomotive poblíž Baru Americain, uviděl dva ozbrojené muže v černých oblecích, ne v uniformách. Jejich pozornost byla upřena výhradně na Poliho a po Mercerovi jen přejeli pohledem.

Dav rychle zachvátila panika. Jekot a křik přehlušily zvonění automatů a cinkot mincí padajících do násypníků. Mercer mohl jen dál pevně držet Harryho a Cali. Prorážel si cestu davem, dokud se nepřitiskli zády k jednomu z velkých kol lokomotivy. Okolo pístů a táhel unikala falešná pára vznikající ze suchého ledu.

„Jak jste na tom?“ zeptal se. Hrdlo měl náhle sevřené a suché. „Harry?“

„Já dobře,“ zasípal osmdesátník. „Hlavně nás odsud dostaň.“

„Pracuju na tom,“ odpověděl Mercer.

Zády stále obrácení k lokomotivě a s očima pátrajícíma po dalších zabijácích se posouvali směrem k prvnímu vagonu, jídelnímu vozu zrekonstruovanému do původní krásy. Normálně stály u schůdků hostesky přijímající rezervace do restauračních prostor, které podle hotelu Deco Paláce skýtaly mimořádný zážitek. Mercer se dočetl v hotelové brožuře, že je vagon vybaven plochými obrazovkami, jež se spouštějí přes okna, a hydraulikou vytvářející dojem, že je vlak v pohybu. Každý večer počítač určil, jakou vyhlídkou se budou hosté při jídle kochat. Jednoho večera projížděli Skalistými horami, jindy křižovali kalifornskou poušť nebo jim byl sugerován pocit, že přejíždějí Florida Keys po slavné železnici Overseas Railway postavenou Henrym Flaglerem.

„Nastupte,“ zavelel Mercer a postrčil Herryho a pak Cali po příkrých schůdcích. Právě se je chystal následovat, když z davu vyběhl jeden střelec. Třímal malý samopal s tlumičem, a jakmile Mercera spatřil, vypálil smrtící proud kulek. Mercer vylétl po schůdcích nahoru a cestou ucítil žár kulky, která mu provrtala volný záhyb kalhot.

„Běžte!“

Harry odsunul skleněné dveře a doprovázen Cali se belhal uličkou uprostřed jídelního vozu. Mercer vypálil dvě rány, aby střelce odradil od pronásledování, a utíkal za svými přáteli. Stoly v kožených boxech jídelního vozu byly prostřené elegantním křišťálem a speciálním porcelánem Deco Paláce Railways. Příbory byly z ryzího stříbra.

Útočník stojící venku uviděl jejich postavy okny a pokropil vagon tím, co mu zbylo v zásobníku.

Cali muže zahlédla okamžik předtím, než vystřelil, a vykřikla varování. Skrčili se, ale nezpomalili, zatímco všude kolem nich explodovalo sklo a vzduch ožil kulkami s měděným pláštěm, jež se odrážely od každého tvrdého povrchu. Z ručně vyřezávaných dřevěných obkladů létaly třísky a ze složité elektroniky ovládající obrazovky z tekutých krystalů jiskry. Vagon se naplnil pachem hořícího plastu, ozónu a kouře.

Jakmile palba ustala, odstrčil Mercer stranou jeden stůl, čímž poslal na zem drahý jídelní servis. Střelec už měl ve zbrani nový zásobník a právě natahoval závěr, když ho Mercer zasáhl dvěma kulkami do hrudi. V hale probíhala divoká bitva, jíž se účastnil asi tucet mužů pálících jeden na druhého. Zatímco se jedna skupinka snažila brát ohledy na hotelové hosty, Poliho muži pálili na vše, co se pohnulo. Mercer jedním rychlým pohledem zjistil, že na zemi leží asi půl tuctu zraněných nebo mrtvých civilistů.

Harry s Cali na něho čekali na konci vagonu a společně přeběhli do dalšího. V tomto pulmanu ve stylu art deco se ukrývala nablýskaná kuchyně restaurace. Několik číšníků a kuchařů se krylo za nerezovými kuchyňskými přístroji. Jedny dveře na konci vagonu vedly do haly, ale v boku vozu byly ještě druhé, určené pro dodavatele potravin.

Mercer vedl Cali a Harryho ven druhými dveřmi a dál přes vykládací rampu pro nákladní auto. Naneštěstí tam právě nestál žádný vůz se zbožím pro hotel. Jedna vrata vedoucí k rampě byla otevřená a vůně blízkého Atlantiku se mísila s výfukovými plyny a zápachem starých odpadků.

„Proč se neukryjeme tady?“ navrhla Cali a utřela si krev z tváře, kam ji zasáhl letící střep.

„Protože jim bude trvat asi půl minuty, než jim dojde, kudy jsme utekli.“

„Nerad to přiznávám,“ vypravil ze sebe udýchaně Harry, „ale já už mám skoro dost. Jeden řemínek na protéze se mi posunul a pekelně mě bolí pahýl.“

Mercer sice věděl, že Harry před mnoha desítkami let přišel o nohu, ale protože jeho přítel jen zřídka kulhal a hůl zpravidla používal jen pro ozdobu, zapomněl na bolest, kterou staroch musel trpět. Mercer se pomalu otáčel na místě a orientoval se podle mapy kasina, kterou si za uplynulých čtyřiadvacet hodin v duchu nakreslil. Byla to podvědomá schopnost dovedená k dokonalosti v průběhu let strávených v labyrintech podzemních dolů. Po krátké prohlídce si dokázal představit půdorys prakticky jakékoliv budovy a kdykoliv přesně věděl, kde se nachází.

„Jen klid,“ řekl, jakmile měl připravený plán. „Hlavní vchod je za rohem od vykládací rampy. Není to dál než třiadvacet metrů. V tuhle večerní hodinu jím bude dovnitř procházet spousta přijíždějících hostů.“

Cali hned pochopila jeho nápad. „Což znamená, že před vchodem bude čekat spousta aut, až je zřízenci zaparkují.“

„Přesně tak.“ Mercer podal Cali pistoli a zachytil Harryho pohled. „Mám si tě přehodit přes ramena nebo tě vzít na záda?“

„Ale no tak, Mercere. Já to zvládnu.“

Mercer se ho už podruhé nezeptal. Hluboko se sklonil a přehodil si Harryho přes rameno. Okamžitě se rozběhl s Cali po boku a cestou si rovnal své břemeno. „Jestli si prdneš, Harry, shodím tě.“

„Na tvém místě bych se víc bál mojí občasný inkontinence,“ utrousil Harry.

Před vykládací rampou bylo temné parkoviště, ale jakmile zahnuli za roh, uviděli záři neonů krytého vchodu do hotelu. Zřízenci v livrejích pobíhali mezi řadami aut. Většinou to byly obyčejné sedany a SUV, ale bylo tam i množství dlouhých limuzín a jedno ferrari zaparkované tak, aby ho lidé přijíždějící do kasina nepřehlédli. Nezdálo se, že by se peklo z hotelové haly přelilo ven, ale to byla jen otázka času.

Utíkali po příjezdové silnici. Protože byla u vchodu taková zácpa, potřebovali se dostat do čela fronty aut, jestli se jim měl útěk podařit. Jak kličkovali davem, málokdo jim věnoval pozornost.

„Mercere!“ křikl Harry. „Za námi!“

Cali reagovala rychleji než Mercer, otočila se, ale zbraň držela tak, aby ji nebylo vidět. Z vrat vykládací rampy se právě vynořil Poli a dva z jeho mužů. Zastavili se, rozhlíželi se po parkovišti a snažili se zachytit nějaký pohyb. Mercer se skrčil tolik, jak mu jen dovolila kolena a Harryho tíha na ramenou. Poskakoval mezi auty a lidmi a ignoroval podrážděné poznámky těch, které odstrčil stranou.

„Už jdou po nás,“ oznámila Cali, když se dostali na začátek řady vozidel.

První auto nebylo tím, co Mercer čekal nebo v co doufal, ale byla to jejich jediná možnost. Bylo to umělecké dílo, Rolls-Royce Silver Wraith z roku 1954 s karoserií od firmy Hooper. Měl barvu holubicí šedi a tmavomodré blatníky a ladně plul na kolech. S rozvorem přes tři metry byl vůz ztělesněním majestátnosti a luxusu. Přestože ho poháněl čtyřlitrový šestiválec, mělo auto vzhledem ke své váze beznadějně malý výkon. Mercer mohl doufat, že se jim podaří zmizet, než Poli a jeho muži doběhnou ke svým autům, protože nebyla šance, že by ten britský vůz mohl vyhrát nějaký závod.

„Cali, budeš řídit,“ řekl Mercer, když k autu doběhli. Ze dveří spolujezdce právě vystoupil elegantní muž se vzhledem televizního komentátora. Mercer kolem něho prolétl a bez velkých cavyků hodil Harryho dovnitř. „A dej mi pistoli.“

Hodila mu ji přes střechu a skočila za volant. Protest odumřel spolujezdci na rtech, když Mercer zachytil jednou rukou pistoli a zmrazil ho pohledem. V tom okamžiku se ze všech dveří hotelu vyvalil dav lidí. Mnozí křičeli a všichni měli ve tvářích hrůzu. Jako záplavová vlna narazili do řady aut, proudili okolo nich a sráželi každého, kdo se jim připletl do cesty.

Mercer naskočil dozadu do rollsu.

Zadní sedadlo bylo potažené měkkou kůží od firmy Connolly a dřevo se zvýrazněnou kresbou se lesklo v záři hotelových neonů. Na skládacím stolku stály vysoké křišťálové sklenice a karafa vedle nich obsahovala sytě jantarový destilát. Mercer si klekl na sedadlo a vyhlédl ven zadním oknem. Jeden z Poliho mužů kulhal, ale všichni tři se rychle blížili.

„Mercere?“

„Teď ne, Harry,“ vyštěkl, aniž se otočil. „Cali, jeď!“

„Nemůžu!“ křikla. „Má to řízení vpravo!“

Mercer se obrátil a uviděl, že za volantem sedí Harry. Místo modelu upraveného pro americký trh měli co do činění s klasickým rollsem určeným pro anglické silnice, takže řidič seděl na pravé straně. Poli a jeho chlapi byli už jen pár metrů od nich. Mercer jejich zbraně neviděl, ale byl si jistý, že jakmile se dostanou na dostřel, spustí palbu.

Atlantic City,

New Jersey

„Není čas si přesedat,“ křikl Mercer. „Šlápni na to, Harry!“

Harry dupl na spojku, zařadil jedničku a zatroubil na klakson, který vydal majestátní, skoro omluvný tón. Nedalo se říct, že by rolls přímo vyskočil ze startovacího boxu, ale za pár vteřin se už Polimu a jeho mužům vzdalovali. Mercer sledoval, jak střelci doběhli do čela řady čekajících aut. Poli vytáhl mladou ženu ze sedadla jejího auta Geo Metro, dalšího v řadě. Kulhající ozbrojenec se složil na sedadlo spolujezdce a mávl pistolí na druhou potetovanou mladou ženu, která se ještě před pár vteřinami chystala do vozu nasednout. Poli houkl rozkaz na třetího muže a rozjel malé auto. Tříválcový motor zaječel a přední pneumatiky zakvílely, když Poli vyrazil za rolls-roycem.

„Sleduje nás,“ řekl Mercer a rozbil pažbou pistole zadní okénko. Zkontroloval zásobník a našel jen dva náboje.

Harry se podíval do zpětného zrcátka a zatvářil se překvapeně, když zaznamenal drobné modré auto, které Poli ukradl. „On řídí tohle? Je odvážnější, než jsem myslel.“

„Čistě pro informaci, zbývají mi jenom dvě kulky, takže když nebudu mít štěstí, budeš mu muset ujet.“

„Žádný problém,“ odpověděl Harry udýchaně a zabočil do Atlantic Avenue. „Zapomněl jsi, že sem s Drobkem jezdíme pokaždé, když vypadneš z města.“

„A mým autem,“ dodal Mercer.

I když na Mercera neudělala promenáda v Atlantic City plná krámků s tričky, jasnovidců a želé z mořské vody dojem, byla rozhodně lepší než zbytek města. Pouhý blok od luxusních hotelů s kasiny se rozkládaly ty nejchudší čtvrti v zemi. Opuštěné domy byly počmárané graffiti, dvory zarostlé plevelem a výrostci se tam potloukali v loveckých smečkách jako divoká zvířata. Nad vším visel příkrov apatie.

„Cali, zlato,“ řekl Harry, když prolétli jednou křižovatkou. „Potřebuju, abyste se soustředila na silnici asi sto metrů před námi. Moje noční vidění už není, co bývalo.“

Zachmuřeně přikývla a zapnula si pás.

Měli takový náskok, že se Harry držel o jedno odbočení před pronásledovateli, ale rolls měl jen malé zrychlení, takže nemohli drobné metro setřást. Vlétl do dlouhé ulice, rozběhl starý šestiválec do takových otáček, až kvílel, ale podařilo se mu získat jen pár cenných metrů.

Mercer sledoval, jak se metro vynořilo zpoza rohu a bokem škrtlo o zaparkovaný sedan. Vzdálenost byla příliš velká, aby mohl riskovat, že promrhá vzácný náboj, ale Poliho muž takovou nouzi neměl. Vysunul pistoli z okénka spolujezdce a vystřílel celý zásobník. Většina kulek šla díky nerovnému asfaltu pánubohu do oken, ale dvě rolls zasáhly. Jedna urazila Calino zpětné zrcátko a druhá provrtala víko kufru a zaryla se do jednoho ze dvou stejných zavazadel značky Louis Vuitton, která zřízenec nestihl odnést.

Na dalším rohu byla benzinová stanice. Většina světel nad čerpacími stojany nesvítila, ale bylo ještě otevřeno. V oknech obchodu visely neonové nápisy a u obrubníku stála nazdobená honda Del Sol.

I když Mercer nikdy nekouřil, nosil po kapsách několik zapalovačů na jedno použití. Ten zvyk pocházel z jeho mládí ve skautu a víc než jednou mu zachránil život.

„Harry, připrav se projet tou benzínkou.“

Mercer vytáhl zátku z karafy s destilátem a nacpal do hrdla jeden z plátěných ubrousků, na kterých stály sklenice.

„Hej, cítím chlast!“ ozval se Harry. „Nech mi taky trochu.“

„Promiň, kamaráde.“ Mercer obrátil láhev dnem vzhůru a ubrousek nasákl něčím, co vonělo jako velice dobrá jednodruhová whisky. „Až vjedeme do benzínky, chci, abys porazil jeden stojan.“

„Jsi cvok?“ vykřikla Cali.

„Totální,“ řekl Harry s potěšením. Měl v Mercera plnou důvěru, takže se ve skutečnosti dobře bavil.

Harry trochu ubral, aby oklamal řidiče metra, a pak strhl volant doprava. Velké auto škrtlo spodkem o obrubník a vylétl zpod něho trs jisker. Cali vykřikla leknutím, když málem přejeli bezdomovce, jenž seděl na chodníku a popíjel z velké láhve silné pivo. Mohutný rolls prolétl parkovištěm a Harry ho namířil na druhý stojan v řadě. Mercer zapálil improvizovaný Molotovův koktejl. Ubrousek nasáklý alkoholem okamžitě vzplál.

Manévrem náročným na sílu i obratnost stočil Harry kola, aby minuli jeden z ocelových sloupů podpírajících střechu, vjel s autem na ostrůvek a urazil předním nárazníkem jeden ze starých stojanů.

Zpomalení bylo brutální. Cali vylétla kupředu a její hlava jen o pár centimetrů minula palubní desku. Stojan byl ulomený ze své základny a kutálel se pryč, zatímco benzin, který zůstal v hadicích, se sléval na zemi do tmavé kaluže. Mercer se zvedl z podlahy, kam spadl, a vysoko zvedl Molotovův koktejl jako hráč baseballu svírající míč, po kterém skočil.

Metro bylo dvacet metrů za nimi a rychle se blížilo. Viděl, jak se Poliho jedno oko leskne nenávistí. Jeho kumpán už znovu nabil a právě se vykláněl ven, aby začal znovu střílet. Harry opět získal vládu nad vozem, sjel na silnici a zamířil k další křižovatce. Mercer se vysoukal půlkou těla z bočního okénka, zamířil a hodil planoucí láhev zpátky k pumpě. Dopadla těsně před díru v betonovém ostrůvku, kterou byl přiváděn do stojanu benzin z obrovské podzemní nádrže. Broušený křišťál se roztříštil a Mercerovi se sevřel žaludek, protože se zdálo, že whisky nevzplane. Potom však vyšlehl jasný plamen, který rychle dosáhl teploty nutné pro vznícení pulzujících vln benzinových výparů stoupajících z nádrže.

Benzin se zažehl jako raketový motor a sloupec ohně vyšlehl tři metry do vzduchu. Olízl spodní stranu střechy, která okamžitě zčernala. Poli už snížil náskok rollsu na šest metrů, když benzin vybuchl. Explodoval kousek vedle jeho auta a přinutil ho ostře strhnout volant. Metro narazilo do zadku limetkově zelené hondy, odhodilo sporťák na chodník a utrhlo mu zadní spoiler. Alarm hondy zaječel do hukotu plamenů.

Harry ujížděl stále rychleji od požáru a plynule měnil rychlosti. Rolls-royce, který byl sestrojen dávno před zavedením airbagů a automatických bezpečnostních pásů, měl silnou kovovou kůži, jež dobře chránila životně důležité orgány, takže luxusní vůz neutrpěl větší škody než pomačkaný přední nárazník.

„To by nám mělo pomoci získat trochu času,“ pronesl Mercer spokojeně.

„Vidím ukazatel na Atlantic City Expressway,“ ohlásila Cali.

„Kde?“ zeptal se Harry zírající přes čelní sklo před sebe.

„Přímo před námi.“

„Cože, ta zelená šmouha nad ulicí?“

Cali se usmála. „Jo. A ta zelená šmouha ukazuje doprava.“

Okamžik nato najelo velké auto se vší důstojností na dálnici, hlavní tepnu spojující Atlantic City s pevninou. Garden State Parkway byla jen několik kilometrů před nimi. Provoz v opačném směru byl silný, ale z města naštěstí odjíždělo jen velmi málo lidí. Harry udržoval rychlost rollsu na sto deseti kilometrech v hodině.

Mercer se stále ohlížel dozadu pro případ, že by se Polimu nějak podařilo metro znovu rozjet. Málem už zavrhl jedno rychle se blížící auto, když tu si všiml jeho neobvyklé barvy. Honda Del Sol se řítila po dálnici snad dvoustovkou a kličkovala provozem s nenucenou elegancí slalomáře.

„Copak si ten chlap nedá nikdy pokoj?“

„Co se děje?“ zeptala se Cali. Ohlédla se přes rameno a spatřila rychle se blížící sporťák. „Proboha.“

„Co chceš, abych udělal?“ zeptal se Harry. Byli skoro neozbrojení a nemohli soupeřit s rychlostí a mrštností hondy.

Než stačil Mercer přijít s nějakým plánem, začal Poliho kumpán znovu střílet. Hladký asfalt tentokrát poskytoval dobrý terén pro střelbu, a tak kulky našly svůj cíl.

„Cali, jste prudérní?“ zavrčel Harry.

„Cože?“ Nebyla si jistá, jestli dobře slyšela, nebo jestli se Mercerův kamarád nezbláznil.

Harry sledoval při řízení jedním okem zpětné zrcátko. Bradu měl odhodlaně vysunutou a na rtech náznak úsměvu. Díval se, jak se honda přiblížila na tři metry k jejich zadnímu nárazníku. „Chci vědět, jestli nejste prudérní, protože si potřebuju zanadávat.“ Na vteřinu se odmlčel a odhadoval úhly a rychlost. Pak vykřikl: „Nasrat, čuráku!“

Dupnutí na brzdový pedál nemělo dramatický efekt, na který Harry sázel. Jako by ignorovalo přání řidiče, pohupovalo se těžké auto na pérech kupředu v pohybu, který by se dal označit jako plynulé zpomalování. Ten manévr přiměl Poliho použít vylepšené brzdy hondy, které by dokázaly zastavit živý sporťák na místě. Vycítil šanci a najel vedle rollsu, aby poskytl svému společníkovi dobrý úhel ke střelbě do veteránu.

A na to Harry čekal. Strhl volant ve snaze rozdrtit malou hondu mezi rollsem a svodidly. Viděl, jak se Poli pousmál jeho marnému pokusu, a jen přišlápl brzdu, aby se vrátil za rolls. Jenže Harry měl v rukávu ještě jeden trik. Sáhl po ruční brzdě, přidal plyn, aby zvýšil otáčky, a podřadil na trojku. Velké auto se otřáslo odporem nad takovým zacházením, ale poslechlo. Poli byl také rychlý, ovšem ne dost. Rolls přimáčkl hondu ke svodidlům a snadno ji tam udržel. Ze sporťáku létaly jiskry, kusy plechu a laminátu, jak se auto nemilosrdně dřelo o kovovou bariéru. Pravá přední pneumatika praskla a její ocelový kord protrhl blatník jako vybuchlý granát. Harry nepovoloval tlak a ďábelsky se při tom smál.

„Harry!“ vykřikla Cali. „Zbraň!“

Poliho parťák se vzpamatoval natolik, že se pokusil střelit do rollsu, zatímco Poli bojoval s rozpadajícím se autem, aby mu zabránil vyskočit na svodidla.

Harry uvolnil ruční brzdu a odbočil od hondy. Zařadil znovu čtyřku a sledoval ve zpětném zrcátku, jak se honda smykem zastavila v oblaku kouře. Prasklou pneumatiku olizoval plamen a z děravého chladiče tryskala pára. Harry zachytil v zrcátku Mercerův pohled a zopakoval, co Mercer řekl před chvilkou. „No, to by nám mělo pomoci získat trochu času.“

Mercer stiskl Harryho kostnaté rameno. „Jestli budeš takhle jezdit s mým jaguárem, zabiju tě.“

Harry se zasmál. „Musím se k něčemu přiznat.“

Jeho tón Mercera znervóznil. Postřehla to dokonce i Cali. „Jo, a k čemu?“ zeptal se Mercer napjatě.

„Drobek a já jsme tě vodili za nos, když jsme tvrdili, že cestou sem řídím já. Ve skutečnosti jsem za volantem neseděl celý léta.“ Otočil hlavu a podíval se na Mercera „Ale je to jako jezdit na kole. To se nezapomíná.“

„Dívej se na cestu, prosím.“

„Nemyslím, že bychom měli jet po Garden State,“ řekla Cali. „I když policie bude mít plné ruce práce v Deco Palace, určitě vyhlásí pátrání po ukradeném rollsu.“

„Dobrá připomínka,“ přikývl Mercer.

„A kudy pojedeme?“

„Odboč na devítku ve směru na sever. Promluvíme si s chlapíkem jménem Erasmus Fess o trezoru, který podle jeho otce spadl z Hindenburgu nedlouho předtím, než vzducholoď vybuchla.“

Trvalo jim tři čtvrtě hodiny, než dojeli do Waretownu a našli dům Erasma Fesse. Kužel světla z jediného funkčního reflektoru rollsu odhalil, že budova byla dříve farmou. Přízemní dům měl sedlovou střechu a propadající se verandu. Někdy v minulosti byly odstraněny původní sloupy a teď střechu verandy podpíraly nenatřené trámky. Pohovku na verandě tvořilo zadní sedadlo z auta přišroubované na kovovém rámu. Zanedbanou stavbu pokrývala srst z loupající se a popraskané barvy. Z předního okna vycházelo blikající namodralé světlo. Fessovi byli doma a dívali se na televizi.

Vzadu a napravo od domu stála stodola s plechovou střechou, která byla ještě zanedbanější než dvůr. Na pozemku neuspořádaně parkovalo pět nebo šest aut. Většinou se jednalo o zrezivělé vraky sedící na prázdných pneumatikách, s rozbitými okny a pomačkanými blatníky. Stráž nad nimi držel odtahový náklaďák s plochou korbou, který měl na dveřích nápis „Fess, odtahová služba“ a telefonní číslo. Za stodolou se do tmy táhl rezivý drátěný plot. Za bránou se rozkládalo moře opuštěných aut stojících ve vlnících se řadách a hned za plotem stál vysokozdvižný vozík s vidlicí zaraženou do boku volkswagenu – připomínal rytíře, který probodl kopím brnění nepřítele.

„Proboha,“ vydechl Harry a vypnul motor. „Jestli tady uvidíme kluka hrát na bendžo nebo někdo poznamená, že mám pěkné rty, mizíme odsud.“

„Amen, bratře, amen.“ Mercer vystoupil z auta a zastrčil si automatickou pistoli za opasek na zádech. Z verandy seběhla kočka a zmizela pod jedním zničeným autem.

S Harrym a Cali v těsném závěsu vystoupil Mercer na sklánějící se verandu. Síťové dveře visely nakřivo na polámaných pantech. Potrhaná síť byla volná a nesla stopy po kočičích drápech. Mercer je ramenem otevřel ještě víc a zaklepal na hlavní dveře. Když se nic nestalo, zabušil znovu, hlasitěji.

„Běž otevřít, sakra!“ zařval uvnitř nějaký muž tak hlasitě, divže se nevysypalo sklo v okně.

„Mám práci!“ zaječela v odpověď žena. Podle zvuku oba seděli v přední místnosti ne dál než metr od sebe. Harry zabroukal melodii z filmu Vysvobození.

„Proboha, ženská! Koukám se na Kolo štěstěny. Běž se podívat, kdo to je.“

„No tak jo.“

Okamžik nato se rozsvítilo světlo na verandě, vlastně holá žárovka visící na kabelu. V několika vteřinách přilákala všechen hmyz z oblasti dvou hektarů. Žena, která otevřela dveře, měla v koutku pootevřených úst zastrčenou cigaretu a tupý výraz ve tváři. Byla oblečená v županu, z něhož jí čouhala tlustá lýtka s modrými křečovými žilami. Na nohou měla pantofle a Mercer si všiml, že má nehty popraskané a žluté jako rohy nebo drsné brouci krovky. Oči zahalené cigaretovým kouřem měla bledé, neurčité barvy a malé. Byla široká do všech stran a váha by pod ní určitě ukázala přes sto deset kilo. Stín knírku na jejím horním rtu byl inkoustově černý.

Za ní byla krátká chodba a kuchyně. Starý kovový dřez přetékal špinavým nádobím a mucholapky nad ním se černaly svými oběťmi.

„Váš manžel se jmenuje Erasmus Fess?“ zeptal se Mercer, stěží skrývající odpor. Odhadoval její věk někde mezi padesáti a stovkou.

„Tak je to napsaný na oddacím listě.“ Měla pronikavý hlas a chování pavlačové drbny. „Co chcete?“

„Chtěl bych mluvit s vaším manželem.“

„Kdo to je, Lizzie?“ křikl Erasmus Fess z obývacího pokoje hned vedle vchodu.

Obrátila se k manželovi. „Jak to mám sakra vědět? Chce mluvit s tebou.“

„Pověz mu, že máme zavříno. Ať se vrátí ráno, jestli chce nějaký součástky nebo odtáhnout auto.“ Pak houkl na soutěžící v televizi: „No tak, velký prachy, velký prachy!“

„Slyšel jste ho. Vraťte se ráno.“

Začala zavírat dveře, ale Mercer do nich strčil nohu. Ještě chvilku na dveře tlačila, jako by nechápala, proč se zasekly.

„Paní Fessová, tady nejde o součástky ani o odtah. Jmenuju se Philip Mercer a tohle jsou Cali Stoweová a Harry White. Jsem tady kvůli trezoru, který váš manžel kdysi nabídl Carlu Dionovi.“

V očích posazených blízko u sebe se jí mazaně zablesklo. „Vy jste tady kvůli tomu trezoru z Hindleburgu?“

Mercer se ji neobtěžoval opravit. „Přesně tak. Přijeli jsme z Washingtonu. Pořád ho váš manžel má?“

„Jestli ho má? Sakra, on nevyhodí vůbec nic. Jednou ho ta jeho veteš zasype.“ Obrátila se a znovu křikla na manžela: „Rasi, jsou tady kvůli tomu trezoru z Hindleburgu.“

„Není na prodej,“ houkl zpátky.

„Ale je!“ odsekla podrážděně Lizzie. „Už tenkrát jsem ti říkala, abys ten krám prodal tomu chlápkovi z Colorada!“ Otočila se a znovu promluvila na Mercera a ostatní. „Od tý doby, co ho Rasův táta našel, máme jenom smůlu. Co ho přitáhli do baráku, se v rodině nenarodilo ani jedno děcko. Já měla sedm sourozenců a Ras osm. Nedává smysl, že my nemáme žádný.“

„Mohlo by to být tou veteší,“ zamumlal Harry.

Cali ho umlčela pohledem. „A co rakovina?“ zeptala se Lizzie Fessové. „Vyskytla se ve vaší rodině rakovina?“

„Jasně že jo. Umřel na ni Rasův táta i mladší brácha. A mně a jedny jeho ségře kvůli ní ufikli prsa.“

Vzhledem k záhybům tuku na jejím těle a beztvarému županu nebylo divu, že si nikdo z nich nevšiml, že má za sebou dvojitou mastektomii.

„Žili v tomhle domě poté, co se našel ten trezor?“ zeptala se Cali.

„No jasně. Proto říkám, že nám ta bedna přinesla smůlu. Rasův nejstarší brácha se svým tátou nevycházel a odstěhoval se, než ten krám našel, je zdravej jak rybička, má dvanáct dětí a fůru vnoučat.“

Cali pošeptala Mercerovi: „Vypadá to, že jsme na správné stopě. Zvýšený výskyt rakoviny, sterilita. Nepřipomíná ti to něco?“

Mercer se už v duchu vrátil do odlehlé vesnice u řeky Scilla ve střední Africe. Chester Bowie s sebou musel vézt do Spojených států vzorek uranové rudy, ale než Hindenburg potkal jeho tragický konec, vyhodil ho v trezoru ze vzducholodi. Ještě víc než bizarní odysea vzorku ohromil Mercera fakt, že byl tak radioaktivní, že způsobil na farmě rakovinu a sterilizoval jednoho, ne-li oba Fessovy.

Znělka Kola štěstěny dostoupila vrcholu a pak televize zmlkla. Okamžik nato přišel ke dveřím Erasmus Fess. Na rozdíl od své ženy byl hubený a kostnatý. Na sobě měl kombinézu špinavou od oleje se štítkem se svým jménem přišitým na hrudi. Vlasy měl řídké a prošedivělé a v nich lupy o velikosti kukuřičných vloček. Na nose mu seděly silné brýle, které zvětšovaly jeho zarudlé oči, a zdobilo ho pětidenní stříbrné strniště. Vyfoukl oblak pivního dechu a natáhl k Mercerovi šlachovitou paži.

„Erasmus Fess.“

„Philip Mercer.“ Potřásli si rukama. „Proč se o ten trezor zajímáte?“ zeptal se Fess. „Co na tom sejde?“ zahalekala Lizzie na svého muže. „Chce ho koupit.“

Mercer se o koupi zatím ani slovem nezmínil, ale i tak přikývl.

Erasmu Fessovi se objevil ve tváři vypočítavý, skoro divoký výraz. „Dvacet tisíc. Hotově.“

Fess chtěl o pět tisíc víc, než požadoval po Carlu Dionovi, ale to bylo Mercerovi jedno. Dal by za trezor i s jeho obsahem cokoliv, o co by si Fess řekl. Problém byl jen v tom, že takové peníze u sebe neměl. Bez problémů mohl na tu částku vypsat šek, ale věděl, že by ho Fess nepřijal, a nepřipadalo v úvahu, aby se ten muž spokojil se stvrzenkou o transakci provedené přes kreditní kartu. Mercer byl nešťastný, že budou muset počkat do rána, kdy otevře banka, ale neviděl jinou možnost. Pak si vzpomněl na Harryho výhru. Pohlédl na svého kamaráda. „Lehce nabyl, lehce pozbyl, hochu.“

„Cože?“

„Vyprázdni kapsy.“

„Prosím?“ Harry konečně pochopil, co Mercer chce, a zrudl v obličeji. „Tak na to zapomeň. Ty prachy jsem vyhrál poctivě a zaslouženě.“

„Uklidni se,“ pronesl Mercer konejšivě. „Až přijedeme domů, vrátím ti to.“ A potom pošle účet zástupci národního bezpečnostního poradce Laskovi.

Lizzie a Erasmus Fessovi vytřeštili oči, když Harry vytáhl z větrovky dva silné svazky stodolarových bankovek. Podal balíčky Mercerovi. „Měl by sis říct o účtenku.“

Mercer ukázal peníze Fessovi, ale ještě mu je nedal. „Nejdřív bych rád viděl ten trezor. A chci, abyste k němu přihodil pojízdné auto. Ten rolls venku jsme si tak nějak vypůjčili…“

Fess vyhlédl na elegantní vůz na své příjezdové cestě. Přejel ho zkušeným zrakem a věnoval zvláštní pozornost zničenému nárazníku a promáčknutým dveřím. „Dám vám auto, když zapomenete, kde jste zaparkovali tohle.“

Mercer původně doufal, že vrátí rolls-royce jeho právoplatnému majiteli, a myslel si, že zavolá na policii, jakmile se bezpečně dostane do Washingtonu, teď však pochopil, že než překročí hranice Marylandu, zbude z rollsu jen hromada součástek. Zítra bude mít zkrátka nějaká pojišťovna špatný den.

„Domluveno.“

„Měl bys jim dát i ty papíry,“ připomněla Lizz manželovi. „Papíry?“ zeptala se Cali. „Jaký?“

„Rasův otec nechal trezor v padesátejch letech otevřít. Nevím, co v něm ještě bylo, ale našel se tam svazek papírů. Nějaká zpráva nebo něco takovýho. Udělal si od nich kopie a originály zase zamknul dovnitř. Rasi, kde skončily?“

„Bože, moc mluvíš, ženská,“ okřikl ji Fess. Prohrábl si prsty vlasy a uvolnil lavinu lupů. „Jsou v tom šanonu ve spodní zásuvce. Za těma plánama leteckejch motorů, co jsem koupil před pěti rokama.“

Mercera nepřekvapilo, že Fess ví, kde ty papíry jsou. Vsadil by se, že ten majitel vrakoviště ví přesně o každém kusu veteše na svém pozemku.

„Tak pojďte,“ zavrčel Fess. Harry řekl, že počká na verandě, a přemluvil Lizzie, aby mu nalila něco k pití. Její manžel si zatím došel do svého náklaďáku pro baterku.

„Vy nejste žádnej sběratel jako ten spisovatel z Colorada,“ prohlásil Fess, když odemkl bránu z pletiva střežící jeho vrakoviště. „Na co ten trezor chcete?“

„Existuje možnost, že patřil mému dědečkovi,“ odpověděla Cali dřív, než Mercer stačil vymyslet nějakou lež. „Vracel se z Evropy na Hindenburgu. Vždycky s sebou vozil trezor. Byl to klenotník.“

Fess se zastavil a posvítil jí baterkou do očí. „V tom trezoru žádný klenoty nebyly, to vám můžu garantovat.“

„Pamatujete si, co tam bylo?“ zeptal se Mercer.

„Bojoval jsem v Koreji, když ho táta nechal otevřít. Povídal, že tam nebylo nic jinýho než ty papíry a vrhačská koule.“

„Cože?“ zvolali Cali s Mercerem sborem.

„Vrhačská koule. Taková, co používaj atleti. Prej tam nebylo nic jinýho než kovová koule.“

Vedl je hluboko do vrakoviště kolem řad zdemolovaných aut a náklaďáků. Mercer si všiml vyhořelé lokomotivy, několika člunů a stožáru z velkého jeřábu. Písčitou zem pokrývaly nesčetné olejové skvrny a na jednom místě se tyčila hromada pneumatik vysoká snad šest metrů. Noční zvířata před nimi prchala na všechny strany a ze tmy je sledovaly svítící oči.

Vzadu na vrakovišti stála plechová bouda. Fess odemkl dveře dalším klíčem z cinkajícího svazku. Vešel dovnitř a zatáhl za řetízek visící od holé žárovky pod stropem. Proč krámy naskládané na policích potřebovaly ochranu před živly, přesahovalo Mercerovo chápání. Většina vypadala jako bezcenné kusy rezivého kovu.

„Ty dobrý kousky mám uložený tady,“ vysvětlil Fess.

Mercer neměl v úmyslu ptát se, čím se vlastně ten odpad kvalifikoval mezi „dobrý kousky“.

Fess vytáhl z jednoho kouta převodovku a zmuchlaný kus špinavého plátna, aby odkryl malý trezor. Byl asi pětačtyřicet centimetrů široký a vyrobený z tmavého kovu, se rzí na výrazných pantech. Na dvířkách měl otočný číselník a malou kliku.

„Hned se vrátím,“ řekl Fess a odběhl z boudy.

„Ta vrhačská koule musí být vzorek rudy,“ poznamenala Cali, jakmile byl Fess z doslechu.

„Jiné vysvětlení mě nenapadá,“ souhlasil Mercer. „Vzpomeň si, jak ta stařena vyprávěla, že Chester Bowie odesílal po řece bedny s hlínou, ale nějakou rudu si musel nechat u sebe. Rafinoval ji a musel ji dát do trezoru, aby zastavil radiaci.“

„Ale ven jí proniklo dost, aby ozářila Erasma a Lizzie.“ Cali se na chvilku zamyslela. „Tohle místo budu muset nahlásit svým šéfům na ministerstvu energetiky. Okamžitě se sem musí vypravit tým z NESTu. Musí se to tady uzavřít. Bůhví, jak moc všechny tyhle krámy svítí.“

„Možná se tady o to poperete s Agenturou pro ochranu přírody,“ utrousil Mercer. „Vzhledem k tomu, kolik oleje se tady vsáklo do země.“

Okamžik nato se Fess vrátil do boudy se zahradnickou kárkou. Kola měla prázdná, ale bylo snadnější odvézt trezor na ní než ho nést. Mercer naložil trezor na kárku a zarazil se, když uslyšel vzdálený hukot vrtulníku. Smysly měl zostřené po velké dávce adrenalinu a začal být podezíravý.

„Jsou tady v okolí nějaké letové koridory?“ zeptal se Fesse.

„Ten vrtulník nic není. Slyšíme je tady v jednom kuse. To lítaj velký zvířata z New Yorku do Atlantic City.“

Vysvětlení znělo přesvědčivě, ale Mercer zůstal ve střehu. Čím rychleji vyrazí do Washingtonu, tím bude klidnější. Narovnal trezor v zadní části vozíku a vzal za držadla. Stálo ho značné úsilí roztočit prázdná kola, ale s trochou setrvačnosti to začalo být snazší. Nezdálo se, že by Fess nějak zvlášť spěchal, tak ho Mercer ignoroval a zamířil z vrakoviště sám, spoléhaje se na mapu pozemku, kterou si podvědomě v duchu nakreslil.

„Opravdu víš, kam jdeme?“ zeptala se Cali, která s ním díky svým dlouhým nohám snadno držela krok.

„Bože, moc mluvíš, ženská,“ napodobil Mercer naprosto přesně Fessův buranský přízvuk. Cali pantomimicky potáhla z cigarety a foukla mu kouř do obličeje.

Došli k bráně a Mercer položil držadla kárky na zem. Nevěděl, které auto jim Fess dá, takže musel na popudlivého majitele vrakoviště počkat. „Nepůjdeš zkontrolovat Harryho? Naložím trezor, jakmile se dobelhá náš kamarád Erasmus.“

Vystoupila na bortící se verandu a zaklepala na dveře. Okamžik nato zašla dovnitř. Fess se konečně vynořil z vrakoviště. Zamkl bránu a pokynul Mercerovi, aby přišel k sedanu Ford, novějšímu modelu. Pneumatiky se zdály být sjeté a pravý přední blatník měl pomačkaný, ale jinak auto vypadalo slušně. Fess otevřel zadní dveře a vytáhl zpod sedadla klíčky.

„Zloději pokaždý hledaj za stínítkem nebo pod sedadlem řidiče. Pod zadním nikdy.“ Odemkl kufr a postavil se dost daleko na to, aby dal Mercerovi najevo, že mu nepomůže zvednout trezor do auta. Mercer zapřel nohy a zvedl těch necelých padesát kilo mrtvé váhy. Vybalancoval trezor na zadním nárazníku a pak ho převalil dovnitř. Zřetelně slyšel, jak v něm zarachotilo něco těžkého, když dopadl do kufru.

„Tak jo,“ řekl Fess a otevřel mozolnatou dlaň. „Máte trezor i auťák. Chci prachy.“

Mercer mu podal dva balíčky stodolarovek. „Dvacet tisíc.“

Jenže Fess mu klíčky nedal. Obrátil se, zamířil k domu a cestou zamumlal: „Musím si to přepočítat.“

Aniž si to uvědomil, zaťal Mercer pěsti a cítil, jak mu stoupá tlak. Jen stěží potlačil vztek v hlase. „Pane Fessi, my máme docela naspěch.“

Staroch se otočil. „Poslechni, synu, já nevím, kdo jste a o co vám doopravdy jde, ale nevěřím vám, co by se za nehet vešlo. Takže zůstaňte v klidu, dokud s Lizzie nepřepočítáme ty prachy.“

Kdyby si Mercer nebyl jistý, že by tomu starému páprdovi přivodil infarkt, byl by vytáhl pistoli zastrčenou vzadu za kalhotami. „Dobře,“ procedil mezi zuby. Už se chystal následovat Fesse do domu, když náhle znovu uslyšel vrtulník. Zdálo se, že tentokrát je mnohem blíž. Příliš blízko.

Ten, kdo by letěl z New Yorku do Atlantic City, by se určitě držel pobřeží nebo letěl přes bariérové ostrovy. Neocitl by se osm kilometrů ve vnitrozemí. Pak se Mercer silou vůle uklidnil. Nechal Poliho trčet na dálnici a zbytek jeho týmu byl ještě v hotelu Deco Paláce. Nebylo možné, aby je vystopovali k Fessovu domu nebo věděli o jeho rozhovoru s Carlem Dionem, který je tam navedl.

Mercer se podíval na potemnělou oblohu, ale neviděl nic než pár hvězd. Zvuk vrtulníku stále sílil. Navzdory tomu, co mu říkal rozum, se ho zmocnily obavy. Rozběhl se za Fessem, když tu se nad borovým lesíkem padesát metrů od farmy objevil tmavý vrtulník. Mercer zahlédl otevřené boční dveře a okamžik nato se shora ozvala palba ze samopalu. Střelec se soustředil nejprve na rolls-royce. Plynulý proud kulek rozsekal na kusy pneumatiky na pravé straně a provrtal přední masku, až z chladiče začala tryskat kapalina, jako by auto krvácelo.

Mercer dostihl Fesse těsně před schody na verandu. Porazil ho a společně se vkutáleli dveřmi do domu těsně před tím, než verandu zasáhla druhá salva z vrtulníku. Bankovky se vyvlékly z papírových pásků a rozsypaly se po podlaze.

„Proboha svatýho!“ zařval Fess přes ohlušující palbu.

Mercer ho ignoroval a vyhlédl ven špinavým oknem. Nepamatoval si, že by tasil pistoli, ale přesto ji držel v ruce. Jak to? pomyslel si. Bylo to nepochopitelné. Poli neměl čas napíchnout telefon v Mercerově pokoji v hotelu Deco Paláce a Mercer si byl jistý, že je z Atlantic City nikdo nesledoval.

Vrtulník klesl níž a jeho lopatky se točily jen půl metru od korun stromů. Z otevřených dveří vyskočily čtyři postavy a pilot stroj zvedl. Pátý muž zůstal v helikoptéře se samopalem v ruce.

Mercer vytáhl ze saka mobil a podal ho Cali. „Vytoč 911,“ přikázal. „Pověz jim, že muži z Deco Palace jsou tady.“ Potom popadl Fesse za límec kombinézy. Lizzie si zakrývala uši dlaněmi a ječela v obývacím pokoji. „Máte nějaké zbraně?“

Mercer musel přehodnotit své mínění o Fessovi. Staroch vzal rychle rozum do hrsti a jeho oči ztratily nepříčetný lesk. „To si pište, že mám. Jsem přece Američan, ne?“

„A já myslel, že sotva vnímáte,“ poznamenal Harry a srkl si nějakého alkoholu, který vymámil z Lizzie.

Celý dům se třásl, jak nad ním vrtulník zůstal viset. Vratká hromada nádobí v kuchyňském dřezu se zřítila na podlahu a na stěnách se houpaly obrázky. Erasmus Fess zaběhl někam dozadu a za okamžik se vrátil s poloautomatickou puškou, dvěma brokovnicemi a obrovským revolverem zastrčeným mezi knoflíky své kombinézy. Podal Mercerovi jednu brokovnici typu „pumpa“ a Cali si vzala druhou.

„Obě jsou nabitý.“ Na kávový stolek položil krabici s náboji, kterou měl zastrčenou v podpaží, a zkontroloval dlouhý zásobník svého rugeru Mini-14, civilní verze zbraně, kterou armáda používala na počátku války ve Vietnamu. „Lizzie,“ křikl, „přestaň kvílet a přines z jídelny munici.“

Mercer už byl zpátky u okna. V čele týmu pomalu postupujícího k domu poznal Poliho. Muži se pohybovali jako ostřílení profesionálové, a když přebíhali dvůr, nikdy se neodhalili na víc než pár vteřin. Jakmile se Poli ukryl za velký náklaďák s plochou korbou, pokynul svým mužům, aby zaujali postavení na křídlech. Promluvil do vysílačky a vrtulník odlétl o kus dál.

„Slyšíte mě?“ křikl pak žoldák.

Mercer neodpověděl a jen se díval, jak se dva Poliho muži rozmisťují nalevo a napravo od domu. Jednoho z nich by mohl zneškodnit, ale druhý zaběhl tak daleko za budovu, že ho neviděl.

„Vím, že mě slyšíš, Mercere,“ zařval Poli. „Pověz mi, proč jsi sem přijel, a možná tě nechám naživu.“

„Je tady kvůli trezoru, kterej spadnul z Hindenburgu. Je v kufru támhle toho fordu Taurus,“ křikl Fess, než ho Mercer stačil zarazit. „Vemte si ho a nechte nás bejt.“

„Sklapněte,“ sykl Mercer na majitele vrakoviště. Fess se zatvářil vzdorovitě.

Jeden z Poliho mužů vyběhl z úkrytu a utíkal k hnědému sedanu. Aniž zpomalil, nahlédl do otevřeného kufru a pak se schoval za jeden z vraků. „Je to tam,“ zavolal na velitele týmu.

Přes okno, u něhož Mercer stál, přelétl stín. Jeden z Poliho mužů byl na verandě. Bylo jasné, že domovní dveře neodolají palbě ze samopalů ani vteřinu. Mercer vyhlédl, jak nejvíc mohl, aby střelce uviděl, ale ten se musel přitisknout zády ke zdi. Zahleděl se k náklaďáku, protože mu bylo jasné, že Poli dá každým okamžikem signál.

Mercer neměl v úmyslu čekat. Jeho jedinou šancí bylo muže na verandě překvapit. Pečlivě namířil a vystřelil. Brokovnice mu poskočila v rukou a on měl další náboj v komoře ještě dřív, než zjistil, jestli zasáhl cíl. Na tak krátkou vzdálenost bránila úzká hlaveň brokům, aby se rozlétly do stran, takže všechny provrtaly trámek podpírající jeden konec střechy nad verandou. Dřevo se roztříštilo a druhý trám na opačném konci se zatřásl a pak praskl se zvukem, který přehlušil nedaleký vrtulník. V tom okamžiku se celá střecha verandy zřítila. Střelec nebyl dost rychlý. Pokusil se vyskočit ven, ale střecha na něho spadla a přimáčkla ho ke zdi domu, o kterou ho jeden kus překližky s taškami rozdrtil.

Poli a jeho muži spustili palbu a zasypávali kulkami předek a boky domu. Okna se tříštila, Lizziiny laciné záclony se trhaly na kusy. Mercer se snažil opětovat palbu a dunění brokovnice přehlušovalo rachot samopalů, ale nepřátelská palba byla příliš silná. Kulky letící vysokou rychlostí pronikaly hliníkovými obklady, shnilou izolací, prkny i omítkou, aniž se výrazně zbrzdily. Vzduch v obývacím pokoji naplnil prach z omítky. Všichni padli na podlahu a nad hlavami jako by se jim rojily včely.

Většina světel byla rozstřílena a v místnosti se rozhostilo šero. Gauč schytal dlouhou dávku a lezla z něj vycpávka s látkou připomínající cupaninu. Jedna kulka si našla elektrickou zásuvku v kuchyni a zapálila oheň, který se rychle šířil.

Do uší jim bušil pekelný hluk, nepřetržité dunění hrozící připravit je o rozum. Jakmile jeden střelec vyprázdnil zásobník, vyměnil ho takřka okamžitě za nový. Ze stěn opadávaly kusy omítky a oheň v kuchyni se šířil, až Mercer cítil jeho žár i přes šaty. Jedna střela zasáhla televizi, jejíž obrazovka s hlasitým prásknutím explodovala.

Kouř houstl. Lizzie Fessová tisknoucí se k podlaze vedle svého manžela se rozkašlala.

Mercer zachytil Calin pohled. Obličej měla popelavý strachy a krásné rty rozevřené, jak se snažila nasát vzácný kyslík ze vzduchu prosyceného dýmem. Pohlédl jí přes rameno ke kuchyni. Celou místnost zaplavovaly plameny. Nevěděl, zda Fessovi vaří na zemním plynu, ale pokud ano, bylo jen otázkou času, kdy žár nebo kulka naruší potrubí a výbuch srovná dům se zemí.

Vtom palba ustala stejně náhle, jako začala. Mercerovi zvonilo v uších tak hlasitě, že náhlý klid zbraní poznal jen podle toho, že se ve stěnách přestaly objevovat nové díry. Když se mu vrátil sluch, znovu uslyšel Poliho vrtulník. Rytmické tepání rotoru mu prozradilo, že helikoptéra odlétá.

Poli využil palby k tomu, aby sebral trezor, a vysílačkou si přivolal helikoptéru k evakuaci. Mercer jen nechápal, proč ten žoldák a jeho muži odešli dřív, než se ujistili, že jsou všichni v domě mrtví. Byla to první chyba, kterou viděl Poliho udělat.

S obavou, že Poli nechal venku odstřelovače, ale hnán nutností uniknout z hořícího domu se Mercer doplazil přes skleněné střepy a suť pokrývající podlahu k jednomu ze zničených oken. Vyhodil ven Fessův ohořelý výtisk televizního programu, a když se neozvala střelba, odvážil se krátce vyhlédnout ven. Nespatřil nic neobvyklého, takže věnoval dvoru delší pohled a pokusil se nahlédnout co nejhlouběji do stínů.

Jeho pohled upoutalo nějaké světlo a došlo mu, proč se Poli stáhl. Mezi borovicemi bylo vidět blikající červenomodré majáky řady policejních aut. Řítila se k vrakovišti a první z nich bylo vzdálené jen pár set desítek metrů.

Protože se nemohli dostat ven předním vchodem, který zavalila střecha, a vzadu zuřil požár, vedl Mercer všechny ven oknem a postaral se, aby Erasmus s Lizzie šli jako první. Harry odmítl jít hned po nich, takže Cali mohla přehodit dlouhou nohu přes parapet a vyklouznout ven. Pomohla Harrymu na zem a Mercer vyskočil za nimi. Odvedl je k opačné straně Fessova náklaďáku a tam se on a Cali zkroutili v záchvatech kašle, jak lapali po čerstvém vzduchu.

Harry a Fessovi z nějakého důvodu takové problémy neměli. Harry vytáhl balíček cigaret, tři zapálil a podal po jedné Erasmovi a Lizzie.

Skrz oblak cigaretového kouře prohlásil: „Léta pěstovaná imunita se mi konečně vyplatila.“

Vůz newjerseyské státní policie smykem zastavil ve spršce štěrku. Policista rozrazil dveře a vystoupil s pistolí v ruce tak, aby ho chránila kabina auta. „Ruce vzhůru, tak abych je viděl, hajzlové!“ křikl vybuzený adrenalinem a pomyšlením na blízké povýšení. „Pohnete se, a jste mrtví.“

Všech pět udělalo, co poručil, zatímco na příjezdovou cestu zahýbaly další vozy.

Než na ně stačil namířit další policista, zadní část domu se zhroutila v gejzíru jisker a plameny vylétly ještě výš. Lizzie se obrátila k manželovi a řekla věcně: „Rasi, stěhujem se na Floridu.“

Arlington,

Virginie

Mercer zakroužil ve sklenici zbytkem gimletu s vodkou a jedním douškem ho dopil. Měl v sobě třetí a uvažoval o čtvrtém. Harry se hrbil vedle něho na své oblíbené stoličce Mercerova domácího baru. Oba měli zarudlé oči a byli vyčerpaní, ale ani jeden se nechystal jít spát.

Až po osmi hodinách a přímé intervenci Iry Laská a záhadné osoby z Úřadu pro národní bezpečnost, která se přimluvila za Cali Stoweovou, došlo newjerseyské policii a FBI, že nezatkli tři nejhledanější zločince. Lizzie a Erasma propustili po hodinovém výslechu. Ira ujistil Mercera, že majitel vrakoviště bude odškodněn v plné výši.

Cali odjela před Mercerem a Harrym ve vládním autě s agentem Úřadu pro národní bezpečnost, zatímco Mercerovi bylo dovoleno vrátit se do hotelu Deco Paláce pro jeho jaguár. Pak následovala dlouhá cesta domů.

Harry se ukázal u něho doma pár hodin poté, co ho Mercer vysadil před jeho bytem, doprovázen neochotným Fidem. Objednali si čínu, ale ani jeden neměl na jídlo náladu. Každého zaměstnávaly jeho vlastní myšlenky.

„No, aspoň se objasnila jedna záhada,“ pronesl Harry a zhluboka se napil Jacka Danielse. „Jaká?“

„To auto.“

Když policie prohledala rolls-royce, který ukradli před hotelem, zjistila, že vozidlo bylo vybavené sledovacím systémem Lojack. Muž, kterého Poli nechal u vchodu do hotelu, popadl řidiče a donutil ho, aby mu prozradil své osobní identifikační číslo. Bezpečnostní služba dovedla Poliho a jeho muže přímo na vrakoviště. Naštěstí nebyl majitel auta zabit, ovšem tři lidé uvnitř hotelu byli mrtví a dalších osm zraněných.

I když Mercer věděl, že ty vraždy nebyly jeho vina, stejně ho tížilo svědomí. Nejvíc ho trápila smrt Sereny Ballardové. Nemohl nijak obejít fakt, že kdyby se s ní nespojil, byla by stále naživu. A ti ostatní také.

„Mám něco, co by ti mohlo zvednout náladu,“ prohlásil Harry po dlouhém mlčení. Odbelhal se ke své větrovce a hodil na bar nějaké papíry.

„Co to je?“

„Ty kopie poznámek z trezoru. Dostal jsem je od Lizzie Fessové.“

Mercer na něho překvapeně pohlédl. „Proč jsi mi to neřekl dřív, ty pacholku? Nechal jsi mě tady sedět a myslet si, že jsme ve slepé uličce, zatímco jsi měl tohle celou dobu u sebe…“

„No tak promiň,“ opáčil Harry. „Chtěl jsem to všechno nejdřív rozšifrovat, ale když jsem viděl, že sklápíš uši níž než Fido, změnil jsem názor.“

Mercer si přečetl prvních pár odstavců.

Drahý jelen potkal antilopu. Ta zatracená příšerná píseň nikdy nepřestane našeho Alberta bavit. Byly v Americe někdy nějaké antilopy‘? Jaké hry bych měl asi hrát, Alberte? Na kterých pastvinách se pásly? Jakou zábavu by si berani a ovce mohli vychutnat? Býval jsem příčetný, a vědět jak, rád bych, já ubohá nicka, byl. Ale pozná člověk, že je šílený? A záleží někomu na tom, že já šílený jsem? To vskutku nevím. Mám strach, že ta mlýnská kola utrpení změnila mě děsivým a zneklidňujícím způsobem. A uvnitř tohoto trezoru se klíč skrývá k dalšímu šílenství, které teprve přijde. S úlevou jsem nastupoval, opravdu, do té obrovské vzducholodi. Ta hrůza, která se na mě valila ve snech, zmizela. Unikl jsem všem, kdo mě pronásledovali, ale pykám za svůj trans. Zdá se, že mé oči lemují černé linky jako oči faraónovy. Vlasy jsem už tak měl řídké a teď vypadávají v chomáčích a bůh Uran sužuje mé tělo pekelnou bolestí. Když jsem nastupoval, ostatní cestující se ode mě odvraceli. Skutečně je ze mě troska. Vzpomínka na to, co bylo v uplynulých dnech a měsících, mě vede k domněnce, že ještě předtím, než jsem odjel, jsem byl víc než trochu šílený. Ale musel jsem přirozeně najít, co jsem hledal. Byl jsem asi posedlý, neschopný potlačit touhu svého ega mít pokaždé pravdu. Stěží jsem každé ráno ve vzducholodi našel sílu existovat a teď tu sedím a snažím se – nutím se sepsat tento příběh. Šestý najat na reset v sedmi.

Ale udělal jsem to. Musel jsem ukázat světu, že alespoň jedna z mých teorií stojí za přezkoumání. Dovolil jsem své posedlosti, aby mě na lodích, v automobilech, vlacích a na oslech hnala stále hlouběji do pekla. Byl jsem tak zničený horečkou, že jsem si urazil kus zubu, jak mi v zimnici cvakaly o sebe. V jedné fázi boje s malárií jsem na tom byl tak zle, že má moč nabyla barvy vína. Myslím na to, co můj bratr Nick vytrpěl v první světové válce, a vím, že jsem ho v jeho utrpení překonal. Moje cesta má všechny rysy velké výpravy, Odysseovy odysey. Jen ta moje neskončí v rosou pokrytých pastvinách Ithaky v náručí mé milované Penelopy. Nedokázal bych přemoci ty nápadníky. A i když jsem nechtěl věřit, že existují, vím, že i teď proti mně kují pikle. Postrádám Odysseovu lstivost i jeho sílu. Záludnost nemám v povaze.

„Tohle musí být stejný kód jako v telegramu z Einsteinova archivu, který jsme s Cali získali,“ řekl Mercer, když dočetl ty záhadné odstavce. „Do jisté míry to celé dává smysl, ale musí v tom být víc. Pamatuješ si ten kód? Kolikáté slovo že se mělo vybrat?“

„Každé jedenácté,“ odpověděl Harry okamžitě.

Mercer vytáhl ze zásuvky za barem blok a pero a začal odpočítávat slova. Po chvilce pero odložil a přečetl nahlas, co rozšifroval. „Našeho bych zábavu a člověk šílený utrpení se.“ Pohlédl na Harryho. „Co to má sakra znamenat?“

Harry se zasmál. „Znamená to, že jsi idiot,“ odpověděl mu osmdesátník klidně. „Musíš si poznamenat první slovo a počítat od následujícího.“

Mercer s pocitem marnosti odevzdal papíry svému příteli. „Ty máš rád hádanky a rozluštil jsi ten první vzkaz. Zkus to sám.“

„Už jsem to zkusil. První slova, která mi dávají smysl, jsou: ‚Drahý Alberta měl by vědět že jsem změnila klíč.‘ Když to trochu upravíš, dostaneš: ‚Drahý Alberte, měl byste vědět, že jsem změnil klíč.‘“

„Kruci.“ Do Mercerova hlasu se znovu vloudila zlost. „A jak ten nový klíč najdeme? Je tam nějaká stopa?“

„Jo.“ Harry ukázal na druhý odstavec tvořený nelogickou větou, kterou Mercer ignoroval, když text četl. „Tady ten řádek. Šestý najat na reset v sedmi. Jsem si celkem jistý, že je to další dublet. Změň najat na reset v sedmi slovech a to šesté je stopa. Prošel jsem zbytek dopisu a našel celkem pět dubletů.“

„Dokážeš je rozluštit?“ zeptal se Mercer úzkostlivě.

„Možná mi to bude chvíli trvat, ale dokážu.“

Mercer mu odstrčil skleničku mimo dosah. „Tak se pusť do práce.“

Poté, co uvařil konvici kávy tak silné, že div nerozpustila lžičku, se Mercer posadil vedle Harryho, který začal sepisovat slova. Kombinací byly spousty a oni nemohli vědět, jestli mají pravdu, dokud nevyluští všechny slovní řetězce.

„Sakra,“ zamumlal Harry asi po minutě. „Začínám Chestera Bowieho nenávidět.“

„Proč?“

„Na to, abys změnil najat na reset, potřebuješ jen pět slov: najat, najet, nejet, neset, reset. Ta dvě další tam jsou navíc a já nevím, kam je dát.“

„No, nejsem v tomhle tak dobrý jako ty, ale co kdybys mi dal tu druhou stopu a já bych zkusil, co dokážu.“

Harry zalistoval Bowieho dopisem Einsteinovi a přečetl nahlas další dublet: „Třetí brát na hnát v pěti. Změnou pokaždé jen jednoho písmene se musíš dostat od slova brát ke slovu hnát v pěti slovech. Třetí je stopa. Pak tady máme: Čtvrté hup na dna v pěti, čtvrté vlas na plen v šesti a nakonec třetí kat na pyj v sedmi.“

Mercer si napsal první a poslední slovo druhé stopy na kus papíru, uvědomil si, že i čtyřpísmenná slova jsou na něho příliš, a mlčky obrátil papír k Harrymu.

„Myslím, že budu potřebovat, abys mi tu skleničku vrátil,“ prohlásil Harry, aniž vzhlédl.

Mercer přisunul kamarádovi zpátky vysokou sklenici a společně se pustili do práce.

V sedm hodin si porovnali poznámky. Mercer popsal celý papír, ale nikam se nedostal, zatímco Harry si byl celkem jistý, že rozluštil tři řetězce, i když ty nejsnazší. Rozšifroval poslední dva a získal vlas, klas, klus, plus, ples, plen a kat, pat, pět, pěl, pil, pij, pyj. Když viděl, že jedno z klíčových slov, pět, je číslo, rozlouskl první dublet a dostal najat, najet, nejet, nehet, dehet, deset, reset.

„Takže máme deset, něco, něco, plus, pět“ řekl Mercer a vysypal Harryho přetékající popelník do plechového kbelíku, který tam měl čistě za tím účelem.

„Musí to být matematická úloha. Deset plus něco plus pět nebo deset minus něco plus pět.“

„A co deset krát?“ nadhodil Mercer.

„Jsi génius!“ vykřikl Harry a znovu se sklonil nad papírem. „Brát na hnát.“ Odříkával nahlas to, co psal. „Brát, drát, krát, hrát, hnát. Perfektní.“

„Výborně, Harry,“ pochválil ho Mercer. „Vylušti to poslední a jsme zpátky ve hře. Už víš, že čtvrté slovo musí být číslo.“

„Dej mi minutku.“ Uplynulo jich několik. Konečně Harry vzhlédl. „Dochází ti, že Bowie tohle napsal těsně předtím, než vyhodil trezor?“

„Jo, a co?“

„Jenom si představ, jaká to byla hlava, když musel vytvořit ty dublety a pak napsat dopis Einsteinovi tak, aby měl všechna hlavní slova na správných místech. Dokázal tyhle věci jen tak, bez přemýšlení. A to zřejmě prošel peklem.“

„Podle toho, co o něm víme, byl excentrik, to je jisté,“ poznamenal Mercer. „A podle tónu tohoto dopisu se zdá, že byl na pokraji nervového zhroucení.“

„No, řekl bych, že se už přes okraj spíš přehoupl a přepadl hluboko do propasti šílenství.“

Mercer požádal Harryho o Fidovo vodítko, aby mohl vzít olysalého baseta na poslední procházku toho večera. Na základě dlouholetých zkušeností věděl, že Harry neodejde, dokud kód neobjeví, a i potom přespí na koženém gauči, místo aby se vracel do svého omšelého jedna plus jedna o kus dál v ulici.

Mercer táhl starého baseta po točitých schodech, a jakmile se pes rozhýbal, pohyboval se docela svižně, až se mu na těle vlnily záhyby tuku. Dokonce se sám kolébavou chůzí pustil přes mramorovou podlahu v hale. Obvykle ho Harry musel ke dveřím táhnout, ale s Mercerem byl o něco méně tvrdohlavý.

Mercer právě došel k domovním dveřím, když zacinkal zvonek. Bylo čtvrt na dvanáct. Takhle pozdě mohl čekat jen nějaké nepříjemné překvapení. Na okamžik si pomyslel, že by měl vyběhnout nahoru pro devítimilimetrovou berettu, kterou měl v nočním stolku, ale pak okénky vedle dveří zahlédl svého návštěvníka. Usmál se a otevřel.

Cali Stoweová měla na sobě džíny a černé tričko, na které si oblékla bílou pánskou košili. Mercerovi se zdálo, že se za ním vypravila ve spěchu. Nebyla nalíčená a rusé vlasy měla trochu rozcuchané, ale stále vypadala nádherně tím zranitelným způsobem, který muži milují a ženy nikdy nepochopí.

Pak si Mercer náhle uvědomil tři věci. Cali neopětovala jeho úsměv, nikdy jí nedal svou adresu – a stáli za ní dva muži.

Jeden z nich ukázal Mercerovi pistoli, kterou držel Cali za zády.

Mercera zalil vztek v několika horkých vlnách. „Kdo jste?“ zeptal se.

„Co takhle jít dovnitř, doktore Mercere?“ nadhodil muž s pistolí.

Oba neznámí měli tmavé vlasy, snědou pleť a mohutné kníry, ale vypadali spíš na Středomoří než na Střední východ. Ten se zbraní byl velký jako Mercer, štíhlý a měl andělskou tvář, která nešla dohromady s pistolí v jeho ruce. Druhý byl starší, knír a vlasy mu protkalo stříbro, a o něco menší, tak sto sedmdesát centimetrů vysoký. Oba měli konzervativní tmavé obleky a Mercerovi se zdálo, že ten menší je vůdce.

„Není ti nic?“ zeptal se Mercer, když ustoupil ode dveří.

„Jsem v pořádku,“ odpověděla.

Neviděl na ní žádné modřiny a nekulhala, ale Mercer věděl, že před těmi dvěma by mu Cali nepřiznala, že je zraněná. Na to byla příliš statečná.

„Co chcete?“ zeptal se Mercer toho, kterého považoval za vůdce.

„Jsem tu, abych vám tlumočil varování, doktore Mercere, nic víc.“ Muž měl přízvuk, který Mercer nedokázal určit, a mluvil vlídně, skoro jako kněz.

„Varovat mě? Před čím?“

„Musíte přestat pátrat po Skenderbegově alembiku. Čím víc hledáte, tím víc pomáháte těm, kteří po něm pátrají také.“

Kdyby jeden z nich nedržel v pravé ruce pistoli, byl by se jim Mercer vysmál. „Příteli, nemám ani mlhavé tušení, o čem mluvíte. Nevím, co je nějaký alembik ani kdo je Skenderbeg, tak co kdybyste odešli a my budeme předstírat, že se tohle nikdy nestalo.“

„Na to je už moc pozdě.“

„Proboha!“ Mercer ten hlas náhle poznal a jeho reakce osvěžila paměť také Cali. Zbledla.

„Vy jste byl v té vesnici,“ řekl Mercer. „Zachránil jste Cali a mě.“

„Kdybych věděl, že budete pokračovat ve svém pátrání,“ odvětil muž, „byl bych pozdržel útok a nechal Caribea Dayceho, aby vás zabil.“

„My žádné velké pátrání neprovádíme,“ namítl Mercer, který měl pocit, že má situaci lépe pod kontrolou. Kdyby je ti dva chtěli zabít, nemluvili by s nimi; ozbrojený muž navíc sklonil zbraň, která, jak si Mercer uvědomil, byla po dlouhé době první, z níž se na něho nestřílelo. „Pokoušíme se jen zjistit, co se stalo s uranem, který byl skoro před sedmdesáti lety vytěžen poblíž té vesnice. Nemá to nic společného s tou vaší Skinheadovou alergií nebo co to je.“

„Skenderbegův alembik.“ Pronesl to takřka uctivě. „Vy ani nevíte, co hledáte, doktore, ale musím vás požádat, abyste s tím přestali. Už dvakrát jsme vám zachránili život.“

„To jste byli vy včera večer v kasinu?“ zeptala se Cali.

Přikývl. „Ano. Jeden žoldák byl najat, aby alembik získal, a nám se podařilo sledovat jeho kroky. Vystopovali jsme ho nejprve v Africe a pak včera večer v Atlantic City. Ale v kasinu jsme podcenili jeho síly a nevěděli jsme, že si najal vrtulník.“ Obrátil pohled k Mercerovi. Díval se ustaraně, jako by znal příliš mnoho tajemství. „Dovedli jste je ke stopě, kterou by nikdy nenašli. Co to mimochodem bylo?“

„Trezor,“ odpověděl Mercer trochu provinile, když si znovu vzpomněl na Serenu Ballardovou a všechny ostatní mrtvé. „Jeden profesor přivezl z Afriky vzorky rudy. Vypravil se tam s přesvědčením, že našel kov, který Zeus použil na výrobu Prométheových řetězů. Ve skutečnosti tam našel žílu neobvykle koncentrovaného uranu, ne bájný adamantin.“

Když Mercer vyslovil výraz „adamantin“, oba muži si vyměnili pohled, jako by věděli, o co jde. „Bylo v tom trezoru ještě něco?“

„Majitelé trezoru tvrdili, že kromě těch vzorků rudy nic,“ zalhal Mercer a v duchu se modlil, aby Harry nevyšel do knihovny, z níž byl výhled do haly. „Ten žoldák –“

„Poli Feines,“ doplnil muž s pistolí.

„Ukradl trezor dřív, než jsem si to mohl ověřit, ale nemám důvod pochybovat o tom, co ti majitelé říkali. Nevěděli nic jiného než to, že ten trezor někdo vyhodil z Hindenburgu.“

Muži se na sebe znovu podívali. „Zajímavé,“ pronesl nakonec vůdce. „Ale to nic nemění na faktu, že jsem vás přišel varovat. Zapletli jste se do starodávné bitvy, kterou nemáte šanci pochopit. Prosím vás, abyste hned skončili s pátráním. Zatím jsme měli štěstí, že jsem byl nablízku a mohl vám zachránit život. Příště by to mohlo dopadnout hůř.“

Ozbrojený muž vrátil pistoli do pouzdra a oba začali couvat ke dveřím. Cali s Mercerem zůstali stát na místě. „A uvědomte si, doktore Mercere, že když jsem vás a slečnu Stoweovou našel tak snadno já, Poli Feines to dokáže také.“

„Kdo jste?“ zeptal se Mercer, než oba neznámí zmizeli do noci.

Vůdce se zamyšleně zastavil. Pohlédl Mercerovi do očí a zdálo se, že v nich našel, co hledal. „Janičáři,“ řekl nakonec a zavřel dveře.

Bylo to, jako když se náhle rozsvítí v temné místnosti. Mercer se zhluboka nadechl a přistoupil ke Cali. Položil jí ruce na útlá ramena a pohlédl jí do očí. Uviděl v nich spíš zlobu než strach.

„Jsi v pořádku?“

„Mám vztek,“ odpověděla a trochu ustoupila. Na hladké bledé pleti jí naskákaly pihy a malé uši jí zrudly. Nepotřebovala utěšit. Potřebovala si vybít zlost. „Dostali se do mé koupelny oknem, na kterém měl být alarm. Byla jsem voják, proboha, ale vůbec jsem je neslyšela. Rozsvítili světlo a já prostě spala dál. Museli mnou zatřást, aby mě probudili. Musím přiznat, že to byl nejděsivější zážitek v mém životě. Dokážeš si představit, co jsem si myslela. Ale proboha, oni neřekli ani slovo. To na tom bylo nejhorší. Podali mi šaty a pokynuli mi, abych se oblékla. Divné bylo, že si zastínili oči, takže mi viděli jen na nohy, když jsem vstávala z postele, proto jsem usoudila, že mě neznásilní.

Pak mě posadili do auta a prostě se rozjeli. Neměla jsem tušení, co se děje, dokud jsi neotevřel dveře. Co to s tebou vlastně je? Nejdřív to bylo v Africe, pak v Atlantic City a teď dnes večer. Chodíš vůbec někam, kde se po tobě nevrhají ozbrojené gorily?“ Její zvýšený hlas probral Fida. Dobelhal se k nim, převalil se na záda před Cali, z níž okamžitě vyprchal vztek. Sklonila se a začala ho drbat na tlustém břiše. Vzhlédla k Mercerovi a řekla: „Z nějakého důvodu jsem si tě nedokázala představit se psem.“

„Fido není můj. Patří Harrymu.“

„Harry je tady?“

„Pracuje nahoře na Bowieho zatracených hrách se slovy. Tahle je trochu složitější než ta první, kterou jsme získali z archivu. Co kdybys šla nahoru? Musím vyvenčit Fida. Za chvilku přijdu.“

„Myslíš, že ti muži…?“

„Už jsou pryč. Věřil jsem mu, když říkal, že nás chce jenom odradit od pátrání.“

„A odradil?“

Mercer na okamžik přimhouřil oči a pak se usmál. „Ani náhodou.“ Cali se napřímila a políbila Mercera lehce na tvář. „Omlouvám se, že jsem tak vybuchla. Byla jsem jen –“

„Nemysli na to.“

Mercer se vrátil do domu poté, co Fido očichal všechny pneumatiky zaparkovaných aut, lampy a požární hydranty v okruhu dvou bloků, než našel něco vhodného k počůrání. Když otevřel dveře, uslyšel z baru Calin zvonivý smích a v duchu poděkoval Harrymu za to, že zahnal zbytek jejích obav.

Harry už jí nalil velkou skotskou a ukazoval jí kódy. Když Mercer vstoupil do místnosti, Harry na něho šibalsky zamrkal. „Cali mi řekla, co se stalo. Já jí pověděl, že to špatně pochopila. Ty chlapy jsi najal sám, abys k sobě domů konečně dostal ženskou.“

„Ze zoufalství člověk udělá cokoliv,“ odsekl Mercer. Přesunul se za bar, aby si nalil další šálek kávy, jenže tentokrát ho vylepšil štědrou dávkou brandy. „Ukázal ti ty kódy?“ zeptal se Cali. „Nebo mě celou dobu jenom pomlouval?“

„Rozluštil ten poslední.“

„Aspoň myslím,“ řekl Harry. „Kat na. pyj: kat, pat, pět, což je mimochodem náš kód, pak pěl, pil, pij, pyj“

„Jak tedy zní ten klíč?“

Harry se podíval do poznámek. „Deset krát dva plus pět.“

„Dvacet plus pět,“ řekl Mercer. „Dvacet pět. Už jsi začal hledat ta slova?“

Přes Harryho modré oči přelétl stín. „Jo, a možná je to celé špatně. Celý mi to nedává smysl.“

„Co tam máš?“

„Když odpočítáme každé pětadvacáté slovo, dostaneme tohle.“

Ukázal papír Mercerovi: „Drahý Alberte nicka kola opravdu trans uran v přirozeně existovat.“

„Chápeš, co myslím? A to je jen první odstavec,“ řekl Harry a odmávl oblak cigaretového kouře, který zavál Cali do obličeje. „Spousta hatmatilky, to je všechno.“

Mercer si tu větu četl znovu a znovu, zrychloval, zpomaloval a vkládal náhodné pauzy. Dvě slova mu z ní vystupovala zřetelněji a splývala v jedno. Nicka kola. Nickkola. Nikola. „Krucinál!“

„Cože?“ vykřikli Cali s Harrym jednohlasně.

„Tesla,“ řekl Mercer a náhle mu byl jasný i zbytek věty. Zbledl. „Máme problém.“

„Sakra, co to znamená?“

„Drahý Alberte,“ spustil Mercer, který se stále vyrovnával s tím, co Chester Bowie objevil. „Nikola měl pravdu. Transurany v přírodě existují“

„Proboha,“ vydechla Cali. Mercera nepřekvapilo, že mu okamžitě porozuměla. Byla přece jaderná vědkyně.

Harry to stále nechápal.

„Transurany jsou prvky v periodické tabulce nad uranem,“ vysvětlil Mercer. „Dají se vyrobit jen v laboratoři jaderným reaktorem. Většina z nich se za pár vteřin rozpadne, ale jeden vydrží léta – co, tisíciletí! Bowieho adamantin není přírodně obohacený uran, je to plutonium, zatraceně. A čisté plutonium nevyžaduje drahé rafinování za pomoci centrifugy a tým vědců, aby se dala vyrobit bomba. Je to hotová surovina. Okamžitá špinavá bomba. Splněný sen teroristů.“

Arlington,

Virginie

„Musím zavolat svým šéfům z NESTu,“ řekla okamžitě Cali. „Tohle vypadá na celostátní pohotovost.“

„Jedno po druhém,“ krotil ji Mercer. „Nejdřív chci, abychom si to celé poskládali dohromady. Zopakujeme si, co už víme, a určíme, co musíme zjistit. Jakmile budeme připravení, můžeš to předat svému zásahovému týmu, zatímco já půjdu do Bílého domu za Irou Laskem.“

Cali se zatvářila nejistě.

„Kromě toho,“ pokračoval, „je skoro půlnoc. Když budeme pracovat přes noc, měli bychom být schopní dát do rána dohromady zprávu.“

„Tak dobře,“ svolila. „Harry?“

„No jo, sakra,“ přikývl staroch. „Odpočinu si víc než dost, až usnu věčným spánkem.“

„Díky, jsem tvůj dlužník.“

„Přesněji řečeno mi dlužíš dvacet táců, ale kdo by to počítal?“ Pustil se do práce na Bowieho třicetistránkovém dopisu Albertu Einsteinovi.

Cali odešla do pokoje pro hosty, aby se trochu opláchla, a Mercer jí zatím uvařil konvici méně sadistické kávy. Když se vrátila, měla oči čisté a jasné a vlasy stažené do ohonu. Na rty si nanesla lesk, který zdůraznil její smyslná ústa.

„Můžu se zeptat, proč máš v koupelně pro hosty ženskou kosmetiku?“ zeptala se škádlivě.

„Ta patří Harrymu,“ odvětil Mercer s vážnou tváří. „Ten starý páprda je transvestita.“

„Něco mi vrtá hlavou,“ řekla Cali a posadila se k barovému pultu.

„Vlastně mi vrtá hlavou všechno, ale nerozumím tomu, jak se v přírodě může vyskytovat plutonium. Z fyzikálního hlediska je to nemožné.“

„Vůbec ne. Jeho stopy se nacházejí na celé planetě. Co se dá vysvětlit hůř, je jeho vysoká koncentrace, ale myslím, že znám odpověď. Slyšela jsi někdy o Oklu v Gabunu, v západní Africe?“ Cali zavrtěla hlavou. „Na začátku sedmdesátých let tam jeden francouzský tým objevil neobvykle vysoké procento izotopů v několika uranových dolech. Ta nesrovnalost byla drobná, ale významná. Něco se s tím uranem stalo.

Nejprve si mysleli, že byl ten vzorek kontaminován v polní laboratoři, ale pak to vyloučili. Jediný logický závěr byl, že v určité době – později přišli na to, že asi před dvěma a půl miliardami let – došlo v nalezišti uranu ke kritickému stavu.“

„A začala řetězová reakce,“ dokončila Cali. „O tom jsem četla. Přírodní atomový reaktor, který fungoval stejně jako ten v atomové elektrárně. Měl všechno potřebné, palivo ve formě koncentrovaného uranu 235. Byla tam spousta vody sloužící jako moderátor, takže se řetězová reakce nezvrhla v neřízenou explozi – a ve skále především nebyly žádné absorbanty neutronů, které by mase bránily dosáhnout kritické meze.“

„Přesně tak. Voda, která prosakovala dolů do uranové sloje, byla bohatá na vápník, který fungoval jako řídicí tyče v jaderném reaktoru. Voda také reaktor chladila, čímž umožňovala řízenou řetězovou reakci.“

„A víš, jak dlouho to hořelo?“

„Odhadovaná doba je někde mezi pěti sty tisíci a milionem let.“

„Páni.“

„A jen si to představ – nikde kolem žádní ekologičtí aktivisté,“ zažertoval Mercer.

„Myslíš, že ta ruda, kterou našel Chester Bowie, pocházela z jiného přírodního reaktoru podobného tomu v Oklu?“

„S jedním zásadním rozdílem. V tom Bowieho nalezišti proběhla reakce před mnohem kratší dobou, jinak by se plutonium rozložilo. Má poločas rozpadu okolo čtyřiadvaceti tisíc let, takže by velikost reaktoru a koncentrace zbývajícího plutonia snadno určily jeho stáří. Ale pokud bych si měl tipnout, řekl bych, že nemohl být víc než pár milionů let starý, což je v geologickém měřítku včera.“

Na Cali to udělalo dojem. „Na to jsem nepomyslela. Je možné, že jsou na světě další přírodní reaktory, myslím ty mladší?“

Mercer zavrtěl hlavou. „Pochybuju. A i kdyby, nejspíš by byly pohřbené hluboko v zemské kůře.“

Cali se zatvářila zadumaně. „Je to zvláštní pomyšlení, že nás zpráva o zvýšeném výskytu rakoviny dovedla k přírodnímu zdroji plutonia.“

„A jedna věc vedla k dalším.“

Cali naklonila hlavu ke straně. „Co tím myslíš?“

„Poliho. Když jsme ho viděli v Africe, domníval jsem se, že je to žoldák, kterého Caribe Dayce najal, aby mu pomohl s revolucí. Teď je pravděpodobnější, že Dayce byl jen poskok, najatý, aby chránil Poliho a pomohl mu najít to ložisko.“

„Přesně tak! Sakra, já tu souvislost přehlédla. Poli šel celou dobu po stopě toho plutonia. Takže zbývá zjistit, co byli zač ti dnešní návštěvníci. Jak že si to říkali?“

„Janičáři,“ odpověděl Mercer. „Tys prostě věděla, že v tom nakonec budou zapletení teroristi ze Středního východu.“

„A kdo jsou janičáři?“

„Za časů osmanské říše to byli elitní vojáci podléhající přímo sultánovi. Patřili mezi nejdivočejší bojovníky v dějinách. Byli zcela bezohlední. Jestli si dobře vzpomínám, získali takovou moc, že v devatenáctém století zorganizoval jiný sultán další armádu a nechal janičáře do jednoho zmasakrovat.“

„A teď jsou zpátky.“

„Pochybuju, že ti chlapi jsou jejich legitimními nástupci. Jenom používají to jméno.“

„Na druhou stranu se ale nechovali jako žádní teroristi, se kterými jsem měla za svou kariéru co do činění. Nejsou to bojovníci džihádu s šílenýma očima, kteří se odpalují ve jménu Koránu. Zamysli se nad tím. Zachránili nás v Africe a znovu v Atlantic City. A dnes večer mi neublížili, když nepočítám, že mě vyděsili k smrti. Vlastně se ke mně chovali celkem s úctou. Spím nahá, a když jsem vstávala, dívali se jinam.“

„Cali, věřící muslim by se na tvoje nahé tělo ani nepodíval.“ Mercer nemohl zastavit představy, které se mu honily hlavou. Byl si jistý, že Cali přesně ví, co si představuje, a odvrátil se. Rychle dodal: „Kromě toho měli zbraně.“

„Tak zaprvé, rok v Iráku mě naučil, že muži jsou muži na celém světě. Rádi si sáhnou nebo se podívají, jakmile se jim naskytne příležitost. Muslimové, židé, křesťané – všichni jsou stejní. Ale tihle takoví nebyli. A proč se nás snažili odradit od pátrání? Proč nás prostě nezabili? Teroristi by to udělali.“

Mercer se zamyslel nad jejím argumentem a musel uznat, že na tom něco je. Poli Feines a jeho lidé se o lidské životy nestarali. Podle toho, čeho byl svědkem, je vraždění bavilo, ale ti dva janičáři Cali neublížili a nijak je neohrozili. Vůdce je jen varoval před dalším pátráním s tím, že by se mohli ocitnout uprostřed křížové palby. Cože si to mysleli, že on a Cali hledají? Skenderbegův alembik. Mercer stále netušil, co to má být.

„Napadá tě, po čem to podle nich jdeme?“ zeptal se jí. „Co má být ten Skenderbegův alembik?“

„Netuším,“ přiznala Cali. „Máš slovník?“

Od baru se ozval Harry: „Alembik bylo staré destilační zařízení.“

„Abys tohle nevěděl,“ utrousil sarkasticky Mercer. „A co Skenderbeg?“

Harry se vrátil ke svým poznámkám. „To ti nepovím.“

Cali následovala Mercera dolů do jeho pracovny. Cestou pohladil velký namodralý kámen před pracovnou. Byl to jeho osobní talisman, kus kimberlitu, kamene typického pro každý diamantový důl na světě. Tento konkrétní kus měl ve spodní straně zasazený nádherný diamant a byl to dar od jednoho vděčného majitele dolu v jižní Africe.

„Neměla jsem zatím příležitost ti to povědět,“ poznamenala Cali, když Mercer zapnul počítač. „Tvůj dům je krásný.“

„Díky,“ odpověděl Mercer. „Tolik cestuju, že jsem potřeboval udělat ze svého domova skutečné útočiště.“ Připojil se na internet, otevřel vyhledávač a zadal „Skenderbeg“. Chvilku mlčky četl a pak řekl: „Vypadá to, že Skenderbeg byl albánský generál, který se vzbouřil proti Osmanské říši.“

Cali ho přerušila. „Znovu ta osmanská stopa.“ Usadila se v koženém křesle a přehodila si přes spodní část těla župan, který ležel složený na područce.

„No jo. Ten generál zemřel v roce 1468. Zdá se, že zadržel tureckou armádu pětkrát větší, než byla jeho, a podařilo se mu pětadvacet let bránit nezávislost Albánie. Je považován za jednoho z národních hrdinů. Něco jako středověký George Washington.“

„A co ten alembik?“ Oči měla zavřené a on poznal, že usíná.

Mercerovi létaly prsty po klávesnici, jak při hledání zkoušel různé varianty, ale marně. „Nic.“

Když Cali neodpověděla, vzhlédl. Dech měla mělký a vyrovnaný, rty rozevřené. Spala. Obešel stůl a zůstal stát nad ní. Navzdory své značné výšce se jí podařilo stočit se do těsného klubíčka s jednou rukou pod hlavou.

Znovu se neubránil vzpomínce na Tisu, i když ona a Cali si nebyly vůbec podobné. Tisa měla oči tmavé jako trnky, jemné asijské rysy a drobné tělo gymnastky. Cali byla typická Američanka s rudými vlasy a pihami, které, jak teď Mercer viděl, jí pokrývaly i horní část hrudníku, a jeho napadlo, zda jsou také níž. Byla vysoká a štíhlá, spíš hranatá než oblá, ale pohybovala se s elegancí atletky, jež zmírňovala její ostré hrany. A Mercer musel uznat, že je to první žena, která ho od Tisiny smrti přitahuje.

Popravdě řečeno spolu zatím strávili jen málo času, ale pod tlakem okolností jí začínal rozumět – tomu, jak přemýšlela, jak reagovala a hlavně co si o sobě myslela. Byla sebejistá, což byla vlastnost, která na Mercera dělala největší dojem.

Jenže teď nebyl na podobné myšlenky čas.

Musel odolat pokušení odhrnout jí z čela kadeř vlasů. Místo toho jí přitáhl deku pod bradu a zul jí boty. Chodidla měla dlouhá a úzká, s jemnými kostmi a kůží tak bledou, že pod ní byly vidět žíly. Vydala slabý zvuk a pak si povzdechla, jako by se propadla hlouběji do spánku. Naposledy se na ni podíval, pak vyšel z kanceláře a ztlumil světla na slabou záři, aby viděla kolem sebe, kdyby se v noci probudila.

Než vyšel Mercer nahoru do své ložnice ve druhém patře, ujistil se, že jsou dveře zamčené. Beretta 92 v jeho nočním stolku byla asi pátá nebo šestá, kterou vlastnil. Některé ztratil v bojích, zatímco jiné byly uložené na policii jako důkazní materiál. Byla to spolehlivá zbraň a on věděl, co dokáže, stejně dobře, jako to věděl o sobě. Byl si jistý, že je ta pistole ráže 9 mm nabitá, ale stejně to zkontroloval. V komoře byl náboj a byla odjištěná. Zajistil ji a zastrčil si ji dozadu za kalhoty. Pochyboval, že Poli přijde ještě té noci, ale nehodlal nic riskovat. Postará se, aby Harry od zítřka bydlel u sebe, zatímco jemu a Cali zajistí bezpečné ubytování Ira Lasko.

V baru spal Harry na pohovce a jeho hluboké chrápání se rozléhalo jako smrtelné chroptění medvěda. Fido ležel stočený okolo jeho umělé nohy, čumák u místa, kde byl pahýl, aby mohl ve spánku čichat pach svého milovaného pána.

Harrymu Mercer deku nenarovnal.

Posadil se k baru a uviděl, že Harry ještě nedokončil svou práci, tak odložil stranou jeho poznámky a místo toho se pustil do čtení dopisu Einsteinovi, aby se udržel do rána vzhůru.

Druhého dne v poledne uvedla Laskova sekretářka Cali a Mercera do kanceláře svého šéfa ve staré kancelářské budově vedle Bílého domu. Ira obešel velký psací stůl, aby potřásl Cali rukou, když je Mercer představoval.

„Tak vy jste ta dáma, se kterou se Mercer seznámil v Africe ve stylu Stanleyho a Livingstona?“ Vrcholek jeho plešaté hlavy jí sahal sotva po bradu. „Když mi předevčírem večer zavolal z New Jersey, zmínil se, že pracujete pro ministerstvo energetiky.“

„Jsem terénní výzkumník NESTu.“

„Nukleární pohotovostní pátrací tým. Takže vaším šéfem je Cliff Roberts?“

„Přesně tak.“

„Je to idiot.“

Cali se usmála a okamžitě si Laska oblíbila pro jeho přímost. „To je.“

„Je bývalý mariňák jako já. Strávil jsem s ním rok v Pentagonu. Dostal tuhle práci v NESTu až poté, co po jedenáctém září vznikl Úřad pro národní bezpečnost.“ Pokynul jim, aby se posadili, a sám se vrátil za stůl.

Kancelář byla velká a pohodlná, s táflováním a zeleným plyšovým kobercem. Na stěnách viselo kromě americké vlajky jen pár zarámovaných fotografií a dokumentů. Ira měl také vlaječku zapíchnutou v klopě. Na skřínce byl vystavený model staré ponorky třídy Jeseter, na které Lasko sloužil jako výkonný důstojník, než přešel k námořní tajné službě.

Obrátil se k Mercerovi. „Tak co máte tak pekelně důležitého, že jsem musel oželet golf s náčelníkem generálního štábu?“

„Asi metrák plutonia, který se pohřešuje už přes sedmdesát let.“ Mercer mu pověděl o přirozeně vzniklém nukleárním reaktoru v Oklu a své teorii, že to, co považovali za naleziště neobvykle koncentrovaného uranu, byly ve skutečnosti pozůstatky mnohem mladšího reaktoru, který se ještě zcela nerozpadl.

„Jaká je pravděpodobnost, že existují ještě další takové reaktory?“ zeptal se Lasko, když Mercer skončil.

„Cali se mě včera večer ptala na to samé. Myslím, že je nejspíš jediný na světě.“

„Tak jak ho ten chlap našel? Tuhle u večeře jsi mi povídal, že byl buďto nejlepší geolog na světě, nebo měl prostě obrovské štěstí.“

„Jmenoval se Chester Bowie,“ řekl Mercer, „a nebyl to žádný geolog. Učil o starověkém Řecku na malé univerzitě v New Jersey. Pátral po jednom dolu z řecké mytologie.“

„Nechápu.“

„Podle pověstí připoutal Zeus Prométhea ke skále za to, že se mu vzepřel a dal lidem oheň. Ty řetězy byly vyrobené z mimořádně pevného kovu zvaného adamantin. Bowie si myslel, že ví, odkud ten adamantin pochází. Narazil na malý problém s financováním své expedice a probral to s jedním kolegou z Princetonu v naději, že ta proslulá univerzita pochopí význam jeho pátrání.“

„Nepravděpodobné,“ zavrčel Ira.

„Naopak. Někoho v Princetonu to velice zaujalo. Nikoho jiného než Alberta Einsteina osobně. Podle toho, co jsem pochopil, kontaktoval Einsteina v polovině třicátých let Nikola Tesla, ten Chorvat, který vynalezl střídavý proud, s teorií, že existují prvky, jež jsou v periodické tabulce výš než uran. Nezapomínejte, že to bylo šest nebo sedm let předtím, co Enrico Fermi spustil na Chicagské univerzitě první řízenou řetězovou reakci, a čtyři nebo pět let předtím, kdy Einstein napsal svůj slavný dopis Rooseveltovi, v němž se zmiňoval o teoretické možnosti sestrojit atomovou bombu.

Bowie netušil, jak se Einstein dozvěděl o jeho žádosti o grant, ale hlavní bylo, že souhlasil, že přiměje Princeton, aby jeho výpravu financoval. Einstein Bowieho varoval, že možná nenajde adamantin z bájí, ale nový a potenciálně nebezpečný prvek. Bowie si byl jistý, že se Einstein i Tesla mýlí, a dychtil dokázat dvěma z největších mozků své generace, že měl pravdu.“

„Byl Bowie uznávaný ve svém oboru?“ zeptal se Ira.

Mercer se zasmál. „Ten chlap byl naprostý cvok. Skutečný fanatik, když přišlo na jeho teorie. Odmítal věřit komukoliv kromě sebe.“

„Vypadá to, že byl vyšinutý.“

„To opravdu byl. Posedlý, arogantní, cokoliv tě napadne.“ Mercer navázal na své vyprávění. „Odjel tedy do Afriky a za použití svých znalostí řecké mytologie ten důl našel. Ve svém deníku se zmínil, že to místo označovala starodávná stéla.“

„Moment. Co je to stéla?“

„Otesaný kamenný obelisk, kterým Egypťané zpravidla označovali místo vojenského vítězství nebo nějakou jinou významnou událost.“

„Takže se to táhne až k Egypťanům?“

Mercer zvedl ruku. „Teď předbíhám ve vyprávění, ale já i Cali jsme si vzpomněli, že jsme takový obelisk viděli na návsi té vesnice. Byl asi dva metry vysoký a hodně omšelý. Ale zpátky k Bowiemu. Ten si najal několik místních, aby mu pomohli vykopat nějaké vzorky té rudy. Jak už víte, od té doby domorodci trpí následky dlouhodobého ozařování. Naložil do beden asi půl tuny vytěžené zeminy a zamířil do přístavu Brazzaville. Tam si uvědomil, že není jediný, kdo rudu hledá. Vlastně se zdálo, že se o to, co dělal ve vnitrozemí, zajímá hned několik skupin. Byl si celkem jistý, že ho jeho průvodce prozradil německým agentům.

Jak jistě víš, nacisté byli posedlí okultismem a vysílali týmy agentů, aby hledali určité starodávné relikty. Hitler je potřeboval k tomu, aby potvrdil čistý árijský původ německého národa a tak podobně. Takhle třeba získali Longinovo kopí, zbraň, jíž byl údajně bodnut do boku Kristus.“

„Viděl jsem to ve filmu,“ přikývl Ira. „Ztracená archa a to všechno.

Kromě toho to jde dohromady s tím, co jsi mi řekl o těch ostatních, co se objevili v té vesnici pár let po Bowiem a vytěžili zbytek rudy.“

„A postříleli většinu vesničanů,“ dodal Mercer. „Každopádně, Bowiemu se podařilo dostat bedny se vzorky rudy na obchodní parník jménem Wetherby s rozkazem dopravit je do Chicaga, kde je měl prostudovat Fermi, aby zjistil, jestli jde opravdu o transurany.“

„Proč Bowie nezůstal na té lodi?“

„Trpěl paranoiou, a navíc strávil několik týdnů v blízkosti plutonia bez jakékoliv ochrany. Uvědomoval si, že trpí nemocí z ozáření, a navíc ho sklátila malárie a několik dalších tropických chorob. Na jednom místě svého deníku píše něco jako ‚Už tři dny mi bublá ve střevech jako v řece Styx‘.“

„Hezké.“

„Den předtím, než loď vyplula, ho skoro zabili dva muži, které považoval za Němce. Pokusili se ho nacpat do auta, ale odněkud se zjevili další dva muži v tmavých oblecích, Němce zastřelili a zmizeli.“

„Co byli zač? Věděl to?“

„On ne, ale my to víme.“ Mercerovo konstatování vyžadovalo vysvětlení.

Cali řekla: „Včera v noci se u mě doma objevili dva muži v tmavých oblecích a přinutili mě, abych šla s nimi. Vzali mě k Mercerovi, kde nás varovali, abychom přestali pátrat po něčem, čemu říkali Skenderbegův alembik.“

„Byli to stejní chlapi, kteří pobili v Africe Caribea Dayceho a jeho armádu a zaútočili na Poliho Feinese v Deco Paláce,“ dodal Mercer. „Říkali si janičáři a tvrdili, že jsme se zapletli do starodávného konfliktu, který nemůžeme ani pochopit.“

Ira zvedl ruku. „Moment. Tak vy tvrdíte, že ti muži, kteří zachránili Bowieho v Brazzaville, jsou titíž, kteří odstranili Dayceho?“

„Ne, ale myslím si, že patřili ke stejné organizaci, tajné skupině, která existuje nejméně sedmdesát let a jejíž kořeny mohou sahat až do patnáctého století. Skenderbeg, jehož skutečné jméno bylo Gjergi Kastrioti, byl generál albánského původu sloužící v osmanské armádě, janičář, který se nakonec vzbouřil proti sultánovi Muradu II. Obsadil klíčové město v Albánii s armádou, která neměla nikdy víc než dvacet tisíc mužů, a pětadvacet let se mu dařilo držet v šachu čtvrt milionu osmanských vojáků. Měl těsné diplomatické vztahy s Vatikánem, který ho podporoval i finančně, protože bránil křesťanství před islámskými nájezdníky.

Což je zajímavé a zmiňuju se o tom proto, že jméno Skenderbeg je místní překlad z osmanského Iskender Bej neboli Iskender Veliký. My ho známe jako Alexandra Velikého. Dnes ráno jsem se spojil s odborníkem na osmanskou historii z Univerzity George Washingtona, abych se toho o Skenderbegovi dozvěděl víc. Existuje domněnka, že Skenderbeg získal svůj titul proto, že se jeho vojenské schopnosti vyrovnaly těm Alexandrovým, ale je tu i jiná verze, která se nedá ověřit. Říkalo se, že vlastnil jakýsi talisman, který měl Alexandr při sobě, když se utkal se svým největším nepřítelem Dariem v bitvě u Arbely v roce 331 před naším letopočtem. A byl to prý právě ten talisman, co umožnilo oběma mužům porazit armády desetkrát větší, než byly ty jejich.“

„Jaký to byl talisman?“

„To ten profesor nevěděl, ale předpokládám, že šlo o onen alembik, o němž se zmínili janičáři. Profesor mi řekl, že skutečným odborníkem na Skenderbega je turecký historik jménem Ibrahim Ahmad. Pokusil jsem se mu dovolat do Istanbulu, ale podařilo se mi jenom nechat mu vzkaz.“

„Máme jistou teorii,“ ozvala se Cali. „Před svou poslední bitvou s Dariem napadl Alexandr Egypt a svrhl perského guvernéra. Lidé ho tam prý nadšeně vítali a podpořili ho při rekonstrukci Alexandrie, domova slavné knihovny. Během svého pobytu v Egyptě navštívil chrám Dia-Amona někde v libyjské poušti. Tam mu orákulum odhalilo, že je syn Amona, hlavního egyptského boha, a tím pádem také bůh. Rok nato porazil Daria.“

„Zatím vás stíhám sledovat,“ prohodil Ira.

„Co když Alexandr získal při návštěvě orákula ještě něco jiného, třeba informaci, jak si opatřit skvělou zbraň vhodnou pro boha? Obchod u severoafrického pobřeží tehdy vzkvétal. Je možné, že se ten kněz dověděl o magických kamenech, které dokážou zneškodnit celou armádu, a pověděl Alexandrovi, kde je najde.“

„My si myslíme,“ řekl Mercer, „že to byl on, kdo poslal ten sloup do střední Afriky, na místo u řeky Scilla. Vytěžili tam trochu plutonia a vztyčili stélu na památku své návštěvy.“

„Domníváme se, že Alexandr šel do bitvy s Dariem vybavený improvizovanými radiačními bombami,“ uzavřela Cali. „Zjistili jsme, že bitva u Arbely byla pečlivě zorganizovaná. Alexandr i Darius věděli, kdy a kde se utkají. Je možné, že ve dnech před bitvou rozšířil Alexandr okolo Dariova ležení radioaktivní prach. Jeho lidé nepotřebovali o moc víc ochrany než hadry omotané kolem úst, aby plutonium nevdechli, což je mimochodem jediný způsob, jak může ublížit, zatímco Dariovi vojáci se otrávili radioaktivitou. Nebylo to smrtelné, ale vyřadilo je to z boje, takže je Alexandrova menší armáda mohla porazit.“

„Teď se přesuneme o sedmnáct set let kupředu do Albánie,“ dodal Mercer, „a máme tu generála, který zadržuje po desetiletí obrovskou armádu pomocí talismanu, který kdysi patřil Alexandru Velikému. Myslíme si, že Skenderbeg použil svůj alembik k tomu, aby ozářil osmanskou armádu takovou dávkou radiace, že sultánovi vojáci onemocněli a nemohli bojovat.“

„Co se stalo se Skenderbegem?“

„Zemřel v roce 1468 přirozenou smrtí,“ řekl Mercer. „Jeho muži vydrželi ještě deset let, ale nakonec byli poraženi.“

„A jeho alembik?“ Na Irově mopsí tváři se objevil pochybovačný výraz.

Mercer pokrčil rameny. „Doufám, že na tohle nám odpoví profesor Ahmad z Istanbulu.“

„Admirále Lasko,“ promluvila Cali, „vím, že to vypadá trochu jako výstřel naslepo, ale v Bowieho deníku je řádek, který to všechno trochu spojuje. Hned po pokusu o únos odjel z Brazzaville a vypravil se přes Afriku do Alexandrie. Do svého deníku napsal, že pokud bude mít několik dní času, mohl by najít Alexandrovu hrobku. Věděl, že existuje spojitost mezi Alexandrem Velikým a jeho prací.“

„Tam,“ pokračoval Mercer, „nasedl na parník do Evropy, kde udělal něco, co by nacisti nikdy nečekali. Věděl, že umírá, a chtěl se dostat co nejrychleji do Ameriky, aby mohl povědět Einsteinovi, co našel. Poslal mu z Atén telegram a Einstein mu odepsal, aby se spojil s Ottem Hahnem, jaderným fyzikem, který později získal Nobelovu cenu za to, že se mu jako prvnímu podařilo rozštěpit atom uranu.“

Cali ho přerušila. „Hahn nebyl nacista a odmítal pracovat na vývoji německé atomové bomby, takže když ho Einstein informoval o Chesteru Bowiem, zařídil Bowiemu návrat do Spojených států tím nejrychlejším způsobem – vzducholodí Hindenburg.“

„Chcete snad říct, že Bowie byl na palubě Hindenburgu, když explodoval?“

Mercer přikývl. „To mě přivádí na myšlenku, že příznivci konspiračních teorií měli možná pravdu a zeppelin se stal terčem sabotáže. Jenom se to nestalo kvůli zdiskreditování nacistů, ale proto, aby Bowie nemohl předat vzorek plutonia Einsteinovi.“

„Proboha!“ vykřikl Ira. „Kdo? Jak?“

„Vsadil bych na samotné Němce a – tady je důvod. Na posledních několika stránkách svého deníku Bowie píše, že do jeho kajuty přišel palubní důstojník. Zabil ho v přesvědčení, že Němci zjistili, kdo je, a hodlali nepustit ho ze vzducholodi. Tehdy se rozhodl svůj příběh sepsat a zamkl ho do trezoru. K němu přivázal cedulku s Einsteinovým jménem a vyhodil ho z okna. Ale to, co mě vede k přesvědčení, že to byli Němci a Bowie nebyl paranoidní, je skutečnost, že vzducholoď přiletěla do Lakehurstu se zpožděním kvůli bouřce. Ale co když dostal kapitán rozkaz počkat, protože se nacističtí pohlaváři snažili vymyslet, jak zeppelin zničit? Nevím, jestli to víte, ale poté, co Hindenburg vybuchl, odmítli Němci jakoukoliv pomoc s odklízením trosek. Poslali přes oceán vlastní tým, který kostru vzducholodě odvezl zpátky do Německa. Mohlo to být proto, aby našli ve vraku Bowieho trezor, jenže on je předběhl a vyhodil ho nad Waretownem v New Jersey.“

„Já myslím, že to byli janičáři,“ ozvala se Cali. „Myslím, že si uvědomili, že udělali chybu, když nechali Bowieho v Brazzaville jít, nějak se dozvěděli, že bude v Hindenburgu, a poslali někoho ve Spojených státech, aby vzducholoď zničil.“

Ira se podrbal na pleši. „Možná bych měl třetího kandidáta, který by vyvrátil všechny vaše teorie.“ Sáhl do prostřední zásuvky svého stolu a položil na psací podložku nějaký předmět.

Mercer ho okamžitě poznal. „To je kulka, kterou jsem dostal od té stařeny v Africe.“

„Poslal jsem ji do laboratoře FBI v Qyantiku,“ řekl Ira. „Tohle, příteli, není německá kulka, ale ráže 7,65, náboj buďto z pistole, nebo samopalu PP Sh, zbraně na náboje do pistole, kterou, pokud to nevíte, používala za druhé světové války sovětská armáda.“

„Sověti?“ vyhrkli Mercer s Cali jednohlasně a pak zmlkli.

Tohle Mercer vůbec nečekal. Byl si jistý, že Bowieho pronásledovali Němci. Pokud věděl, Sovětský svaz neměl ani jaderný program, dokud se jeho špehové ve čtyřicátých letech neinfiltrovali do programu Manhattan, tak proč by o pět let dříve chtěli plutonium? Právě to chtěl říct nahlas, když promluvila Cali.

„Dává to dokonalý smysl,“ prohlásila. „Víme, že Sovětský svaz měl špehy v Los Alamos, kde získali plány na výrobu bomby. Stalin o tom věděl víc než Truman, když se setkali v Postupimi a náš prezident se zmínil o tom, že máme zbraň, která by mohla ukončit válku. Co nikdy nedávalo smysl ani mně, ani další spoustě lidí zabývajících se historií, bylo, jak mohli Sověti sestrojit svou vlastní bombu tak brzy poté, co se Japonci vzdali. Čekali jsme, že naše atomová nadvláda potrvá několik desetiletí, a zatím jsme ji ztratili za čtyři roky.

Celá západní třetina Ruska byla zničena válkou,“ pokračovala Cali. „Města byla v troskách a miliony lidí bez domova. Sověti nedostali nic z pomoci, kterou jsme věnovali na obnovu Evropy. Navíc museli investovat do zachování svých držav ve východní Evropě. Vím, že Stalin byl bezohledný tyran, ale jejich ekonomika se nevyvíjela. Neměli zdroje na to, aby uchránili své lidi před hladověním, zatímco se snažili znovu vybudovat svou zemi, okupovali východní Evropu až po Německo a utráceli stamiliony dolarů sestrojováním vlastní atomové bomby. I s plány získanými Stalinovými špehy to vyžadovalo velké množství zkušeností a prostředky k rafinování štěpného materiálu.“ Zachytila Mercerův pohled. „Ale co když ten materiál opravdu měli? Kdyby Rusové získali část té rudy, dramaticky by omezili čas i náklady, které sestrojení bomby vyžadovalo. Snadno by to mohli zvládnout za čtyři roky a zároveň by zvládli všechno ostatní, o čem jsem mluvila.“

„To dává smysl,“ přitakal Ira zamyšleně. „Mám v Rusku spoustu kontaktů, které od rozpadu Sovětského svazu ochotně předávají informace o starých zlých časech. Poptám se, jestli by vaše dohady mohly být pravdivé.“ Pohlédl na Mercera. „A co ty? Jak v tom chceš pokračovat?“

„Cali mluvila se svým nadřízeným v NESTu. Přiměli jsme je, aby se podívali na zmizení Wetherby.“

„Jak víte, že ta loď zmizela?“

„Jednoduše. Nikde v dějepisných knihách není ani zmínka o tom, že by Enrico Fermi ve třicátých letech experimentoval s plutoniovou rudou, takže ty vzorky nikdy nedostal, tudíž Wetherby zmizela. Také si myslím, že by se měl někdo podívat na tu stélu, kterou jsme s Cali viděli v Africe. Mohly by se na ní najít nějaké stopy naznačující, kolik rudy Alexandrovi lidé vytěžili.“

„Je to důležité?“ zeptal se Ira. „Mluvíme přece o starověké historii.“

„Kdyby šlo jen o to, že Alexandr vlastnil nějakou radioaktivní bombu nebo materiál k rozšíření radiace, nezáleželo by na tom, ale ti janičáři, kteří včera večer unesli Cali, se chovají, jako by si mysleli, že alembik je volně dosažitelný a stačí ho jen najít.“

„U večeře jsi mi řekl, že ta část Středoafrické republiky je pořádně horká. Nerad bych tam posílal tým, pokud by to nebylo opravdu důležité.“

Mercer Iru v duchu proklel, jakkoliv si nemyslel, že se jeho starý přítel snaží svrhnout odpovědnost za potenciálně nebezpečnou operaci na jeho ramena. Admirál byl jen opatrný. Ale Mercer věděl, že pokud se stane něco zlého, bude se za to on, Mercer, cítit odpovědný. Jako za Sereninu smrt i za mrtvé v kasinu. Jako za Tisu a desítky dalších – měl pocit, že na něm odpovědnost leží jako těžké závaží. Bylo by tak snadné prostě říct Irovi, aby na to zapomněl, že není třeba vysílat zvláštní jednotku do středu válečné zóny. Mohl by se tak vyhnout části pocitu viny. Jenže Mercer dobře věděl, že by to nebylo správné.

Nezáleželo na tom, jestli se ukáže, že ta stéla není nic jiného než obyčejný kámen vztyčený domorodci. Musel to vědět, ať to stojí, co to stojí.

„Jo,“ řekl nakonec Mercer. „Je to důležité.“

„V tom případě jako by se stalo,“ uzavřel debatu Ira.

Buffalo,

New York

Mercer otevřel dveře tryskáče Cessna Citation, jakmile se kola přestala otáčet. V mlze hraničící s deštěm, jež halila Niagarské mezinárodní letiště v Buffalu, se rozpíjela světla na ranveji. Úsvit byl dosud narudlým příslibem visícím nad východním obzorem. Popadl svoji koženou příruční kabelu, ale neobtěžoval se natáhnout si na hlavu kapuci větrovky značky North Face. Jakmile vystoupil z letadla, voda se mu zatřpytila v hustých vlasech jako diamanty.

„Doktor Mercer?“ zavolal na něho mužský hlas od zadní části terminálu pro soukromou dopravu.

„Já jsem Mercer,“ odpověděl a cestou přes letištní plochu věnoval letmou pozornost mnohamilionovým tryskáčům stojícím okolo. Další mužovu větu spolkl dunivý řev, když se k temné obloze zvedl Boeing 737. „Co jste povídal?“ zeptal se Mercer a vstoupil pod ochranu prosklené chodby vedoucí do budovy.

„Říkal jsem, že mám venku auto, které vás odveze do přístavu.“

„Díky,“ opáčil Mercer a následoval zaměstnance letecké společnosti přes halu. Prošli tichým letištěm a konečně dorazili k východu. U chodníku stála černá limuzína s trpělivým řidičem na předním sedadle.

Mercer nečekal, až mu řidič otevře dveře. Udělal to sám, hodil své zavazadlo dozadu a posadil se na přední sedadlo. „Dobré ráno,“ pozdravil polekaného šoféra. „Nejsem tak důležitý, abych vyžadoval veškerou péči, tak pojedu vpředu s vámi.“

„Chlápek, co vystoupí ze soukromýho tryskáče a řekne, že není důležitej, nezná svoje místo na světě. Ale to je mi fuk.“ Řidič rozjel velký lincoln a zamířil ven z letištního komplexu. Brzy se ocitli na Route 33 vedoucí na západ směrem ke skladištní oblasti u řeky Niagara.

Když auto projelo mezi dvěma plechovými halami na molo, uviděl Mercer sevřenou skupinu lidí postávajících okolo můstku spuštěného z velkého nákladního člunu s plochým dnem. Pouliční lampa nad nimi ozařovala jejich obrysy. Na člunu se rýsoval jeřáb s upravenou konstrukcí. Připomínal mu spíš nízkou věž moderního tanku než zařízení na zvedání nákladu. Loď byla přivázaná za malým remorkérem s výfuky připevněnými na bocích, takže od hladiny po anténu radaru měřil jen něco přes tři metry.

Mercer rozeznal ve skupince Cali Stoweovou. Byla o pár centimetrů vyšší než ostatní. Když vystoupil z auta, pohlédla jeho směrem a zamávala. Na sobě měla tmavou větrovku a vlasy jí zakrývala baseballová čepice. Džíny měla právě tak těsné, aby zdůrazňovaly obrysy jejích štíhlých nohou.

Mercer popadl kabelu, poděkoval řidiči a došel ke skupince. Mrholení ustalo a rychle se blížil úsvit. Ve vzduchu visel pach jezera Erie. „Vítej v Buffalu,“ pozdravila ho Cali.

Bylo to poprvé, kdy se viděli od schůzky s Irou Laskem před třemi dny, a on musel odolat pokušení políbit ji na tvář. Kdyby byli sami, udělal by to.

„Dovol, abych tě představila,“ řekla. „Philipe Mercere, tohle je můj šéf Cliff Roberts.“ Protože Cali a Ira měli o řediteli NESTu nízké mínění, věděl Mercer, že ho také nebude mít rád. Roberts měl šedohnědé vlasy a bezvýrazné rysy až na našpulenou pusu, která vypadala, jako by spolkl něco kyselého. Kabát si nechával rozevřený právě tolik, aby bylo vidět, že je od firmy Burberry. Nepodíval se Mercerovi do očí, když si potřásli rukama, a jeho stisk byl mdlý.

„Jsem rád, že vás tady máme,“ pronesl Roberts nijak zvlášť vřele. Bylo zjevné, že se mu nijak nezamlouvá Mercerova účast na jedné z nejvýznamnějších operací NESTu.

„Taky jsem rád, že tu jsem,“ odpověděl Mercer neutrálně. „Když admirál Lasko potřeboval pozorovatele, byl jsem náhodou po ruce.“

Roberts mlčel, tak se ozvala Cali: „A tihle dva pánové jsou Jesse Williams a Stanley Slaughbaugh. Patří do mého obvyklého týmu v NESTu. Stan má doktorát ze Stanfordu a Jesse se k nám přidal poté, co se staral o atomovky pro letectvo.“

Mercer jim potřásl rukama. Pohlédl na Jesseho Williamse. „Nehrál jste fotbal za leteckou akademii?“

„Máte dobrou paměť, člověče,“ usmál se Williams. „To bylo před patnácti lety. O pět hlasů mi utekla Heismanova cena.“

„Mám jednoho kamaráda, který je, no, bookmaker.“ Mercer mluvil o Drobkovi. „Říkal, že nejvíc peněz v životě vyhrál na zápasu, kdy jste naštval Michiganskou státní na stadionu Cotton Bowl.“

Williamsův úsměv trochu pohasl. „V té samé hře jsem si přetrhl přední křížový vaz a přišel o možnost profesionální kariéry.“

„A nakonec, tohle je komandérporučík Ruth Bishopová od pobřežní stráže,“ dodala Cali, která nestála o to poslouchat další nesnesitelnou debatu o fotbalu. „Ruth je tady proto, aby se ujistila, že se budeme řídit předpisy pobřežní stráže pro vyzvedávání vraků, a bude fungovat taky jako styčný důstojník se svým kanadským protějškem, protože Wetherby je dost blízko hranice.“

Byla to drobná žena v pracovní uniformě pobřežní stráže. Měla vlasy protkané stříbrem, jasně modré oči a vrásky kolem úst. Mercer měl dojem, že vznikly spíš od smíchu než od mračení. Pohlédla na Cali, než pozdravila, což ho přivedlo na myšlenku, že o něm před jeho příchodem mluvily.

„Považujte mě za svou matku pluku,“ prohlásila s vřelým úsměvem. „Když si nebudete něčím jistý, přijďte za mnou a požádejte o povolení, než to uděláte.“

„I když budu potřebovat čůrat?“

Její úsměv se prohloubil. „Zajdete za mnou a já vám dám propustku. Jenom to nepouštějte na Kanaďany. Jsou na to hákliví.“ Mercer se zasmál. „Ano, madam.“

„Ruth je také něco jako místní expert na Wetherby,“ dodala Cali. „Už se k ní čtyřikrát potopila.“

„Už pár let jsem tam ale nebyla,“ přiznala komandérporučík Bishopová.

„V jakém je stavu?“ zeptal se Mercer. Než Ruth stačila odpovědět, položil další otázku. „Ale nejdřív byste nám mohla povědět, co se s ní stalo a jaká loď to byla.“

„Dobře. Zaprvé, Wetherby byla loď přepravující libovolné náklady, kamkoliv bylo třeba. Byla jen sedmdesát metrů dlouhá a uprostřed deset metrů široká. Jezdila na uhlí, měla jeden komín a podle toho, co jsem zjistila, nepoznala údržbu od chvíle, co ji spustili na moře…“ Bishopová se zamyslela a potom se opravila. „No, to není tak úplně pravda. Spolehlivě sloužila v první světové válce jako součást konvojů, ale pak už to s ní šlo z kopce.“

„Co se tedy stalo, když doplula do Buffala?“

„Wetherby sem dorazila devátého srpna 1937, aby naložila nějaké součástky mířící do Clevelandu. Pak měla pokračovat do Detroitu v Milwaukee a nakonec do Chicaga, kam, jak mi řekla Cali, cestoval náklad, který vás zajímá.“

„Přesně tak.“

„Desátého srpna časně ráno vyložila nějaké sudy s topným olejem, které vyzvedla v Montrealu a které měly pokračovat jinou lodí do St. Lawrence. Během překládky vypukl v nákladovém prostoru požár. Jelikož se vrak potopil, a tak ho nemohl nikdo prozkoumat, museli dát vyšetřovatelé za pravdu očitým svědkům, kteří tvrdili, že loď zasáhl blesk.“

„Ale na jejich tvrzení něco nesedí.“ Bylo to spíš konstatování než otázka.

„Opravdu toho dne pršelo, ale nikdo kromě posádky v nákladovém prostoru si nepamatoval, že by v té oblasti viděl nějaké blesky. Je možné, že se tam nashromáždila statická elektřina a přeskočil výboj, ale já bych se vsadila, že nějaký přístavní dělník nebo člen posádky v nákladovém prostoru kouřil. Stačilo upustit hořící zápalku do kaluže rozlitého oleje a bylo to.“ Pohybem rukou naznačila výbuch.

„Kolik lidí zemřelo?“

„Šest v nákladovém prostoru včetně druhého důstojníka Wetherby Kerryho Freye. Další muž byl zabit na molu, místní tulák, kterého tam dobře znali. A jedno mrtvé mužské tělo vylovili z řeky asi půldruhého kilometru po proudu, ale to se nepodařilo identifikovat.“

„Žádná domněnka, kdo to mohl být?“

„Žádná. Nikoho nepohřešovali. Spousta lidí tvrdila, že neměl s Wetherby nic společného, protože jeho tělo nebylo popálené, ale já si myslím, že to by byla příliš velká shoda okolností.“

Mercer pohlédl na Cali. Ona se už na něho dívala. „Janičáři,“ pronesl bezhlesně, ale ona jen pokrčila rameny. Obrátil se k Ruth Bishopové. „Pokračujte.“

„Když se oheň vymkl kontrole, muž obsluhující jeřáb na molu zpanikařil. Jak vyskakoval z kabiny jeřábu, uhodil do jedné páky, čímž poslal paletu sudů s olejem zpátky do plamenů. Ty okamžik nato vybuchly a exploze prorazila bok lodi, jako by ji zasáhlo torpédo.“

Mercer to neřekl nahlas, ale byl si jistý, že ten příběh vyprávěla už mnohokrát; dramatické pauzy byly příliš dobře načasované na to, aby to neměla nacvičené.

„Wetherby se převalila na bok přímo tady u mola a přetrhla při tom uvazovací lana. Jedno z těch těžkých lan vážně poranilo dalšího dokaře, když se vymrštilo zpátky na molo. Přišel o ruku, ale přežil. Jeho neteř je dnes komandérporučík u pobřežní stráže.“

Mercerovi vteřinku trvalo, než tu informaci zpracoval. „Aha, tak proto jste se o tu katastrofu začala zajímat?“

„Strýček Ralph mi tu historku vyprávěl tolikrát, že jsem ji v deseti uměla nazpaměť,“ přiznala Ruth.

„Takže Wetherby zachvátil požár a převrátila se?“

„Přesně tak. Než klesla na dno, zmocnil se jí proud a začal ji unášet po řece Niagara směrem k vodopádům. Protože spočívala na boku, proklouzla pod železničním mostem, který se klene přes řeku mezi Fort Erie a Buffalem, a také pod blízkým mostem Peace Bridge. Svědkové na Peace Bridge vypověděli, že to vypadalo, jako by hořela řeka, když pod ním loď proplouvala, a lidé u vodopádů viděli, jak přes ně proudí hořící olejová skvrna, a mysleli si, že je to součást nějakého představení. Než se Wetherby dostala k ostrovu Grand Island, kde se vlévá Niagara do kanálů Chippawa a American, zůstala několikrát stát na dně, jednou skoro na dvě hodiny, než se nad ní nahromadilo dost vody, aby ji odtlačila dál k vodopádům.

Nakonec se zastavila těsně nad severním výběžkem Grand Islandu a štěstí tomu chtělo, že zapadla do nejhlubšího koryta v řece, dvacet metrů hluboké prolákliny vytvořené ledovci, které se podepsaly na vzhledu řeky i vodopádů.“

To Mercerovi připomnělo, že Niagarské vodopády existují teprve od poslední doby ledové, takže jen nějakých dvanáct tisíc let. V geologickém měřítku to nebylo ani mrknutí oka.

„Jak vypadala, když jste se k ní potopila?“

„Ležela na boku, a jak jsem řekla, ve dvacetimetrové hloubce. Část trupu obrácená k hladině je v dobrém stavu. Říční voda není tak korozivní jako mořská, ale poškodily ji klády a jiné haraburdí unášené řekou Erie k vodopádům. Když jsem u ní byla naposledy, a to je už dobrých deset let, měla v příďové nástavbě zaražený dubový kmen.“

„Jaké tam jsou podmínky pro potápění?“

„Příšerné,“ zavolal někdo.

„Pane Crenno.“ Cali neznámého přivítala a obrátila se ke skupince. „Tohle je Brian Crenna z Erijské meliorační společnosti. Bude velet vyprošťovacímu člunu a podpůrné lodi.“ Cali mu představila ostatní.

Crenna byl podsaditý muž měřící necelých sto sedmdesát centimetrů, s pevným kulatým břichem a rozcuchaným černým plnovousem. Na sobě měl kombinézu se znakem společnosti a boty s okovanými špičkami, pod svalnatou paží držel přilbu. Když mu Mercer potřásl rukou, všiml si, že Crennovi chybí malíček. Také si uvědomil, že Crenna není nijak zvlášť nadšený, že tam je.

„Proč říkáte, že ty podmínky jsou příšerné?“ zeptal se Mercer.

Crenna si odplivl. „Protože řekou Niagara každou vteřinu proteče asi pět tisíc kubíků vody. To je dvanáct tisíc tun. V některých místech má proud rychlost čtyři kilometry za hodinu, v jiných patnáct. Některé dny fouká vítr od jezera Erie, což zvyšuje rychlost proudu o deset až dvacet procent. Jindy zase od Ontaria, což ho trochu zpomaluje. Případně se každou hodinu mění, takže člověk nikdy neví, na čem je. Pak tu máme fakt, že minulou zimu hodně nasněžilo, takže je hladina stále zvednutá. A ta propadlina, ve které Wetherby uvízla, je plná zpětných proudů a vírů. Jestli víte něco o potápění, tak snad chápete, že slovem příšerné nepřeháním.“ Odmlčel se a čekal, jestli někdo něco neřekne. Když se nikdo neozval, dodal: „A nezapomeňte, že pokud budete mít problémy, tak ty zatracené vodopády jsou jen pár kilometrů po proudu.“

„No tak vám děkujeme,“ pronesl Cliff Roberts svým nejlepším úřednickým tónem.

„Řekl jsem si za tu práci šílenou cenu,“ promluvil Crenna k Robertsovi, „a vy jste slíbil, že ji zaplatíte, ale ani na vteřinu jsem si nemyslel, že je to dobrý nápad. Měli bychom počkat, až poleví jarní povodeň a budeme vědět, že máme před sebou pár dní dobrého počasí.“

Roberts se napřímil v celé své výšce, a i když se mu podařilo překonat kapitána remorkéru o celé dva centimetry, rozhodně ho nezastrašil. „Vláda Spojených států vás najala na velice důležitý úkol. Platíme vám za vaše odborné rady týkající se vyzvednutí vraku. Všechno ostatní, co máte na srdci, je pouze váš názor, který mě upřímně řečeno nezajímá. Dělejte svou práci.“

Mercer čekal, že se Crenna otočí na patě a odejde. On sám by to na jeho místě udělal a přidal by několik dobře volených slov. Crenna upřeně hleděl Robertsovi do očí a Mercer skoro viděl, jak mu pracuje mozek. Ale nakonec se zřejmě rozhodl, že peníze jsou pro něho důležitější než jeho vlastní pocity z práce pro panovačného pitomce, jako je Roberts.

„Pojedete s námi?“ zeptal se nakonec.

„Ne,“ odpověděl ředitel NESTu, jako by to byl zcela absurdní dotaz. „Potřebují mě ve Washingtonu.“

Crenna si znovu odplivl. „Dobře děláte.“

„Co kdybyste vyložil Mercerovi svůj plán?“ navrhla Cali, aby zmírnila napětí a vyčistila vzduch od testosteronu. „Mercer právě přijel a ještě ho nikdo neinformoval.“

Crenna vrhl na Mercera ponurý pohled. „Vy jste další úředník z Washingtonu?“

„Nemějte mi to za zlé, ale bydlím tam. Jsem geolog pracující v terénu.“

„Všiml jsem si, jakou máte ruku, když jste mi ji podal,“ poznamenal Crenna a pohlédl úkosem na Robertse. „Hned jsem si říkal, že vy jste už v životě pracoval.“

Mercer tenhle typ lidí znal. Při své práci se jim nemohl vyhnout. Když byl najatý jako konzultant, obvykle strávil stejně času s vedoucími dolů jako s horníky samotnými. Zatímco většina šéfů chápala, že ostatní mají svou práci, vždycky se na obou stranách našli ti, kteří byli přesvědčení o vlastní důležitosti. Nebylo nic špatného být hrdý na to, co člověk dělá. Tomu Mercer tleskal. Co se mu však nelíbilo, a viděl to u Robertse stejně jako u Crenna, bylo pohrdání druhou stranou.

„Tak jaký je váš plán, pane Crenno?“

„Jsem kapitán.“

„Tak tedy kapitáne.“

„Jakmile dorazí moje posádka,“ spustil Crenna, „odtáhneme jeřáb pod mostem a dál po proudu na místo. Jak vidíte, je nízký, protože pod mosty není moc místa. Až budeme nad Wetherby, rozmístím hydraulické kotvy, aby nás neodnesl proud, a pak pošlu pro vás všechny. Nechci vás na člunu, dokud nebude zajištěný.“ Cali se nadechla k protestu, ale Crenna ji nenechal promluvit. „Zodpovídám za průběh akce, takže se o tom nebudeme bavit. Když budete na palubě, pošlu dolů dva potápěče, aby obhlédli vrak a našli nejlepší cestu dovnitř.“

„Vy ho nezvednete celý?“

„V tomhle proudu to nemůžu riskovat,“ odpověděl Crenna. „Do trupu by se opřela voda a táhla by nás takovou silou, že by to odtrhlo kotvy ode dna.“

Mercer přikývl. Zdálo se, že Crenna své práci rozumí. „Nejspíš budete muset proříznout trup, abyste ty bedny našel.“

„Což by nemělo být tak těžké,“ souhlasil Crenna. „S trochou štěstí ji do zítřka otevřeme a den nato budete mít ty bedny na hladině. Pokud jsou stále na palubě. Je možné, že z lodi vypadly, když ji proud táhl dolů po řece. V tom případě by byly v propasti pod vodopádem, která je hlubší, než jsou vodopády vysoké.“

To už Mercera napadlo, když mu Cali prozradila, že se Wetherby potopila v řece Niagara. Ale i když bylo možné, že bedny s plutoniovou rudou leží rozházené pod nejvyššími vodopády v Severní Americe, pořád považoval objevení vraku za první průlom v jejich pátrání.

Profesor Ahmad v Istanbulu nereagoval na Mercerovy opakované telefonáty a Irovy snahy dozvědět se od ruských úřadů něco o jejich operaci ve Středoafrické republice byly zatím bezvýsledné. Vázly také přípravy na vyslání týmu, který by prozkoumal onu stélu. Ira všechno vysvětlil svému šéfovi, prezidentovu bezpečnostnímu poradci Johnu Kleinschmidtovi, ale ani jednomu z nich se dosud nepodařilo přesvědčit Pentagon, aby do Afriky poslal jednotku zvláštních sil. A teď se do toho zamíchali představitelé ministerstva zahraničí a poukazovali na nejrůznější problémy týkající se státní suverenity. Ira už pověděl Mercerovi, že o tom nejspíš budou muset referovat prezidentovi a přesvědčit ho, aby vydal přímý rozkaz.

Ale co se týkalo Wetherby, měli štěstí. Cali se pustila do pátrání a rychle zjistila, že se loď potopila v řece Niagara severně od Grand Islandu. Vrak byl v oblasti Buffala dobře známý, a když se poptala v místní historické společnosti, získala jméno Ruth Bishopové jako experta na vrak. Telefonát do ústředí pobřežní stráže potvrdil, že Ruth je člověk, s nímž si musí promluvit.

Ruth jí pověděla o svých ponorech k vraku a pomohla jí sehnat odborníka na záchranné práce, který byl ochotný tu práci vzít. Cliff Roberts využil svého vlivu, aby odstranil byrokratické překážky, které se jim pletly do cesty, a pouhých pár dní poté, co se dozvěděla o poloze Wetherby, měla Cali všechno připravené k vyzvednutí vzorků rudy vytěžených Chesterem Bowiem.

Mercer žasl nad tím, jak to všechno zorganizovala zdánlivě bez velké námahy. Příprava tak složité expedice, jako byla tato, navíc blízko státní hranice, obvykle trvala celé měsíce, ne-li rok. Znovu na ni pohlédl. Teď, když se obloha vyjasnila, viděl kruhy pod jejíma očima a malou vrásku mezi nimi. Všimla si, že se na ni dívá, a věnovala mu unavený úsměv následovaný drzým mrknutím.

Mercer si vyřídil jeden telefonát, než dorazil Crennův čtyřčlenný tým, který čtvrt hodiny poté odplul na remorkéru v oblaku modrého kouře. Železniční most spojující dva státy byl jen o kousek dál po řece a z Mercerova vyvýšeného postavení to vypadalo, že se pod něj remorkér nevejde; ale musel důvěřovat kapitánovi, že ví, co dělá.

„No tak já jedu,“ pronesl Cliff Roberts, jako by ho měl někdo postrádat. „Cali, od okamžiku, kdy bude jeřáb na místě, očekávám hlášení každou hodinu.“ Kývl na Mercera a Ruth Bishopovou a potřásl si rukou s Williamsem a Slaughbaughem. „Hodně štěstí vám všem.“

Zamířil k jednomu ze dvou identických aut z půjčovny zaparkovaných vedle černého chevroletu, SUV se zabarvenými skly, o němž se Mercer domníval, že patří Calinu týmu z NESTu. Jeho velký nákladový prostor byl nepochybně plný jejich vybavení. Čtvrté auto byl minivan, který musel patřit Ruth Bishopové.

„To je ale trouba,“ poznamenal Stan Slaughbaugh, jakmile se jeho šéf vzdálil z doslechu.

„Moje slova, člověče,“ přitakal Jesse Williams.

„Myslete si, co chcete,“ poznamenala Cali, „ale kdyby nezatáhl za spoustu provázků, nebyli bychom tady.“

„A co budete dělat teď, šéfe?“ zeptal se Stan, zatímco si nepřítomně otíral brýle s kostěnými obroučkami.

„Předpokládala jsem, že všichni odplujeme na člunu a zúčastníme se akce,“ odpověděla Cali. „Asi si místo toho najdeme hotel. Doporučila byste nám nějaký, Ruth?“

„Kdo to platí?“ zeptala se.

„Strýček Sam.“

„Nejlepší ve městě je asi Hyatt.“

„Takže Hyatt.“ Obrátila se k Mercerovi. „Promiň, že jsem tě sem povolala tak narychlo. Opravdu jsem si myslela, že budeme u jeřábu.“

„To je v pořádku. Moje práce doma beztak nikam nevedla a Harry mě doháněl k šílenství tím, jak pořád koumal, kdy už se ke mně bude moct vrátit a začít zase popíjet z mých zásob.“

Odešli ke svým vozům. Ruth se rozloučila a řekla, že zítra zavolá, jestli něco nepotřebují, zatímco Mercer naložil své těžké zavazadlo do kufru auta z půjčovny. Stan a Jesse nasedli do SUV NESTu, kterým přijeli z Washingtonu.

Cali se posadila za volant a řekla Jessemu, aby jel za ní. Našla hotel Hyatt na navigaci v autě a rozjela se. „Nemyslím, že to byli janičáři, kdo zaútočil na Wetherby.“

„V Irově kanceláři jsi tvrdila, že věříš, že zničili Hindenburg. Pokud byli schopní sundat z oblohy vzducholoď, aby Bowiemu zabránili dopravit malý vzorek Einsteinovi, připadá mi celkem logické, že potopili i loď přepravující zbytek rudy, kterou vytěžil.“

„Došlo mi, že moje domněnka, že janičáři zničili Hindenburg, má jednu slabinu,“ odvětila Cali s nádechem znepokojení v hlase. „Jestli Bowie zvolil k návratu do USA ten nejrychlejší způsob dopravy, jaký byl v té době k dispozici, jak ho janičáři mohli předběhnout a být tam včas, aby způsobili výbuch?“

„Když jsem mluvil s Carlem Dionem, pověděl mi, že lístky na ten let nebylo těžké sehnat. Je možné, že jeden janičář letěl zeppelinem také.“

„A proč by potom ničil vzducholoď? Stačilo přece, aby zabil Bowieho a vystrčil trezor z okna, když byli ještě nad Atlantikem. Nedávalo by smysl, kdyby dovolil Bowiemu, aby si trezor nechal po celou cestu, a pak Hindenburg zničil, když šel na přistání.“

„Dobře, tak ve vzducholodi žádný janičář nebyl,“ pokrčil rameny Mercer.

„Zpátky k mému argumentu. Jak dostali janičáři někoho do Ameriky rychleji než nejrychlejším možným způsobem?“

„Třeba tady měli své lidi.“

„Uvažovala jsem o tom, ale zavrhla jsem to.“

„Hm, tak mi pověz proč.“

„Pokud víme, tahle skupina se soustředí pouze na ochranu Skenderbegova alembiku. A veškerý náš dosavadní výzkum ukazuje na to, že se jejich akce omezovaly jen na Evropu a Afriku. První hrozba ze Spojených států se objevila až s Chesterem Bowiem. Neměli žádný důvod zakládat tady svou pobočku. Ta organizace by musela být velká jako třeba svobodní zednáři, a to není, protože jinak už bychom se o ní doslechli. Chápu, že malá tajná společnost mohla existovat pár set let bez povšimnutí, ale rozsáhlá organizace se členy v Severní Americe by to nedokázala.“ Rozhodně zavrtěla hlavou. „To nesedí.“

„Takže pokud nebyl žádný janičář v Hindenburgu a neměli jednoho tady, udělali to Rusové nebo Němci?“

„To nevím. Je jasné, že Rusové do toho byli nějak zapletení, takže to mohli být oni. Ve třicátých letech měli ve Spojených státech nejrůznější špehy. Stejně tak Němci. Jedni nebo druzí mohli někomu poslat rozkaz, aby vzducholoď sestřelil.“

„Hindenburg by se nedal zničit ničím menším než raketou vypálenou z ramene,“ namítl Mercer.

„Zbláznil ses? Byl přece naplněný miliony kubíků vodíku. Výbuch mohla způsobit jediná jiskra.“

„Au contraire,“ prohlásil Mercer, který se tady cítil pevný v kramflecích. „Vodík potřebuje k hoření kyslík, a to velice přesnou koncentraci. Pokud je ho příliš moc nebo příliš málo, nevznítí se. Aby byl viníkem vodík, musela by být v jedné z nádrží trhlina, kterou by unikal, a toho by si všiml některý z důstojníků na můstku. Kromě toho, hořící vodík není vidět. Je jako líh. Hoří bezbarvým plamenem, a jestli jsi viděla záběry exploze, víš, že ze vzducholodi od samého začátku šlehaly plameny.

Poslední teorie o zničení Hindenburgu se soustředí na vodovzdorný nátěr chránící plátno. Byla to v zásadě pasta vyrobená ze stejných chemikálií jako raketové palivo. Někteří experti věří, že jiskra z jednoho motoru mohla dopadnout na trup a zažehnout malý oheň, který rychle zachvátil celou vzducholoď. Teprve pak vybuchl vodík.“

Cali chvilku mlčela a uvažovala o Mercerových slovech. „Aha,“ řekla s poťouchlým úsměvem. „Zápalné kulky.“

„Copak už tenkrát existovaly?“

„Rozhodně.“

Teď byla řada na Mercerovi, aby se nad celou teorií zamyslel. Nenašel žádnou slabinu v její argumentaci o Rusech nebo Němcích ani o odstřelovači, který použil zápalnou kulku, aby zažehl hořlavý potah zeppelinu. „Víš,“ povzdechl si nakonec, „až tohle dokončíme, bude nutné přepsat hodně knih o historii.“

Řeka Niagara,

New York

Mercer, Cali a její tým z NESTu počkali na podpůrnou loď Briana Crenny na molu na Grand Islandu. Nad valící se řekou visela mrazivá mlha, která zahalovala les na kanadské straně. Uprostřed kanálu kotvil Crennův nákladní člun a teleskopický stožár jeřábu se zvedal do mlhy jako kostnatý prst. Pneumatiky zavěšené na bocích člunu připomínaly velká okénka a na palubě bylo jasně vidět členy posádky.

Podpůrná loď byla stará kajutová jachta, která pamatovala lepší časy. Kdysi bílý laminátový trup zežloutl stářím a červený pruh na hranici ponoru vybledl na barvu starých cihel. Crenna loď těsně u mola rychle a elegantně stočil a přirazil ke břehu tak jemně, že skoro ani nezmáčkl gumové nárazníky. Tři rybáři připravující o kus dál u mola svůj velký motorový člun značky Bertram vzhlédli, když vodní brázda zahoupala jejich plavidlem, ale nijak ten přestupek proti námořní etiketě nekomentovali.

„Jak to šlo?“ zeptala se Cali, když jeden člen posádky přivázal loď k molu a Crenna nechal motor běžet na volnoběh.

„Bez problémů. Ukotvili jsme jeřáb kousek proti proudu od Wetherby.“ Ukázal na hromadu černých kufrů na molu. „Na co všechno to vybavení?“

„Jsou to jenom nějaké vědecké přístroje,“ odpověděla Cali. „A dva potápěčské obleky. Ta voda je ledová.“

Z jejího vyhýbavého tónu Mercer poznal, že kapitán Crenna nebyl informován o obsahu beden, které doufali, že vyzvednou. Usoudil, že na tom nesejde. Jak už řekl Irovi, plutonium není nijak zvlášť nebezpečné, pokud ho člověk nepozře nebo nevdechne. Jestli budou bedny držet pohromadě, nebude Crenna ani jeho posádka v žádném nebezpečí.

„Jo,“ dodala Cali, jako by si právě na něco vzpomněla, „a taky několik plynových masek.“

Crenna se zamračil ještě víc. „Plynové masky? A k čemu, sakra?“

„Kvůli azbestu z Wetherby. Vzhledem k jejímu stáří ho bude plná. Až vyzvedneme ty bedny, budete si muset se svými muži nasadit ty masky. Je mi líto, ale je to nařízení Agentury pro ochranu životního prostředí.“

Crenna potřásl hlavou. „Zatracená vládní nařízení. No dobře, naložte to a jedeme.“

„Dobrá práce,“ pošeptal Mercer Cali, když pomáhali Jessemu a Stanoví odnosit černé kufry na jachtu. Dohlédl na to, aby se nikdo nedotkl velké kožené tašky, kterou nespustil z očí, co odjel z Washingtonu.

Když loď odrazila od mola, zamával Mercer přátelsky rybářům, kteří stále něco kutili kolem člunu. Zamávali mu také a ten třetí, velký černoch s řeckou rybářskou čapkou, mu ironicky zasalutoval.

Nákladní člun nebyl tak nový jako jeřáb usazený na jeho zádi. Rez prosvítala starým nátěrem a plazila se po zábradlí. Truhly s vybavením přetékaly kotouči lan, kusy řetězů a nejrůznějším nářadím. Byl tam i kompresor na plnění potápěčských lahví, který vypadal, jako by ho Crenna právě koupil nebo si na tuhle práci pronajal.

„Ten jeřáb býval připevněný na korbě náklaďáku,“ vysvětlil jim Crenna. „Před pár lety jsem ho dal na tuhle loď, když si mě najali, abych vytáhl rybářský člun, který se potopil na druhé straně Grand Islandu. Majitele to přišlo na dvojnásobek toho, kolik stál ten člun, ale nestěžoval si. Tak kdo se bude potápět?“

„Mercer a já,“ odpověděla Cali.

Jesse Williams vzhlédl od kufrů. „Myslel jsem, že půjdu já.“

„Půjdeš, až budeme rozmísťovat nálože na proražení trupu. Mercer chce vidět Wetherby na vlastní oči.“

Bývalý vysokoškolský fotbalista pohlédl na Mercera. „Víte, co děláte?“

Po letech odkládání Mercer konečně před pár měsíci získal potápěčský průkaz, i když se potápěl už nesčetněkrát předtím. Zatím šel sice dolů jen v krátkém neoprenu nebo v plavkách, ale když se ptal Cali na možnost podívat se na Wetherby, řekla mu, že celotělový „suchý“ oblek do studené vody je jen o něco nemotornější. „Zvládnu to,“ ujistil ho.

O hodinu později byli připraveni. Protože byla zkušenější, měla Cali potápěčský počítač připnutý u pasu vedle vodotěsného detektoru gama paprsků.

Mercerovi byl potápěčský oblek OS Systems trochu těsný v rozkroku, protože byl vyšší než Jesse Williams, ale jinak se v něm cítil pohodlně. Jesse mu pomohl do popruhů od lahví, do kompenzátoru vztlaku a opasku se zátěží, zatímco Stan kontroloval Calinu výstroj. Jesse prošel procedury natlakování a vypouštění vzduchu z obleku a ujistil se, že Mercerův nůž a ocelové páčidlo jsou dobře upevněné.

„Jste si jistý, že chcete jít dolů?“ zeptal se Williams, než mu nasadil přilbu.

„Nic to nebude.“

Pod přilbou lupl Mercer čelistí, aby vyrovnal tlak.

„Slyšíš mě?“ zeptala se Cali přes vestavěné komunikační zařízení.

„Hlasitě a zřetelně.“

Společně se odbelhali na záď podpůrného člunu, k otevřené brance v zábradlí. Cali skočila první. Mercer počkal, až se její hlava objeví znovu na hladině, a následoval ji do vody.

I přes ochranu suchého obleku a termálního spodního prádla cítil blízkou přítomnost ledové vody, ale nejvíc ze všeho si všímal proudu. Měl rychlost asi pět a půl kilometru v hodině a byl dost silný na to, aby ho stáhl dolů po řece, pokud nebude opatrný. Viditelnost nebyla větší než šest metrů a dalo se čekat, že dole u vraku bude výrazně menší.

Kapitán Crenna už spustil dolů k Wetherby kotvu, jejíž lano mizelo v kalném šeru. Cali na něj položila jednu ruku a vypustila trochu vzduchu z obleku, aby mohla klesnout do hlubin. Mercer ji následoval a uhladil si oblek, když tlak vody vytvořil v těsně tkaném nylonu záhyb, který ho tlačil pod paží. Ranní mlha se dávno rozplynula, ale ve vodě bylo hodně usazenin, které dramaticky snižovaly viditelnost. Mercer rozsvítil baterku, když tu uviděl, jak Cali zpomalila sestup.

Přesně jak řekla Ruth Bishopová, Wetherby se uložila v korytu říčního dna, kde byla chráněna před nejhorším proudem. Ležela na levoboku a její klasická záď ve tvaru sklenice na šampaňské ukazovala proti proudu. Trup neustále omývala voda od usazenin, ale z jejího zábradlí a nástavby se táhly tisíce utržených rybářských vlasců. Loď byla nepochybně domovem lososů a candátů severoamerických a místní rybáři zaplatili za lov v její blízkosti zničenými udicemi. Její nástavba za ta léta hodně utrpěla, nejprve když ji vlekl proud a potopila se a později, když ji potloukly klády a jiné předměty plující dolů k Niagarským vodopádům. Kmen, o němž Ruth mluvila, se už uvolnil a zbyla po něm velká díra.

Cali s Mercerem připevnili zajišťovací lana k úvazným kůlům na zádi a přeplavali loď po délce. Komín byl už dávno pryč a okolo přídě, kde se tvořily mohutné víry, se nahromadily usazeniny. Jeden z přídních poklopů byl stále zajištěný, zatímco druhý byl otevřený a černý čtverec odhaloval temný nákladový prostor. Protože loď ležela na levém boku, nebyly vidět následky výbuchu, který ji poslal ke dnu.

„Co si o tom myslíš?“ zeptala se Cali, když viseli na lanech před otevřeným nákladovým prostorem a proud na ně tlačil jako silný vítr.

Mercer posvítil do otvoru, ale paprsek baterky sotva prořízl tmu. „Upevníme lana a podíváme se dovnitř.“

Uvázali lana o něco blíž, aby se dostali hlouběji do lodi. Přitom se ujistili, že se pevný nylon nepředře o něco ostrého na trupu. Oba si byli dobře vědomi, že stačí jediná chyba, aby se zřítili z vodopádů dole po proudu. Podlaha nákladového prostoru, která byla ve skutečnosti levým bokem Wetherby, byla posetá sudy a bednami ležícími na chaotických hromadách. Mercer si musel znovu upravit oblek, protože mu ho tlak opět přitiskl k tělu. Zkontroloval hloubku a zjistil, že jsou v sedmnácti metrech. Voda byla o poznání chladnější i přes ochranný oblek.

Tady už byly následky osudné exploze jasně patrné. Pláty trupu výbuch vytrhal a zválcoval na plochu, jak proud loď vlekl řekou. Ruthin strýc měl pravdu. Skutečně to vypadalo, jako by Wetherby zasáhlo torpédo.

Cali prohlédla několik beden. „Myslíš, že některé z nich jsou ty, které hledáme?“

„Ne,“ odpověděl Mercer s jistotou. „Bowieho bedny byly naloženy několik měsíců předtím, než Wetherby doplula do Buffala. Kapitán je určitě zastrčil někam dozadu, protože se k nim nepotřeboval dostat, dokud nedorazí do Chicaga. Vypadá to, že tenhle prostor je vyhrazen pro náklad, k němuž měl být snadný přístup.“

Doplaval na záď a našel průlez vedoucí do dalšího nákladového prostoru. Dveře zkroutila exploze, a když se je pokusil otevřít víc, zjistil, že časem zrezly a nejde jimi pohnout. Z pouzdra u pasu vytáhl páčidlo a zarazil ho do skuliny. Nohama se opřel o kovovou stěnu, zabral za tvrzenou ocel a pomalu zvyšoval tah, dokud neměl pocit, že se mu páteř vyrve ze svalů na zádech. Dveře se odmítaly hnout. Mercer přemístil páčidlo blíž k nejpoškozenějšímu pantu a znovu zatáhl za kovovou tyč.

Za pevně zavřenými víčky mu explodoval kaleidoskop barev, jak se usilovně snažil otevřít vzdorující dveře. Už to chtěl vzdát, když ucítil, jak kov povoluje. Pant se náhle ulomil a páčidlo vyklouzlo. Mercer se zapotácel dozadu po palubě zachycený proudem, který se vyvalil z nákladového prostoru. Cali vykřikla, když ho viděla proplout kolem, a on si byl na děsivý okamžik jistý, že ho to odnese z lodi.

Zůstal viset na bezpečnostním laně kousek od okraje hlavního nákladového prostoru.

„Jsi v pořádku?“ zeptala se Cali, když Mercer doplaval zpátky do útrob lodi.

„Trochu jsem si odřel ego.“

Dveře visely na jednom pantu, a když se opřel zády o přepážku a nohama o dveře, podařilo se mu je otevřít se vzdorným skřípěním, které ztlumila voda. Nákladový prostor za nimi byl ještě temnější, pochmurná místnost, která jako by polykala paprsek jeho potápěčské baterky.

„Zůstaň tady a hlídej, aby se mi někde nezachytilo lano,“ požádal Cali a odplaval do tmy.

Tento nákladový prostor byl stejně velký jako ten první; obrovské množství nákladu se uvolnilo z palet a zůstalo ležet na levém boku trupu. Uviděl shnilé pytle s něčím, co vypadalo jako bavlna, rozbité přepravky se střepy keramiky a sklenic a bedýnky lahví s vínem, ze kterých voda smyla etikety. Všiml si také stovek dlouhých prken, a když se jich dotkl, srdce se mu rozbušilo rychleji. Přestože bylo dřevo sedmdesát let pod vodou, bylo stále tvrdé jako železo, beze stop hniloby. Nebyl si jistý jeho druhem, ale muselo pocházet z nějakého afrického tropického stromu. A pokud bylo v tomto prostoru naloženo v Africe, dalo se předpokládat, že tam jsou i Bowieho bedny.

„Myslím, že jsme na správné stopě.“

Cali čekala u průlezu a paprsek její svítilny připomínal světlo majáku v mlze. „Našel jsi je?“

„Ještě ne, ale je tady spousta dřeva z Afriky. Jsem si jistý, že Bowieho bedny tady budou také. Odvaž naše bezpečnostní lana a podej mi ruku.“

Než odpověděla, podívala se Cali na svůj potápěčský počítač a na ukazatele tlaku vzduchu a požádala Mercera, aby také zkontroloval tlak svých dvou lahví značky Luxfer. „Máme ještě dvacet minut, o něco méně, pokud se budeme namáhat,“ oznámila, když se k němu připojila v nákladovém prostoru.

„Dobře.“

Pátrat v úzkých kuželích světla po čtyřech konkrétních bednách v hromadách dalšího nákladu byla deprimující práce, ale jak začali odtahovat stranou lehčí kusy, uvědomili si, že dřevo tvořilo hlavní část nákladu, kromě toho tam bylo jen asi čtyřicet beden, které museli prohlédnout. Cali vzala do ruky detektor paprsků gama a pomalu se otáčela v klidné vodě kolem své osy, aniž spustila z přístroje oči. „Nějaké záření tady vidím, ale je těžké poznat, ze kterých beden vychází. Voda pohlcuje jeho částice.“

Cali začala detektorem přejíždět po jednotlivých bednách. Jakmile si byla jistá, že jedna z beden není z těch, které hledají, Mercer ji odsunul stranou, aby odkryl další bedny v hromadě. Při tom si musel dávat pozor, aby nenarušil křehkou rovnováhu a všechno se na ně nesesypalo. Bylo to jako hrát mikádo, jen s tím rozdílem, že tady stačila jediná chyba, aby zůstali vězet pod tunami nákladu.

Mercer uslyšel detektor pípat ještě předtím, než Cali zavolala, že jednu našli. Bedna byla vyrobená ze stejného pevného dřeva, které Wetherby převážela. Bowie nejspíš v přístavu několik prken odkoupil a nějaký truhlář z Brazzaville z nich stloukl přepravky. Bedna měla hrany o délce jednoho metru, byla sbitá hřebíky a spoje měla přetřené smolou, která tak ztvrdla, že vypadala jako obložená obsidiánem.

„Jaké jsou hodnoty?“ zeptal se Mercer.

„Vypadá to dobře. Myslím, že Bowie pobil bedny uvnitř plechem.“

Když už věděli, co hledají, našli zbývající tři skoro okamžitě. Společně je odtáhli blíž k průchodu do vedlejšího nákladového prostoru.

„Přivezli jsme ochranné pytle pro případ, že by bedny byly shnilé,“ vydechla Cali, „ale nebudeme je potřebovat, dokud je nedostaneme na hladinu. Až se vrátím sem dolů s Jessem, zahákneme je prostě na jeřáb a vytáhneme ven. Jdeme nahoru.“

Doplavali do otevřeného nákladového prostoru, odepnuli lana z místa, kde byla připevněna, a vrátili se ven do volné řeky. Proud je zasáhl jako vichřice. Za těch dvacet minut, po které byli uvnitř, dvojnásobně zesílil. Museli se prodírat proti jeho tlaku po celé délce Wetherby k místu, kde měli uvázaná lana, a pak ručkovat nahoru ke člunu. Trvalo jim to déle, než čekali, a když se vynořili z vody, měl Mercer dávno přepnuté láhve na rezervu.

Jesse a Sten mu pomohli na palubu a ulehčili mu o čtyřicet kilo výstroje. „No?“ zeptal se Stan Slaughbaugh, když si Mercer sundal přilbu.

„Našli jsme je na první pokus.“ Podal ruku Cali a vytáhl ji z řeky.

„Kruci. Nemůžu se dočkat, až vezmu ty vzorky do laborky. Na jejich analýze si postavím kariéru.“

„Dobrá práce, šéfe,“ pogratuloval Jesse Williams Cali.

„Jak to šlo?“ zavolal na ně Crenna z paluby lodi s jeřábem.

„Našli jsme všechny čtyři bedny.“ Cali musela zesílit hlas, aby překřičela vítr. „Až se ohřeju a doplníme láhve, půjdeme s Jessem dolů s lanem z jeřábu. Nejdříve je potřebujeme vytáhnout z nákladového prostoru, takže budu potřebovat systém kladek, aby se daly hladce vyzvednout.“

„Ve kterém nákladovém prostoru jsou?“

„Ve druhém. Ale máme přístup do prvního.“

„Můžu vysunout rameno jeřábu až na pětačtyřicet metrů. Tím bych se měl dostat až nad opačnou stranu nákladového prostoru a vytáhnout je bez kladek.“

„To by mohlo fungovat.“

„Zavolejte na mě, až budete připravení.“ Crenna se k nim obrátil zády a pokračoval se svými muži v nějaké údržbě.

Cali snědla jeden vojenský potravinový balíček a odpočinula si v kajutě, zatímco Jesse s Mercerem naplnili láhve z kompresoru na člunu s jeřábem. Mercer si všiml, že rybářská loďka, kterou viděli předtím, je stále uvázaná u mola. Dva muži stáli na zádi s rybářskými pruty v rukou, zatímco černoch s čepicí se povaloval v kokpitu několik kroků od nich.

Podle Mercerových hodinek bylo půl dvanácté, když byli připravení na druhý ponor. Na palubě nákladní lodi si udělali místo, kde rozložili pogumované pytle, do nichž zabalí bedny. Stan vysvětlil Mercerovi, že jsou vyrobené z karbonových vláken vyvinutých pro účely NASA a prakticky nezničitelné. Dokázaly by absorbovat náraz kulky vypálené zblízka a nepropustily by ostří nože.

Cali dala Crennovi vysílačku naladěnou na frekvenci komunikačního zařízení v jejím suchém obleku, aby mohla řídit vyzvedávání beden. Vítr se opět ztišil a slunce se znovu snažilo proniknout mezi mraky. Kolem lodi se přehnal člun na lov okounů s velkým závěsným motorem, ze kterého si čtyři muži prohlíželi jejich plavidlo, zatímco pluli k dalšímu lovišti.

„Dneska je večeře na mně,“ řekl Mercer, když pomáhal Cali zpátky do jejího obleku. Promluvil tak tiše, aby to slyšela jen ona.

„Usmála se na něho. Jestli tomu správně rozumím, tak ta nabídka nezahrnuje Stana a Jesseho.“

„Těm koupím pečená kuřecí křídla, než půjdeme.“

„Takže rande.“

Mercer to tak skutečně myslel. Byl rád, že si hned nato nasadila přilbu, takže nemohla slyšet, jak nervózně vydechl. „Další krok je za mnou,“ zamumlal. Nebyl si jistý, co vlastně dělá, ale byl rád, že to udělal.

Jesse a Cali se spustili do vody a Crenna nastartoval jeřáb. Vysunoval teleskopické rameno, dokud nesahalo nad opačný konec potopené lodi. Loď se značně naklonila, až začaly pod zábradlím na přídi šplíchat na palubu vlny. Kapitán křikl na svou posádku, aby upravila hydraulické kotvy a loď se vyrovnala.

Mercer na okamžik zahlédl Caliny a Jesseho bubliny, než je odnesl proud. Protože mu Crenna nedovolil zůstat na lodi s jeřábem, dokud nevyzvednou bedny, a neměl ani vysílačku, kterou by mohl poslouchat, co se děje ve vraku, nezbývalo jemu a Stanu Slaughbaughovi nic jiného než čekat. Stan měl doktorát z jaderné fyziky, takže si povídali o Mercerově teorii týkající se původu plutonia.

Po deseti minutách spustil Crenna do vody hák. Cali s Jessem už museli vstoupit do nákladového prostoru. Minutu nato se jeřáb o pár stupňů otočil a v řece zmizelo dalších asi šest metrů lana.

„Teď nejspíš připevňují bedny,“ poznamenal Mercer.

„Už to nebude dlouho trvat.“ Na důkaz jeho slov se jeden člen posádky naklonil přes zábradlí a podíval se dolů na jachtu. „Už jsou skoro připravení k vyzvednutí. Vaše šéfka říkala, že bychom si teď měli nasadit plynové masky.“

„Tak dobře.“ Stan se zahrabal do jednoho kufru a vynořil se s náručí plnou masek proti jadernému, biologickému i chemickému ohrožení. Hodil je nahoru lodníkovi a dvě si nechal pro Mercera a pro sebe.

„Co se stane, až ty bedny dostaneme na hladinu?“ zeptal se Mercer.

„Zabalíme je a odvezeme do přístavu. Tam už na ně čeká náklaďák pro převoz nebezpečných materiálů.“

„Nemáte v plánu varovat lidi tohohle počestného města, že jejich ulicemi povezete půl tuny plutonia?“ popíchl ho Mercer.

„Ale no tak. Každý den se někde po silnici pohybuje pár tun radioaktivního materiálu. Jediný důvod, proč ještě nedošlo k nehodě, spočívá právě v tom, že to neinzerujeme, abychom nepřilákali kdejakého magora.“

Velký dieselový motor jeřábu zavyl a Mercer uviděl, jak se lano začalo pomalu navíjet zpátky na buben. „Máme je.“

Dokázal si představit, jak Cali s Jessem v nákladovém prostoru dohlížejí na to, aby se bedny nezachytily nebo o něco nerozbily, zatímco je jeřáb vyzvedává z vody. Dalších pět minut navíjel jeřáb lano v jemné rovnováze koňských sil, větru a proudu. Pak se všechno zastavilo. Mercer to nechápal. Podíval se na kabinu výtahu a uviděl Crennu, jak se opírá na sedačce s pažemi zkříženými na hrudi.

„Už dostali bedny z nákladového prostoru,“ řekl Mercer, když mu to konečně došlo. „Chce, aby se Cali s Jessem vrátili nahoru, než je vytáhne, pro případ, že by se objevil nějaký problém.“

Okamžik nato se Cali a Jesse Williams vynořili na hladině u zádi kajutové jachty. Stan s Mercerem jim rychle pomohli na palubu. Když Crenna viděl, že jsou potápěči bezpečně venku z vody, začal znovu navíjet lano a zasouvat teleskopické rameno jeřábu, aby snížil nároky na hydraulický systém stroje. Po chvilce se mokré bedny zvedly z řeky a zůstaly viset nad palubou nákladního člunu.

Řev dieselového motoru jeřábu náhle přehlušil další, hlubší zvuk. Rychle se přibližoval skoro až k místu, kde probíhaly práce. Silný závěsný motor na rybářském člunu, který předtím proplul kolem, zvedl do vzduchu sloupec vody, zatímco se člun řítil k lodi s jeřábem rychlostí přes šedesát kilometrů v hodině. Mercer měl plné ruce práce s tím, jak pomáhal Cali z výstroje, a všiml si rychlého plavidla, až když ho spatřil periferním viděním. Uviděl, že se čtyři muži na jeho palubě dívají na loď a tři z nich drží automatické zbraně.

„K zemi!“ křikl a strhl Cali na palubu. Otočil se a spatřil, že rybářský člun Bertram přivázaný k molu náhle ožil a za zádí se mu zpěnila voda, jak dal jeho kapitán plyn naplno.

Mercer dbal celý den na to, aby měl svou koženou tašku neustále po ruce. Trhnutím otevřel zip, okamžik se divoce přehraboval uvnitř a pak vytáhl samopal MP-40 Schmeisser, zbraň používanou Němci za druhé světové války. Mercer ho koupil od Drobka, který ho přijal jako náhradu za čísi hráčské dluhy. Zacvakl do něj zásobník na třicet nábojů a natáhl závěr. Dalších šest zásobníků si nacpal do kapes džin. I když to nebyla nejpřesnější zbraň, měla díky své vysoké kadenci na krátkou vzdálenost ničivé účinky.

Rychle se pohybující člun se závěsným motorem byl zhruba dvacet metrů od lodi, když tři střelci na jeho palubě spustili palbu z kalašnikovů. Crennova posádka padla na palubu a Crenna sám vyskočil z kabiny jeřábu. Ukryl se pod velký kompresor, zatímco se kulky odrážely od kovových částí lodi. Strhl si plynovou masku, seděl tam a lapal po dechu.

Mercer, skrčený pod obrubou jachty, přistrčil tašku Cali. „Je tam beretta.“

„Jak jsi to věděl?“

„Nevěděl. Jenom jsem chtěl být připravený.“ Obrátil se na Stana Slaughbaugha a Jesseho Williamse. Oba se choulili na zádi a ani jeden nevypadal, že by se někdy stal terčem ozbrojeného přepadení. „Běžte dopředu do kabiny. Nahoďte motory a kryjte se.“ Dva vědci z NESTu beze slova poslechli.

Člun se závěsným motorem se dál řítil po řece a palba neustávala. Mercerovi připadalo, jako by ti muži chtěli přeskočit na protější kraj nákladní lodi. Rychle se ohlédl přes rameno. Rybářský člun Bertram přeplul už polovinu řeky a rychle se blížil, tupou příď ukrytou za zpěněnou vodou. Kapitán byl na vyvýšeném můstku, zatímco další dva muži stáli na obou stranách zádě lodi. Oba svírali samopaly Heckler and Koch model HK-416, nejnovější výrobky této německé firmy. Tyto kompaktní zbraně používají munici ráže 5,56 mm podle standardu NATO a rychle se rozšířily mezi elitními vojenskými jednotkami na celém světě.

Cali uviděla, kam se Mercer dívá, a zalapala po dechu. Byli v pasti. I kdyby se odvázali od nákladní lodi, bertram by je snadno dohonil. Namířila pistoli na jednoho ze sportovních rybářů, když byli ještě asi padesát metrů daleko. Mercer se otočil zpátky a uviděl, že druhý útočící člun zpomaluje těsně před lodí. Muži stále pálili, ačkoliv Mercer neviděl Crennu ani žádného z jeho mužů. Salva jednoho ze střelců provrtala hydraulický kotevní systém. Z nádrží začala stříkat tekutina jako krev z tepny. Mercer se ohlédl a právě chtěl říct Cali, aby se kryla, když uviděl, že se chystá vypálit na bertram.

„Ne!“ vykřikl a zvedl jí ruku do vzduchu.

Bertram byl vzdálený asi třicet metrů, dost blízko, aby Mercer viděl soustředěný výraz Bookera Sykese kormidlujícího člun přes řeku. Dva příslušníky zvláštní jednotky, kteří tam byli s ním, neznal. Nepatřili do Sykesova týmu Delta Force, když doprovázel Mercera do tibetského chrámu, který kdysi vedl otec Tisy Nguyenové. Sykesova přítomnost vyvolala u Mercera vzpomínky na události vedoucí k její smrti, ale Mercer nedovolil, aby jeho bolest narušila probíhající pátrání.

„Jsou na naší straně,“ vysvětlil. „Delta Force. Velitel se jmenuje Sykes. Kryj mě.“

Mercer se přehoupl přes obrubu jachty a vyskočil na palubu sousední lodi. Cítil, že hydraulický systém selhal a plavidlem zmítá vítr a vlny, ale zatím nepoznal, jestli už ji zachytil vytrvalý proud řeky Niagara.

Člun se závěsným motorem seděl tak nízko na vodě, že ho na protější straně nákladní lodi neviděl. Našel si úkryt za řetězovou komorou a čekal, až se střelci znovu sami ukážou. Sykes stočil bertram kus za nákladní loď a zrovna se chystal zaútočit od kanadského břehu, když se zpoza severního výběžku Grand Islandu vynořil další člun se závěsným motorem. Mercer v něm napočítal také čtyři muže, což zvedalo celkový počet útočníků na osm. Pohlédl k prvnímu člunu a zjistil, že se jeden z mužů právě vyhoupl na loď.

V případě přepadení měl původně v plánu počkat, až budou moci se Sykesem vyřídit všechny střelce překvapivým protiútokem, ale přesila, jíž nyní museli čelit, tento plán zmařila. Nad nízkým bokem člunu se objevil další střelec. Jeho typické semitské rysy prozradily Mercerovi dvě věci. Zaprvé že se útočníkům nejspíš dostalo výcviku v některém teroristickém táboře v Iráku, Sýrii nebo Saúdské Arábii. Zadruhé že budou bojovat až do posledního dechu.

Arab se ukázal jen na zlomek vteřiny, ale to Mercerovi stačilo, aby namířil samopal. Stará zbraň mu poskočila v rukou, jako by byla živá, a vyplivla pět kulek. Čtyři šly mimo, ale pátá srazila útočníka z lodi ve spršce krve.

Opětovaná palba tří dalších teroristů byla okamžitá a vytrvalá. Rachot kulek chrlených na řetězovou komoru byl děsivý. Mercer měl pocit, jako by se mu měly uvolnit zuby z dásní. Ale každou vteřinu i přes ten hluk uslyšel, že se Sykes a jeho muži pustili do boje s druhým člunem teroristů a jejich samopaly se připojily k bitvě zuřící přes šířku řeky.

Mercer počkal, dokud palba neustala, pak vypálil naslepo několik kulek přes řetězovou komoru a rozběhl se k lepšímu úkrytu u jeřábu. Skoro zakopl o natažené tělo Briana Crenny. Kapitán se s jedním ze svých mužů choulil pod jeřábem.

„Co se to sakra děje?“ překřičel Crenna řev automatických zbraní.

Mercer tu zbytečnou otázku ignoroval. „Kde jsou ostatní dva?“

„Billy skočil do vody.“ Ukázal na řeku. Mercer uviděl muže plavajícího ke Grand Islandu. „Je dobrý plavec. Zvládne to. O Tomovi nevím.“

Druhý útočící člun doplul k jejich straně lodi, zatímco se Sykes snažil udržet s tím rychlejším a hbitějším plavidlem tempo. Jeden arabský ozbrojenec pálil na bertram a dva další zasypali kulkami jachtu. Některé střely šly mimo a odrazily se od ramene jeřábu, čímž přinutily tři muže pod ním skrčit se ještě níž, jako by se snažili vmáčknout do plechové paluby.

„Poslouchejte,“ řekl Mercer, když závěsný motor ztichl. „Budu vás krýt. Skočte do jachty a zmizte odsud.“

Vyměnil poloprázdný zásobník za plný, chvilku počkal, až se Crenna a lodník připraví, a pak skočil za vysunuté rameno jeřábu a začal pálit ze schmeisseru. Zasypal protější stranu lodi plynulou dávkou od přídě k zádi. Střelci byli mimo dohled, tak kývl na Crennu. Oba muži se přikrčení rozběhli a v několika vteřinách urazili asi deset metrů k okraji lodi. Přehoupli se přes zábradlí a skočili na palubu jachty.

Přestože se Mercer soustředil a vyhlížel další cíle, všiml si, že se vzdálený břeh řeky pomalu přibližuje. Když z hlavně vylétla poslední kulka, skrčil se Mercer pod jeřáb. Zatímco vyměňoval zásobník, zahleděl se k bližšímu břehu. Rozum získal navrch nad adrenalinem, který mu proudil v žilách, a jemu došlo, že to, co se hýbe, není země. Hydraulické kotvy povolily úplně a loď teď byla vydána Niagaře na milost a nemilost. V těch několika vteřinách, které mu zabralo nabíjení samopalu, mu došlo, že loď zrychluje. Znovu se zvedl vítr a on odhadl jejich rychlost na šest uzlů, tedy jedenáct kilometrů v hodině.

Mercer si byl jistý, že jachta nemá dost síly na to, aby utáhla nákladní loď proti proudu. Pokud měl zabránit tomu, aby se zřítili z vodopádu, musel se dostat k remorkéru připoutanému na druhé straně plavidla. A kdyby se mu to nepodařilo, nezbylo by mu než zabalit bedny do speciálních pytlů, aby se plutoniová ruda nerozsypala, až se bedny dole roztříští.

„Cali!“ zavolal. „Unáší nás proud! Odvaž loď a odplujte.“

„A co ty?“ křikla zpátky, aniž se ukázala.

„Sykes mě vyzvedne.“ V tom okamžiku však Mercer vůbec nevěděl, kde jeho přítel je. Bertram a druhý člun se vzdálily nahoru po řece. Nezbývalo mu než věřit Bookeru Sykesovi, že vyřídí druhou skupinu teroristů a vrátí se, než bude příliš pozdě.

Cali a Crenna si krátce promluvili a ona kapitána kryla, když se plazil k řízení v kajutě. Cali chtěla, aby Crenna odtlačil jachtou nákladní člun ke břehu, proto dal kapitán plný plyn a ostře stočil kormidlo. Unavený motor zařval a lana poutající jachtu k lodi se napjala. K Mercerovu překvapení a radosti se zdálo, že Calin nápad funguje. Devítisettunová loď se pomalu otočila a vypadalo to, že směřuje ke kanadskému břehu. Střelci na člunu se závěsným motorem tak zuřivý odpor nečekali, takže jim několik vteřin trvalo, než se přeskupili, ale když uslyšeli motor jachty, spustili znovu palbu. Čelní sklo i boční okna se rozlétla a zasypala Crennu sprškou střepů, zatímco z nástavby se vyštíply velké třísky. Náhodná kulka zasáhla oporku, k níž bylo připoutané lano přidržující příď jachty u nákladní lodi. Jachta se odklonila od kovového boku většího plavidla dřív, než stačil Crenna otočit kormidlo nebo ubrat plyn. Tah na zadní oporku byl najednou příliš silný, takže se vytrhla a vzala s sebou i velký kus příčného trámu na zádi.

Teroristé pokračovali v palbě, zatímco se obě plavidla oddělila. Zadní palubu zasypávaly kulky, které přinutily Cali vrhnout se do kabiny. Zpod krytu motoru se vyvalil mastný kouř a motor se rozkašlal. Jakmile je Crenna dovezl mimo dostřel, vyběhla Cali po čtyřech schůdcích do kabiny. „Musíme se vrátit.“

„Na to zapomeňte, madam. Za tohle mi neplatíte. Pojedu vytáhnout Billyho a zavolat pobřežní stráž.“

„Než se sem dostanou, bude Mercer mrtvý.“

„To je jeho problém.“

Cali se proklela za to, že vystřílela všechny náboje z beretty. Nezastřelila by Crennu, ale mohla by mu pistolí pohrozit. „Dobře, vysadím vás na molu a vrátím se sama.“

„Ne na mojí lodi. Dost na tom, že možná přijdu o remorkér i jeřáb.“

Cali vybuchla vzteky. „Ty bedny, které jsme vytáhli z řeky, jsou plné plutonia,“ křikla. „Jestli padnou do rukou bandě teroristů, postarám se, abyste byl odsouzen za vlastizradu a zastřelen.“

Pohlédl na ni. Cali sršely z očí blesky a zuřivě supěla. Právě když už málem svolil, zalila je vlna horka. Otočili se. Záď lodi byla v plamenech. Jedna kulka provrtala přívod paliva a benzin se vzňal. „Proboha!“ vykřikl Crenna. „Všichni pryč z lodi. Hned!“

Stan, Jesse a Crennův třetí důstojník vyběhli z kabiny. Důstojník díky zkušenostem okamžitě poznal, že loď shoří až po čáru ponoru, a vrhl se přes zábradlí. Stan a Jesse uviděli, jak Cali s kapitánem lezou ven rozbitým čelním oknem, a následovali důstojníka do rychle tekoucí řeky.

Cali popadla dva záchranné kruhy pověšené pod předním oknem a skočila do vody následována Crennou. Břeh Grand Islandu byl jen sto metrů daleko, a jakmile byli všichni venku z lodi a chytili se jednoho z kruhů, začali plavat směrem k souši. Jachtu unášel proud. Oheň se už rozšířil do kabiny a plameny vyšlehly z kokpitu. Cali štípaly v očích slzy bezmoci. Než se dostanou na břeh a najdou jinou loď, bude příliš pozdě.

Aby se dostal k malému remorkéru, musel Mercer přeběhnout šest metrů otevřené paluby. Střelci se dobře kryli a pálili na něho z bezpečí svého člunu. Jejich jediný odkrytý bok byl dosažitelný pouze z vody, a protože Sykes se svým týmem stále bojoval nahoře na řece s druhým člunem, mohli si dovolit být trpěliví. Mercer byl doslova přišpendlený na místě. Potřeboval ještě zjistit, co mají v plánu, a najít posledního člena Crennovy posádky. Docházel mu čas. Loď se už vzdálila asi půldruhého kilometru od místa, kde kotvila nad Wetherby, a rychle se blížila k sérii vodopádů.

Dál už nemohl na Sykese čekat. Musel se dostat do remorkéru. Zkontroloval svou munici. Zásobník v samopalu byl plný a další dva měl v kapsách. Vypálil krátkou dávku, aby přinutil teroristy sklonit hlavy, a rozběhl se k dvanáctimetrovému remorkéru. Za běhu vyhlížel jakýkoliv pohyb, a jakmile jeden střelec vystrčil hlavu nad okraj lodi, vypálil další tři kulky. Všechny šly mimo, ale donutily teroristu stáhnout se z dohledu.

Mercerovi zbývalo už jen pár kroků, když loď narazila na balvan. Srazilo ho to na zem; plavidlo se otočilo okolo své osy a smýkalo se po skrytém balvanu, dokud ho tlak vody znovu neuvolnil. Bedny s rudou stále zavěšené nad palubou se nebezpečně kývaly, ale nespadly.

Mercer se vyhrabal na nohy právě v okamžiku, kdy se tři teroristé vzpamatovali a spustili palbu z kalašnikovů. Spadl z nákladní lodi na palubu malého remorkéru, zatímco se všude kolem něho odrážely kulky. Na okamžik zůstal ležet, a když palba ustala, ohlédl se po útočnících. Jeden z nich stál zpříma s dlouhou trubkou položenou na rameni. Byla to RPG-7, velice efektivní ruská protitanková zbraň. Vteřinu nato vylétla z odpalovacího zařízení raketa a mihla se nad nákladní lodí. Mercer si zakryl hlavu rukama právě v okamžiku, kdy raketový granát narazil do kormidelny remorkéru. Exploze rozbila velké čelní sklo, takže většina její síly šla směrem od Mercera, ale tlaková vlna jako by mu vysála všechen vzduch z plic a začalo mu zvonit v uších. Už neslyšel řev Niagarských vodopádů vzdálených dva nebo tři kilometry po proudu.

Mercer se pomalu posadil. Nezasáhly ho žádné trosky, ale kormidelna byla zničená. Už neexistoval způsob, jak zabránit, aby se loď zřítila z vodopádu, a měl jen pár minut na to, aby zabalil bedny do ochranných pytlů. Pohlédl dolů po proudu. Z kanadské strany vyčnívala do řeky nějaká stavba. Byla to hráz přivádějící vodu do obří hydroelektrárny. Unášená loď však byla příliš blízko amerického břehu, než aby existovala šance, že vpluje do uměle vytvořeného kanálu. Místo toho měla namířeno do rychlých proudů před největším vodopádem v Severní Americe.

Mercer zpozoroval nějaký pohyb. Nemohl uvěřit svým očím. Uprostřed nákladní lodi přistál muž v černé kombinéze a jeho padák se ještě chvilku nadouval, než ho odřízl. Okamžik nato dopadl druhý. Tmavý vrtulník nad nimi začal klesat k lodi. Střelci si museli myslet, že Mercer zemřel, když byl remorkér zasažen, protože zajásali a rozběhli se obejmout své spolubojovníky. Druhý parašutista, spíš Evropan než Arab, zamířil rovnou k bednám.

Mercer položil samopal na okraj remorkéru, pečlivě zamířil a vypálil. Jeho kulky zasypaly skupinku na palubě. Jeden parašutista byl zasažen do boku a zhroutil se s bolestným řevem, zatímco mu ze stehenní tepny stříkala krev. Dva střelci skončili s prostřelenými hrudníky, protože ať Mercer bojoval se schmeisserem, jak chtěl, nemohl zabránit hlavni, aby se nezvedla. Poslední ozbrojenec a druhý výsadkář skočili do motorového člunu. Mercer jim nedal čas, aby se vzpamatovali. Rozběhl se přes palubu a nesouvisle při tom střílel. Byl v polovině cesty, když loď narazila na další balvan a zastavila se. Zapotácel se, ale neupadl. Dorazil ke kraji lodi a už chtěl vystřelit, když si uvědomil, že není na koho. Člun uvízl mezi lodí a balvanem a náraz ho rozdrtil. Přežil jen velký závěsný motor a i ten se Mercerovi zdál být o něco užší než před chvílí.

Řeka dál tiskla loď na skálu, a udýchanému Mercerovi, který stál nad zničeným motorovým člunem, se zdálo, že plavidlo pevně uvízlo. O pár set metrů dál uviděl kypící mrak mlžného oparu na místě, kde se řeka řítila do propasti hluboké asi šedesát metrů. Prohlédl útočníky. Byli mrtví až na muže s prostřeleným bokem, ale ten už upadl do komatu vyvolaného šokem a rychle ztrácel krev. Mercer s nimi tedy nemarnil čas.

Vrtulník, z něhož na padácích vyskočili ti dva muži, visel asi šedesát metrů nad lodí a Mercer na něj spustil palbu. Na tu vzdálenost minul, ale velká helikoptéra se otočila a zmizela z dohledu za kanadskou hranicí.

Mercer, který měl za sebou stovky hodin obsluhy nejrůznějších strojů od kráčejícího rypadla o váze dvanáct tisíc tun po malý nakladač, neměl problém pochopit řízení Crennova jeřábu. Stáhl rameno a spustil bedny těsně nad palubu. Vyskočil z kabiny a pečlivě rozložil pytle tak, aby je mohl natáhnout na dřevěné přepravky. Právě se chystal spustit bedny o poslední kousek, když ucítil, jak se loď znovu pohnula. Proud se do ní opřel pod malým úhlem a začal jí otáčet okolo balvanu. Paluba se zhoupla a skřípění kovu o kámen dosáhlo pronikavého crescenda, když se loď uvolnila a proud ji unášel dál k vodopádům.

Mercer chvatně spustil bedny a vyběhl na palubu. Rozhlížel se po vrtulníku, zatímco nacpal první bednu do pytle a začal ho uzavírat. Měl čtyři různé uzávěry. První byl široký samolepicí pruh, pak následoval suchý zip a potom mohutný zip. Ty mu zabraly jen pár vteřin. Uzavřít pytel drátem však trvalo několik minut.

Loď dál narážela na balvany. Na minutu nebo dvě zůstala vždycky stát a pak pokračovala po proudu, zatímco plochým spodkem neustále dřela o mělké dno. Tři rychle po sobě vypálené výstřely ho přinutily padnout k zemi a sevřít v rukou samopal. Rozhlédl se kolem. Nikde nikdo. Pak se podíval proti proudu a uviděl Bookera Sykese, jak stojí na zádi bertramu s pažbou samopalu opřenou o bok. Z bertramu byl vrak. Část přídě byla zničená nárazem a trup měl provrtaný kulkami. Mercer si mohl jen představovat, co zbylo z druhého člunu.

Byl to Sykes, kdo vypálil tři rány do vzduchu, aby upoutal Mercerovu pozornost.

Mercer na něho zamával a pak pokrčil rameny na znamení, že mu příslušník Delta Force nemůže nijak pomoci. Načež se vrátil k práci. Skončil s druhým pytlem, když ucítil vodní tříšť připomínající slabé mrholení, to však rychle přešlo v liják, jak se loď neúprosně blížila k vodopádu.

Ze skřípění trupu o dno brněly Mercera zuby a voda začala zalévat palubu, čím víc postupně podléhala gravitaci. Když uzavřel třetí pytel, vzhlédl. Booker se stále držel opodál a sledoval scénu dalekohledem. Za Mercerem se začala rozevírat niagarská propast. Už viděl město Niagara a oblouk Duhového mostu vyčnívající z mlhy.

Zbývaly mu necelé dvě minuty a pořád ještě nepřišel na to, jak se dostat z té prekérní situace. Mezi lodí a krajem vodopádu nebyly žádné velké balvany, na které by mohl přeskočit, a kdyby se pokusil doplavat na břeh, stáhl by ho proud dolů. V hlavě mu duněl hukot dopadající vodní masy a ztěžoval mu soustředění. Už měl zajištěné všechny tři uzávěry a právě začal pytel stahovat drátem, když Booker vystřelil znovu. Mercer vzhlédl právě v okamžiku, kdy ho zezadu někdo udeřil, až se svalil na zem. Rozeznal černou kombinézu patřící jednomu z parašutistů a hned nato schytal kopanec pod bradu. Výsadkář nějak přežil, když byl motorový člun rozdrcen, nejspíš proto, že byl blízko motoru, a takhle dlouho mu trvalo, než se dostal ven z vody.

Mercerovi poskočila hlava dozadu a udeřila o palubu. Bojoval s vlnami temnoty a mdloby, které mu zaplavovaly mysl, a zmizely, zrovna když se útočník chystal rozdrtit mu podpatkem nos. Prázdným trupem lodi otřásl náraz. Mercer popadl muže oběma rukama za kotník a prudce jím zakroutil. Terorista se svalil na zem a Mercer využil jeho pádu, aby se vytáhl do sedu. Udeřil muže loktem do rozkroku tak silně, jak jen dokázal, a vyhrabal se na nohy. Loď se zastavila přímo na kraji vodopádu, kde byla voda překvapivě jen metr hluboká. Pod ním se rozevírala takřka bezedná niagarská propast.

Znovu se otočil, když se zabiják postavil. Mercer ho poznal. Nebyl to Poli, ale jeden z mužů, kteří ho doprovázeli, když na ně zaútočili v hotelu Deco Paláce. Mercerův schmeisser ležel na jedné bedně, byl příliš daleko. Tak se na muže prostě vrhl. Srazili se a spadli do vody přelévající se přes palubu. Řeka tam byla jen třicet centimetrů hluboká, ale proud byl neúprosný. Mercer uklouzl a odneslo ho to o šest metrů dál, než dokázal zarýt podpatky do dna a postavit se. Přední kraj lodi visel už ve vzduchu a trup se dál sunul po dně.

Vtom spatřil naději na záchranu. Výsadkář sice už také vstal, ale měl vyražený dech. Mercer se přebrodil k bednám a popadl zbraň. Bílý žoldák sáhl po pistoli v pouzdře na boku, jenže nebyl dost rychlý. Mercer vystřelil jednou rukou, těžký samopal poskočil a dvě kulky ráže devět milimetrů se muži zavrtaly do hrudi. Svalil se a okamžitě se ho zmocnil proud. Mercer upustil schmeisser, skočil po těle a podařilo se mu chytit muže za vlasy, než spadl přes příď. Odtáhl tělo proti proudu do klidného místa za bednami, kde se mu podařilo odepnout výsadkáři záložní padák.

Neměl se skydivingem takové zkušenosti, aby věděl, jestli si ho nasadil správně, ale nemohl udělat nic víc. Záď lodě se začala zvedat, jak se trup nakláněl přes okraj.

Teď už Mercera neohrožovala nejvíc skutečnost, že se nacházel vysoko nad propastí. Problém spočíval v tom, že nebyl dost vysoko. I když šedesát metrů byla velká výška, nebylo to zdaleka dost, aby se padák stačil rozevřít. Bylo to stejné, jako kdyby skočil bez něj. Mercer znovu doběhl k jeřábu, otočil ho ramenem dozadu, aby změnil rozložení váhy a získal čas, zatáhl za páku, která zvedala rameno do maximální výšky, a zapnul hydrauliku, aby ho vysunul na největší délku. Tím získal dalších třicet metrů.

K první části stožáru byly přivařené kruhové příčky žebříku a Mercer po nich začal stoupat, ještě když se rameno vysouvalo. Další tři části neměly žádné chyty, takže se musel spolehnout na sílu svých rukou a vysoukat se po hladkém sloupu jako opice.

Dosáhl vrcholku, právě když se svět začal naklánět. Loď přepadávala přes okraj. Bedny sklouzly z paluby a zmizely ve vodopádu. Mercer rozbalil záložní padák a držel ho pod ramenem, zatímco se loď nakláněla víc a víc. Počkal ještě okamžik, dokud se rameno nesklopilo do vodorovné polohy. Niagarská propast tvořila úzký šrám táhnoucí se mezi lesy a zemědělskou půdou; jezero Ontario za ní vypadalo jako vyleštěné sklo.

S posledním uši drásajícím zaskřípěním se loď převrátila a těsně předtím, než se zřítila dolů, se Mercer vrhl z jeřábu a vyhodil záložní padák nad hlavu. On, loď i voda padali skoro stejnou rychlostí, ale tlak v žaludku Mercerovi prozradil, že zrychluje. Nemohl dělat nic jiného než se modlit, zatímco se řítil dolů do Niagarských vodopádů, tělo promočené hustou vodní tříští. Kvůli ní také neviděl hladinu řeky ani balvany pod sebou a možná to tak bylo lepší.

Ale osud k němu nehodlal být tak laskavý. Jak padal, mlha trochu zřídla. Spatřil vařící se hladinu řeky, tuny balvanů, které voda vymlela z útesu nad ní, a dokonce kurážnou vyhlídkovou loď zvanou Maid of the Mist. Mercer cítil, jak se záložní padák začíná nadouvat odporem vzduchu.

Mercer zavřel oči.

A znovu je prudce otevřel, když se padák náhle rozbalil a popruhy se mu zaryly do rozkroku tak silně, až si byl jistý, že má rozdrcená varlata. Padák zachytil vítr vanoucí od vodopádu a unášel ho nad hromadami rozeklaných balvanů, na které se zřítila loď. Jeřáb se uvolnil ze svého podstavce a skoro ho zasáhl; jenže Mercer odlétl ještě o pár metrů dál a teprve tam spadl do řeky. Hluboko se ponořil a cítil, jak se padáku zmocnil proud a táhne ho dál řekou.

Mercer bojoval, dral se na hladinu a plíce mu málem praskly, než se mu podařilo vynořit a zhluboka se nadechnout. Nahmatal uvolňovací karabinu padáku, a jakmile se ho zbavil, mohl začít šlapat vodu. Maid of the Mist přejela úžinu a cestující v modrých pláštěnkách zajásali, když viděli, že Mercer přežil. Pár minut nato mu už dva lodníci pomáhali na spodní palubu.

„Chtěl jste snad zemřít nebo co?“ zeptal se ho jeden z nich. Protože Mercera nenapadla žádná pohotová odpověď, převalil se na bok a vyzvracel se.

Arlington,

Virginie

Mercer se rozvalil v kožené pohovce ve svém pokoji s barem oblečený v nejvolnějších teplákách, jaké vlastnil, se sáčkem mraženého hrášku přitisknutým v rozkroku a gimletem s vodkou na dosah ruky. Z podlahy ho sledoval Fido zarudlýma očima, popuzený, že byl vyhozen ze svého oblíbeného místa.

Cali a Ira Lasko seděli na druhé pohovce proti Mercerovi, Harry a Booker Sykes u baru. Konferenční stolek a barový pult byly plné krabiček s hamburgery a hranolky.

Když se Maid of the Mist vrátila do přístavu a zjistilo se, že Mercer nepotřebuje převoz do nemocnice, vzalo si ho do práce niagarské policejní oddělení a vzneslo proti němu nesčetná obvinění. Stejně jako po přestřelce v New Jersey se však do věci vložil Ira a přiměl místní orgány, aby ho propustily. Sykes vyzvedl Cali a její tým na Grand Islandu a nechal tam svou loď, takže se nikdo nedozvěděl, že se té akce zúčastnili. Ruth Bishopová z pobřežní stráže měla vést vyšetřování přestřelky, spojit se s kanadskou stranou, aby našla vrtulník, z něhož seskočili výsadkáři, a nejspíš i vylovit bedny. Zpráva o jejich obsahu se zatím nerozšířila – z velké části díky penězům, které obdržel Brian Crenna za to, že bude mlčet. Do konce týdne měl také dostat nový remorkér a plovoucí jeřáb. Pohřešovaný člen jeho posádky se našel na kanadské straně hranice, a protože nebyly žádné oběti na životech, mohlo se zveřejnit, že se jednalo o zmařený teroristický útok na elektrárnu nad vodopádem. Mercer, NEST a Sykesův tým nebyli součástí té krycí historky a odpřisáhli mlčenlivost.

Vzhledem k tomu, že se nenašlo tělo žádného z teroristů, strávili Mercer, Cali a Sykesův tým Delta Force den s protiteroristickou jednotkou FBI, během něhož prošli stovky fotografií známých teroristů v naději, že se podaří identifikovat muže, kteří zaútočili na loď. Jeden z jejich motorových člunů se v bitvě nepotopil a byl nalezen naložený tolika výbušninami, že by potopily křižník. Jak si Mercer všiml v průběhu bitvy, pocházeli teroristé ze Středního východu. Čtyři z nich na fotografiích poznal. Dva byli z Iráku a dva ze Saúdské Arábie. Arabský výsadkář, bývalý kapitán Iránské republikánské gardy, byl v Pentagonu také známý, ale nikdo z ostatních nebyl nijak vysoko v hierarchii velení Al-Káidy. Bílý parašutista se v žádné databázi neobjevil.

Ira se postaral, aby ho Úřad pro národní bezpečnost informoval o průběhu vyšetřování toho, jak se ti muži dostali do Severní Ameriky a odkud měli zbraně. Zajistil také nepřetržitou ostrahu Mercerova domu. To byla Mercerova cena za spolupráci. Nechtěl přijmout Irův návrh, aby se přestěhoval do zabezpečeného domu.

Když dostatečně znecitlivěl genitálie, odložil Mercer hrášek na utěrku vedle sebe a utřel si ze rtů kečup. Právě vylíčil Harrymu, jak probíhala bitva a skok z vodopádu.

„Myslím, že to z tebe dělá dvanáctého člověka, který se dostal přes vodopády a přežil to,“ poznamenal Harry. „Ale tys je technicky vzato nepřekonal. Měl jsi padák, takže se to nepočítá.“

„Technicky vzato, to mě podrž,“ zašklebil se Mercer a odbelhal se k baru pro další drink. „Možná o tom nebudu moct mluvit, ale sám dobře vím, že jsem vodopády překonal, a moje oteklá varlata to potvrzují.“ Obrátil se k Irovi. „Zapomněl jsem se zeptat. Jak to vypadá s vyzvednutím beden?“

„Teď na tom dělá pobřežní stráž s Calinými kolegy, Slaughbaughem a Williamsem. Dvě vylovili celkem snadno z kanálu, kudy obvykle pluje Maid of the Mist, ale ty druhé dvě jsou přímo pod vodopády, kde je voda hlubší, než jak jsou vodopády vysoké. Dobrá zpráva je, že se ve vodě nenašly žádné stopy radiace, takže víme, že žádný pytel není otevřený.“

„A zabezpečení?“

„Tentokrát neprůstřelné,“ pronesl Ira vážně. „Jak tě napadlo vzít tam s sebou Bookera?“

„Poli je od Afriky o krok před námi. Má ten původní rukopis z Bowieho trezoru, z něhož se dozvěděl jméno lodi, na které Bowie poslal bedny do Ameriky. A jak dokázala Cali, zjistit, co se s Wetherby stalo, nebylo nijak těžké. Co jsem neočekával, bylo množství mužů, kteří se zúčastnili přepadení, a jeho pečlivé naplánování navzdory krátkému času, který na to měli.“

Ozval se Booker Sykes: „Operace, jakou ti teroristé provedli, by vyžadovala týdny, možná měsíce nacvičování, a Poli to zvládl za pár dní.“

„To nám napovídá,“ navázal Mercer, „že má ve Státech dobré zázemí.“

„A víš jistě, že Poli v tom přepadovém týmu nebyl?“ zeptal se Ira.

„Naprosto,“ odpověděl Mercer hořce. Víc než cokoliv jiného si přál, aby žoldák byl na lodi, když se zřítila z vodopádu. „Ale toho bílého výsadkáře jsem si pamatoval z New Jersey. Pálil na nás z auta, když Poli řídil. Mám podezření, že ti bojovníci z Al-Káidy na člunech byli jen kanónenfutr pro případ, že by loď byla chráněná.“

„Proto všechny ty výbušniny,“ dodal Booker. „Odpálili by je jako sebevražední atentátníci, kdybyste měli doprovod pobřežní stráže. Myslím, že ten Iráčan, co seskočil padákem, byl vůdce teroristické buňky, ale všichni pracovali pro Poliho.“

„Který nakonec pracuje pro někoho jiného,“ dodala Cali.

„Pro někoho, o kom zatím nemáme nejmenší tušení.“ Mercer se vrátil na pohovku a znovu si položil do klína mražený hrášek. „Ale musí to být Al-Káida. Jak jinak by mohl dostat její lidi? Poli to všechno dělá pro peníze, ale muži ochotní k sebevražednému útoku to dělají pro politiku nebo víru.“

Ira dojedl hamburger a zmuchlal ubrousek. „Ty si myslíš, že se Al-Káida snaží získat radioaktivní materiál na špinavou bombu?“

„Co jiného by to mohlo být?“ odpověděla Cali otázkou. „Všichni víme, že se už léta snaží zmocnit nukleárního materiálu. A navzdory tomu, co si myslí média, odvádí NEST a další agentury zatraceně dobrou práci při uzavírání kanálů z bývalých sovětských republik a dalších zdrojů.“ Pohlédla na Mercera, skoro jako by to, co nyní řekne, byla jeho vina. „Jenže nikdo nečekal, že najdeme naleziště přírodního plutonia, které, jak se zdá, bylo pár tisíc let ztracené. Jediná šance Al-Káidy na vyrobení špinavé bomby je použít to, co našel Chester Bowie.“

„Jednu věc nechápu,“ prohodil Harry. „Jestli se vám podaří ty bedny bez problémů vylovit, proč ten strach ze špinavý bomby?“

Cali na něho pohlédla. „Je to zastrašovací zbraň. Víc lidí by zemřelo při počátečním výbuchu než na následky radiace, ale na tom nezáleží. Pouhá zmínka o kontaminaci radioaktivitou by vyvolala celonárodní paniku. Jen si vzpomeň na antrax a na to, kolik lidí shánělo ciprofloxacin.“

„Naneštěstí,“ přerušil je Ira, „je konkurence v médiích přinutila používat zastrašovací taktiku, aby se dostali na titulní stránky. Zpráva o možném útoku špinavou bombou by vyvolala v médiích sérii článků obsahujících děsivé vize, které by jen pomohly teroristům šířit strach. Musíte vědět, že náš tisk už dávno není svobodný. A není to žádné obrovské pravicové, dokonce ani levicové spiknutí, co zničilo jeho objektivitu. Je to naše vlastní konzumní mánie, co umožnilo, aby ho ovládla Madison Avenue s cílem prodávat spodní prádlo a laciné počítače. Musíte si uvědomit, že jsou redaktoři a ředitelé novin, kteří dychtivě vyhlížejí teroristický útok, pád letadla nebo vraždu celebrity, aby mohli zvednout náklad a zdražit inzerci. Dokud budou média živa z inzerce, budou si vždycky vyhledávat negativní zprávy. Vychází to z lidské povahy.“

„Jaká je alternativa?“ zeptal se Harry. „V zemích, kde zprávy poskytuje stát, nenajdete nic jiného než propagandu.“

„To nevím,“ přiznal Ira. „Ale štve mě, že když nejsou žádné skutečné události, o kterých by mohli informovat, najdou si nějakou hrůzu a nafouknou ji. Každý rok umřou tisíce mladistvých, ale jen v okurkové sezóně je z toho národní tragédie. A tohle se děje ne proto, že si mladistvých ceníme víc než jiných věkových skupin, ale proto, že jsme neustále zahlcováni podrobnostmi, což zpětně vytváří zájem.“

„Docela cynický,“ poznamenal Harry. „Ale nemůžu to popřít.“

„Smutné, co?“ povzdechl si Ira unaveně.

Mercer se naklonil dopředu. „Odbíháme od tématu.“

„Pardon.“ Ira se podrbal na plešaté hlavě. „Strávil jsem dopoledne s naším mediálním konzultantem a vytvářeli jsme krycí historku k té přestřelce. Zůstala mi po tom pachuť v ústech.“

„Zajistili jsme to plutonium, které vytěžil Chester Bowie,“ prohlásil Mercer. „S tím kouskem, co byl v trezoru, si nehodlám dělat starosti. Pořád ale zbývá ten Skenderbegův alembik, který se snažíme najít, a to, co vytěžili Rusové poté, kdy Bowie odjel z Afriky. Dozvěděl ses od nich něco?“

„Vlastně ano.“ Ira otevřel kufřík, který mu stál u nohou, a vytáhl nějaké desky. „Takhle jsem strávil odpoledne. Tohle jsem dostal od Gregorije Popova, muže, jehož kariéra se podobá té mojí. Kormidloval ponorku v Pacifické flotile a pak přešel k námořní špionáži. Teď je náměstkem ministra obrany. Znám ho už léta, a i když mu nevěřím, co by se za nehet vešlo, obchodujeme spolu už dost dlouho, abych věděl, kdy je čas vyložit všechny naše karty na stůl.“

Ira se podíval do svých poznámek. „Měli jsme v podstatě pravdu, když jsme spolu mluvili před pár dny v mé kanceláři. Rusové ukradli plány naší atomové bomby, ale věděli, že nebudou mít nejméně deset let zdroje na to, aby obohatili uran, a výroba plutonia bude trvat ještě déle. Jak se druhá světová válka chýlila ke konci, vytvořila KGB jakýsi orgán s názvem Vědecké operace, kterému šéfoval bystrý chlap jménem Boris Uliněv.“

Mercer se prudce napřímil a zbledl v obličeji. „Proboha. Oddělení sedm.“

„Už jsi o něm slyšel?“

„Pamatuješ, jak jsem ti vypravoval o svém podílu na událostech, které málem vedly k odtržení Havaje, a o tom spiknutí s cílem vyhodit do vzduchu ropovod na Aljašce?“ Lasko přikývl. „Obojí byly operace Oddělení sedm.“

„Přesně tak!“ vykřikl Ira. „Znělo mi povědomě, když o tom Greg mluvil.“

„Po posledním řediteli Oddělení sedm se pořád pátrá,“ řekl Mercer se znechuceným hněvem. „Jmenuje se Ivan Kerikov. Rád bych věděl, jestli není namočený i v tomhle.“

„To pochybuju,“ řekl Ira.

„Moment, pánové,“ skočila jim do hovoru Cali. „Co kdybyste trochu pomohli těm, kdo nevědí, o čem mluvíte?“

Mercer jí to vysvětlil. „Oddělení sedm vzniklo během druhé světové války, když Rusové postupovali do Němci okupované východní Evropy a pak do samotného Německa. Jeho jediným úkolem bylo přejímat odcizené technologie. Nacisté měli na konci války na svých rýsovacích prknech docela pokrokové věci a Sověti ukradli všechno, co jim přišlo pod ruku. Plány tryskového letadla, silných radarových systémů, raket další generace, dokonce i první infračervený zaměřovač na světě. Úkolem Oddělení sedm bylo převážet tyto technologie do Sovětského svazu a integrovat je do jejich armády. Jen tak byli schopní brzy po válce postavit tryskové letadlo. MiG-15 byl v zásadě kopií německého letadla.“ Pohlédl zpátky na Iru. „Dávalo by smysl, že v tom byli Rusové zapletení, jestli se Bowie nemýlil a opravdu po něm šli němečtí agenti.“

„Nemýlil, byli to Němci,“ přikývl Ira. „Když se Heinrich Himmler, šéf SS, dozvěděl o Skenderbegově alembiku, osobně vyslal tým, aby pátral po tomto zdroji síly. Dva ze členů týmu byli zabiti, teď víme, že janičáry, a třetí se vrátil do Německa s útržkovitou zprávou o Chesteru Bowiem a jeho bednách. Němci další tým do Afriky nevyslali, protože věřili, že dokážou obohatit uran sami, a celá věc skončila v archivu.“

„A nastupuje Oddělení sedm,“ řekl Booker od baru. Tvář se mu nadouvala kusem žvýkacího tabáku.

„Přesně tak. Přestože nacisti na sklonku války přesunuli velkou část svého jaderného programu do Japonska, zbylo toho v Německu dost, aby v Oddělení sedm přišli na to, že by mohl existovat přírodní zdroj jaderného paliva. Na rozdíl od Němců propátrávali Sověti některé oblasti Afriky, dokud naleziště nenašli v roce 1947 ve Středoafrické republice, která byla tehdy francouzskou kolonií. Jo, a Greg Popov popírá, že by tam došlo k nějakému masakru.“

„Pochopitelně,“ ušklíbl se Mercer.

Ira mu věnoval ironický úsměv. „Ale přiznal, že vytěžili několik tun rudy, vlastně celou žílu.“

„A co se s ní stalo?“ zeptala se Cali. Našpulila rty okolo brčka, aby si srkla koly. Bylo to smyslné gesto, které upoutalo pozornost všech mužů a o chvilku zpozdilo Irovu odpověď.

„No, Greg mi řekl, že polovinu rudy spotřebovali předtím, než v roce 1950 obohatili vlastní uran.“

„Takže jejich bomby byly plněné plutoniem,“ konstatoval Harry. „Už to tak vypadá.“

Mercer se zeptal: „A co ta polovina, kterou nespotřebovali?“

„Napadlo mě, že se o to budeš zajímat.“ Ira znovu sáhl do kufříku a hodil na konferenční stolek dvě letenky. „Ty a Cali se na to pojedete podívat sami. Rusové ji měli uloženou v jednom starém dole na Uralu s hromadou dalších artefaktů, které zbyly po Oddělení sedm. Už jsem to domluvil s vaším šéfem, Cali.“

Cali tomu nemohla uvěřit. „To ji tam Rusové nechali jen tak ležet?“

„Víte lépe než já, jak špatně měli za studené války zabezpečený jaderný materiál. A když se to tak vezme, až do minulého desetiletí na tom nezáleželo. Nikdo se o ten materiál nezajímal. Dneska je to samozřejmě jinak, což je donutilo začít ten problém řešit. Naše vláda věnovala Rusům a Ukrajincům miliardy dolarů, aby mohli své zásoby shromáždit a lépe hlídat, ale chce to čas.“

„To vím.“ Cali potřásla hlavou. „Ale je to frustrující. Po celou svou kariéru se snažím zabránit jadernému útoku a bez ohledu na to, jak dobrá jsem já nebo zbytek NESTu, stačila by jediná naše chyba a z povrchu zemského by mohlo zmizet celé město. A přitom tady máme Rusy, kteří nechávají povalovat jaderný materiál v dolech a skladištích nebo v kráterech po pokusných výbuších, které se nikdy nesnažili vyčistit nebo dokonce zasypat.

A co se stane, když budeme opravdu zasaženi? Jistě, odsoudíme teroristy a svrhneme pár chytrých bomb, ale pak budeme už jen léta vyšetřovat naše vlastní selhání a nikdy neukážeme prstem na skutečné pachatele – pitomce, kteří nechali radioaktivní materiál bez dozoru. Souhlasila jsem s útokem na Talibán po jedenáctém září, ale pak jsme se měli obrátit proti Saúdské Arábii. Byla to přece její vláda, kdo umožnil bin Ládinovi a jeho nohsledům získat takovou moc – a jenom Saúdové byli tak chytří, že je začali odesílat do Pákistánu a Afghánistánu.“

„A teď se samozřejmě vracejí domů jako slepice do kurníku,“ dodal Ira.

„Teprve když začaly bomby vybuchovat v Rijádu, začali se zajímat o boj proti terorismu, a i teď je jejich postoj celkem smířlivý. Sice vystopovali a popravili několik extremistů, ale Saúdové stále pumpují peníze do wahhábovských škol, kde se cvičí budoucí teroristé, protože kdyby to zarazili, celé to hnutí by se obrátilo proti nim.“

„Víme, že invaze do Saúdské Arábie nepřipadá v úvahu,“ ozval se Mercer. „Tak jak se dostaneme z téhle kaše?“

Cali znovu potřásla hlavou. „Saúdové aktivně vyvážejí terorismus, protože si to mohou dovolit. Nepřestanou s tím, dokud nebudou na mizině. Kdyby přišli o své ropné bohatství, byli by jen další zemí třetího světa, která nedokáže uživit svou populaci. Zastavíme je jen tak, že najdeme jiné zdroje ropy a nakonec i něco, co ji zcela nahradí.“

„Jinými slovy,“ zachraptěl Harry, „nenecháme se tím jejich počínáním vyvést z rovnováhy, dokud jim tahá peníze z kapes.“

„A oni v tom budou pokračovat,“ souhlasila Cali. „Stále budou financovat fanatiky, kteří se budou snažit nalétávat letadly do budov, odpalovat špinavé bomby nebo si jen připínat vesty s trhavinou a vyhazovat se do vzduchu v obchodních centrech a kinech.“

„Není tady moc veselo,“ poznamenal Booker a vzal si pivo z Mercerovy barové lednice ve stylu padesátých let.

„To platí pro celý svět,“ opáčil Ira. „Na mém stole v Bílém domě se objevuje víc malérů, než si dokážete představit, ale souhlasím s Cali, že fundamentalismus je největší hrozbou dneška a neexistuje jednoduchý způsob, jak se s ním vypořádat. Jsme jako Rusové, kteří se snaží nějak si poradit se svým jaderným materiálem. Bude nám trvat léta, než přijdeme na to, jak nahradit ropu, abychom tak neutralizovali vliv Saúdů.“

„Mezitím však máme naléhavější starosti,“ pronesl Mercer, aby vrátil debatě správný směr. „Co je v plánu, až se s Cali dostaneme do Ruska?“

„Gregorij se s vámi setká v Samaře, je to průmyslové město na řece Volze. Odtamtud poletíte vojenským vrtulníkem k dolu. Bude mít po ruce tým jaderných specialistů, aby zajistil, že se bude s plutoniovou rudou zacházet správně. Převezou ji do skladu zbraní umístěného asi šestnáct set kilometrů od civilizace, uprostřed Sibiře. Čistě abyste věděli, jedná se o nejnovější a nejlepší zařízení v zemi, dar amerických daňových poplatníků. Jakmile se přesvědčíte, že je ruda bezpečně uložená, vaše práce skončí.“

„To ani zdaleka,“ podotkl Mercer nevesele. „Pořád nám tu pobíhá Poli a janičáři a musíme si taky nějak poradit se Skenderbegovým alembikem.“ Obrátil se k Bookeru Sykesovi. „Jsi připravený na malý výlet?“

„To záleží na tom, co by to bylo,“ odpověděl velitel Delta Force.

„Iro, jestli tomu správně rozumím, pořád se ti ještě nepodařilo přesvědčit Pentagon, aby poslal pár lidí prohlédnout tu stélu, je to tak?“ Lasko přikývl. „Tak jo, Booku, jak by se ti líbil výlet na státní útraty do nejhoršího pekla, jaké jsem kdy viděl?“

„A co přesně bych tam dělal?“

„Ve vesnici, u které jsme s Cali našli ten důl, je jistý obelisk. Byl tam umístěn na rozkaz Alexandra Velikého. Cali i já si pamatujeme, že na něm byl nějaký nápis. Doufám, že nám poskytne stopu vedoucí k úkrytu alembiku.“

„Chceš jenom fotku nebo celý ten zatracený krám?“

„Uděláš pár snímků polaroidem a můžeš vypadnout. Dva dny na místě, víc ne.“

„Doporučoval bych digitální foťák,“ poznamenal Ira.

„To je jenom slovíčkaření,“ opáčil Mercer. „Nezapomeň, že jsem technický antitalent. První mobil jsem si koupil vloni.“

Sykes řekl: „Ti dva chlapi, co byli se mnou na člunu, Paul Rivers a Bernie Cieplicki, se mají zítra vrátit do Fort Braggu.“ Ušklíbl se. „Postarám se, aby je naoko sklátilo nějaké nakažlivé svinstvo, a vytáhnu je na ten výlet s sebou.“

Samara,

Rusko

Když airbus společnosti Lufthansa letící z Frankfurtu dosedl na samarském letišti, měli za sebou Cali s Mercerem patnáct hodin ve vzduchu a díky tomu, že Mercer s doplatkem vyměnil letenky do turistické třídy od Iry za třídu první, příjemně si společně strávený čas užili. Cali ho škádlila nad petit filets s chřestem a sauce Béarnaise, že se tohle nepočítá jako první rande a že jí stále dluží pozvání na večeři. A když se letadlo při přistávání v Samaře náhle naklonilo po nárazu bočního větru a ona ho chytila za ruku, ucítil, jak mu poskočilo srdce.

Pro něho to bylo skoro jako začátek středoškolského románku, kdy jsou i nejdrobnější gesta plná skrytých významů, ale také zneklidňujících pastí. Není to příliš brzy po Tisině smrti? Je vůbec schopný se znovu zamilovat? Každý krok kupředu provázely pochybnosti. Chtěl věřit, že jeho pučící city nejsou jen fyzickou reakcí na přítomnost krásné ženy. Když se však podíval do svého nitra, aby zjistil pravdu, neviděl nic než dutinu, prázdnou propast, kde kdysi byla sebedůvěra. Cítil se paralyzovaný pocitem viny, přestože se snažil přesvědčit sám sebe, že nikomu neubližuje.

Cali mu stiskla ruku, když letadlo začalo rolovat k přízemní letištní budově, a pak ji zase pustila. Mercerova dlaň si zachovala její nervózní teplo.

V celnici na ně čekali dva muži. Jeden byl malý a pohledný, s blond vlasy na ježka a kapitánskými insigniemi na límci uniformy. Druhý byl starší, nahrbený, s ustaranýma modrýma očima a velkou lebkou porostlou chomáčky šedých vlasů. Oblek měl pomačkaný a na spodku náprsní kapsičky košile inkoustovou skvrnu. Vypadal jako roztržitý vědec.

„Kapitán Alexandr Federov,“ představil se voják. Mluvil anglicky s nádechem cizího přízvuku a přátelsky se usmíval. „Říkejte mi prosím Sašo. Tohle je profesor Pavel Sapožnik z ministerstva obrany. Já povedu váš vojenský doprovod. Profesor Sapožnik a jeho tým jsou experti na přepravu jaderného materiálu.“

„Mercer. A tohle je Cali Stoweová z ministerstva energetiky.“ Všichni si potřásli rukama, zatímco celník se mračil. Federov mu řekl pár ostrých slov a pak požádal Cali a Mercera o pasy. Rychle jim je orazítkovali a vrátili.

„Omlouvám se za to,“ řekl Federov, když je vedl do neveřejné části letiště. „Samara byla až do rozpadu Sovětského svazu uzavřeným městem. Celníci tu pořád rádi házejí návštěvníkům klacky pod nohy. Není neobvyklé, že je turistům bezdůvodně odepřen vstup, což je mimořádně nepříjemné teď, když jsou novým vývozním artiklem Samary nevěsty přes internet. Mnoho osamělých Němců a Američanů se sem přijelo setkat se svou vyvolenou a vrátili se ještě frustrovanější než předtím.“

Mercer se zasmál a hned si důstojníka oblíbil. „Vy byste samozřejmě všechny naše nevěsty zahanbila, slečno Stoweová.“

Usmála se nad tou poklonou.

„Myslel jsem, že tady bude Gregorij Popov,“ poznamenal Mercer.

Federov rozhodil ruce v mezinárodním gestu podráždění. „Znáte byrokraty. Řekl mi, že ho zdrželi v Moskvě a že dorazí zítra nebo pozítří. Nejspíš vůbec nepřijede. Samara není zrovna oblíbená destinace. Je jako Pittsburgh, jen bez dobrého sportovního týmu.“ Zastavil se před toaletami. „Čeká nás další dvouhodinový let. Třeba byste si chtěli odskočit.“

Zatímco Cali využila jeho nabídky, Mercer se dozvěděl, že Federov studoval během vojenské služby jazyky a mluví francouzsky, německy a ukrajinsky. Byl přidělen k ochraně jaderných materiálů proto, že při tom bylo často nutné spolupracovat se zahraničními specialisty. Profesor Sapožnik je během hovoru ignoroval a raději zíral do prázdna, než aby se k nim připojil.

„Víte něco o tom dolu, který Oddělení sedm používalo jako skladiště?“

„Dokud váš nadřízený nezavolal Popovovi, ani jsme nevěděli, že to zařízení existuje,“ odpověděl Saša Federov otevřeně. „Je smutné, že můžeme tak snadno zašantročit jaderný materiál, ale je to fakt, se kterým se musíme vypořádat. Starý systém byl tak tajnůstkářský, že levá ruka ani nevěděla, že ta pravá existuje.

Je to jako ten incident v sedmdesátých letech, kdy jedna z našich útočných ponorek málem vypálila torpédo na ponorku s balistickými raketami vracející se do přístavu ve Vladivostoku. Ty dvě vojenské složky mezi sebou bojovaly o dodatečné fondy a odmítaly se vzájemně informovat o svých rozpisech hlídek. Katastrofě zabránil muž obsluhující sonar, který si uvědomil, že počítač hlásí nesprávné údaje o identitě ponorky. Sám na ní před pár lety sloužil a poznal ji po zvuku.“

Profesor Sapožnik vyštěkl na Federova rusky. Mladší muž odpověděl stejně rozhorleně a vzplála krátká hádka. Sapožnik nakonec přikývl a obrátil se k Mercerovi. „Odpusťte,“ řekl hlubokým, truchlivým hlasem. „Starých zvyků se člověk těžko zbavuje. Před našimi dobrodinci ze Západu už nic neskrýváme.“

„Není třeba se omlouvat,“ usmál se Mercer. Poznal v Sapožnikovi jednoho z ochránců starých pořádků, kteří si myslí, že zemi bylo lépe pod komunistickou diktaturou. „Nikdo nemá rád, když se jeho špinavé prádlo pere na veřejnosti.“

„Takže,“ vysvětloval Saša klidně, „je to opuštěný důl na sádrovec. Vede k němu jedna silnice a železniční trať. Opustili ho v roce 1957 kvůli záplavám v nejnižších patrech. Teď víme, že ho krátce poté zabralo Oddělení sedm, aby si tam zřídilo sklad materiálu zbylého z války.“

„Jsou ta silnice a železnice po té době ještě použitelné?“

„Ano. No, to… tedy rudu… vlastně převezeme na Sibiř vlakem.“ I když kolem nikdo nebyl, váhal vyslovit slovo „plutonium“. „Je to mnohem bezpečnější než po silnici. Vlak už vyjel z hlavního nákladního nádraží tady v Samaře, ale k dolu dorazí až zítra.“

Cali se vrátila z toalety. Mercer si také odskočil, vymočil se a umyl si ruce a obličej. Protože nechtěl riskovat, že se napije znečištěné vody, spolkl pár prášků proti bolesti nasucho. Otok v rozkroku už značně polevil a bolest byla jen o málo silnější, než když člověk sedí na kládě.

Došli k východu a Federov Cali teatrálně otevřel dveře. Na asfaltu stál vojenský vrtulník, mohutná transportní helikoptéra MI-8, možná nejúspěšnější stroj svého druhu v dějinách letectví. Stroj měl pětadvacet metrů na délku a pět a půl na výšku, takže muži stojící u jeho otevřených dveří vypadali jako trpaslíci. Když uviděli Federova přicházet, postavili se do pozoru.

Ruský kapitán pokynul Mercerovi a Cali, aby se posadili ke stěně na pravoboku, a ukázal jim, jak si připevnit přilby. „Bohužel v nich nejsou vysílačky, ale ochrání vám sluch.“

Podél boku nákladového prostoru vrtulníku sedělo šest vojáků vyzbrojených samopaly AK-47 a dvěma raketomety RPG-7. Na palubě bylo ještě pět dalších mužů a žen, a přestože měli na sobě olivově zelené kombinézy, Mercer usoudil, že jsou to civilní vědci podléhající Sapožnikovi. Vzadu se nacházely bedny se stany, vodou, jídlem a protiradiační výstrojí.

Federov se usadil a zapojil svou přilbu na interkom vrtulníku. Okamžik nato naskočila pomocná palubní jednotka a zažehla jeden z turbohřídelových motorů Klimov. Druhý motor se také s řevem probral k životu a vrtulník se začal otřásat. Pilot zapnul převodovku a pět svěšených listů rotoru začalo prořezávat znečištěný vzduch. Za okamžik z nich byly jen šmouhy a otřesy zesílily natolik, že Mercer musel pevně zatnout čelisti. Cítil, jak si Calina ruka našla jeho. Ukryla se v jeho dlaních jako malé zvíře hledající bezpečí ve svém doupěti.

Otřesy náhle ustaly, když pilot zlehka zvedl jedenáctitunový vrtulník do vzduchu.

Mercer vyhlédl zažloutlým plexisklovým okénkem ven a díval se, jak stroj nabírá výšku. Město se rozkládalo pod průmyslovým příkrovem z desítek obrovských továren shromážděných okolo soutoku řeky Samary s Volhou, největší řekou v Evropě. Ačkoliv Volha byla několikanásobně širší než Ohio nebo Allegheny, musel Mercer přiznat, že to třímilionové město skutečně trochu připomíná Pittsburgh.

Let k dolu na sádrovec v Samařské oblasti byl monotónní. Step pomalu ustoupila ošklivým kopcům z popraskané žuly ohlazené časem tak, že vypadaly jako plešaté, nahé. Údolí nebyla nijak zvlášť hluboká a lesy, které v oblasti kdysi rostly, byly dávno vytěžené, takže zbývající stromy tu stály zakrslé a pokroucené. Na zemi se střídaly tlumené odstíny šedé a šedohnědé a obloha byla mimořádně ponurá.

Jak Federov předpokládal, trval let k dolu dvě hodiny. Posledních dvacet minut letěli přímo nad tratí postavenou speciálně kvůli důlnímu provozu. Kolejnice se stříbrně leskly v jinak temné krajině. Na horním konci dlouhého údolí stály těžební stroje, důlní věž a jeřáb, který zvedal a spouštěl důlní vozíky do země. Samotná důlní šachta tvořila černý čtverec v šedé skále a klesala do hory pod mírným úhlem. Asi půl kilometru od jejího ústí se nacházel shluk malých budov sloužících jako kanceláře a ubikace pro horníky, když byl důl ještě v provozu. Teď byly opuštěné a rozpadaly se.

Celý objekt musel být ponuré, pusté místo i předtím, než se na něm podepsala desetiletí zanedbávání.

Poblíž dna údolí stálo železniční překladiště s násypníky na rudu podél kolejí. Obě části komplexu spojoval tři čtvrtě kilometru dlouhý železný skluz. Dolů do údolí se klikatila široká prašná cesta, která občas vedla pod skluzem. Vlak, o němž Federov tvrdil, že dorazí až nazítří, už stál nacouvaný v překladišti. Stála tam jasně oranžová dieselelektrická lokomotiva vyrobená v Brjansku a za ní šňůra osmi nákladních vagonů. Z výfuku lokomotivy vycházel světlemodrý kouř a pohybovalo se kolem ní několik mužů. Další pracovali poblíž otevřených dveří jednoho vagonu.

Mercer pohlédl na Federova a vůbec se mu nelíbil zmatený výraz v jeho tváři. Podíval se zpátky na vlak a rychle si rozepnul bezpečnostní pás, přestože vrtulník už šel na přistání na rozlehlé plošině vedle důlní věže.

„To není váš vlak,“ křikl Mercer na Rusa. „Je to past!“

Federov zachmuřeně přikývl a zavolal cosi do mikrofonu na pilota.

Raketa přiletěla zezadu, dokonalé přepadení ze zálohy. RPG-7, zbraň proslulá svou nepřesností nad dvě stě metrů, vylétla z raketometu necelých sedmdesát metrů pod MI-8, právě když dosáhl nejzranitelnější polohy. Urazila tu vzdálenost ani ne za vteřinu – čtyřkilová hlavice by zasáhla vrtulník přímo pod ocas, ale Mercerův instinkt a pilotova rychlá reakce odklonily stroj stranou právě tolik, aby projektil trefil vysunutý podvozek. Zlomek vteřiny nato následoval výbuch.

Většina výbušné síly směřovala od vrtulníku, ale její zbytek stačil na to, aby prorazil do nákladového prostoru poměrně velký otvor. Muže a ženy uvnitř zasáhl horký plyn a roztavený hliník z protrženého pláště stroje, výbuch na místě zabil dva vojáky sedící na konci lavice a tři další zranil. Něco také muselo zničit hřídel pohánějící ocasní vrtuli, protože její tah vyrovnávající rotaci náhle zmizel. Vrtulník se začal omračující rychlostí točit na obloze.

Mercera to hodilo přes kabinu, když pilot obrátil MI-8 na bok, a teď ležel na profesoru Sapožnikovi a dalších dvou vědcích. Svět za malými okénky se míhal kolem, jak stroj klesal ve spirále k zemi. Přes řev motoru bylo slyšet poplašné signály z pilotní kabiny; nákladový prostor se rychle naplnil kouřem.

Přes křik a následky exploze, která ho částečně ohlušila, slyšel Mercer, jak se od vrtulníku odrážejí kulky z ručních zbraní. Ten, kdo past nastražil, nehodlal nic riskovat. V rychle ubíhajících vteřinách předtím, než se velká nákladní helikoptéra zaryla do země, zalétly Mercerovy myšlenky k pachateli. Věděl, že to byl Poli, kdo nařídil sestřelení vrtulníku. Co nevěděl a co mu vrtalo hlavou od chvíle, kdy jednookého žoldáka potkali v Africe poprvé, bylo, jak může být ten darebák pořád o krok napřed.

„Hlavy dolů!“ zavelel Saša.

Většina cestujících byla tak paralyzovaná, že se ani nepohnula. Několik vojáků si objalo pažemi kolena a sklonilo hlavy. Těsně před nárazem si Mercer všiml, že to Cali udělala také, a usmál se. Tím, že si chránila křehké kosti krku před drtivou silou nárazu, zdvojnásobila své šance na přežití. Mercer zastrčil paži pod Sapožnikův bezpečnostní pás a pevně se držel, zatímco se vrtulník dotkl země. Pilotovi se podařilo stroj trochu natočit, takže nedopadl přímo na bok, ale pod mírným úhlem.

Poškozený podvozek se rozlomil, když na něj dosedla váha helikoptéry, a lopatky rotoru se zarývaly hlouběji do země, dokud se nerozpadly a jejich kusy se nerozletěly po okolí dolu jako oštěpy. MI-8 se pomalu převalil na bok a sání jednoho z motorů Klimov se zabořilo do země. Nasáté kamení a prach turbohřídelový motor ucpaly. Chvilku kvílel a pak zmlkl. Druhý motor se zastavil takřka okamžitě. Kouř v nákladovém prostoru stále houstl.

Mercer na okamžik neslyšel samopaly, které zasypávaly kulkami silný plášť vrtulníku; jenže i kdyby je Poli měl stále na mušce, pravděpodobnost, že vzplane letecký benzin, byla příliš vysoká, než aby mohli použít vrtulník jako úkryt.

Mercer se roztřeseně postavil. Po kabině ležela rozházená těla a jeho v krátkém návalu paniky napadlo, že přežil jako jediný, ale brzy zahlédl pomalý pohyb. Pohlédl na Cali. Teď, když byl vrtulník na boku, ležela na zádech, stále připoutaná k sedačce. Byla bledá a u koutku úst, kam ji uhodil voják vedle ní, měla krvavou šmouhu, ale její vzdorný výraz mu prozradil, že je v pořádku. Mercer stál nad profesorem Sapožnikem. Podíval se mu do obličeje. Ústa měl pootevřená a oči nevidomé. Zjevně měl zlomený vaz. Vědec vedle něho byl také mrtvý. Když se vrtulník převalil, pronikl do jeho boku velký ostrý balvan a rozbil muži lebku. Hlava mu ležela ve srážející se kaluži tmavé krve.

Mercer vzhlédl k Sašovi Federovovi, který visel na svých bezpečnostních pásech. Byl naživu a snažil se rozepnout spony. S důvěrou, že ruský důstojník otevře dveře nákladového prostoru, se Mercer obrátil ke Cali. „Jsi v pořádku?“ zeptal se a prstem jí jemně otřel krev z plných rtů.

„Po tomhle budou ještě nafouklejší.“ Zakašlala. Kouř tam byl stejně hustý jako v baru U Drobka v sobotu večer.

„Mysli na něco pozitivního.“ Odepnul jí pás a pomohl jí na nohy.

Voják, který vyvázl bez zranění, už prohlížel své kolegy. Marnil cenné vteřiny u muže, který byl na první pohled mrtvý. „Nět!“ křikl na něho Mercer. Když voják vzhlédl, čišel mu z obličeje nechápavý strach. Ještě nikdy nebyl v boji. Mercer ukázal na bednu se zbraněmi a rukou udělal gesto, jako kdyby něco chytil. Mladík odchovaný armádou byl vděčný za každý rozkaz, přestože pocházel od amerického civilisty. Odplazil se přes mrtvá těla svých kamarádů, aby vyndal několik kalašnikovů a jeden raketomet. Podal je Mercerovi, právě když bouchly dveře, které Saša odsunul na kolejničkách až dozadu. Štiplavý kouř vylétl ven jako dým ze sopky, ale náhlý závan čerstvého vzduchu zároveň rozdmýchal plameny malého ohně v zadní části vrtulníku.

„Všichni ven!“ křikl Saša rusky. Popadl Cali za ruku a pomohl jí vylézt nahoru nákladovým prostorem. Když se dostala ke dveřím, řekl: „Skočte, a jakmile budete venku, utíkejte padesát metrů přímo před sebe. Důl je za námi, takže vás útočníci neuvidí.“ Podal jí svůj samopal. „Náboj je v komoře. Jasné?“

Cali přikývla. „Umím s tím zacházet.“

Saša jí pomohl ven z otevřených dveří a ona okamžitě zmizela z dohledu. Následovali dva zranění vědci, muž a žena. Muž byl vyděšený a třásl se tolik, že málem upadl. Tlustá žena se slovanskými rysy vypadala naprosto klidně. Saša zopakoval svůj rozkaz a už chtěl dát muži svou automatickou pistoli, když si to rozmyslel a podal ji raději ženě.

Musel pořádně zabrat, aby vytlačil její mohutný zadek ze dveří.

Mercer zkontroloval ostatní cestující. Pilot unikl rozbitým čelním sklem. Druhý pilot byl mrtvý. Jediný, kdo ještě přežil, byla pohledná dívka se zlomenou klíční kostí ze Sapožnikova týmu. Když se Mercer zlehka dotkl prsty jejího zranění, vykřikla. Pronesla něco vzlykavou ruštinou. „Stoličnaja,“ opáčil Mercer. „Jo, a Mir.“ Když vyčerpal svou ruskou slovní zásobu, odepnul dívku a pomohl jí vstát. Druhou rukou si držela zraněnou paži na hrudi. Voják přistoupil s náručí plnou zbraní a tornami s municí přes rameno.

Saša na něho vychrlil nějaké rozkazy a společně vyházeli většinu zbraní ven na zem. Pak se voják vyškrábal ze dveří vrtulníku. Mercer si pomyslel, že teď měla být na řadě zraněná dívka, a probodl Federova pohledem.

„Potřebuju, abys ji chytil a kryl. A slyšel jsem střelbu.“

Použili jeden samopal jako schůdek a vyzvedli ji vzhůru. Nahoře ve dveřích se zarazila a s obavami pohlédla na mladého vojáka venku.

„Skoč,“ sykl Saša a natáhl se, aby do ní strčil.

Do spodku vrtulníku udeřila dlouhá dávka ze samopalu a provrtala v hliníkovém plášti desítky žhavých otvorů. Nákladový prostor se zaplnil kulkami odrážejícími se od čehokoliv pevného. Několikrát se ozval nezaměnitelný zvuk, jak se některé z nich zaryly do masa. Dívka či voják, nejspíš oba, byli mrtví. Cali si našla úkryt za pahorkem asi padesát metrů od sestřeleného stroje. Odtamtud rychle umlčela nepřátelskou palbu dvěma dávkami po třech kulkách.

S vědomím, že vylézt ven dveřmi by byla sebevražda, se Saša s Mercerem doplazili do kokpitu. Právě dozněla ozvěna přestřelky, když Cali vykřikla: „Raketa!“

Po hlavě proskočili vyraženým předním oknem, dopadli na zem a okamžitě se rozběhli. Raketa se v poslední vteřině lehce stočila a zasáhla ocasní rotor. Výbuch oddělil ocas od trupu vrtulníku a tlaková vlna srazila Mercera s Federovem do odvodňovacího kanálu. Okamžik nato vzplál zbytek paliva v kypící kouli oranžového plamene a černého kouře, která osvětlila ponurou krajinu jako pekelná záře z vysoké pece.

„Kdo je to tam?“ vydechl Saša Federov, když kontroloval svůj AK-47.

Mercer prohlédl svou zbraň a odtušil: „Jeden žoldák jménem Poli Feines. Nevím, co vám řekli, ale to plutonium, které jsme přišli zajistit, je přírodního původu. Bylo vytěžené v Africe koncem čtyřicátých let. Feines se objevil ve vesnici, u které jsme s Cali našli starý povrchový důl, a pak znovu v New Jersey, kam jsme sledovali stopu jednoho Američana, který to naleziště objevil. Před dvěma dny na nás jeden z jeho mužů a banda arabských teroristů zaútočili v Niagara Falls.“

„Jak to, že je tady?“

„To je otázka za milion,“ opáčil Mercer. Ujistil se, že pistole Jarygin, kterou si předtím zastrčil za opasek na zádech, je zajištěná. „Mám podezření, že z nějaké z organizací, se kterými spolupracuju, unikají informace.“ Bylo to poprvé, co vyslovil domněnku, která mu ležela v hlavě prakticky od začátku. Pokud to byla pravda, byly její důsledky děsivé, protože jediní, kdo znali pravdu, byli Cali, Ira Lasko, Harry a on. Na Harryho a Iru by vsadil život a Cali se ocitla pod palbou už tolikrát, že nemohla být zrádce, takže ta teorie nedávala smysl. Ale žádné jiné možnosti neexistovaly.

Vystrčil hlavu nad okraj odvodňovacího kanálu. Za hromadou balvanů zahlédl Cali. Ti dva vědci tam byli s ní a mladý voják si našel úkryt za hromadou hlušiny. Tělo pohledné mladé dívky bylo znetvořeno, když vrtulník vybuchl.

Budova ukrývající stroje důlní věže byla čtyřpatrová a obložená vlnitými plechy. Jejich zrezivělé spoje vytvářely dojem mozaiky. Okolo stálo několik menších budov, kanceláří a dílen. Kolem dolu se také povalovaly hromady nářadí a strojů – staré důlní vozíky s rozbitými podvozky, malé elektrické posunovací lokomotivy, čerpadla a stovky dalších věcí. Většinu těch krámů spojila za uplynulá desetiletí dohromady rez a všechno zarostlo trnitým křovím. U zejícího ústí dolu však stála dvě auta, se kterými tam někdo nacouval. Byla to odolná terénní auta VAZ-5151 s náhonem na všechna čtyři kola, která připomínala džípy. Poli přišel ukrást plutonium a měl v úmyslu přepravit ho k vlaku terénními auty.

Mercer zahlédl u vozidel asi tucet mužů, z nichž byla více než polovina ozbrojená. Zatímco je pozoroval, vyjel z dolu vysokozdvižný vozík s paletou, na níž byl připevněný jediný sud. Řidič měl plynovou masku a ochranný oblek. Mercer si všiml, že sověti přece jen nějaká bezpečnostní opatření udělali. Sud byl masivní a zjevně dobře odstíněný, a když ho vysokozdvižný vozík spustil na korbu terénního náklaďáku, pera tlumičů se pod ním prohnula. Podíval se na druhý džíp. Jeho pneumatiky nebyly zploštělé, což znamenalo, že ještě nebyl naložený. To vše vysvětlovalo nutnost použít vlak. S takovou váhou by auta drkotání po ruských cestách nevydržela.

Zdálo se, že útočníci nemají v úmyslu pronásledovat Mercerovu skupinu. Chtěli jen naložit vozy a odjet. Mercer se obrátil k Sašovi.

„Máte vysílačku nebo satelitní telefon?“

Rus zavrtěl hlavou. „Vysílačka byla ve vrtulníku a satelitní telefon jsem v životě neviděl.“

„Je to čím dál lepší.“ Mercer vytáhl z kapsy tenký mobilní telefon. V okruhu stovek kilometrů nestál jediný stožár k přenášení mobilního signálu, ale přesto to zkusil. Když se mu nepodařilo připojit, vrátil telefon do kabátu. „Je to na nás.“

„Vy vypadáte, že to zvládnete,“ zhodnotil Saša. „Cali také, ale to jsme pořád čtyři proti osmi nebo více.“

„Je nás pět. Ta druhá žena vypadá schopně.“ Mercerovy oči ztvrdly. „Ale na tom nesejde. Nemáme na vybranou. Nemůžeme přivolat pomoc, a jakmile dostanou ta auta k vlaku, už je nezastavíme. Než se někdo přijede podívat, co je s námi, budou za ruskou hranicí.“

Saša zachmuřeně přikývl. „Tak dobře.“

Mercer se otočil, aby prozkoumal terén a vymyslel nějaký plán. Frontální útok nepřipadal v úvahu. Poliho síly byly příliš velké. Mohli by obklíčit tu budovu, ale museli by pokrýt velký prostor, a pokud byl Poli chytrý, o čemž Mercer nepochyboval, vyslal několik stráží, aby si kryl boky, jakmile viděl, že pád vrtulníku někdo přežil. Nejlepší proto bude, když to vezmou ještě širším obloukem, vystoupí na kopec nad dolem a zaútočí shora. Bude to nějakou dobu trvat, jenže Mercer neviděl jinou možnost. Obrátil se, aby svůj plán probral se Sašou, ale Rus tam nebyl.

Podíval se dolů podél odvodňovacího kanálu. Federov se plazil pryč a Mercer byl na okamžik v pokušení vpálit mu kulku do zad. Pak si uvědomil, že se Saša přemísťuje na výhodnější pozici pro útok z protějšího boku, za řadu opuštěných vozíků na rudu. Odtamtud mohl pokračovat do úkrytu za ocelovými sloupy, které podpíraly skluz na rudu.

Aby se tam ale dostal, potřeboval Saša, aby ho někdo kryl. Mercer se začal plazit po studené zemi ven z příkopu. Vysokozdvižný vozík zmizel znovu v dole, z něhož vyšel nějaký muž. Jeden z ostatních mu ostříkal ochranný oblek hadicí připevněnou k náklaďáku, ještě než si sundal plynovou masku. I na dvě stě metrů Mercer obličej s páskou přes oko poznal.

Neovladatelný vztek ho přiměl zvednout k rameni samopal, bez ohledu na to, že by ho mohla zasáhnout nepřátelská palba. Chtěl toho parchanta zabít. Namířil zbraň na Poliho široký hrudník a stiskl spoušť. Ihned po výstřelu se Mercer převalil několikrát doleva, vyskočil a rozběhl se k místu, kde našel úkryt mladý ruský voják, zatímco mu Poliho muži provrtávali hlínu pod nohama vytrvalou palbou. Dorazil za hromadu kamení, vyhlédl směrem k dolu a zaklel.

Poli vydával rozkazy svým mužům a neměl ani škrábnutí. Mercer slušně střílel z pušky, ale s kalašnikovem neměl zkušenosti a neodhadl účinek větru na lehkou kulku ráže 5,54 mm.

Mercer se ohlédl za sebe a viděl, že Saša už doběhl k první řadě malých důlních vozíků a opřel si samopal o bok jednoho z nich. Vybral si terč, na který Mercer ze svého postavení neviděl, a vystřelil. Zasáhl dva ozbrojence. I všichni ostatní obrátili zbraně a zasypali kulkami vozík na rudu. Klesl za něj, a střely se odrážely od silného kovu. Mercer a ten mladý voják jménem Ivan spustili palbu na terénní vozy bez ohledu na to, kolik munice spotřebují. Ivanovi se totiž podařilo udržet si svůj ruksak i RPG-7.

Poliho muži se ukryli za džípy právě ve chvíli, kdy se ke střelbě připojily i Cali a podsaditá Ruska, Ludmila. Tři teroristé leželi na zemi, dva byli mrtví a jeden měl ustřelenou čelist. Krytý palbou, vyběhl Federov zpoza vagonu a pádil k jednomu z podpůrných sloupů skluzu na rudu.

Z dolu opět vyjel vysokozdvižný vozík. Podle toho, jak nízko seděl, Mercer usoudil, že veze poslední barel, který Poli naloží. Pomyslel na raketomet, ale měl jen jednu raketu, takže by zlikvidoval pouze jeden náklaďák, ne oba. Netušil, kolik sudů už je naložených ve vlaku.

Poliho muži podobný nedostatek neměli. Zpoza jednoho terénního vozu vylétly dva raketové granáty a explodovaly na protější straně hromady kamení, za níž se Mercer s Ivanem krčili. Patnáct metrů vysoká kupa hlušiny pohltila explozi jako prásknutí bouchací kuličky, ale okamžik nato se vrchol hromady pohnul a po svahu se zřítila hučící lavina. Přišlo to tak rychle, že Mercer neměl čas křiknout varování, když uskakoval z cesty. Ivan vzhlédl a vykřikl, když do něho udeřila valící se stěna z kamenů velkých jako pěst. Obrovská váha kamenné masy ho rozdrtila na placku, ostré kameny mu roztrhaly šaty a sedřely z těla velké kusy kůže. Byl mrtvý, ještě než ho to úplně zasypalo, ale to Mercerovi nezabránilo, aby se ho stále snažil vytáhnout, zatímco se z kopce valilo další kamení. Mercer se lehkomyslně prodral do laviny, která mu brzy sahala po kolena a chvilku nato po stehna. Hlaveň raketometu trčící k nebi bylo to jediné, co označovalo Rusův hrob.

Zpoza džípu vylétl další raketový granát. Mercer sledoval jeho trajektorii, když prořezával chladný horský vzduch. Saša Federov byl za jedním ze sloupů a měl jen pár vteřin na útěk, než projektil nárazem o podpěru vybuchl. Exploze ho odhodila pět metrů daleko, kde zůstal ležet, a když se rozplynul dým, nehýbal se.

Mercer bojoval, aby se osvobodil z laviny, páčil kameny holýma rukama, až mu krvácely prsty. Slyšel, jak naskočily motory obou terénních vozů. Protože Cali byla tak daleko vlevo, měl Poli úzkou cestu dolů k začátku trati volnou. Konvoj měl projet asi šest metrů od Mercera a bylo jasné, že pokud se neuvolní, zemře.

Zoufale se snažil vyhrabat, srdce mu divoce bušilo. Zvuk motorů sílil, džípy se blížily. Poliho muži pálili dávku za dávkou Caliným směrem, aby ji udrželi při zemi. Mercerovi zbývalo už jen pár vteřin, ale místo aby se uvolňoval, zdálo se, že hlušina kolem jeho nohou tuhne.

To je pitomá smrt, mihlo se mu hlavou – stát po stehna zabořený v hlíně a kamení, aby ho zkušení střelci mohli použít jako cvičný terč.

Zoufalým trhnutím se mu podařilo uvolnit jednu nohu. Vrhl se doprava a bolestivě si zkroutil uvězněné koleno, jak ho vytrhával ze zeminy. Přední džíp právě zahýbal směrem k němu. Mercer si lehl na břicho. Jeho pohyby způsobily, že se těžká masa znovu pohnula, malá vlna se svezla dolů a pohřbila ho pod asi třiceti centimetry hlušiny.

Vozy projely kolem pětašedesátikilometrovou rychlostí, a i když si pár teroristů všimlo sesuvu půdy, ani jeden nezpozoroval muže, který ležel pod ní. Okamžik nato vozy zahnuly do první ostré zatáčky a zmizely dolů z kopce.

Mercer se začal vyhrabávat zpod kamení, šlo mu to pomalu, protože byl hodně potlučený. Když už byl skoro volný, doběhla k němu Cali se dvěma ruskými vědci v patách. Muž byl bez sebe strachy, zatímco žena se ostražitě rozhlížela kolem.

Cali se vrhla Mercerovi do náručí a po tvářích jí stékaly slzy. „Myslela jsem, že jsi mrtvý.“

„Ten kluk je,“ pronesl Mercer zachmuřeně a pevně ji sevřel. Nechtěl nic víc než zůstat tak navždycky. Zapomenout na Poliho, na plutonium a všechno ostatní a prostě se poddat tomu objetí. Silou vůle se musel přinutit, aby ji pustil. „A co Saša?“

„Nedívali jsme se.“

„Běžte k němu. Já půjdu za Polim.“

„Jak? Bude mít sudy naložené dřív, než se dostaneš do půlky cesty k vlaku.“

Mercer jí pohlédl přes hlavu. „Máš pravdu, zatraceně.“

Vytrhl raketomet zabořený v hlušině, zkontroloval, jestli se nepoškodil, a pověsil si dlouhou rouru přes rameno. Monotónní vrčení na dně údolí zesílilo – strojvůdce připravoval lokomotivu na odjezd od dolu.

„Co to děláš?“

„Chystám se chytit vlak.“

Ve sloupech podpírajících skluz na rudu byly vsazené žebříky, aby se dělníci dostali do třičtvrtě kilometru dlouhého koryta kvůli údržbě. Kov byl pokrytý rzí a nátěr značně oloupaný. S RPG a kalašnikovem na rameni lezl Mercer po žebříku a zatínal zuby pokaždé, když přenesl váhu na poraněné koleno.

Jakmile se dostal kousek nad zem, ucítil pod sebou nějaký pohyb. Cali mu stoupala v patách. Neměl v úmyslu jí to rozmlouvat. Věděl, že by mohl potřebovat každou pomoc.

Podpůrný sloup byl pětadvacet metrů vysoký a trvalo jim skoro dvě minuty, než na něj vylezli. Do rukou dostávali křeče od chladných příčlí a Mercerovi slzely oči od větru, který tam dosahoval rychlosti skoro padesáti kilometrů v hodině.

Z vrcholu sloupu viděli násypníky a vlak daleko dole, i když nedokázali zjistit, co se děje na jeho druhé straně. Klikatá cesta k trati se zdála být prázdná. Poli měl víc než dost času k železnici dojet.

Mercer pomohl Cali na malou plošinu vedle skluzu. „Opravdu to chceš udělat?“

Věnovala mu svůj typický drzý úsměv. „Stejně jistě jako ty.“

Skluz byl přes šest metrů široký a jeho okraje zahnuté nahoru, aby se ruda nesypala na zem. Ani po desetiletích deště a sněhu se kovu nezmocnila rez. Blýskal se i po letech, co ho přestala leštit ruda klouzající korytem dolů k násypníkům. Než s Cali přelezli okraj, pověsil si Mercer raketomet přes hruď a řemen samopalu si obtočil kolem paže. Koryto mělo velký sklon a oni se museli pevně postavit na gumové podrážky a chytit se obruby. Než se Mercer posadil, uviděl, jak sebou lokomotiva trhla, spřáhla vagonů zarachotila, vlak se rozjížděl.

„Kruci! Pojď.“

Když si sedli, zakryly jim výhled boky koryta, takže to bylo jako dívat se dolů bobovou dráhou. Mercer cítil mírnou závrať, i když si rychle zvykal na závratnou výšku. Vzal Cali za ruku a zvedli podrážky ze dna skluzu. Okamžitě začali klouzat, nejprve pomalu, ale jejich rychlost prudce stoupala. Příliš prudce. Mercer se pokusil brzdit podrážkami a Cali také; na chvilku to pomáhalo. Pak se její bota zachytila o spoj v kovovém korytu, až udělala kotrmelec dopředu. Mercer se ji pokusil zachytit, ale narazila do něho a on se také začal neovladatelně kutálet.

Valili se dolů skluzem asi patnáct metrů, než se Mercerovi podařilo chytit Cali za límec. Ten pohyb ho vrhl přes její tělo ležící na břiše a on narazil do koryta tak tvrdě, až ho rozvibroval, ale aspoň ten manévr zabránil tomu, aby se znovu převalila. Teď, když ležel na zádech, mohl Mercer přitisknout podrážky na kov, opatrně je zvednout, když se blížil spoj, a zpomalit je natolik, že znovu získali kontrolu nad jízdou.

„Jsi v pořádku?“ zavolal přes rameno; hned za sebou cítil Calinu přítomnost.

„Asi jo,“ odpověděla.

„Už tam skoro jsme.“ Mercer byl rád, že se nezeptala, jak je na tom on. Záda ho bolela po nárazu a cítil, že pokud přežije následujících pár minut, bude mít na čele bouli jako vejce.

Urazili dvě třetiny cesty k násypníkům a teď, když věděli, jak řídit klouzání, řítili se dolů proti studenému větru, který je šlehal do tváří, až jim slzely oči. V posledních deseti metrech už viděli skrz otevřený násypník vlak. Stále se pohyboval pomalu, ale poslední vagon už projel polovinou délky pod ústím koryta. Hrozilo, že když ho v několika vteřinách nestihnou, dopadnou z výšky šesti metrů na koleje za ním.

„Zrychlit!“ křikl Mercer na Cali a oba zvedli podrážky z koryta.

Posledním úsekem skluzu proletěli jako šípy a z kovových stěn se staly šmouhy, zatímco se soustředili na přistání na posledním vagonu. Cali vyjela o kousek dopředu.

Násypník tvořilo dlouhé kovové koryto s příkrými stěnami a otevřeným dnem, kterým rozdrcené kameny padaly do řady železničních vagonů. Když se dostali na konec skluzu, opřela se Cali nohama a zpomalila natolik, aby nenarazila do protější strany násypníku, až ji to vymrští z okraje. I tak byl náraz brutální, ale její tělo ho při dopadu na střechu nákladního vagonu ztlumilo.

Mercer se musel na konci násypníku potýkat s RPG-7 a v posledním okamžiku si ji zase přehodil přes rameno. Když ho setrvačnost vyhodila z konce skluzu, byl v nemotorné pozici. Cali vykřikla jeho jméno. Uhodil se o protější konec násypníku a bolestivý náraz mu vyrazil dech. Podíval se dolů a zjistil, že konec vlaku už skoro projel pod ním. Odstrčil se od násypníku a padl do prázdna.

Načasování bylo však trochu nepřesné. Vypadl z násypníku, svalil se na samý konec vagonu a ještě víc si pohmoždil už tak bolavá žebra.

S nohama visícíma přes okraj vlaku se snažil něčeho zachytit, ale střecha byla hladká a on začal klouzat dolů. Podíval se pod sebe. Pod vagonem ubíhaly pražce jako nekonečný žebřík, lokomotiva zrychlovala cestou dolů údolím.

Sklouzl ještě níž, držel se okraje vagonu už jen lokty, nohama pohyboval jako při jízdě na kole, jak se snažil špičkami najít něco, o co by se mohl opřít. Nemohl se takhle udržet moc dlouho – jeho tělo si už hodně vytrpělo a přemlouvalo ho, aby se pustil. On však bojoval o to usilovněji, kopal do zadní stěny vagonu botami s okovanými špičkami a používal i bradu a svaly na krku, aby se vytáhl o něco výš. Cali běžela k němu. Musel se ještě pár vteřin udržet, ale nebyl si jistý, zda to dokáže.

Z mezery mezi jejich vagonem a dalším v řadě se vynořila něčí hlava. Mercer ji zahlédl mezi Calinýma dlouhýma nohama. Pak uviděl tělo a samopal.

„Za tebou!“ hekl. Cali běžela dál. Mercerovi se podařil další chraptivý výkřik: „Za tebou!“

Aniž nějak zvlášť zpomalila, obrátila se kolem své osy, strhla z ramene kalašnikov a jediným hladkým, nacvičeným pohybem ho uchopila oběma rukama. Vypálila od boku, zasáhla muže doprostřed těla a otočila se zpátky, takže stále běžela k Mercerovi. Tři kulky, které ozbrojence zasáhly, jím hladce proletěly a vytrhly mu velké kusy masa ze zad. Spadl mezi vagony a zůstal ležet na kolejích.

Mercer ucítil Caliny ruce na límci bundy a podíval se dolů. Ozbrojenec zůstal ležet napříč přes koleje a ocelová kola vlaku přeřízla jeho tělo na tři kusy.

„Drž se,“ vydechla Cali a snažila se ho vytáhnout zpátky na střechu vagonu.

„Když jinak nedáš,“ zamumlal Mercer, který dobře věděl, že ho už nepustí. Zabrala a on se převalil přes okraj na záda, aniž dbal na to, že se mu pistolová pažba raketometu zarývá do zad.

Mercer si dopřál jen vteřinu odpočinku, než se vyhrabal na nohy. Poli určitě neposlal na stráž na střechu vlaku jen jednoho muže. Vlak neustále zrychloval údolím, neměli moc času. Museli ho zastavit dřív, než pojede moc rychle na to, co měli v úmyslu udělat.

„Jsi v pořádku?“ zeptala se Cali. Viděla, jak sebou Mercer trhl, když přenesl váhu na poraněné koleno.

„To nic není,“ procedil mezi zuby. „Pojď.“

Přikrčení běželi kupředu, a když se přiblížili k přednímu konci vagonu, vystrčil Mercer opatrně hlavu do mezery. Byla prázdná. Přeskočili ji současně a pokračovali dál. Vlak začal vibrovat, protože dosáhl rychlosti třicet kilometrů v hodině.

„Dávej pozor,“ řekl Mercer v obavě, že by se mezi vagony mohl vynořit další z Poliho mužů.

Přeskočili čtyři další vagony, aniž někoho zahlédli, a byli ve čtvrtině cesty přes šestý vagon, když z mezery mezi ním a dalším vozem začali vylézat tři muži. Okamžitě si Mercera a Cali všimli. Mercer spustil palbu a viděl explozi růžové pěny odfouknutou větrem, když jedna kulka našla svůj cíl, ale druzí dva muži zmizeli zpátky v mezeře. Protože se neměl kde ukrýt, musel se Mercer obrátit a utíkat zpět. Popadl Cali za paži a běželi na konec vagonu, kde slezli po žebříku dřív, než se střelci vzpamatovali. Tohle byla přesně situace, o jakou Mercer nestál. Ocitli se na mrtvém bodě a vlak ujížděl každou vteřinu rychleji.

Nijak zvlášť si své rozhodnutí nepromýšlel. Prostě šel do toho. Podal Cali AK-47 a pověsil raketomet na žebřík. „Dělej, jako bychom tady byli pořád oba. Střílej z obou zbraní a občas zamávej na různých místech, aby to vypadalo, že se tu ukrývají dva lidi.“

„Kam jdeš ty?“

„Překvapím je z boku.“

Mercer vyhlédl podél boku vagonu. Kromě velkých dveří uprostřed ho tvořila hladká plechová zeď. Koleje pod vlakem vedly rovně dolů po dně údolí, sevřeném z obou stran horami.

„Když se podívají za roh, uvidí tě,“ vyhrkla Cali v zoufalé snaze ho zastavit.

„Já vím.“

Bez dalšího slova sestoupil po žebříku až dolů a postavil se na těžké spřáhlo spojující tenhle vagon s dalším. Koleje byly jen šedesát centimetrů pod ním – šmouha z dřevěných pražců a šedého kamení nasypaného mezi nimi. Sklonil se ještě níž a nahlédl pod vagon. Nad podvozkem s koly byly nosníky a vzpěry, které mu dodávaly pevnost. Bude to obtížné, ale ne nemožné.

Mercer si přesunul pistoli Jarygin ze zad dopředu za džíny a zavěsil se pod spřáhlo. Do hlavy ho šlehal plevel rostoucí místy mezi pražci. Ignoroval to, natáhl ruku dopředu, chytil se za podvozek a ucítil přes chladný kov sílu lokomotivy. Přesunul váhu, zpevnil svaly na nohou a břiše, aby se mu tělo neprohnulo k zemi, a pomalu se plazil do prostoru nad nápravami.

Soukal se nad otáčející se kola a slyšel, jak Cali vypálila několik výstřelů. Všechno pokrývala vazelína, ale vagon byl tak studený, že byla spíš lepkavá než kluzká. Převalil se na břicho, opřel se nohou o jeden z podélných nosníků a pažemi se chytil dalšího. Centimetr po centimetru se sunul po délce vagonu a břišní svaly se mu chvěly námahou z toho, jak držely tělo prověšené v mírném oblouku. Země se mu míhala třicet centimetrů pod nosem. Cali už neslyšel kvůli hluku nákladního vagonu, ale když se dostal k přednímu podvozku, zaslechl ozbrojence. Protáhl nohu nad podvozkem, ucítil na kůži otáčející se osu, a trhl nohou dozadu. Jedna ruka mu sklouzla z nosníku a on zůstal na okamžik nebezpečně viset nad kolejemi na jedné ruce a noze a cítil, jak klouže dolů.

Mercer bojoval, aby se znovu chytil, a zároveň se snažil zabránit srdci, aby mu prorazilo hrudník. Několikrát se nadechl a zkusil to znovu. Tentokrát mu noha dopadla na jednu vzpěru nápravy a podařilo se mu nemotorně vylézt na podvozek. Předek vagonu byl jen necelý metr daleko. Zřetelně slyšel, jak muži střílejí na Cali v dlouhých dávkách, které mu prozradily, že mají munice nazbyt.

Znovu se posunul dopředu a už sahal po spřáhlu, když ucítil, jak se mechanismus otřásl. Jeden ze střelců na něj seskočil ze žebříku. Mercer se držel jednou rukou jako gibbon a rameno měl jen pár centimetrů od pražců; vytáhl pistoli právě v okamžiku, kdy si ozbrojenec klekl, aby zjistil, jestli by se nemohl pokusit o stejný trik, jaký právě předvedl Mercer.

V mikrosekundě šoku Mercer uviděl, že ten muž je ze Středního východu, několik dní se neholil a má na zubech prvotřídní korunky. Pak muži vpálil kulku do hlavy a uhnul stranou, aby jeho tělo spadlo na koleje a zmizelo.

Terorista, který byl ještě na žebříku, uslyšel výstřel a podíval se dolů, právě když se Mercer zhoupl zpátky a vystrčil pistoli nad hlavu. Pálil tak rychle, jak dokázal, a zpevněným loktem vyrovnával zpětný ráz, aby udržel hlaveň namířenou na zabijáka. Musel uznat, že ten muž má odvahu, protože se i přes roj kulek hvízdajících kolem něj snažil obrátit samopal. Už jím mířil dolů, když mu došel čas. Jedna kulka ráže devět milimetrů se mu zaryla do břicha těsně pod bránicí, rozcupovala mu levou plíci, vyšla ven ramenem a skoro mu utrhla paži. Další mu prolétla hlavou, právě když pistole cvakla naprázdno.

Ozbrojenec spadl na spřáhlo, svalil se dolů a následoval svého kumpána mezi odpadky v kolejišti.

Mercer se vytáhl nahoru a vylezl po žebříku. Počkal, než Cali vypálí dávku o třech kulkách, a pak křikl: „Cali! Vzduch čistý.“

„Cože?“

Pomyslel si, že když na ni volá, mělo by jí dojít, že to znamená, že může pokračovat dopředu. „Hotovo. Dostal jsem je. Přines RPG.“

Podíval se, jak se škrábe na střechu vagonu, a také vylezl nahoru. „Pospěš si,“ pobídl ji a ona se rozběhla.

„Bože, ty jsi špinavý,“ poznamenala Cali, když k němu dorazila. Podala mu jeho samopal s poloprázdným zásobníkem.

„Jo, ale měla bys vidět toho druhého chlápka.“

Ušklíbla se. „To si ráda nechám ujít, díky.“

Na posledním vagonu před lokomotivou se Mercer zastavil a položil samopal na střechu. Horké výfukové plyny z lokomotivy ho štípaly v očích a špatně se mu dýchalo.

„Už jsme dost blízko,“ řekl Mercer. Před sebou viděli koleje táhnoucí se údolím. Železnice byla tak rovná, jako by se měla táhnout donekonečna.

Zkontroloval raketomet a ujistil se, že s ním umí zacházet. „Myslím, že ve vlaku už nikdo není, takže můžeš vyrazit zpátky.“

„A co budeš dělat ty?“

„Vyhodím do vzduchu koleje sto metrů před vlakem a vykolejím ho. Seskočíme zezadu.“

Podívala se mu do očí. „Jdeme do toho spolu.“

Mercer se nadechl, aby něco namítl, ale vlak s každou vteřinou zrychloval. Skok ze zadního vagonu byl už tak dost nebezpečný a při vyšší rychlosti by to byla sebevražda. Usoudil, že bude bezpečnější, když poskytne strojvůdci čas zpomalit, aby nevjel do zničeného úseku trati.

Beze slova zvedl raketomet k rameni, namířil na místo tři sta metrů před nimi a stiskl spoušť. Raketový granát ráže pětaosmdesát milimetrů vystřelil z hlavně, hned nato se zažehl jeho motor a Mercera s Cali zalila vlna horkých plynů. Raketa roztáhla křidélka a řítila se podél vlaku přímo na místo, kam Mercer mířil. Mercer odhodil raketomet a už se obracel, aby se dal do šíleného běhu na konec vlaku, když viděl, že raketový motor zhasl a střela spadla na trať jako kámen. Zasáhla koleje a explodovala necelých dvě stě metrů před rozjetým vlakem, zvedla do vzduchu štěrk a odtrhla jednu kolejnici z pražců.

Mercer a Cali se rozběhli a trochu sebou trhli, když strojvůdce aktivoval brzdy, které vydaly kvílivý zvuk připomínající tisíckrát zesílené škrábání nehty po tabuli.

Mercer ignoroval bolest v koleni, sprintoval na špičkách a plíce mu pumpovaly do rytmu s bušícím srdcem. Cali vedle něho běžela s ladností rozeného atleta, s hlavou vztyčenou a rty rozevřenými. Věděl, že by mohla utíkat ještě rychleji, ale byla rozhodnutá udržovat s ním tempo. Přeskočili na další vagon jako dva běžci přes překážky na olympiádě, aniž je to zpomalilo.

Za nimi se lokomotiva řítila ke zničenému úseku trati a její zastaralé brzdy bojovaly s obrovskou setrvačností. Byla to předem prohraná bitva. Skoro padesátitunový dieselelektrický stroj TEM16 najel na vytrženou kolejnici rychlostí čtyřiačtyřicet kilometrů v hodině. Když kola na pravé straně sjela z kolejí, zabořila se do tvrdé země a vyryla v nich desetimetrovou brázdu, než se celá lokomotiva začala převracet na bok. Spřáhlo, které ji spojovalo s prvním vagonem vlaku, se zkroutilo na stranu, vagon se obrátil bokem k lokomotivě a zlomil se v půli, když do ní narazil.

Cali s Mercerem přeskočili na další vagon, pod nohama cítili otřesy destrukce odehrávající se za jejich zády. Ani jeden se neodvážil ohlédnout.

Druhý vagon se uvolnil, vyjel na ten první a překulil se jako kláda, načež praskla velká nádrž lokomotivy a patnáct tisíc litrů nafty, které vezla, se rozlilo do malého jezera.

Pádili ještě rychleji, překonávali sami sebe, ale zvuk hrozné zkázy jako by vůbec neslábl, přestože se od ní vzdalovali.

Přeskočili na předposlední vagon zpomalujícího vlaku těsně předtím, než ten, na kterém předtím byli, narazil do hromady trosek. Tenhle vagon měl nějakou konstrukční vadu, protože se jeho předek při nárazu zmačkal jako harmonika a plech se kroutil a trhal jako papír.

Mezery mezi vagony byly jen sto dvacet centimetrů široké, ale když se Cali s Mercerem přiblížili ke konci vagonu, křikl Mercer, aby skočili, i když jim zbývalo překonat ještě asi třicet centimetrů střechy.

Cali poslechla, a jakmile se vznesli do vzduchu, vagon pod nimi narazil do toho před sebou. Spřáhlo posledního vagonu se zlomilo, když se předposlední vagon svalil z kolejí na bok a padal jako ve zpomaleném filmu zahalený sprškou štěrku z trati dolů.

Dopadli na poslední vagon a náraz jim oběma podrazil nohy. Mercer se ohlédl. Když se předposlední vagon celý svalil z kolejí, otevřela se tomu poslednímu volná cesta do změti zničených vozů. Zpomalil už natolik, že Mercer objal Cali paží a společně se drželi, když došlo k nárazu. Většinu energie srážky pohltily rozmačkané vagony vepředu, takže z toho nakonec nebylo víc než středně silné drcnutí.

Cali s Mercerem si vyměnili překvapené pohledy a pak vybuchli smíchem.

„Myslím, že tady vystupujeme,“ utrousil Mercer a Cali se rozesmála ještě víc.

Ale smích je rázem přešel, když oba zároveň ucítili pach hořící nafty. Rychle vstali a běželi na konec vagonu. Cali sestoupila po žebříku jako první, Mercer hned za ní, objal nohama svislé tyče, aby mohl sjet dolů jako námořník v ponorce.

Vagony se v některých místech vršily až tři na sobě. Dva z nich byly převrácené na střechu a Mercer s Cali se jen dívali, jak z rozšiřujícího se jezera nafty šlehají plameny až do výšky třiceti metrů a pohlcují trosky.

Mercer položil Cali paži kolem útlého pasu a ona se k němu přitiskla, zatímco mlčky sledovali to peklo, přesvědčeni, že je Poli mrtvý.

Jižní Rusko

Poli Feines seděl za volantem ruského džípu už dvacet hodin v kuse, ale dravčí lesk v jeho jediném oku nepohasl. Jeho pouť od dolu k Černému moři vedla po rozbitých vedlejších cestách a starých pašeráckých pěšinách, s asfaltem se setkal, teprve když nedaleko přístavního města Novorossijsk najel na dálnici M-27.

Přestože byla tato část černomořského pobřeží pověstná svými plážemi a letovisky, on měl namířeno do malé rybářské vesnice Kabardinka na druhé straně zátoky Cemess.

Slepá zuřivost mu vymazala vzpomínky na první část cesty. Nejdřív Afrika, pak New Jersey, Niagarské vodopády a teď tohle. Přestože ho tam neviděl, byl si Feines jistý, že za útokem na důl stál Philip Mercer. Stejně ho popsal i pilot vrtulníku, jako muže z lodi na řece Niagara. I po dvaceti hodinách přemýšlení o svých prohrách mu ze žaludku stoupala žluč a zanechávala odpornou pachuť v hrdle. S Gavrailem Skodou sloužil více než deset let v bulharské armádě, a když přešli na „volnou nohu“, spolupracovali na mnoha operacích. Feines měl pět bratrů, z nichž jeden byl jeho jednovaječné dvojče, ale nikoho neměl raději než Gavraila. A teď byl Skoda mrtvý, zabil ho Philip Mercer na té lodi nad vodopády.

Feines musel uznat, že neměl dost času, aby tu akci pořádně naplánoval, ale on a Skoda už zvládli složitější operace za méně času, než měli na tuhle. A ti muži, co tam byli s ním, měli velké zkušenosti z bojů v Afghánistánu a Iráku. Fakt, že byli ochotní položit za tuhle věc životy jako mučedníci, jen ještě víc zaručoval úspěch.

A teď se Mercer objevil znovu. Poli sevřel ruce na volantu, až mu zbělely klouby a hrozilo, že kosti protrhnou kůži. Vítal tu bolest, protože mu připomínala, co s Mercerem udělá, až se jejich cesty znovu zkříží. Feines byl profesionál. Nikdy nedovolil, aby mu práce ovlivnila soukromý život. Ale tohle bylo jiné. Až splní závazky vůči svému klientovi, tak Mercera dostihne, zabije všechny jeho blízké a pak ho bude mučit tak pomalu, že bude žebrat o smrt.

Reflektory Poliho auta ozářily ukazatel odbočky. Sjel z prázdné dálnice a pomalu projížděl rybářskou vesnicí. Vůni moře visící ve vzduchu přebíjel pach tlejících ryb a nafty. Severně od městečka vedla podél moře silnice. Přes zátoku viděl jasná světla Novorossijsku. V zátoce stálo ve frontě několik supertankerů čekajících na naložení ropy přiváděné sem novým ropovodem z Kazachstánu. A venku na klidné hladině Černého moře bylo vidět další lodě plující do přístavu nebo ven. Naložené tankery budou muset překonat celé Černé moře a proplout Bosporským průlivem u Istanbulu, jednou z nejrušnějších tras pro obchodní lodě, kde dochází v průměru k jedné nehodě za tři dny. Než se dostanou do Středozemního moře, musejí se ještě vypořádat s navigační noční můrou v moři Egejském.

Reflektory odhalily malou továrnu na zpracování ryb stojící na pilířích nad vodou. Parkoviště bylo prázdné až na dvě auta, luxusní Audi A8W12 a jednu limuzínu. V kancelářské maringotce na kraji parkoviště se svítilo. Podél továrny se táhlo dlouhé dřevěné molo, u něhož kotvila pětadvacet metrů dlouhá rybářská loď. Poli viděl, jak ze širokého čelního okna na můstku vychází záře navigačních přístrojů.

Zaparkoval džíp vedle černého audi. Sáhl dozadu a dotkl se jednoho ze sudů. Byl teplý, ale ještě ne horký. To teplo byl vedlejší produkt výměny subatomárních částic mezi oběma sudy. V jednom barelu nebylo dost rudy, aby došlo k řetězové reakci, ale blízkost dvou vytvářela kritické množství. V dolu stály sudy dost daleko od sebe, ale na malé korbě džípu se skoro zdálo, že na sebe volají písní smrtících sirén. Kdyby se plutonium nechalo bez kontroly, nakonec by explodovalo ve spršce smrtícího prachu, který by kontaminoval několik bloků města nebo i víc, v závislosti na síle větru.

Z kancelářské maringotky vyšli dva muži; Poli vytušil i pohyb na rybářské lodi.

Starší z těch dvou došel k Feinesovi a objal ho, zatímco ten druhý zůstal stát opodál. Poli objetí neopětoval. Muž ho pustil. Byl průměrně vysoký a měl husté vlasy protkané stříbrem. Jeho knírek byl pečlivě zastřižený a zpod klenutého obočí se na svět dívaly výrazné modré oči, které se i ve slabém světle na parkovišti vyznačovaly ďábelským šarmem. „Tak zaprvé,“ pronesl rusky, „jste v pořádku?“

„Nic mi není. Ale myslím, že všichni ti Arabové, poslaní, aby mi pomohli, jsou mrtví.“

„Co se stalo, Poli?“

„Nedali jste mi dost času!“ vyštěkl Feines.

„Déle jsem ty Američany zdržet nemohl,“ odvětil Gregorij Popov. „Ira Lasko se už chystal mi tu akci odebrat. Kdyby se to stalo, došlo by k vyšetřování a já bych byl první na odstřel. Už takhle mám hodně co vysvětlovat. Můžu jenom doufat, že přesvědčím své nadřízené a Američany, že načasování bylo náhodné nebo že z Laskova úřadu unikají informace. Povězte mi, jak to všecko bylo.“

„Nakládali jsme poslední sudy, když se objevil vrtulník. Byli jsme na to připravení, ale ten debilní Arabák ho nějak minul. Byl to MI-8, proboha, velký jako stodola, a ten pitomec ho z raketometu jenom škrábnul. Podle palby, která se na nás snesla, když spadl, jsem odhadl, že většina vojáků přežila, takže jsem dal radši rozkaz k odjezdu, než abychom se pouštěli do bitvy.“

„Ale proč jste se rozhodl, že nepojedete vlakem?“ zeptal se Popov prohnaně.

Poli se dál tvářil zachmuřeně. „To jsem měl v plánu od začátku, pro případ, že by se s vlakem něco stalo. Chtěl jsem zaručit, že se sem dostane aspoň nějaké plutonium. Když jsem vyjel z údolí, slyšel jsem, že vlak vykolejil, a viděl jsem oheň. I kdybych se tam vrátil, neměl jsem jak ty sudy vyzvednout.“

„Kolik se vám jich podařilo přivézt?“

„Dva.“

Popov přikývl. „Na to, co mají v plánu, jim to bohatě stačí.“

„To je dobře, protože já už tady končím.“

„Nepůjdete po alembiku?“

„Tahle operace byla mnohem náročnější, než jsem předpokládal,“ přiznal Poli. „Myslel jsem, že to, co hledám, najdu v Africe, ale zjistil jsem, že mě vaše armáda předběhla o půl století. Pak jsem čekal, že získám vzorky, které ten Američan dopravil domů na Wetherby. Mám fotografie té stély, které by mohly odhalit polohu alembiku, ale vaše informace o tom starém dolu mi umožnily projekt dokončit. Teď jsem z toho venku.“

„Nemám vám to za zlé,“ přikývl Popov. „Jsem rád, že jsem se na tom celém podílel jen tím, že jsem vám poskytl informaci o úložišti v Samarské oblasti.“

„Chcete říct, že jste mi ji prodal.“

Popov mu věnoval úlisný úsměv. „My dva se známe už léta, Poli, ale obchod je obchod a dalo by se říct, že moje svědomí potřebovalo trochu motivace, aby se vyrovnalo s tím, že vám pomůžu propašovat jaderný materiál z Ruska. Popravdě řečeno bych tu informaci neposkytl nikomu jinému než vám, protože vím, že nedovolíte, aby nám ti šílení parchanti něco udělali.“

Polimu to znělo jako otázka. Ve skutečnosti měl jen mlhavé tušení, kdo jsou lidé, kteří mu zaplatili, aby pro ně získal plutonium, a vzhledem k výši částky, kterou obdržel, ho to ani nezajímalo. Pochyboval, že se ta vesnička v Bulharsku, kam se chtěl vrátit, stane terčem teroristů, takže ho nic z toho, co udělají, nemohlo osobně zasáhnout. Ať si klidně zaútočí na Spojené státy a pak čelí jejich hněvu. To už nebyl jeho problém. „Co Mercer a ti ostatní, kteří přežili u dolu?“ zeptal se.

„Federov podléhá přímo mně. Já bych tam měl být zítra, až dorazí ten druhý vlak. Povím strojvůdci a jeho posádce, že Federov potřebuje víc času. Pár dní tam zůstanou izolovaní.“

„Dobře.“ Feines přemýšlel, že by se mohl vrátit k dolu s odstřelovačskou puškou a zabít aspoň Philipa Mercera, ale nechtěl svůj lov uspěchat. Nějak už to navlékne, aby se s Mercerem brzy setkal.

Popov mávl na druhého muže, aby k nim přišel. „Myslím, že vás dva ještě nikdo nepředstavil. Poli Feinesi, seznamte se se zástupcem saúdskoarabského ministra ropného průmyslu, momentálně pracujícího v OSN, kde dohlíží na dobročinné příspěvky od kartelu, Muhammadem ibn as-Salíbím, vaším zaměstnavatelem.“

As-Salíbí potřásl Feinesovi rukou, ale výraz jeho pohledné tváře byl chladně rezervovaný. „Jak jsem slyšel, narazil jste na překážky.“ Mluvil s lehkým britským přízvukem získaným během studií v Anglii.

„Na Philipa Mercera.“

„Takže tentokrát to nebyli janičáři?“

„Ne, byl to Mercer.“

„Šikovný člověk.“

„Muž, jehož čas už vypršel.“

„On pro mě není prioritou,“ odvětil saúdský velvyslanec. „Tohle je osobní,“ zavrčel Poli.

„Pojďme do kanceláře,“ navrhl Popov. „Myslím, že trochu kávy by neškodilo.“

Kancelář továrny na zpracování ryb byla zanedbaná jako továrna sama. Páchla rybím tukem a nábytek v recepci byl flekatý po letech, co sloužil zadkům špinavých rybářů. Popov zapnul kávovar a pak rozlil hotovou kávu do hrnků.

„Kolik rudy máte?“ zeptal se as-Salíbí.

„Vzadu v džípu jsou dva sudy. Odhadoval bych, že dohromady jí je necelých pět metráků.“

„Čistě ze zvědavosti, kolik jí bylo v tom dolu?“

„Tuny. Naložili jsme do vlaku šedesát osm sudů, než se objevil Mercer.“

Přes velvyslancův obličej přelétl toužebný výraz, když si pomyslel, co všechno by se dalo s takovým množstvím plutonia dokázat.

Ten pohled znepokojil i tak chladnokrevného zabijáka, jakým byl Poli Feines. „Takže vy chcete použít tu rybářskou loď, co kotví u mola?“ zeptal se, čistě aby prolomil mlčení.

„Ano. Byla ukradena před týdnem v Albánii. Samozřejmě má změněné jméno a je naprosto nevystopovatelná.“

„A co posádka?“

„Je připravená na cestu do Turecka a víc než dychtivá zemřít mučednickou smrtí.“

Poté, co požár trochu polevil, si Mercer a Cali ovázali kolem úst kusy hadrů pro případ, že by některý ze sudů praskl, a prohledali trosky, jestli nenajdou někoho živého. Nijak je nepřekvapilo, že náraz a následnou explozi nikdo nepřežil, ale oběma se ulevilo, že sudy, které viděli v hromadě trosek z vagonů, byly neporušené.

Pak se vydali na dlouhou cestu po trati zpátky k dolu. Mercerovi nezbylo než použít pokroucenou větev jako berli. Když se setmělo, rozdělali oheň a usnuli v jeho růžové záři, Cali schoulená v Mercerově náručí tak, že ho její hedvábné vlasy lechtaly na obličeji. K dolu dorazili dvě hodiny po východu slunce. Rusové tábořili nedaleko trosek vrtulníku. Ludmila, podsaditá vědkyně, vařila jídlo z vojenských přídělů zachráněných z helikoptéry; druhý vědec a pilot, který utekl z přestřelky, protože nebyl ozbrojený, ošetřovali zraněného. Když přišli blíž, viděli, že to je Saša Federov.

Mercer se dobelhal nahoru a s úsměvem si klekl vedle vojáka. „Byl jsem si jistý, že vás ta raketa dostala.“

„Pche,“ opáčil Federov s bolestným úsměvem. „Vyvázl jsem z toho jenom se šrapnelem v rameni a pekelnou bolestí hlavy. Zastavili jste ten vlak?“

„Vykolejil asi ve třicetikilometrové rychlosti dole v údolí. Na jeho poslední zastávce kromě nás nikdo nevystoupil.“

„A obávám se, že tady do něj jeden člověk nenastoupil.“

Mercerova úleva, že Federov přežil, se okamžitě změnila v obavy. „Co to povídáte?“

„Včera jsem poslal Jurije, toho pilota, dolů ke kolejím. Jeden z VAZů tam pořád je s motorem zničeným střelbou, takže jsme ho nemohli použít. Druhý je pryč.“

„Ten parchant!“ vykřikl Mercer a vyskočil na nohy. „Zatracený Poli. Odjel džípem, protože věděl, že půjdu po vlaku.“

„Myslíte, že má nějaké ty sudy?“

„Jistěže ano, zatraceně. Neměli dost času vyložit ty poslední dva. Původně jsem myslel, že je Poli odepsal a nechal tady.“

„Co budeme dělat?“ zeptala se Cali.

„Sašo, jak dlouho bude vašim nadřízeným trvat, než sem někoho pošlou, když se jim neozveme?“

„Jen klid, příteli. Náš vlak by měl přijet v průběhu dnešního dne.“

„Díky bohu.“

„I tak bude mít den náskok,“ poznamenala Cali. „Než se odsud dostaneme, můžou ty sudy už být kdekoliv na světě.“

Její poznámka zkazila Mercerovi náladu ještě víc. Měla pravdu a on začal chápat stres, který s sebou přináší její práce. Když se jedná o jaderný materiál, nestačí mít pravdu z devětadevadesáti procent. Zabránil Polimu odvézt tuny plutoniové rudy, ale dva sudy mu proklouzly mezi prsty. Kolik lidí kvůli jeho chybě zemře? Teoreticky bylo plutonia dost, aby zamořilo radiací desítky čtverečních kilometrů nebo rezervoár vody pro celé velkoměsto.

Co by se stalo, kdyby se ve vodních zdrojích napájejících Manhattan naměřily zvýšené hodnoty radiace? Tisíce lidí by zemřely při nepokojích a rabování, které by následně vypukly. A kolik dalších by zahynulo při evakuaci? A kolik by trpělo ničivými následky vdechnutí plutoniového prachu? Dalo se předpokládat, že rakovina by si vyžádala další desítky nebo stovky tisíc životů.

A co by se stalo z New Yorku, kdyby došlo k potenciální kontaminaci každé vodovodní trubky a kohoutku? Byl by celá léta neobyvatelný, z města mrakodrapů by se stal pouhý přízrak.

Mercer, který byl předtím na sebe pyšný, že ten vlak vykolejil, se teď cítil nejhůř v celém svém životě. Byla to jeho vina. To všechno. Cítil se za ta úmrtí stejně zodpovědný, jako by sám plutonium rozptýlil.

„Dostaneme ho,“ řekla Cali, která vyčetla v jeho očích úzkost.

„A jestli ne?“

„NEST nepovažuje selhání za alternativu.“

„Cali, tohle zní dobře jako motto, ale není to realistické.“ Nechtěl, aby to znělo hrubě, ale přehrada zadržující jeho emoce hrozila protrhnutím. „Po světě pobíhá šílenec s pěti metráky plutonia a my trčíme tady. Než dorazí Sašův vlak, může se Paříž, Londýn nebo Řím změnit v radioaktivní pustinu.“

Zpoza vraku vrtulníku k nim dolehl něčí hlas: „Nebo New York, Chicago či Washington.“

Mercer ho okamžitě poznal.

Za ohořelým trupem helikoptéry se vynořil janičář, který je s Cali zachránil v Africe a varoval před Mercerovým domem. Na sobě měl stejný černý oblek jako ve Washingtonu a po boku stejného asistenta. „Ale já si myslím, že pravděpodobnější terče jsou Ankara, Istanbul a Baku.“

Mercer už držel v ruce pistoli a mířil jí janičáři na hlavu. „Povězte mi, proč bych vás teď neměl zabít.“

Muž se usmál. „Na to, že jste se mi týden snažil dovolat, se nezdá, že by vás zvlášť zajímalo, co vám chci povědět.“

Mercerovi chvilku trvalo, než poznámku pochopil. „Vy jste profesor Ibriham Ahmad z Istanbulské univerzity.“

Elegantně se uklonil. „K vašim službám. Jsem také generál Ibriham Ahmad ze sboru janičářů Nejvznešenějšího sultána, kteří jsou posledními strážci Skenderbegova alembiku.“

Mercer sklonil pistoli.

„Tohle je Devrin Egemen,“ představil Ahmad mladíka, který tam přišel s ním. „Jeden z mých nejlepších žáků a věrný pobočník.“ Egemen kývl hlavou.

Ahmad se rozhlédl po opuštěném dolu a všiml si mrtvých těl zakrytých celtami. „Věděli jsme, že se Rusové vrátili k tomu dolu v Africe, aby vytěžili Alexandrovu adamantinovou rudu, ale věřili jsme, že ji všechnu spotřebovali na své první bomby. Kolik jí tady bylo a kolik se jim podařilo odvézt?“

„To nevím jistě. Ten vlak jsme zastavili. Cali a já jsme v troskách viděli desítky sudů, ale bylo jich nejspíš víc. Poli Feines uprchl v džípu se dvěma barely, ve kterých mohlo být asi pět set kilo rudy.“

„Víc než dost na to, co mají v plánu,“ poznamenal Ahmad zamyšleně. Poodešel stranou a přiměl tak Cali s Mercerem, aby ho následovali a měli více soukromí. Pak se jediným ladným pohybem posadil se zkříženýma nohama na trávu. Poplácal dlaní zem vedle sebe. „Posaďte se. Tohle vyprávění zabere nějaký čas.“

Mercer už viděl, že je Ahmad schopen násilí, ale vycítil, že jeho skutečná síla pramení z intelektu. Bylo to poznat z toho, jak mluvil – sebevědomě a s touhou naučit. Mercer s úlevou klesl na zem a položil svou provizorní berlu vedle sebe.

„Jako všichni janičáři absolvoval i Gjergi Kastrioti výcvik v Istanbulu v nejlepší vojenské akademii té doby. Byl to skvělý student, který měl vrozený cit pro strategii a taktiku. Když potom usoudil, že sultanát je příliš zkorumpovaný, a vzbouřil se proti Muradovi II., nebylo nic divného na tom, že ho jeho muži následovali.“

„Odešel do Albánie a pětadvacet let vzdoroval sultánově armádě,“ ozval se Mercer.

Ahmad zvedl jedno obočí. „Něco jste si nastudoval. Výborně.“

„Říkalo se, že má nějaký talisman, který dříve patřil Alexandru Velikému,“ pokračoval Mercer. „Předpokládám, že to byl alembik.“

„Správně. Poslední důvěryhodná zpráva týkající se alembiku pochází od jednoho syrského písaře, který napsal, že generálové, kteří převzali po Alexandrově smrti jeho armádu, se nemohli dohodnout, kdo z nich bude alembik opatrovat. Protože ke shodě nedošlo, rozhodli se vrátit ho do Egypta, kde ho pohřbili vedle Alexandra. Cestou se jeden oddíl vojáků rozhodl ukrást alembik pro sebe a uprchl s ním do pouště.

O tom, co se dělo pak, mohu jen spekulovat. Stačí říct, že alembik byl ve správných rukou skutečným pokladem a musel po několik set let přecházet od jednoho mocného vládce k dalšímu. Nakonec skončil u nejmocnějších panovníků v té oblasti, Byzantinců, a potom, když se jejich civilizace zhroutila a Osmanská říše začala vzkvétat, se Skenderbegův alembik stal jejich pokladem. Tou dobou už však nikdo nevěděl, co to je, protože upadl na více než tisíc let v zapomnění.“

„Ale Skenderbeg na to přišel?“

„Přesně tak. Legenda praví, že když jednou přišel do kasáren po večerce, protože se zdržel v ložnici dcery nějakého šlechtice, poslali ho za trest do velkého vojenského skladiště a poručili mu sepsat všechno, co se v něm nacházelo. Říká se, že mu to trvalo měsíc, během něhož ho začala fascinovat velká bronzová urna a podivný nápis na jejím boku. Našel někoho, kdo mu ho dokázal přeložit, a tak se dozvěděl, že je to Alexandrova tajná zbraň. Muselo mu to připadat jako osud, protože mu už v té době někteří jeho muži přezdívali Skenderbeg nebo Alexandr Veliký.

Když naplánoval vzpouru proti Muradovi II., vzal alembik s sebou.“

Cali to shrnula slovy: „A díky alembiku se mu podařilo tak dlouho vzdorovat Muradově armádě?“

„Jedno nechápu,“ přerušil je Mercer. „Pokud ho Alexandr používal tak dlouho a po něm i Skenderbeg, kolik plutoniové rudy tam ještě může být? Možná je ta truhla velká, ale není bezedná.“

„Je ho tam velmi málo,“ odpověděl Ahmad, „ale na tom nezáleží. Alembik se nepoužívá k šíření radioaktivního prachu.“

„Jak tedy funguje?“

„Uvnitř alembiku jsou dvě komory. Když se mechanismus zapne, štít, který je odděluje, se odstraní a dva vzorky rudy spolu mohou reagovat. Nešlo o surové plutonium, které se našlo v Africe a bylo tady v těch sudech, Alexandrovým alchymistům se ho podařilo nějak rafinovat a změnit tak, že místo aby emitovalo slabé alfa částice, které neproniknou kůží, vyzařoval alembik velké množství smrtících částic beta a hlavně gama, které člověka okamžitě ochromí a během několika minut zabijí.

Byla to tak zákeřná zbraň, že ji Skenderbeg používal, jen když to bylo zcela nezbytné, ale Alexandr jí likvidoval celé armády. Existují záznamy o padesáti tisících nepřátelských vojácích zabitých za jedinou noc, když jeho špehové aktivovali alembik v jejich ležení. Když obléhání starodávného města Kumfar neprobíhalo, jak bylo v plánu, otevřel Alexandr alembik před městskými hradbami a týden ho tam nechal. Když se vrátil, všichni muži, ženy, děti a zvířata ve městě byli mrtví. Jeden písař napsal, že jejich kůže zčernala a loupala se z těl, že někteří byli tak pokrytí vředy, že ani nevypadali jako lidé. Tvrdil, že mnohé matky prořízly svým dětem hrdla, aby je ušetřily utrpení, a pak obrátily nůž proti sobě.“

Cali poznamenala: „Když je něco tak silně ozářené, zůstane to radioaktivní celé týdny, dokonce měsíce.“

Ahmad zavrtěl hlavou. „Jsem historik, ne jaderný fyzik. Mohu vám říct jen to, co vím o alembiku. Možná Alexandrovi vědci udělali s rudou ještě něco, díky čemu byly účinky krátkodobé. To nevím.“

„Nebo to město možná srovnal se zemí atomový výbuch,“ prohodil Mercer. „A proto dneska žádný Kumfar není.“

„To by také mohlo vysvětlovat, proč Alexandr zemřel tak mladý,“ dodala Cali.

„Jediné, co vím jistě,“ řekl Ahmad, „je, že ve špatných rukou je alembik nebezpečnější než ta ruda, se kterou dneska utekl Feines.“

„Co se s alembikem stalo?“

„Po Skenderbegově smrti jeho generálové věděli, že Muradově armádě nakonec podlehnou. I když měli svou tajnou zbraň, vůdčí osoba jejich revolty byla mrtvá a bylo jen otázkou času, kdy vojáci ztratí vůli k boji. Nechtěli riskovat, že alembik padne do osmanských rukou, a tak se rozhodli poctít svého vůdce i jeho jmenovce a udělat to, co chtěli Alexandrovi muži. Vrátit alembik do vojevůdcovy hrobky.“

„A udělali to?“

Ludmila k nim přišla s talíři vajíček v prášku a kávou ze skrovných zásob zachráněných z vrtulníku. Bylo to první jídlo, které Mercer viděl od letu z Německa do Samary, a přestože měly ruské vojenské příděly daleko ke cordon bleu, hladově se na ně s Cali vrhli.

„Vrátili tedy alembik do Alexandrovy hrobky?“ zeptala se Cali s ústy plnými vajec.

Ahmad se k ní obrátil a vesele přitakal: „Ano, určitě.“

„Víte, kde je?“

Ahmad na Mercerovu otázku několik vteřin neodpověděl. „Kdybychom se v Africe neobjevili my, byli byste tam zemřeli. V Atlantic City také. Podařilo se vám najít bedny Chestera Bowieho a postarali jste se, aby je Poli Feines nenašel, ale bylo to těsné, že?“ Mercer přikývl. „A teď jste přišli zajistit zbytek rudy vytěžené sověty, a přesto Feines unikl se dvěma sudy a zanechal po sobě mnoho mrtvých. Doktore Mercere, i kdybych věděl, kde je Alexandrova hrobka ukryta, neprozradil bych vám to.“

„Takže vy nevíte, kde je?“

„Ne, slečno Stoweová. Nevím. I děti se ve škole učí, že je pravděpodobně někde v Egyptě, ale my udržujeme její polohu v tajnosti tím, že ji sami neznáme. Dosud se janičářům dařilo překazit pátrání každého, kdo se o ni zajímal, dřív než se k ní dokázal vůbec přiblížit.“

„Jak poznáte, že jsou nepřátelé na správné stopě?“ zeptal se Mercer podrážděným tónem.

„Existují určitá znamení. Jak myslíte, že jsem se dozvěděl o Feinesovi?“

„Jak?“

„Udělal stejnou chybu jako vy, doktore, jenom o něco dříve. Jsem světový expert na Skenderbega. Každý, kdo se o něho zajímá, musí nejdřív přijít za mnou. A stejně jako jsem já tu funkci převzal po svém učiteli, stane se i tady mladý Devrin strážcem Skenderbegových tajemství – a všichni, kteří se budou zajímat o alembik, se budou muset spojit s ním.“

„Takže Poli vám zavolal?“

„Dokonce jsme se setkali,“ přiznal Ibriham Ahmad.

Mercer vybuchl. „Co jste si myslel? Proč jste mu dal dost informací, aby ho dovedly k tomu dolu v Africe?“

„On už ty informace bohužel měl, i když jsem si toho tenkrát nebyl vědom. Ne, pokusil jsem se ho poslat špatným směrem, ale byl vynalézavější, než jsem čekal. Proto když jsme se dozvěděli, že si najal místního vůdce rebelů, aby ho dostal do Středoafrické republiky, postarali jsme se, abychom byli na místě a zastavili ho. On ale utekl a začal stopovat vás dva.“

„Jak to, že už o dolu věděl?“

„Protože můj učitel udělal chybu.“ V Ahmadově hlase zněl náznak hořkosti, ale také přídech pochopení. „Odhalil ta tajemství své studentce, krásné a naprosto nezávislé ženě, s níž se seznámil ve dvacátých letech při archeologických vykopávkách v Palestině. Byla to dcera osvíceného obchodníka, který podporoval její touhu po vědění. Stala se životní láskou mého učitele a on chtěl, aby znala všechna jeho tajemství, aby jejich syn mohl pokračovat v jeho roli. Pověděl jí všechno o Alexandrovi a o tom, jak si při návratu z egyptských pouští přinesl ničivou zbraň, která mu dala moc prohlásit se za boha. Řekl jí, jak Alexandr věřil, že ta zbraň je vyrobena z adamantinu, bájného kovu, z něhož byly ukovány Prométheovy řetězy. Dokonce jí prozradil, že se po Alexandrově smrti jeho nejvěrnější generálové vrátili do té africké vesnice, aby tam vztyčili stélu oslavující slavná vítězství, jichž díky alembiku dosáhl.“

Mercer potlačil úsměv. I když si nebyl jistý, co ho přivedlo k myšlence, že je ta stéla důležitá, byl rád, že požádal Bookera Sykese, aby ji vyfotografoval. Pokud byla vztyčena po Alexandrově smrti, existovala šance, i když malá, že by mohla obsahovat informace o proslulé Alexandrově hrobce. Prohodil jen tak mimochodem: „Cali a já jsme si vzpomněli, že jsme tu stélu viděli těsně před útokem.“

„Krásná, že?“

„Nejsem fanda na staré nakloněné obelisky.“ Ahmad se usmál tomu, jak se ho Mercer snažil odvést od toho tématu. „Kromě toho jsme si ho neprohlédli zblízka.“

„No to je škoda, je ve skvělém stavu. Já ho nikdy předtím neviděl. Ty hieroglyfy byly skoro nedotčené povětrnostními vlivy a daly se celkem snadno rozeznat, i když se musím přiznat, že jsem nedokázal přečíst ani jeden z nich.“

Mercerovi se sevřelo srdce. „Jak to, byly?“

Ahmad na něho vrhl pohled obvykle vyhrazený pro vzpurné studenty, kteří si mysleli, že jsou chytřejší než on. „Můj drahý doktore, opravdu si myslíte, že bych ho tam nechal, aby ho objevil další Poli Feines? Musel jsem ho zničit, neměl jsem na vybranou. Jestli vám to pomůže, pronásledují mě výčitky svědomí, že jsem znesvětil tak významnou starožitnost.“

„Ne,“ povzdechl si Mercer nešťastně. „To mi nepomůže.“

Středoafrická republika

„Tak co si myslíš, Booku?“ zeptal se seržant Paul Rivers koutkem úst.

Booker Sykes si nesundal z očí brýle pro noční vidění, kterými si prohlížel zničené město Kivu. „Že mám zatracené štěstí, že nějaký můj předek nepocházel odtud. Moc nerad bych se narodil v takovéhle díře.“

Ti dva šli napřed a nechali seržanta Bernieho Cieplickiho hlídat terénní auto zaparkované několik kilometrů od Kivu. Ačkoliv největší hrozbou regionu byl Caribe Dayce, jeho smrt nepokoje nijak zvlášť neuklidnila. V Kivu a okolních vesnicích řádily malé tlupy ozbrojených výrostků, opilých nebo zfetovaných, že sotva viděli. A to pomohlo Sykesovi a jeho malému týmu ozbrojit se.

Na cestě z Rafai je zastavili u provizorního kontrolního bodu čtyři mladíci připravení oloupit každého, kdo byl takový blázen, že cestoval oblastí, kde byly přestřelky na denním pořádku. Kontrolní bod se nacházel v místě, kde stromy rostly těsně u silnice, takže se tam auta nemohla otočit. Přinutili Američany vystoupit, a zatímco na ně jeden z nich mířil AK-47, ostatní začali prohledávat jejich terénní vůz, který Sykes koupil v hlavním městě Bangui za peníze, jež jim dal na misi Mercer.

Sykes byl na tohle připravený; vlastně doufal, že se to stane, protože chtěl získat zbraně dřív, než se ponoří hluboko do džungle.

Výrostkovi hlídajícímu příslušníky Delta Force bylo šestnáct nebo sedmnáct, měl zapadlé krhavé oči a drzá ústa. Držel samopal s ledabylou lhostejností. I když byli ti tři muži, na které mířil, urostlí, zkušenost ho naučila, že kulka pokaždé trumfne svaly. Víc ho zajímaly kartony cigaret a další věci, které Sykes naložil do auta právě pro případ takového přepadení. Všechno, co vzal s sebou, vybral pečlivě tak, aby zlákal rebely k hledání hluboko v nákladovém prostoru otlučeného džípu Cherokee.

„No páni!“ zavolal vzrušeně jeden z kluků přehrabujících se věcmi v autě. Vynořil se se zbrusu novým fotbalovým míčem, a jak Sykes předpokládal, chvilku si s ním pinkal na koleni a pak ho lehce odkopl směrem k výrostkovi, který je hlídal.

Sykes sledoval mladíkovy oči, a když přeskočily ze zajatců na letící míč, vrhl se se svými muži do akce. Skočil kupředu, popadl samopal za hlaveň a obrátil ji k obloze. Bernie Cieplicki měl připravený pevně smotaný časopis. Uvnitř byl patnácticentimetrový hřebík, na jednom konci nabroušený do hrotu ostrého jako jehla. Máchl jím dopředu a hřebík prolétl vzduchem jako šipka. Zasáhl ozbrojence, který našel balon, do ramene a zabodl se mu polovinou své délky do masa. Kdyby Cieplicki usoudil, že to situace vyžaduje, mohl ho rebelovi prohnat okem do mozku. Takhle mladík jenom vykřikl vyděšený náhlou bolestí.

Paul Pvivers, který z nich byl se svými sto dvaadevadesáti centimetry nejvyšší, proběhl kolem zraněného Afričana a celou svou vahou zabouchl dveře nákladového prostoru džípu. Dva výrostci uvnitř nestačili na útok nijak zareagovat. Náraz těžkých dveří zatížených Riversovým tělem přerazil tři ze čtyř nohou visících přes nárazník.

Sykes držel samopal tak, aby mířil neškodně do vzduchu, a loktem uhodil mladíka do čelisti. Ten obrátil oči v sloup a padl v bezvědomí na zem. Bernie vyřídil rebela s hřebíkem v rameni kopem ze strany do hlavy.

Akce trvala čtyři vteřiny.

Než pokračovali v cestě, vytáhl Cieplicki, který byl zdravotníkem týmu, Afričanovi hřebík z ramene, potřel ránu antibakteriální mastí a ovázal ji. Se zlomenýma nohama nemohl udělat o moc víc, než že je dal do provizorních dlah a píchl mladíkům morfium, které je na pár hodin uspalo. Kluk, kterého praštil Book, nepotřeboval drogu, aby zůstal v bezvědomí.

Booker Sykes si znechuceně prohlédl jejich zbraně. Samopaly byly funkční, i když špinavé. Co se mu nezamlouvalo, byly zbraně samotné, ne jich stav. Liberální skupiny ve Spojených státech rády poukazují na to, že USA jsou největší vývozce zbraní na světě. Při přepočtu na peníze mají pravdu, ale zapomínají na fakt, že miliardy z toho připadají na letadla jako AWAC a F-16 nebo na válečné lodě, které už mají nejlepší léta za sebou, případně na vyřazené zbraňové systémy, které se používaly jen při výcviku nebo při hlídání pobřeží.

A pak tu jsou všudypřítomné AK-47. Po celé zeměkouli jich je rozeseto více než sto milionů a v současnosti se dá kalašnikov koupit na bazarech ve většině zemí třetího světa za pouhých padesát dolarů. Sykes původně uvažoval o tom, že by mohli koupit zbraně v Bangui, ale trvalo by příliš dlouho navázat kontakty s překupníky.

Booker se s AK-47 setkal na čtyřech kontinentech a věřil, že tenhle samopal zavinil mnohem víc úmrtí a neštěstí než jakákoliv jiná zbraň od doby, kdy do sebe pravěcí lidé začali bušit klacky. Atomové bomby zabily v Hirošimě a Nagasaki sto šedesát tisíc lidí. Muži s kalašnikovy měli jen v Africe na svědomí desetkrát víc životů.

Kde tedy jsou aktivisté odsuzující Rusko a jeho bývalé satelity za to, že zaplavily světový trh kalašnikovy bez ohledu na to, kdo je bude používat? Ale stačí, aby se americká vláda pokusila prodat Tchajwanu dvě tankovací letadla KC-135, a všichni začnou vykřikovat o válečných štváčích.

Tohle mu vadilo.

Nechali ty nešikovné lapky volně spoutané, s několika kartony cigaret a dostatkem jídla, aby vydrželi pár dní, a pokračovali směrem ke Kivu. Když se k němu přiblížili, už se stmívalo, a aby neriskovali vjezd do neznámé situace, přikázal Booker Cieplickímu, aby zůstal v autě, než s Riversem obhlédnou město.

„Mně se zdá, že bys tady zapadnul,“ utrousil Rivers ke kapitánovi. V Delta Force si na šarže moc nehráli.

„Vypadá to docela klidně,“ zabručel Book.

Hotel, ve kterém přespala Cali, byl opuštěný, jeho libanonský majitel uprchl i s rodinou. Na verandě posedávalo několik výrostků. Všechen alkohol z baru a jídlo z restaurace už byly dávno rozkradené, takže se jen posadili ke stolu, dívali se, jak kolem ubíhají bahnité říční vody, a zájem projevili jen tehdy, když se odlomil kus podemletého břehu a spadl do řeky. Dva muži pracovali na Calině opuštěném landroveru. Podle toho, co řekla Bookerovi u Mercera doma, potřeboval jen nové pneumatiky, takže ho překvapilo, že je pořád tam. Zvětšil rozlišení dalekohledu a uviděl pod vysokým podvozkem auta tmavou šmouhu. Někdo buďto vypustil olej, nebo prostřelil blok motoru. Všiml si několika rodin, snažících se začít zase normálně žít, a staré ženy sedící u vchodu do své hliněné chatrče s fňukajícím děckem v náručí. Book usoudil, že jeho matku nejspíš znásilnili a zabili rebelové.

Bože, jak nenáviděl Afriku. Tenhle koloběh se nikdy nepodaří zastavit.

„Tak jak to chceš sehrát, kapitáne? Projedeme hned, nebo počkáme?“

„Mercer říkal, že ta vesnice, kterou hledáme, je další dvě hodiny cesty po silnici daleko. Nevidím tam dole žádná auta ani náklaďáky, které by vypadaly, že by nás mohly pronásledovat, ale radši bych projel až pozdě v noci, aby nikdo ani nevěděl, že jsme v oblasti.“

„Rozumím.“

Booker chtěl původně Kivu objet, ale jediná cesta široko daleko vedla středem města. Zkontroloval tedy vysílačky a poslal Riverse zpátky k džípu s rozkazem přiblížit se k městu ve tři ráno. Sám se přesvědčí, že se v té zničené osadě nic nezměnilo, a přidá se k nim, než vjedou dovnitř.

Booker Sykes by ani nespočítal, kolik nocí strávil sledováním vesnic, jako bylo Kivu. Byla to místa v Iráku, Afghánistánu, Pákistánu, Somálsku, Súdánu a desítce dalších zemí, na které brzy zapomněl. Ale protože tahle mise souvisela s Mercerem, cítil, že je důležitější než mnohé předchozí.

Nevěděl, co si má o Mercerovi myslet. Nepochybně to byl nejchytřejší a nejmazanější člověk, se kterým se kdy setkal. Dokázal si poradit v každém boji i přesto, že nikdy nebyl v armádě. V srdci to byl samotář, ale zdálo se, že přitahuje lidi kolem sebe, kteří v něm nacházeli klidnou sílu, jakou vládl málokdo. A Booker si byl dobře vědom toho, jak se na něho dívá Cali, i když Mercer sám to slepě ignoroval. Věděl, že Mercer stále oplakává Tisu Nguyenovou, ale také to, že když nebude opatrný, propase šanci sblížit se s mimořádnou ženou.

Mercer byl blízký přítel zástupce prezidentova bezpečnostního poradce, ale přesto vyhledával společnost obyčejných lidí, jako byl Harry White. Měl spoustu peněz, ale nechodil po světě s nosem nahoru. Booker ještě nepřišel na to, co Mercera žene kupředu, co ho nutí ujímat se úkolů, kterým se jiní vyhýbají. Podezíral ho, že to neví ani on sám, což pro Sykese nebylo nic zvláštního. Ani on se moc nezbýval tím, proč se dal k armádě a proč se dobrovolně účastní nejnebezpečnějších akcí, protože kdyby poznal pravdu, nejspíš by tu práci už nemohl dělat.

Bez elektřiny ustal v Kivu všechen život, jakmile slunce zapadlo za obzor. Rebelové na hotelové verandě si posbírali zbraně a odešli do pokojů, které zabrali. Žena s dítětem zmizela ve své chýši. Zapálila lampu, ale nechala ji hořet jen tak dlouho, než nakrmila dítě a uložila ho do podomácku vyrobené kolébky. V devět hodin byly jediná ulice ve městě i čtvercové náměstí opuštěné.

Přesto se Booker držel svého plánu, a i když si hmyz hledal cestu skrz bariéru jeho repelentu DEET a živil se jeho krví, seděl bez hnutí na pahorku nad cestou a díval se, jak Kivu spí.

Ve tři čtvrtě na tři zavolal Riversovi a vrátil se sto metrů zpátky po cestě. Jakmile zaslechl přes zvuky hmyzu a nočních zvířat motor džípu, zavolal Riversovi, aby ho vypnul. Uběhl posledních sto metrů z Kivu na místo, kde tiše stálo auto.

Booker a Paul Rivers se beze slova přesunuli za auto a Bernie Cieplicki se postavil k otevřeným dveřím řidiče. Společně začali tlačit dvoutunové auto po prašné cestě. Bernie Cieplicki dostál své pověsti vtipálka a přinutil Sykese a Riverse zastat většinu dřiny, zatímco on jen řídil.

Projeli Kivu tiše jako duchové a pokračovali dalších dvě stě metrů. Sykes s Riversem byli pokrytí potem a supěli jako tažní koně.

„Vypadáte nějak unaveně,“ popíchl je Cieplicki. „Asi jsem neměl nechávat nohu na brzdě.“

„Ty jsi pitomec, Berne,“ zasípěl Paul.

„Tohle slýchám v jednom kuse,“ odpověděl Cieplicki s tak škodolibým úsměvem, že byl Rivers v pokušení smáznout mu ho z obličeje pěstí. „Nasedat,“ přikázal Sykes.

Se zhasnutými světly a nasazenými brýlemi pro noční vidění je Cieplicki odvážel od Kivu, nejprve skoro krokem, ale po půldruhém kilometru už pětašedesátkou. Vítr, který vanul dovnitř otevřenými okénky, byl horký a páchl blízkou řekou, ale museli nechat okénka stažená, protože Book s Paulem sledovali okolní džungli se zbraněmi připravenými k palbě.

Cesta k soutoku řek Scilla a Chinko jim trvala dvě a půl hodiny. Provizorní přívoz, o kterém se zmínil Mercer, někdo zničil, sudy ležely rozházené po břehu a po palubě z vlnitého plechu nebylo ani stopy.

„Odsud už musíme pěšky,“ prohlásil Sykes a vysoukal své mohutné tělo z džípu. „Schováme auto a počkáme do rozbřesku. Nechci se potácet džunglí, když nevíme, kdo tam je.“

„Chtěl jsi říct co,“ opravil ho Bernie.

„To taky.“

Hodinu před rozedněním se přiblížili k vesnici, kde Mercer viděl stélu. Noční zvířata se už vrátila do svých nor a denní se ještě neobjevila. Nenašli žádné stopy, že by se v té oblasti někdo pohyboval, ale nehodlali riskovat. Prošli kolem starého dolu a všimli si průrvy v hrázi, kudy to Mercera a Cali spláchlo dolů do řeky. O kus dál vstoupili do vesnice. Sykes vyšel na mýtinu krytý Cieplickim a Riversem, kteří zůstali mezi stromy. Z vesnice zbyly jen ohořelé zbytky chýší, zčernalé hromady trávy a hlíny, které bývaly domovy nevinných lidí. Ve vzduchu visel pach rozkládajících se mrtvol.

Z té marnosti a zkázy se mu zvedal žaludek.

Rozhlížel se kolem po stéle. Mercer mu řekl, že je asi dva metry vysoká a nedá se přehlédnout, ale on ji neviděl. S neustálým pocitem, že ho někdo pozoruje, a nejen jeho muži, prošel metodicky křížem krážem celou mýtinu. V trávě se válely stovky prázdných nábojnic. Jednu zvedl a přičichl k ní. Stále páchla střelným prachem. Minul hromadu kamení a už ji chtěl ignorovat, když tu se zastavil a vrátil. Ve slabém ranním světle zaostřil na podivný nápis na jednom velkém kameni.

„Hm, tohle Mercera moc nepotěší.“

Doběhl zpátky na kraj lesa, kde čekali Rivers a Cieplicki.

„Tak co, veliteli?“

„Ta stéla, nebo co to bylo, je rozbitá. Zbyly z ní jen kusy o velikosti cihly.“

„Výbušniny?“ zeptal se Cieplicki.

„Ne. Řekl bych, že ji rozbili kladivy nebo pažbami. Navíc jsem měl pocit, že tady nejsme sami.“

„Třeba se vracejí vesničani.“

„Ne v pět ráno.“ Sykes zmlkl a promýšlel jejich možnosti. Naposledy se vyspal před šestatřiceti hodinami během letu do Afriky, ale ten trval jen pět hodin. Byl vyčerpaný. Oči ho pálily, jako by měl na vnitřní straně víček smirkový papír. Ale byl vycvičený takovéhle podružnosti ignorovat. Vymyslel plán a vydal rozkazy. Cieplicki a Rivers odběhli, zatímco on zůstal v lese a pozoroval mýtinu. Neslyšel žádný pohyb, zakašlání ani zašustění látky o vegetaci, ale byl si jistý, že není sám.

Opatrně jako plížící se leopard se vydal širokým půlobloukem kolem vesnice a dával si pozor, aby nevyšel na odhalený svah s výhledem na řeku. Nic nenašel.

Rivers a Cieplicki se vrátili za jedenáct minut, a kdyby Sykes nebyl tak nervózní, byl by je vypeskoval za to, že jim tak dlouho trvalo uběhnout půldruhého kilometru k autu a zpátky. Přinesli tři vojenské batohy o nosnosti až sedmdesát kilo. Nechali Cieplickiho, aby je kryl z lesa, doběhli ke zničené stéle a začali do batohů nakládat úlomky kamene. Pečlivě dbali na rozložení hmotnosti, protože i když si Bernie dokázal poradit s pořádným nákladem, Sykes a Rivers byli mnohem větší a silnější.

Když naplnili jeden, zvedl ho Rivers ze země.

„Co myslíš?“ zeptal se Book.

„Sedmdesát, sedmdesát pět kilo.“

„Díky bohu, že je to jenom kilák a půl,“ utrousil Sykes a rychle vzhlédl, když z jednoho stromu náhle vylétl pták. Chvilku počkal, ale nic dalšího se nestalo.

Posbírali všechny větší kusy a přešli na úlomky o velikosti žaludů napůl zabořené v zemi, když Cieplicki vystřelil. Na jeho jediný výstřel odpovědělo nejméně osm samopalů. Sykes s Riversem se vrhli na zem, srovnali batohy do řady, aby se za nimi mohli krýt, a položili zbraně na trosky zničené památky.

Za okamžik se Cieplicki vynořil z podrostu a vypálil dlouhou dávku, aby udržel rebely v lese. Doběhl ke svým spolubojovníkům, přeskočil batohy a převalil se tak, aby jeho kalašnikov mířil zpátky do lesa.

Džungle znovu zmlkla. „To nevypadá dobře.“

Příslušníci Delta Force měli každý jen dva náhradní zásobníky; víc munice ti výrostci, kterým sebrali zbraně, neměli. Nebylo to ani zdaleka dost na delší přestřelku s víc než půltuctem mužů.

„Střílejte s rozumem,“ přikázal Sykes. Vypálil krátkou dávku do lesa, navlékl si na ramena popruhy batohu a zabral silnýma nohama, aby tíhu zvedl. Cieplicki a Rivers ho napodobili. Společně se rozběhli zpátky k džípu na soutoku řek Chinko a Scilla.

Batohy byly tak těžké, že jim ani neposkakovaly na zádech, když běželi po břehu, a ještě než uběhli sto metrů, cítil Sykes, jak mu praskají šlachy a vazy v zádech. Pak povolil sval. Týlem hlavy mu projela nemilosrdná bolest jako po bodnutí nožem, která s každým krokem sílila. Přesto nezpomalil. Skřípěl zuby nad těmi mukami, ale ani na okamžik mu nepřišlo na mysl, že by batoh zahodil.

Střelci pronásledovali tým Delta lesem a pálili po něm špatně mířené kulky, které nutily Sykesovy muže za běhu kličkovat, což zvyšovalo tlak na jejich kolena a záda, zejména když opětovali palbu, aby si udrželi rebely od těla.

Sykes, který se šklebil bolestí při každém kroku, si stále opakoval, že musí bolest ignorovat, ale ta muka byla nepředstavitelná. Bodavá bolest mu vystřelovala od bederní páteře, a jak kličkoval, projížděly mu mozkem další planoucí blesky. Sotva se dokázal otočit, aby opětoval palbu, tak držel AK-47 v jedné ruce a pálil kulky za sebe, kterými se kryl.

Jednou v Afghánistánu nesl zraněného muže, místního bojovníka, kterého zasáhl do břicha šrapnel, ale ve srovnání s tímhle to nebylo nic. Tíha batohu ho táhla k zemi a nutila ho pochybovat o všem, co v životě udělal a co ho dovedlo k těmhle mukám. Pohlédl na své muže. Věděl, že také trpí. Měli to vepsané ve tvářích a v potu, který jim prýštil z pokožky. Cítil to dokonce i Paul Rivers, muž jako býk.

A přesto běželi dál.

Dorazili k dolu, bez zaváhání proskočili proraženým otvorem v hrázi dovnitř a kličkovali na druhou stranu. Sykes se nedaleko vrcholu zapotácel a ucítil, jak mu Bernie narazil ramenem do batohu, aby ho postrčil poslední kousek cesty nahoru.

Překvapilo je, že se jim dařilo získávat náskok před rebely, kteří se prodírali hustou džunglí. Jeden z pronásledovatelů si ale uvědomil, že jim jejich kořist uniká, a vyběhl z houští. Rivers běžel jako poslední a jeho úkolem bylo krýt jim záda. Každým okamžikem se ohlížel přes rameno. Uviděl, jak z džungle vyskočil hubený Afričan a sprintoval za nimi. Aniž zpomalil, vypálil Rivers krátkou dávku. Rebel padl k zemi, jako by mu něco podtrhlo nohy.

„Poslední…,“ vydechl Cieplicki a zastavil se, aby polkl žluč předcházející zvratkům. „Poslední u džípu je srab.“

Na maskáčovou košili mu po bradě stekla stružka hustých slin.

Z džungle za nimi se v rojnici vynořili další ozbrojenci a rychle je doháněli.

„Kapitáne!“ zavolal Rivers.

Ti tři se nemohli zastavit, protože věděli, že už se znovu nerozběhnou, tak jen zpomalili a vypálili dlouhou salvu za samopalů. Na střelbu od boku byla vzdálenost příliš velká, ale jeden útočící muž se ve spirále svalil na zem, když mu rameno rozdrtila kulka ráže 7,62 mm, a ostatní se vrhli k zemi, aby se kryli.

Poslední kus cesty běželi z mírného svahu, takže nechali gravitaci, aby jim pomohla, a jejich těžké boty bušily při každém nejistém kroku do tvrdé africké půdy. Sykes cítil, jak mu na těch posledních několika stovkách metrů stékají po tvářích slzy. Plakal poprvé od svých dvanácti let, kdy mu umřela babička.

Džíp byl dobře ukrytý kousek od cesty. Rivers se nezdržoval s odhazováním větví, které použili na zamaskování auta. Otevřel dveře nákladového prostoru a obrátil se, aby shodil batoh dovnitř. Tričko měl na ramenou prosáklé krví tam, kde se mu popruhy zařízly do kůže.

Navzdory mučivé bolesti nebo možná kvůli ní nechal Sykes Cieplickiho, aby náklad složil jako druhý. Rivers už přebíhal ke dveřím řidiče. Cieplicki pustil batoh a pak prostě strčil Bookera dozadu, skočil za ním a zabouchl dveře.

Jakmile byli všichni v autě, nastartoval Rivers motor a vycouval z džungle právě v okamžiku, kdy tři z rebelů dosáhli bahnité plochy okolo soutoku rychlé Scilly a líného Chinka. Jak uviděli džíp vyjíždět z džungle, spustili palbu. Zadní okno explodovalo a zasypalo Cieplickiho a Sykese střepy velkými jako diamanty. Cieplicki se potýkal s mohutným balíkem v zavazadlovém prostoru, rozbalil ho a přetáhl přes batohy jeho pogumovaný povrch, zatímco Sykes opětoval palbu rozbitým oknem.

Jedna kulka si našla zadní pneumatiku a zničila ji. Rivers bojoval s volantem a neodvažoval se zpomalit, i když věděl, že pokud to neudělá, sklouzne pneumatika z ráfku. „Ozvěte se, vy vzadu.“

„Potřebuju minutku,“ odpověděl Bernie, aniž polevil v práci.

„Kruci!“ Z džungle před džípem vyběhli tři další mladíci, právě když se rozjel po cestě směrem ke Kivu. „Tu minutku nemáš.“

Auto zasypaly další kulky ze samopalu, provrtaly díry do čelního skla, urazily zrcátko na straně spolujezdce a prorazily chladič, takže se zpod kapoty začala valit pára.

„Musíme to udělat hned!“ křikl Rivers. Volant vibroval tak silně, že měl pocit, jako by se držel elektrického plotu.

„Na mě nečekej!“ zavolal Bernie.

„Nebudu. Držte se!“

Strhl volant doleva a zamířil k široké řece prořezávající džungli. Břehy byly asi půldruhého metru vysoké, tak přimáčkl plyn až k podlaze. Unavený motor reagoval, jako by se rozhodl, že odejde z tohoto světa s plnou slávou.

Džíp narazil do břehu, vyjel nahoru a skočil do vody. Dopadl na hladinu jako pádící hroch, čelní sklo zaplavila zpěněná voda a vlna zvednutá předkem auta se rozbila o protější břeh. Terénní auto skoro okamžitě zachytil pomalý proud otáčející se ve skrytých vírech, takže džíp brzy mířil zadkem po proudu. Zároveň se začal potápět.

„Jak to vzadu jde?“ zeptal se Paul, zatímco voda rychle zalévala prostor pro nohy.

„Pomohl bys nám, kdybys vyléval vodu,“ zvolal Bernie, zatímco se snažil znovu narovnat batohy, které se svezly dopředu, když džíp dopadl do vody. Sykes mu pomáhal, jak nejlépe mohl, ale teď, když se zastavil, mu záda tak ztuhla, že se sotva dokázal pohnout.

Paul Rivers přelezl ze svého sedadla na zadní, klekl si na něj a pomohl Cieplickimu s batohy. Voda už sahala jen pár centimetrů pod rozbité zadní okno. Až jím začne proudit dovnitř, půjde auto ke dnu jako kámen.

„Jsou v těchhle vodách pirani?“ zeptal se Bernie, aniž zvedl hlavu od práce.

„Ty jsou snad v Jižní Americe, ne? Ale tady můžeme potkat krokodýly velké jako motorový člun.“

Přes rám zadního okna se přelila první vlna a za pár vteřin byl zavazadlový prostor zaplavený. Tři muži se pevně chytili a Bernie skočil, aby otevřel zadní dveře. Pak džíp sklouzl pod hladinu, na které po něm zbyla jen malá brázda.

Rebelové na pobřeží sledovali, jak se potápí, a chvilku nato propukli v jásot, když se ani jeden z mužů nevynořil. Sice nezískali žádnou kořist, ale měli radost i z pouhého zabití.

Třicet metrů od místa, kde se auto potopilo, se voda nečekaně vzedmula, když se z řeky vynořily obrovské čelisti, otevřená rudá tlama plná bílých zubů připomínajících dýky. Vzbouřenci na ni ukazovali a couvali od břehu, zatímco se z hloubky vynořoval zbytek té ploché, oválné obludy. Pak se zdálo, že vyplivla lidská těla. Vedle stvůry se objevily tři hlavy. Jeden muž vylezl zvířeti na záda a druhý ho následoval. Druhý z mužů pomáhal nahoru třetímu, zatímco ten první něco kutil u širokého zadku obludy.

„Pospěš si,“ zasyčel Bernie, když táhl Sykese z vody.

Trojmístný nafukovací člun byl Mercerův nápad. Zdůvodnil ho tak, že když pojedou podél řeky, nebylo by špatné mít ho s sebou pro případ, že by cesty byly neprůjezdné. Sykes ho koupil v jednom krámu ve Virginii, kde se mu zalíbil model se žraločí tlamou namalovanou na přídi, a zaplatil za nadváhu, aby ho mohl vzít letadlem s sebou do Afriky. Vystrčili ho ze zavazadlového prostoru džípu, když vůz začal klesat ke dnu. Cieplicki čekal tak dlouho, jak se jen odvážil, než zatáhl za šňůrku a naplnil tak gumový trup stlačeným vzduchem z láhve, kterou tajně propašovali do letadla.

Zatímco se Sykes soukal přes měkkou obrubu člunu, bojoval Paul Rivers s přídavným motorem o síle pěti koňských sil. Ani se neobtěžoval připevnit ho na záď. Jen zatáhl za startér, otevřel plyn naplno a ponořil lodní šroub do vody. Přetížený člun se sice zrovna neřítil dolů po řece, ale celkem svižně nabíral rychlost. Rebelové na břehu zírali, jak jim uprchlíci mizejí z dohledu, a nevěděli, co si o tom mají myslet.

„A teď všichni,“ zavolal vesele Bernie. „Pluj, pluj, sedm dní…“

I přes bolest se Booker neubránil smíchu nad Cieplickiho žertem.

Důl v Samarské oblasti,

jižní Rusko

Slunce vysušilo ranní mlhu, která halila údolí jako sněhová přikrývka. Několik ptáků poletovalo okolo korun nedalekých borovic a obloha bez mráčku se klenula, jako by neměla konce.

Ludmila a ten ruský vědec, jehož jméno Mercer neznal, vyndali z bedny, jež přežila pád vrtulníku, dva protiradiační obleky a nějaké detektory; na drezíně, kterou našli na vedlejší koleji pod násypníky, se vydali dolů po kolejích, aby se přesvědčili, zda se při vykolejení vlaku nějaký sud nepoškodil.

Saša Federov odpočíval, pilot Jurij dělal inventuru jejich skromných zásob.

Jakmile se Mercer dozvěděl od profesora Ahmada, že stéla byla zničena, vstal a začal se sklopenou hlavou přecházet sem a tam. Poslal Bookera a jeho tým zcela zbytečně na jedno z nejnebezpečnějších míst na světě. Book se o sebe uměl postarat a Mercer si o něho nedělal velké starosti, ale stejně ho ta myšlenka tížila. A ještě víc, nebo aspoň jinak, ho trápilo vědomí, že se ocitli ve slepé uličce.

Byl přesvědčený, že mu stéla prozradí polohu Alexandrova hrobu, a to hlavně proto, že ji jeden z dobyvatelových generálů vztyčil nějaký čas po jeho smrti. Archeologové po té hrobce intenzívně pátrali celá staletí, takže bylo Mercerovi jasné, že bez nové stopy je v koncích.

Nejhorší na tom byla jistota, že mu Ahmad nelhal a opravdu neví, kde se hrobka nachází. Způsob, jakým janičáři tohle tajemství chránili, dokonale zajišťoval, že jejich členové nepodlehnou pokušení. Bylo to vskutku geniální.

Mercer se vrátil na místo, kde Cali a Ahmad seděli na zemi, ale nic neřekl; Cali s Ahmadem tedy rozmlouvali dál.

„Co se s tou ženou stalo?“ zeptala se Cali. „S tou, do které se zamiloval její učitel.“

„Obávám se, že to byl stejný případ jako u Monteků a Kapuletů,“ odpověděl Ahmad a zapálil si cigaretu. „Její otec by jí nikdy nedovolil, aby si vzala Turka, a přinutil ji vrátit se domů, jakmile se o jejím románku dozvěděl. Byl osvícený jenom do určité míry, víte, a tu dívku už slíbil jinému, členovi královského dvora.“

„To je tak smutné.“

„Byly to jiné časy, i když jsem si jistý, že kdyby se to stalo dnes, výsledek by byl stejný. To, že se ženy vdávají mimo svůj kmen, je moderní zvyk, který vlastně zakořenil na Západě.“

„Mimo svůj kmen?“

„Nenašel jsem lepší výraz. Myslím to tak, že pro Američanky není nijak neobvyklé vzít si Francouze nebo Němce, ani to, když si běloška vezme třeba černocha. Na Středním východě se ale nestává, že by si šíitka vzala sunitu nebo Turek Kurdku. To se prostě nedělá. A po roce 1980 se jakékoliv šance na promíšení různých etnických skupin a sekt ještě zmenšily.“

„A proč?“ zeptala se Cali. „Co se stalo v roce 1980?“

„Irák napadl Irán,“ řekl jí Ahmad. „Ten konflikt je pro vás nejspíš jen poznámka pod čarou v učebnici dějepisu, ale na Středním východě to byl rozhodující předěl. Íránci byli naprosto nepřipravení na invazi a málem hned na začátku podlehli. Aby inspiroval své lidi, ponořil se Ajatolláh Chomejní do historie a oživil příběh bitvy z Karbalá, kde byl v roce 860 Husajn ibn Alí, pravnuk proroka Mohameda, poražen kalifem Jazídem z dynastie Umajjovců. Toto datum je stále svátkem pro šíitské muslimy. Chomejní cynicky udělal ze sektářského pokusu uchvátit území a zdroje ropy svatou válku.“

„Jak to?“ zeptal se Mercer, kterého ta debata i přes jeho špatnou náladu zaujala.

„Husajn a jeho armáda byli pobiti do jednoho. Stali se prvními mučedníky islámu. Chomejní namluvil svým lidem, že Saddám Husajn, sunita, je novodobou reinkarnací Jazída, a aby byl porazen, je třeba, aby se všichni Íránci obětovali, stejně jako Husajn a jeho muži. Také prohlásil, že každý, kdo zemře mučednickou smrtí, má zaručené místo v nebi. Tím popřel tvrzení koránu, že sebevražda je hřích proti bohu, a dal vzniknout prvním sebevražedným atentátníkům na Středním východě.

Ještě když bojoval s Iráčany, poslal Chomejní své vycvičené muže do Libanonu, v němž tehdy zuřila občanská válka a byl okupován Izraelem, aby šířili zprávu, že vyhodit se do vzduchu ve jménu islámu není hřích, ale slavná oběť Alláhovi. Nezapomínejte, že něco takového korán výslovně zakazuje, ale on přesto přesvědčil zoufalé lidi, že jeho slovo má větší váhu než slovo boží tlumočené Mohamedem.

Samozřejmě se ta zpráva rozšířila na západní břeh Jordánu a do Gazy, kde muslimové také bojovali s přesilou. A tak teď máme mladíky, které šílenec přesvědčil, že vzít si život tím, že vyhodí do vzduchu autobus nebo restauraci, poslouží božím cílům.“

„A také jedenácté září,“ dodala Cali.

„A útoky v Madridu, Londýně, Indonésii, Pákistánu a Iráku… a ten seznam je mnohem delší.“ Ahmad s trpkým výrazem típl cigaretu. „Mezi šíity a sunity vždycky vládly napjaté vztahy, ale nikdy to nebylo tak zlé jako dnes. Teď se stalo pro sunity přijatelným vzít na sebe patnáct kilo výbušnin, jít do šíitské mešity a odpálit se. Chomejní vyprovokoval zuřivost krevní msty, která rozdělila islám, aby porazil svého souseda.“

„Dá se to zastavit?“

„Ne, alespoň dokud se nenajde duchovní tak mocný, aby dokázal odvolat Chomejního prohlášení a udělal ze sebevraždy znovu hřích. Nemohu ani dost zdůraznit význam Chomejního činů a to, jak poškodil naši víru. A obávám se, že invaze vaší země do Iráku celé věci nijak neprospěla.“ Spatřil zlostný záblesk s Caliných očích a zvedl ruku. „Neříkám, že Saddám Husajn nebyl tyran, nebo že si měl uchovat moc. V době invaze chtěly Francie a Rusko ukončit embargo a jsem si jistý, že by Iráčané získali jaderné zbraně, po kterých tak toužili. Ne, invaze byla z hlediska celosvětových událostí nezbytný krok, ale to neznamená, že nepíchla do vosího hnízda.“

Mercer si náhle vybavil Ahmadova první slova, když vstoupil do tábora. „Říkal jste, že pravděpodobnějšími terči Feinesova útoku jsou Istanbul, Ankara nebo Baku. Proč?“

„Dával jste pozor. Výborně,“ pokýval hlavou Ahmad, jako by chválil zlobivého studenta, kterého předtím pokáral. „Předpokládám, že vycházíte z nesprávné domněnky, že Poliho platí Al-Káida, která chce kontaminovat plutoniem nějaké americké město a tak ještě víc zastrašit celý svět. Tak to není. Neexistuje nic jako terorismus pro terorismus. Každý čin má svůj konkrétní cíl.“

Cali ho přerušila. „Jako třeba dostat USA z Iráku nebo Izrael ze západního břehu Jordánu.“

„Ne tak úplně,“ řekl Ahmad. „Tohle jsou oficiální cíle, ale to, co organizátoři sebevražedných útoků skutečně chtějí, je získat moc. Ten ubožák, který se vyhodí do vzduchu u policejního stanoviště, si myslí, že bojuje za osvobození svého lidu. Muži, kteří mu dali nálož, ho však jen využili jako nástroj ke splnění svých politických ambicí. Chtějí vládnout jeho rodině.

Tohle platí ve všech případech. Ti muži, kteří stojí za útoky v Londýně a Madridu, chtějí vyhnat Spojené státy a Západ z Iráku, i když atentátníci nebyli Iráčané a jejich jediným cílem bylo dostat se do ráje. Vaše média se bohužel soustředí jen na pěšáky a přehlížejí generály.“

Mercer postřehl slabinu v Ahmadově logice. „Kdyby to byla pravda, komu chce vládnout Usáma bin Ládin, když to byl on, kdo zorganizoval útok jedenáctého září?“

„Zorganizoval,“ souhlasil Ahmad. „Ale financoval ho?“

„Ten chlap má pěkných pár milionů. Jistěže to financoval.“

„Dobře, ale kde ty peníze vzal?“

„Myslím, že jeho otec byl bohatý podnikatel v Saúdské Arábii, ne?“

Profesor Ahmad mlčel a počkal, až Mercerovi ta souvislost dojde.

„Vy tvrdíte, že ty útoky platili Saúdové? Neexistují důkazy, že by v tom byli zapleteni, tedy kromě toho, že většina atentátníků byli saúdští občané.“

„A to nestačí?“ zeptal se Ahmad povýšeně.

„Podle vašeho uvažování by vláda Spojených států musela mít prsty ve výbuchu v Oklahoma City, protože Timothy McVeigh byl Američan. To neberu.“

„Možná jsem to trochu přehnal,“ slevil Ahmad. „Ale v saúdské vládě existují frakce, které by si nepřály nic víc než vyvést USA z rovnováhy. A teď si vybraly někoho nového, kdo jim pomůže uskutečnit jejich plány. Předtím to byl bin Ládin. Teď platí Polimu Feinesovi, aby za ně dělal špinavou práci. Nejvíc je v tom zapletený saúdský představitel v OPECu, který teď pracuje při OSN v New Yorku, Muhammad ibn as-Salíbí.“

V tichu, které se rozhostilo, si Mercer s Cali vyměnili pohled. Tohle Mercer vůbec nečekal. Kromě vývozu vahhábistických fanatiků do všech koutů světa Saúdská Arábie nikdy neohrožovala své sousedy. Ibriham Ahmad tvrdil, že Saúdové jsou zodpovědní za největší teroristický útok v dějinách a teď chtějí použít špinavou bombu proti svým sousedům.

„A abyste chápali i podíl viny, kterou mají janičáři na nedávných událostech,“ dodal Ahmad, „Salíbího prababička byla ta žena, která ukradla srdce mého učitele. Mohu jen předpokládat, že Salíbímu řekla o alembiku a jeho děsivém potenciálu.“

Na tomhle Mercerovi ani za mák nezáleželo. Stále se potýkal s důvodem, proč by někdo ze Saúdské Arábie spáchal takový čin. „To nechápu,“ prohlásil po chvilce. „Proč?“

„Uvažujte, jako uvažoval Chomejní,“ pokračoval Ahmad, který chtěl, aby Mercer dospěl ke správnému rozhodnutí sám. „Tohle je válka, doktore Mercere, válka o moc. Buďte cyničtější, než obvykle jste.“

„Ropa!“ vyhrkla Cali. „Kaspická ropa.“

„Je mi líto, Mercere, ale slečna Stoweová je na nejlepší cestě stát se premiantkou třídy.“

Obrátila se k Mercerovi. „O tomhle jsme mluvili u tebe doma. O tom, že jediný způsob, jak porazit fundamentalismus, je snížit význam ropy. No a jediný způsob, jak si Saúdové mohou udržet svůj domek z karet, je zůstat hlavním producentem ropy. Když ji začneme dostávat z Kaspického moře, jejich význam se zmenší.“

„Dva hlavní ropovody už fungují, jeden do ruského černomořského přístavu Novorossijsk a druhým budou proudit miliony barelů ročně do tureckého města Džejhan u Středozemního moře,“ dodal Ahmad.

„Poli dostal rozkaz vyřadit z provozu kaspickou ropnou infrastrukturu?“ zeptal se Mercer a pak si na otázku odpověděl sám. „To se mu nepodaří, i kdyby toho plutonia získal mnohem víc. Nic menšího než atomová bomba nebo velká invaze by nemohlo zasáhnout všechny rafinérie, přístavy tankerů, ropovody a terminály v okolí Kaspického moře. Nejsem specialista na ropu, ale viděl jsem snímky Baku. Infrastruktura jen v tomhle městě je ohromná.“

„Nejste dost cynický. Nepotřebujete zničit všechny ty věci, o kterých jste mluvil. Stačilo by jen pár sebevražedných útoků na několika klíčových místech a mít k dispozici imámy a duchovní, kteří vzbouří věřící. Zakrátko budou desítky nebo stovky ‚mučedníků‘ připravené se zabít s vírou, že bojují ve svaté válce proti křesťanství, i když ve skutečnosti budou jen chránit saúdské ropné zájmy. Za pár měsíců proud ropy z Kaspického moře vyschne a Saúdská Arábie i zbytek OPECu budou mít po starostech.“

„A mají tam takové duchovní?“

„Slyšel jsem je v mešitách v Baku, Istanbulu, Ankary a Grozného, kde Čečenci už používají sebevražedné atentátníky pro své vlastní účely.“

„Co se to sakra stalo se světem?“ položil Mercer řečnickou otázku, nijak nadšený, že chápe logiku toho spiknutí.

„Na to se často ptám sám sebe,“ odpověděl Ahmad smutně, „a ještě obtížnější otázka zní, co je ještě na světě v pořádku?“

Mercer nikdy nedopustil, aby se chytil do téhle pasti. Strávil celý život pátráním po něčem dobrém ve všem tom chaosu. Obraz, který s ním zůstane z jeho nedávné návštěvy Afriky nejdéle, nebylo utrpení a krveprolití. Byl to ten uprchlík, který mu dal rajče za záchranu své rodiny, intimní akt přátelství, vzpomínku na nějž si uchová navždy.

Bylo příliš snadné podlehnout nenávisti a pesimismu. Od Tisiny smrti byl otupělý, ale teď si uvědomil, že dovoloval, aby ho bolest odvrátila od toho, kým vždycky byl. Ano, bude ji oplakávat do konce života, ale to není totéž jako dovolit, aby ho její smrt otrávila.

Harry White se mu to snažil říct už dávno. Při truchlení nejde jen o to, jak se kvůli něčí smrti cítíte. Jde o to, co ten člověk v životě dokázal a jaké vzpomínky si na něho uchováte. Volba je na vás.

„My je zastavíme.“ V Mercerově hlase zněla rozhodnost vyvolaná novým pocitem sebedůvěry, o níž si ani neuvědomil, že ji ztratil.

Cali si toho rozdílu všimla a vrhla na něho dlouhý postranní pohled. Pohladila se po husí kůži, která jí naskočila na pažích.

„Mou povinností janičáře je chránit Skenderbegův alembik,“ prohlásil Ahmad poněkud pompézně. „Kromě tohoto za nic nezodpovídáme. Jestli se ho Feines pokusí najít, budeme jednat. Ale ta plutoniová ruda a to, co s ní udělá, nás nezajímá.“

„A co vaše zodpovědnost lidské bytosti, prokristapána?“

„Pro tohohle pána nedělám nic, slečno Stoweová. Obětoval jsem život ochraně lidstva před ničivou zbraní – stejně jako ti muži, kteří to dělali přede mnou. Myslím, že víc po mně nemůže nikdo žádat.“

„Kecy!“ vykřikl Mercer.

Ahmad znovu pozvedl obočí a jednu stranu hustého kníru mu otočil nahoru úsměšek.

Mercer rozhořčeně pokračoval: „Poskytl jste nám dost stop na to, abyste povzbudil naši chuť a přiměl nás pokračovat. Chtěl jste, abychom se do toho zapletli, protože jste potřeboval naši pomoc. Ty bedny z řeky Niagara byste sám nikdy nevylovil – ale prakticky jste nás k nim dovedl tím, že jste nám v Africe podstrčil tu polní láhev.“

Ahmad překvapeně otevřel ústa a vyvalil oči.

„Jak jste to zjistil?“

„Přivedly mě k tomu dvě indicie.“ Mercer byl rozčilený, a zatímco mluvil, odpočítával argumenty na prstech. „Zaprvé, žena, která mi láhev dávala, se mi zdála nejistá. Ta věc jí dokonce vyklouzla z ruky. Taková láhev jí musela být velice povědomá, protože její práce nejspíš byla nosit vodu. Zadruhé, plátno na láhvi nemohlo v žádném případě přežít sedmdesát let v džungli. Té ženě jste ji dal vy pár dní předtím, než jsme do vesnice vstoupili, protože jste věděl, že se tam objevíme.“

Celi Mercerova dedukce šokovala stejně jako Ahmada. „Počkej, Mercere, jak mohl vědět, že do té vesnice přijdeme?“

„Pamatuješ, jak jsem ti říkal, že pracuju pro OSN a hledám naleziště minerálů, o kterých vím, že tam nejsou? Celé to byla lest. Ten zástupce OSN, Adam Burke, ve skutečnosti chtěl, abych našel důl na plutonium.“ Obrátil se k profesoru Ahmadovi. „Určitě ho znáte.“

„Zkomolil jste jeho jméno,“ řekl Ahmad. „Není to Adam Burke. Je to Ahdham Berk s neznělým ‚r‘. Před patnácti lety byl mým studentem.“

Mercer se s tím mužem nikdy nesetkal, jenom s ním několikrát mluvil po telefonu, a žádného cizího přízvuku si nevšiml. Nikdy by nehádal, že ten Berk s neznělým „r“ je Turek. Podle hlasu byl víc Američan než Mercer.

„Tak dobře, nastražil jsem to na vás.“ Ahmad náhle vypadal unaveně, ale zároveň se zdálo, jako by se mu ulevilo, že může s pravdou ven. „Máte unikátní talent a kontakty, kterými žádný janičář nedisponuje. A vy, slečno Stoweová, nerad to přiznávám, jste obětí mých machinací stejně jako doktor Mercer.“

„Cože?“ vykřikla.

„Od koho myslíte, že pocházela ta informace o zvýšeném výskytu rakoviny ve vesnici? Neměla jste čas pořádně si s ním promluvit, ale možná poznáte mého žáka Devrina po hlase, až se vrátí s naším autem. Byl to on, kdo vám zavolal a vydával se za archiváře Centra pro prevenci a kontrolu nemocí.“

„Co by se stalo, kdybychom se Cali a já nesetkali?“ zeptal se Mercer.

„Bylo to nevyhnutelné,“ zavrhl tu možnost Ahmad.

„Ne, to nebylo!“ odsekla Cali. „Byla bych jela sama, kdyby nějaký pitomý kluk netrénoval střelbu na mém autě.“ Ahmad jí věnoval dlouhý, útrpný pohled. „To jste byl vy?“

Přikývl.

„Co kdybych jí odmítl pomoci?“

„Můj drahý doktore, nevybrali jsme vás náhodně, to vás ujišťuji. Ani jednoho z vás. Opravdu jste vážně uvažoval, jestli jí máte pomoci? Jistěže ne. Neodmítl jste ji, stejně jako byste nesrazil starou dámu na chodník. Jednou z vašich nejvýraznějších vlastností je spolehlivost.“

„Proboha,“ zamumlal Mercer a prohrábl si prsty husté vlasy. Celou tu dobu byl za pitomce, bezmyšlenkovitě sledoval stopu z drobků, které mu nastražil Ahmad. A navíc tomu říkal spolehlivost. Mercer by to spíš nazval předvídatelnost. „Tak co se sakra stalo v té vesnici?“ zeptal se obviňujícím tónem. „Nechali jste Dayceho a Feinese povraždit nevinné lidi.“

Ahmadovi přelétl přes tvář stín viny a lítosti. „Po všem tom plánování nám zkomplikovala situaci tak obyčejná věc jako píchla pneumatika. Když jsme vás sledovali, zdrželi jsme se na cestě z Kivu a dorazili, až když už se tomu nedalo zabránit.“

„A co chudák Serena Ballardová?“ zeptala se Cali. „V New Jersey jste taky píchli?“

„Slečna Ballardová prožila den plný strachu pod dohledem v jednom hotelu ve Filadelfii, takže Poli od ní nemohl získat žádné informace. Ta scéna v jejím pokoji byla naaranžovaná, tu krev poskytli mí muži. Teď už je slečna Ballardová zase doma, určitě víc než trochu zmatená – ale potřeboval jsem vás nějak varovat, že Poli Feines ví, že jste jeli do Atlantic City. Nenapadlo mě, že se dostane k vám do hotelu tak rychle.“

Mercer a Cali si vyměnili úlevné pohledy. Oba si Serenu oblíbili a její nesmyslnou smrt nesli mimořádně těžce hlavně proto, že si představovali, jak trpěla, když ji Feines mučil.

Po cestě k dolu přijelo auto, novější model terénního VAZu, který Poli Feines použil k vyloupení toho starého skladiště zbraní. Za volantem seděl mladý Devrin. Jakmile zastavil u místa, kde Mercer a Cali rozmlouvali s Ibrihamem, otevřel prudce dveře a rychle promluvil turecky na svého učitele. V ruce držel satelitní telefon a soudě podle jeho pobledlého obličeje a potlačované zloby v hlase neměl dobré zprávy.

„Co? Co se děje?“ zeptal se Mercer a sevřel se mu žaludek.

„Už je příliš pozdě.“

Novorossijsk,

Rusko

Novorossijsk, založený jako kolonie italského městského státu Janov, se později stal osmanskou pevností, dokud se ho v roce 1808 nezmocnili Rusové. Po rozpadu Sovětského svazu, kdy většina černomořských přístavů připadla Ukrajině a Gruzii, se Novorossijsk stal největším ruským vývozním centrem u Černého moře a každý rok ho navštěvuje víc než tisíc tankerů, kontejnerových a nákladních lodí. Prochází jím polovina ruské produkce obilí určené na vývoz a jedna třetina exportní ropy. Město obklopené ze tří stran pohořím Kavkaz má čtvrt milionu obyvatel a rozkládá se v severní části hluboké zátoky, která nese jeho jméno.

Lodi s výtlakem větším než dva tisíce tun mají povinnost hlásit se několik dní před příjezdem náčelníku přístavní správy a musejí si najmout lodivoda. Vzhledem k tankerům o výtlaku do tří set tisíc tun, které pravidelně navštěvují ropné terminály na východní straně města, se tam provoz zaoceánských plavidel pečlivě monitoruje. To byl důvod, proč ta pětadvacetimetrová rybářská loď plující pomalu do vnitřního přístavu těsně po rozbřesku nevzbudila žádný zájem přístavních orgánů. Pozornost jí věnovalo jen několik racků kroužících nad záďovou palubou, kam je lákal pach rybího tuku a šupin. Potravu tam však nenašli.

Tři muži na palubě ukradené rybářské lodi se naučili kormidlovat jen natolik, aby s ní dokázali doplout z Albánie přes Bospor a Černé moře. Za to si od nich profesionální piráti vzali peníze, načež se vrátili do své rodné země. Nejstarší z těch tří byl třiadvacetiletý Saúd, a i když akci velel, s kormidlem si uměl lépe poradit syrský výrostek jménem Hasan.

V žádném případě by nedokázali doplout s lodí zpátky skrz Bospor a okolo Turecka do přístavu Ceyhan, jak tvrdil as-Salíbí Gregoriji Popovovi, aby ho přesvědčil, že mohou odvézt plutonium. Už takhle se jim sotva podařilo překonat těch padesát kilometrů přes zátoku do Novorossijsku.

Hasanovy útlé, skoro ženské ruce vypadaly až příliš jemně na hrubém kormidle; jeho oči hleděly na svět zpod dlouhých, zakroucených řas. Jeho dva kumpáni stáli za ním ve stísněné kormidelně. Jeden svíral v ruce malý korán, zatímco prsty toho druhého si pohrávaly se šňůrou korálků pro uklidnění, které dostal od vůdce madráské náboženské školy v Pákistánu, kde ho naverbovali na tuhle akci.

Řekli, že jim jejich dnešní mučednická smrt zajistí místo v nebi, kde na ně čeká harém panen. Hasana si v téhle souvislosti zvlášť dobírali kvůli jeho dívčímu vzhledu. Pověděli jim také, že uštědří křižákům takový úder, že si jejich jména bude navždy pamatovat celý muslimský svět, který se spojí v džihádu proti Americe.

Hasan se nikdy s žádným Američanem nesetkal, ale učili ho, aby je nenáviděl se stravující vášní, kterou sotva chápal. Jeho učitelé, přátelé a imámové v mešitách tvrdili, že Američané chtějí zničit islám, že vyvolali vlnu tsunami v Indonésii, která zabila statisíce jejich bratrů a sester, že se snaží rozšířit infekční choroby v muslimských zemích v Africe a že si sami zničili Světové obchodní centrum jako záminku pro útok na arabský svět.

Byl to chytrý chlapec, ve škole se mu dařilo, a přesto nikdy nezpochybňoval, co mu tvrdili o Spojených státech, protože to nedělal žádný z jeho kamarádů a on nechtěl, aby se mu posmívali. Vlastně se mezi sebou často chvástali a vymýšleli si ještě troufalejší lži, aby dokázali, jak moc Ameriku nenávidí. Většina jejich tvrzení byla dětinská a oplzlá – třeba že Američani souloží se zvířaty a pojídají vlastní výkaly – ale pomáhalo to podněcovat jejich horlivost. Až se nakonec Hasan dobrovolně přihlásil, že zastaví americké urážky Boha. V jistém smyslu ho jeho kamarádi dotlačili k tomu, aby se vyhodil do vzduchu.

Když vpluli hlouběji do přístavu, viděli tam kotvit obrovské ropné tankery. Některé byly přes tři sta metrů dlouhé a připomínaly spíš ocelové ostrovy než lodě stavěné na plavbu přes oceán. Vedle nich se nacházel kontejnerový přístav s pavoučím jeřábem na vykládku lodí.

Zářivě barevné kontejnery v loděnici za ním vypadaly jako pečlivě vyrovnané kostky dětské stavebnice. I v té časné ranní hodině překládali dělníci na plavidla kontejnery z kamionů zaparkovaných na molu.

Ti tři měli přesné rozkazy. Jejich úkolem bylo doplout s rybářskou lodí co nejhlouběji do přístavu pro tankery a tam odpálit pět tun směsi nafty a hnojiva, kterou vezli v nákladových prostorech. Zvláštní sudy, které předchozí noci přivezl jednooký muž, stály na palubě.

Zatímco se blížili k vnější bóji přístavu pro tankery, snažil se Hasan pročistit si mysl. Když se mu to nedařilo, pokusil se představit si ráj, ale stále viděl jen slzy na tvářích své sestřičky, když odjížděl z Damašku, aby nastoupil do pákistánské madrásy, kde si ho vybral velký saúdský kalif Muhammad bin as-Salíbí. Vybavil si, jak si ho jeho otec měřil ledovým pohledem a nechápal, proč raději zemře, než aby převzal rodinné železářství. Jeho matka toho rána neutěšitelně plakala a pak se zamkla v ložnici.

Vůdce jejich buňky, Saúd jménem Abdulláh, hoch s obličejem zjizveným akné, si všiml problémů jako první a uhodil Hasana do ramene. Zpoza vysoké přídě tankeru čekajícího ve frontě na naplnění ropou dopravenou do přístavu ropovodem z Kazachstánu se vynořil štíhlý člun přístavní hlídky.

Hasan, zabraný do vzpomínek a ponořený do strachu, který ho tížil v žaludku, sebou trhl, když hlídkový člun spatřil. Výstražné majáky sice nesvítily a člun musel ještě přejet široký pruh moře vyhrazený pro trajekty, ale on přesto zpanikařil. Posunul páky plynu nadoraz a stočil kormidlo k pravoboku tak prudce, že se loď naklonila.

I když byly trup i nástavba rybářské lodi ošlehané a sešlé, měla ve strojovně nový lodní motor Volvo. Z dvojitého komína vytryskl černý kouř – motor zareagoval na Hasanův nezkušený povel.

Rychlost člunu vzrůstala a jeho náklon se neustále zvětšoval, protože Hasan pořád držel kormidlo nadoraz. Za okamžik se přes zábradlí na pravoboku přelila voda. Sítě zavěšené na jeřábu na zádi zachytila vlna a odtrhla je z lodi.

„Hasane! Ty sudy!“

Dva barely stojící na přední palubě se překotily a kutálely se k zábradlí. Hlídka ve člunu za nimi si všimla podivného chování rybářské lodi.

Příslušníci bezpečnostní jednotky nového přístavního zařízení byli dobře vycvičení a reagovali okamžitě. Červené a modré majáky připevněné na vodorovném nosníku nad otevřeným kokpitem se rozblikaly. Siréna zaječela a rychlé plavidlo začalo rybářskou loď pronásledovat.

Hasan viděl, že jim hrozí ztráta drahocenných sudů, i když netušil, proč jsou tak důležité. Otočil kormidlo do protější krajní polohy, aniž ubral plyn. Velký rybářský člun se naklonil na levobok a sudy se na okamžik zastavily. Hned se však začaly kutálet na druhou stranu. V jednom šíleném okamžiku připomněly Hasanovi malou plastovou hračku, kterou měl jako kluk, uzavřenou misku s průhledným víčkem, ve které se měly malé ocelové kuličky dostat do důlků.

Jenže v téhle hře prohrál. Zareagoval příliš pomalu. První dvousettřicetikilový sud narazil do solí oslabeného zábradlí. Kov se prohnul, ale nepovolil. Pak se na první sud zřítil druhý. Zábradlí se prolomilo, oba ocelové barely se svalily z boku a zmizely ve vodách zátoky.

Hasan pohlédl na Abdulláha, jehož obličej se změnil v masku zmatku a vzteku. „Co budeme dělat?“ vykřikl.

Hlídkový člun byl tři čtvrtě kilometru daleko a rychle se blížil. Na palubě stáli tři muži v uniformách a jeden z nich svíral v rukou brokovnici. Další kormidloval a třetí cosi křičel do vysílačky.

Abdulláh zaklel. Takhle si své setkání s Alláhem nepředstavoval – na útěku před malým ruským člunem. „Obrať to zpátky,“ zavrčel.

Hasan ještě jednou otočil kormidlo, přejel jejich vlastní brázdu a kormidloval loď blíž k terminálu pro tankery.

Jakmile se hlídkový člun ocitl padesát metrů od rybářské lodi, jeden z námořníků zavolal do megafonu, a když na jeho rozkaz k zastavení nikdo nereagoval, vypálil ten s brokovnicí přes příď většího plavidla.

„Střílejí na nás!“ zaječel Hasan. „Musíme zastavit. Nejsme dost blízko. Můžeme se vzdát a…“

„Ne.“ Abdulláh držel v ruce detonátor, který měl odpálit malou nálož plastové trhaviny mezi sudy s dusičnanem amonným a zapálit tak naftu.

Rybářský člun byl stále půldruhého kilometru od nejbližšího tankeru, když vybuchl. Exploze vyhloubila v mořské hladině kráter tři čtvrtě kilometru široký a pětadvacet metrů hluboký. Rybářská loď i hlídkový člun se okamžitě rozpadly na atomy, zatímco tlaková vlna šířící se z epicentra nadzvukovou rychlostí rozbila všechna okna v přístavu. Všechno na molu, co nebylo připevněné nebo hodně těžké, odhodila stranou. Velký jeřáb její náraz vydržel, ale kontejnery za ním to rozmetalo do všech stran, mnoho se jich rozbilo a zboží se vysypalo na zem.

Výbuch zvedl příbojovou vlnu, která se hnala po celém přístavu. Část z ní neškodně unikla na otevřené moře, ale masivní stěna vody se vrhla i na přístav. Nejbližší tanker čekající na naložení neobsahoval žádnou balastní zátěž a seděl vysoko na hladině. Vlna udeřila do jeho třísetmetrového trupu a převalila neohrabané plavidlo na bok. Obrovská síla vody jej roztrhla u kýlu a loď se začala potápět. Podmořská potrubí napájející plovoucí terminály se vytrhla a ropa začala tryskat nad hladinu zátoky, na které se slévala ve velkou skvrnu.

Ohnivá koule zvedající se uprostřed zálivu jako by chtěla soupeřit se sluncem stoupajícím nad Kavkaz. Kypící sloup ohně a kouře připomínající jaderný výbuch dosáhl výšky tří set metrů. Jak síla exploze vyprchávala, vrátila se voda do kráteru vyhloubeného výbuchem. Proud, který tak vznikl, odtrhl plovoucí doky z jejich ukotvení a strhl s sebou jednu výletní loď a několik malých rybářských člunů. Objemnou nákladní loď vyplouvající z přístavu odtáhl sto metrů zpátky, kde narazila do dalšího velkého plavidla mířícího opačným směrem. Oběma se prorazily trupy a začaly nabírat vodu.

Řev výbuchu zeslábl a zanechal po sobě kvílení tisíců alarmů v autech.

A pod hladinou rozbouřených vod ležely tiše dva sudy, které spadly z paluby, pomačkané, jak s nimi pohazoval vír, ale neproražené. Zůstaly ležet dost blízko sebe, aby mohlo plutonium v jednom „přivolávat“ materiál ve druhém, jako by to byli oddělení milenci. Bude to nějakou dobu trvat, ale stoupající výměna nabitých částic dosáhne kritické meze a z jejich spojení se zrodí výbuch mnohem vražednější než ten, který právě zničil přístav.

„Co se stalo?“ zeptal se Mercer, když Devrin pokračoval v rychlé turecké konverzaci.

„Výbuch v Novorossijsku.“

„To je ten ropný přístav, o kterém jsi právě mluvil!“ řekla Cali. „Je to zlé?“

„Zprávy stále přicházejí. Říkají, že to přístav srovnalo se zemí. Mnohé lodě a budovy hoří. Média odhadují, že obětí budou tisíce. Někteří svědkové tvrdí, že šlo o malý jaderný výbuch.“

„Poli nemohl tak rychle rafinovat plutonium a vyrobit bombu. Mohla to být maximálně špinavá bomba.“

„Což je stejně špatné,“ poznamenala Cali. „A rozšíření plutoniového prachu po moři prakticky znemožní očistu. Bude trvat desetiletí, než bude moře znovu bezpečné, pokud je to vůbec možné.“

„Musíme o tom plutoniu informovat úřady,“ prohlásil Mercer a promýšlel logické kroky, které Rusové podniknou. Přístav zaplní záchranné týmy, hasiči a zdravotníci. Budou spěchat do neviditelného mraku radioaktivních atomů plutonia. Vdechnutí i malého množství radioaktivního prachu vyvolá rakovinu nevýslovné síly. „Musejí co nejdřív evakuovat město.“

Ahmad řekl něco Devrinovi a student podal Mercerovi svůj satelitní telefon. „Nevím, s kým si mám promluvit, abych Rusy k evakuaci přinutil,“ dodal Ahmad.

Mercer si telefon vzal a chvilku počkal, než se přístroj spojil se satelitem na oběžné dráze. Vytočil přímou linku do Laskovy kanceláře. Zvedla to jeho sekretářka.

„Carol, tady Philip Mercer. Musím okamžitě mluvit s Irou.“

„Bohužel, je na schůzi s prezidentem a členy výboru pro národní bezpečnost. Předpokládal, že jste slyšel o tom, co se stalo v Rusku. Chcete nechat vzkaz?“

„Mám zásadní informace o té explozi. Musíte mi Iru sehnat.“

„Měli by skončit asi za hodinu. Vyřídím mu, aby vám hned zavolal.“

„Volám ze satelitního telefonu a každou vteřinou můžu ztratit spojení,“ řekl a snažil se potlačit podráždění. „Vím, že jste na krize zvyklá, ale pokud ho okamžitě neseženete, tisíce lidí zemřou hroznou smrtí.“

Uplynulo několik vteřin a telefon zabzučel Mercerovi do ucha. „Dejte mi minutu, přepojím vás do operační místnosti.“

Spojila Mercera s plukovníkem námořnictva stojícím před operační místností pohřbenou hluboko pod Bílým domem. Mercerovi stačilo pronést slova „špinavá bomba“ – plukovník okamžitě vstoupil do zabezpečené svatyně a přivedl k telefonu Iru Laska. „Co se děje, Mercere?“ zeptal se chraplavě.

„Opozdili jsme se. Zabránil jsem Feinesovi, aby sebral hlavní část plutonia, ale podařilo se mu uprchnout se dvěma sudy, odhaduji to na čtyři sta padesát kilo rudy. Myslím si, že byla v Novorossijsku.“

„Nějaký důkaz?“

„Žádný, ale to, že Feines ukradl dva sudy plutonia a čtyřiadvacet hodin nato bylo srovnáno se zemí město, kam by stihl dojet autem, nemůže být náhoda.“

„Už jsme s Rusy ve spojení. Můj kamarád Greg Popov je na mrtvici z toho, že teroristé dokázali něco takového, ale tvrdí, že už zkontrolovali přístav Geigerovými počítači a detektory gama záření. To místo je čisté.“

Tohle Mercer nečekal. „Musí to tam být. Třeba se sudy neprorazily nebo mají Rusové špatné přístroje, ale vím, že to tam bylo.“ Na okamžik se zamyslel. „Jak to udělali? Myslím tu explozi.“

„Greg mi řekl, že to byla rybářská loď naložená výbušninami, nejspíš dusičnanem amonným s naftou. Blížila se k přístavu pro tankery, když ji zpozoroval hlídkový člun. V posledním hlášení vysílačkou hlídka říkala, že se ta loď obrací a vyhazuje kontraband. V následující vteřině vybuchla a srovnala se zemí pět čtverečních kilometrů města.“

„Iro, ten kontraband byly ty sudy. Vsadím se, že se jim skutálely z paluby, když se loď obracela. Klidně se obrať na Popovovy nadřízené, pokud budeš muset.“

„Už jsem to skoro musel udělat, když jsem s ním mluvil o plutoniu poprvé. Povídal jsem ti přece, že je Greg opatrný a vychytralý.“

Něco v tom, jak to vyslovil, přivedlo Mercera na nápad. Jak to říkal Ahmad? „Buďte cyničtější než obvykle.“ Ten cynismus se zrodil ze žalu, ale Mercer ho použil. Promluvil, zatímco mu myšlenka dozrávala v hlavě. „K tomu výbuchu došlo dneska ráno, že? Bude trvat celé hodiny, než se podaří rozjet nějaké záchranné operace, a přitom ten tvůj Popov tvrdí, že už tam stihli změřit radioaktivitu. Je to snad standardní postup?“

„To opravdu nevím,“ odpověděl Ira ostražitě. „Kam tím míříš?“

„Říkal jsi, že Rusové ani nevěděli, že to plutonium ještě mají, dokud jsi jim kvůli tomu nezavolal. Dva dny nato se Feines objevil u dolu těsně předtím, než jsme tam dorazili my. Měl raketomet schopný sestřelit vrtulník a dost velkou palebnou sílu, aby zadržel celou armádu. Co když mu dal Popov tip?“

„A nechal Feinese, aby vyhodil do vzduchu a zamořil jeden z nejdůležitějších ruských přístavů? Ten chlap je vypočítavý, ne šílený.“

„Iro, vím z důvěryhodného zdroje, že za tím vším stojí saúdskoarabská frakce, která chce odstranit konkurenci kavkazské ropy. Co když Popovovi namluvili, že chtějí zasáhnout ten druhý velký terminál v Turecku? To by mu vůbec nevadilo. Dokonce by to Rusku pomohlo.“

„Myslíš, že ho oklamali?“

„Právě jsem si vzpomněl, že měl dneska přijet k dolu. Co vůbec dělá v Novorossijsku?“

„Opravdu se zmínil, že je tam už od včerejška.“

„Počkej chvilku.“ Mercer přešel tábor k místu, kde Saša Federov rozmlouval s pilotem. „Sašo, napadá vás nějaký důvod, proč by Gregorij Popov odjížděl včera večer do Novorossijsku?“

Voják se zatvářil překvapeně. „Do Novorossijsku? Nevím, co by tam dělal. Včera večer měl přistát v Samaře, aby stihl ten vlak. Který má mimochodem zpoždění.“

Mercer mu poděkoval a promluvil znovu s Irou. „Popov měl být v Samaře, ne u Černého moře. Zeptej se sám sebe, jestli by byl schopný pomoct Feinesovi, kdyby se plutonium mělo použít mimo Rusko.“ Ira dlouho neodpovídal, což Mercerovi prozradilo všechno, co potřeboval vědět. „Obrať se na jeho nadřízené, Iro. Zdržuje, aby mohl vytáhnout sudy, dostat je zpátky sem a zamést všechno pod koberec.“

„Nerad to říkám, ale možné to je.“

„Vzpomínáš na Ibrihama Ahmada, toho tureckého profesora, se kterým jsem se snažil spojit? Je tady teď se mnou. Ukázalo se mimochodem, že také vede janičáře, ale důležité je, že můžeme zabránit fundamentalistům, aby se k tomu výbuchu přihlásili, a odradit ostatní v regionu, aby se přidali k jejich boji. Tohle je řetězová reakce. Když ji hned zastavíme, ušetříme si spoustu problémů v budoucnosti.“

„Co myslíš, že bychom měli udělat?“

„Musíš přesvědčit Rusy, aby to neoznačili za teroristický čin. Ať to ohlásí jako průmyslovou nehodu, nashromáždění plynu v trupu tankeru nebo něco takového.“ Ahmad Mercerovi něco bezhlesně řekl. Ten zakryl telefon dlaní a požádal ho, aby to zopakoval.

„Některé extremistické skupiny se k útoku přihlásí na internetu. Vláda musí být připravená každé takové prohlášení zpochybnit.“

„Dobrý nápad.“

Ahmad pokýval souhlasně hlavou. „Tímhle se živím.“

„Iro, musíte taky monitorovat internetové stránky a zmařit všechny pokusy teroristů přihlásit se k tomu výbuchu.“

„Co ještě?“ zeptal se Ira a skoro to znělo, jako by si dělal poznámky.

„Co já vím? Ty jsi na tohle odborník, ne já. Jo, a neozval se ti náhodou Booker?“

„Ještě ne. Dej mi telefonní číslo a já ti zavolám, jakmile budu mít něco nového o Bookovi nebo o Rusech. A, Mercere, nebičuj se kvůli tomu. Odvedl jsi zatraceně dobrou práci.“

Ira zavěsil. Jeho poslední slova měla Mercera povzbudit, ale on se po nich cítil ještě hůř.

Podal satelitní telefon Federovovi. „Kontaktujte své nadřízené. Ten vlak nepřijede. Musejí sem poslat další vrtulník, myslím si totiž, že nás Gregorij Popov zradil.“

„Cože?“

„Nejspíš dal Polimu tip na tenhle úkryt plutonia. Nejdřív jsem se domníval, že k úniku informací došlo na mé straně, ale větší smysl dává, že Popov zradil mého šéfa i vlastní zemi. Co o něm víte?“

„Moc ne,“ přiznal Saša. „Je náměstek ministra, bývalý admirál. Slyšel jsem, že si potrpí na západní sportovní auta a rád jedná na vlastní pěst. Nepřekvapilo by mě, kdyby spolupracoval s kriminálními živly, protože v současném Rusku je to jediný způsob, jak získat moc.“

„Myslíte, že by prodal na černém trhu jaderný materiál?“

Sašovy oči posmutněly, když uvažoval nad takovou zradou. „To nevím. Ale v tomhle světě je možné všechno.“

Ludmila a její kolega se dovlekli nahoru po klikaté cestě od železnice. Zatímco ona se zdála být stejně svěží a vyrovnaná jako předtím, vypadalo to, že o muže se pokouší infarkt. Pět minut mluvila se Sašou, odpověděla na pár otázek a pak se šla najíst.

„Co říkala?“ zeptal se Mercer. Cali se připojila k nim, zatímco Ibriham Ahmad a Devrin Egemen konzultovali situaci soukromě.

„Zdá se, že se žádný sud nepoškodil.“

„Díky bohu.“

„Byly naložené ve dvou vagonech. Ty ostatní byly prázdné. Říká, že tam je šedesát osm barelů, což s těmi dvěma, které ukradl Feines, dělá dohromady sedmdesát. Zatím se zahřály jen trochu, ale podle ní je od sebe musíme izolovat, abychom zabránili plutoniu dosáhnout kritické koncentrace a vybuchnout.“

„Má pravdu,“ souhlasil Mercer, „ale tahle naše skupinka toho teď moc udělat nemůže.“ Odmlčel se. „I když možná ano. Existují nějaké záznamy o tom, co všechno v tom skladišti bylo?“

„O žádných nevím.“

Mercer pohlédl na Cali. Ta promluvila jako první: „Myslím, že si budeme muset zahrát na prodavače a provést inventuru.“

Pogumovaný protiradiační oblek byl cítit potem, zápachem z úst a něčím, co takřka s jistotou určil jako moč; Mercerovi se z té odporné kombinace zvedl v žaludku boršč z konzervy.

„Jak to jde?“ zeptal se Cali, když si natahovala přes hlavu kapuci.

„Fuj. Smrdí to jako v šatně dívčího volejbalového týmu.“

„Já tady mám zkažený dech a moč. Chceš si to vyměnit?“

„Jako by se stalo.“

Stáli před vchodem do starého dolu s Ahmadem, Devrinem a Ludmilou. Ruská vědkyně prohlédla jejich obleky a páskou oblepila okraje rukavic a bot. Přejela rukama po oblecích, aby se přesvědčila, že se neprotrhly, když v nich zkoumali trosky vlaku. Mercer si nebyl jistý, jestli se zdržela déle na Calině zadku nebo na jeho, ale prohlídka v té oblasti byla více než podrobná.

„Možná byste to měli nechat na Rusech,“ navrhl profesor Ahmad podruhé nebo potřetí. „Devrin a já máme v plánu odjet dřív, než přiletí vrtulník, který povolal kapitán Federov. Můžeme vzít vás a Cali na samařské letiště.“

„Už jsem vám to říkal, Ibrihame.“ Mercer musel pozvednout hlas, aby ho bylo přes žlutý oblek slyšet. „Muž, který je za tu loupež částečně zodpovědný, se bude snažit zakrýt své provinění. Teď právě je v Novorossijsku a hledá ty dva chybějící sudy. Až je najde, vrátí je do trosek vlaku a bude dělat, jako by se nic nestalo.“

„Bude to vaše slovo proti jeho.“

„Věřte mi, že tohle před žádným soudem neskončí.“ Mercer zkontroloval svou baterku a náhradní v batohu pověšeném na rameni. Neměl v úmyslu být v dole tak dlouho, aby vysvítil třeba jen tu první, ale strávil polovinu života v podzemí a věděl, že nikdy nemůže být dost připravený. „Slečno Stoweová,“ řekl a galantním gestem ukázal na malý vysokozdvižný vozík, který tam nechal Poli. „Váš kočár čeká.“

Nastoupili do malého vozítka, každý se posadil na polovinu sedadla a jejich boky se k sobě pevně přitiskly, i když přes tlustou gumu jeden druhého necítil. Mercer otočil klíčkem a elektromotor zavrčel. Pedálem na podlaze se ovládala rychlost a malý volant otáčel čilá zadní kola. Když rozsvítil světla, zjistil, že v bateriích zbyla ještě spousta energie.

Mercer zamával přes rameno Turkům a Ludmile a rozjel se s vozíkem do dolu. Jakmile ujeli několik desítek metrů temným tunelem, ucítil, že mu začíná být zima, jako by skála vysávala z jeho těla teplo. Štola byla nejméně dvanáct metrů široká a čtyři a půl metru vysoká, mnohem větší, než Mercer čekal; malé reflektory vozíku vrhaly chabé kruhy světla na strop, stěny a podlahu, takže cestou z kopce viděli jen na pár metrů před sebou. Tři páry kolejnic pro vyvážení rudy a hlušiny z dolu byly rezivé od konstantní vlhkosti.

Hlavní chodba klesala asi půldruhého kilometru přímo, než dojeli k prvnímu příčnému tunelu. Mercer vypnul motor, aby šetřil baterie, a seskočil na zem. Cali ho následovala do boční chodby. Nesla gama detektor a bedlivě ho pozorovala.

Po padesáti metrech došli do široké jeskyně, kterou horníci vytěžili tak, aby ponechali silné sloupy podpírající tíhu hory nad ní.

Mercer přejel paprskem baterky po některých z nich a hvízdl, když se světlo od čehosi odrazilo. Měl pocit, jako by vstoupil do vojenského muzea. Poznal žraločí čumák letounu ME-262, výjimečné tryskové stíhačky, kterou Němci začali používat na samém konci války. Její křídla byla odmontovaná a opřená o sloup vedle smrtícího letounu. O kousek dál mu padl zrak na další stíhačku a pak ještě na jednu. Potom uviděl letadla, která nepoznal, moderní i ve srovnání se současnými. Byly to malé jednomístné útočné stroje, od pohledu schopné vyvinout mimořádnou rychlost.

Řekl: „Tohle musejí být prototypy letadel, která už Němci nestačili dokončit.“

„Jenom dobře. Ta naše by proti nim neměla šanci.“

„Co ukazuje detektor?“

„Okolní radiace je o něco vyšší, ale zdaleka ne taková jako na Wetherby.“

Pro jistotu věnovali průzkumu jeskyně ještě čtvrt hodiny. Bylo tam uložených nejméně patnáct letadel, všechna v pozoruhodně dobrém stavu. Našli také „pradávné“ rakety. Některé byly umístěné na podvozcích, aby se daly odpalovat jako střely země-země. Jiné dost malé na to, aby se daly vynést do vzduchu pro vzdušné souboje. Všechny byly mnohem propracovanější, než jaké na konci světové války měli Spojenci.

„Chytré, co?“ poznamenal Mercer, když si prohlížel odpalovací zařízení schopné vystřelit celý roj smrtících neřízených střel.

„Jen pomysli, jaký by svět mohl být, kdyby vědci použili svou genialitu ve prospěch lidstva, místo aby se ho snažili vyvraždit.“

Když se přesvědčili, že plutonium muselo být uloženo hlouběji v dole, vrátili se k vysokozdvižnému vozíku a pokračovali v cestě mírně se svažující hlavní chodbou. Další kolmý tunel vedl do jiné jeskyně plné ukořistěné německé výzbroje. Na policích ležely přenosné zbraně – kulomety typu, který Mercer neznal, zbraň podobná bazuce, z níž se odvíjely tenké naváděcí dráty, pušky se zahnutými hlavněmi, určené zřejmě ke střelbě za roh. Proti vchodu do jeskyně stál největší tank, jaký kdy Mercer viděl. Musel být třikrát větší než moderní M-1 Abrams. Pásy měl metr široké a místo jednoho děla v hranaté věži měl tenhle obr dva kanóny po stranách.

„To je Maus!“ vyhrkl užasle Mercer. „Můj dědeček stavěl modely zbraní. Jeden takový si postavil podle starých kreseb. Hitler nařídil vyrobit jeho prototypy, když mu někdo řekl, že jsou jejich tanky zranitelné při palbě z děl na železničních vagonech. Nikdy ho samozřejmě nenapadlo, že Spojenci pancéřové vlaky nepoužívají. Nevěděl jsem, že se některý z nich zachoval.“

Cali na něho nedůvěřivě pohlédla. „Napadlo tě někdy, že bys mohl jít do Milionáře?“

„Já za to nemůžu. Fotografická paměť je zároveň požehnání i prokletí. Chceš znát parametry toho tanku?“ Poklepal si na přilbu. „Ty jsou tam taky.“

„Možná někdy jindy. Něco mám.“

„Kde?“

„Tamhle.“ Ukázala hlouběji do jeskyně.

Navzdory chladu v dole se Mercer v obleku potil a přidával pach svého nemytého těla k tomu, kterým už byla guma nasáklá. Řídili se údaji detektoru a opatrně vstoupili do jedné boční komory.

„Podívej.“ Mercer ukázal prstem na kamennou podlahu. V prachu viděli stopy po plných gumových pneumatikách vysokozdvižného vozíku.

„Fakt dobrá práce, stopaři,“ popíchla ho Cali. „Mohli jsme prostě sledovat ty stopy.“

Mercer pokrčil rameny. Když pokračoval v chůzi, ucítil, jak ho něco švihlo přes kotník, a na okamžik zalitoval, že nemůže vzít ten osudný krok zpátky. Mělo ho napadnout, že tam Poli nechá nějaké překvapení. Vrhl se na Cali, srazil ji na zem a kryl ji svým tělem, jak nejlépe mohl.

Past tvořil obyčejný drát vedoucí k několika granátům, které už měly napůl vytažené pojistky. Drát se táhl okolo sálu, kde byly granáty ukryté za masivní výdřevou držící východ do hlavní chodby.

Přes oblek Mercer neslyšel, jak se vytáhly pojistky a zacvakly páčky aktivující granáty, ale věděl, že se to stalo. „Otevři pusu!“ křikl pár vteřin předtím, než malé bomby vybuchly.

Tři granáty explodovaly skoro současně. Tlaková vlna se odrazila od skály, prohnala se jeskyní a narazila do Mercera a Cali, až se na ně jejich obleky bolestivě přitiskly. Kdyby Cali neposlechla Mercerovu radu, měla by protržené ušní bubínky.

Jakmile se vlna stlačeného vzduchu přehnala kolem, odkulil se z ní. Jeskyni zaplnilo tolik prachu, že světlo jeho baterky proniklo jen asi metr daleko. Zvedl se na kolena a pak na roztřesené nohy. Výbuch ho omráčil, v hlavě mu zvonilo a měl narušenou rovnováhu kvůli velkému náporu na střední ucho. Pohlédl dolů na Cali a ignoroval všechny zásady záchrany v dole, kterým se kdy učil.

Kulhavě, protože si opět narazil zraněné koleno, zamířil k východu do hlavní šachty. Granáty odstřelily výdřevu, která tam stála už půl století, a dřevěný překlad silný jako železniční pražec spadl také. Skála nad průchodem výbuchem popraskala, a protože ji nic nepodpíralo, prasklina se Mercerovi zvětšovala doslova před očima. Na zem se zřítil kus o velikosti kovadliny. Mercer se naposled ohlédl k místu, kde ležela omráčená Cali, možná i zraněná nebo něco horšího, vyběhl do hlavní chodby a nechal ji samotnou za lavinou suti, která ji pohřbila zaživa.

Bílý dům,

Washington, D. C.

„Musíte mi věřit, Vladimíre, je v zájmu obou našich zemí, aby to nevypadalo jako teroristický útok,“ pronesl prezident Spojených států klidným hlasem, kterým maskoval podráždění. Poslechl si odpověď ruského prezidenta. „Nazval byste to raději nehodou a vypadal neschopně, nebo přiznal, že to byl čin teroristů, a povzbudil tak další fanatiky?“

Ira Lasko a John Kleinschmidt, jeho přímý nadřízený, poslouchali prezidentovu část rozhovoru z velkých křesel uprostřed Oválné pracovny. Jako poradce v otázkách národní bezpečnosti měl Kleinschmidt k prezidentovi volný přístup ve dne v noci a před hodinou ho seznámil s tím, co zjistil Mercer. Philip Mercer vládě už několikrát pomohl, takže když požádal hlavu státu, aby se do nějaké záležitosti vložila, bývalý senátor za Ohio obvykle poslechl.

„To je nebe a dudy,“ reagoval prezident na slova svého ruského protějšku. „Když jedno letadlo narazí do mrakodrapu, dá se tomu říkat nehoda. Když to udělají tři ve stejný den a další spadne v přímém přenosu ve Filadelfii, těžko se dá předstírat, že se to nestalo. Vy máte možnost postavit se k té situaci v Novorossijsku jinak.

O tomhle jsme už mluvili. Tohle je válka, Vlade, a po každém jejich vítězství se k nim přidají další bojovníci. Úder jako tenhle podnítí k boji proti nám stovky, možná tisíce lidí… Co? Ne, na tom nesejde. Jestli mají pocit, že kaspická ropa představuje hrozbu, pokusí se zastavit její přísun. A jak to udělat lépe než zneužít pár kluků s vymytými mozky, kteří si myslí, že si tak koupí letenku do nebe, a pak jen sedět a říkat, jak je hrozné, když část populace tak moc nenávidí Západ. Jo, vy jste teď Západ, ať se vám to líbí nebo ne.“

Prezident udělal rukou hrubé gesto napodobující masturbaci, zatímco ruský prezident mluvil několik minut v kuse.

„Přesně tak, Gregorij Popov.“ Prezident se poprvé od začátku rozhovoru zasmál. „Mám pár stovek zástupců pro tohle a asistentů pro tamto. Půlku z nich neznám a nepředpokládám, že vy znáte ty svoje. Ale vím z dobrého zdroje, že tenhle Popov je zodpovědný za to, že se plutonium dostalo do rukou teroristů. Není mi jasné, proč to nebylo zveřejněno, ale mám informaci o tom, že je teď na místě útoku, přestože se dnes měl setkat se členem mého týmu osm set kilometrů severně.

Žádám vás, abyste do Novorossijsku poslal někoho, komu důvěřujete, aby zjistil, co ten Popov dělá. Jestli je to náhoda, dobře, osobně se vám omluvím, ale pokud pátrá v přístavu po těch zmizelých sudech, zatímco se všichni ostatní snaží koordinovat záchranné práce, poznáte, že mám pravdu.“ Prezidentův hlas se prohloubil a objevil se v něm známý družný tón, který mu pomáhal okamžitě navázat kontakt s jakýmkoliv posluchačem. Průzkum veřejného mínění ukázal, že mu ten tón pomohl získat deset procent hlasů.

„Vladimíre, čelíte národní tragédii, která by mohla pomoci rozdmýchat světovou válku, pokud se to nezvládne správně. Máte plnou podporu Spojených států, ale musíte udělat, co je třeba. Neposkytněte těm parchantům uspokojení z toho, že to prohlásí za své vítězství. Připravte ho o ně a ušetříte oběma našim národům mnohem těžší boje v budoucnu. Tady jde o srdce a mysli stejně jako o ropu a moc.“ Znovu se odmlčel a jeho pohledná tvář nevyjadřovala žádné emoce. „Díky, pane prezidente.“

Jakmile zavěsil, John Kleinschmidt se zeptal: „Tak co?“

„Říkal, že o tom bude přemýšlet.“

„Na to nemá čas,“ namítl Ira. „Do hodiny nebo do dvou bude plný internet zpráv, že teroristé zničili přístav pro tankery a zastavili přísun ropy z Kazachstánu.“

Prezident pohlédl Laskovi do očí. „Přivedli jsme ho do úzkých, když jsme po něm chtěli, aby lhal svým lidem o největším teroristickém činu od jedenáctého září, a zároveň mu řekli, že by v tom mohl být zapletený jeden z jeho předních poradců.“

„Co byste udělal vy, pane prezidente?“

„Rád bych si myslel, že bych mluvil pravdu, děj se co děj, ale můj vážený ruský kolega je mnohem pragmatičtější než já. Instinkt mi napovídá, že se bude řídit naší radou, ale až přijde čas, požádá o protislužbu.“

Mercer by si nejraději strhl ochranný oblek z těla a zaútočil na hromadu suti holýma rukama, když věděl, že si Cali na druhé straně musí myslet, že ji ponechal napospas smrti. Silou vůle zpomalil dech, protože filtry obleku nedokázaly držet krok s jeho plícemi a on cítil, že začne hyperventilovat. Plastový štít přilby se mu také zamlžil, jakkoliv kvůli prachu, který zaplnil hlavní tunel, nebylo stejně vidět dál než na metr nebo dva.

Hledal si cestu tunelem po hmatu jako slepec, baterku vypnutou, protože by mu stejně k ničemu nebyla.

Jedno z prvních pravidel pro záchranu v dole, které se naučil, pocházelo z vyprávění jeho otce a znělo, že při závalu nesmíte nikdy opustit své kolegy. Jestli přežijete nebo zemřete, ukáže osud, ale vždycky byste to měli podstoupit společně. Tak se můžete spolehnout jeden na druhého při čekání na záchranu. A to byl důvod, proč Mercer ignoroval svůj výcvik a instinkt a proběhl hroutícím se východem z jeskyně. Věděl, že záchrana nepřijde.

Výbuch nebyl tak silný, aby ho na povrchu cítili, a dokonce i kdyby si o ně Saša, Ludmila a ostatní po hodině či dvou začali dělat starosti, Mercer a Cali měli jediné tři baterky. Pokud by se vojáci ze záchranného vrtulníku pokusili prokopat závalem, nejspíš by jen situaci zhoršili a pohřbili sami sebe. A kdyby byli opatrní a povolali důlní odborníky, trvalo by celé dny, než by se tam dostali, dny, které Mercer k dispozici neměl.

Jeho prsty v silných rukavicích nahmataly něco hladkého. Našel vysokozdvižný vozík. Vytáhl se na sedadlo a zapnul motor. Skrz oblek ucítil jeho uklidňující vibrace. Za okamžik dojel k suti, která sahala od zříceného vchodu do poloviny tunelu. Místo aby zaútočil na hromadu nejblíže ke vchodu, začal Mercer odstraňovat větší kameny, aby si udělal místo. Zvedal je vidlicí vozíku a pak je odvážel hlouběji do chodby.

Než vyčistil od trosek široký pruh chodby, usadil se prach natolik, že mohl prozkoumat zával. Rukojetí baterky poklepal na několik kamenů, a přestože mu stále zvonilo v uších, cítil hmatem, zda jsou stabilní nebo volné, a četl z nich, jako čte slepec Braillovo písmo. V duchu si mapoval každý balvan, kterým chtěl pohnout, a propočítával, jaký vliv to bude mít na zbytek hromady, stejně jako šachový velmistr plánuje celou hru ještě předtím, než udělá první tah, protože ví, jak bude jeho soupeř reagovat. Mercer znal svého protivníka až moc dobře, čelil mu nejméně desetkrát ve skutečnosti a tisíckrát v nočních můrách. Zahnal pomyšlení na Cali ležící na druhé straně závalu, aby ho nerozptylovalo, i když ho děsila představa, že zemře sama v chladné hrobce v útrobách hory.

Mercer studoval zával asi dvacet minut, a když konečně začal, vytáhl úlomek kamene ne větší než pěst a sledoval malou lavinu rozdrceného kamení. Klekl si na všechny čtyři, aby prozkoumal, jak se kamínky usadily na podlaze. Přesvědčil se, že jeho akce měla zamýšlený efekt, vyjmul další kámen a znovu analyzoval výsledky.

Všiml si, že nejsou přesně takové, jaké očekával, upravil trochu svůj plán a dal se do práce. Svým způsobem byl jako brusič, kterého čekal nejdůležitější diamant jeho kariéry. Jenže jeho nečekal jeden rychlý pohyb, který rozhodne o úspěchu nebo selhání, ale pomalé odklízení jednoho kamene po druhém tak, aby nenarušil rovnováhu, ale aby přesouval tíhu z balvanu na balvan, zatímco hloubil díru v závalu.

Když z díry vyhrabal dost velké množství materiálu, použil znovu vysokozdvižný vozík na jeho odstranění. Hodinu mu trvalo, než se provrtal polovinou závalu, když narazil na balvan, kterým nemohl pohnout. Díly kamenné skládačky byly do sebe pevně zaklíněné.

Pokusil se křiknout na Cali, ale silný oblek ztlumil jeho hlas natolik, že šlo o marné gesto. V tom okamžiku ji tam měl Mercer nechat a vrátit se se záchranným týmem, ale měl s kameny dost velké zkušenosti na to, aby věděl, jak daleko může zajít. Vrátil se k vozíku a pousmál se, když viděl, že oba zuby zdvíhací vidlice jsou duté a drží je na místě kolíky přivařené ke spodní části posuvného zařízení a opatřené silnými závlačkami z karbonové oceli. Vytáhl jednu závlačku, zvedl padesátikilový zub z vidlice a nasadil ho na konec toho druhého, čímž zdvojnásobil jeho délku.

Opatrně, aby nenarušil okraje tunelu, který vyhloubil, zasouval jediný prodloužený zub dovnitř a několikrát při tom seskočil z vozíku, aby se přesvědčil, zda míří správným směrem. Špička škrábla o balvan na konci otvoru a on spustil kovový hrot o něco níž, aby ho zarazil pod kámen. Opět se nasoukal do otvoru, aby zkontroloval jeho umístění.

Zvážil všechny možnosti, zaklel a pak si strhl z hlavy měkkou gumovou přilbu. „Cali, slyšíš mě? Jestli ano, nesundávej si helmu. Uhoď něčím kovovým do skály.“ Vtom si uvědomil jejich prekérní situaci a dodal: „Ale ne moc silně.“

Uplynula vteřina, pak pět. Potom deset a Mercer si začal dělat starosti. Zřejmě byla zraněna při výbuchu, možná ji zasáhl šrapnel. Mohla by vykrvácet jen metr či dva od něho…

Ťuk. Ťuk. Ťuk.

Mercer si zhluboka oddechl. „Drž se. Dostanu tě odtamtud.“

Odplazil se zpátky k vysokozdvižnému vozíku a pomalu zasunul prodloužený zub pod balvan. Z toho, jak se změnily vibrace motoru, poznal, jak velký náklad stroj nese, a na základě instinktu a zkušeností posoudil hmotnost a rovnováhu hromady.

Něco v závalu se náhle pohnulo. Mercer pustil pedál a zajistil řetěz, který zvedal a spouštěl vidlici. Nahlédl do otvoru a paprsek jeho baterky ozářil bizarní strukturu rozlámaného kamene. Pod balvanem byla třiceticentimetrová mezera, ale poznal, že kámen leží šikmo; konec blíž ke Cali spočíval na zemi. Zcela opustil svůj původní plán a rukou vytáhl několik dalších kamenů. Tohle už nebyla šachová partie, ale blesková hra dámy.

Posadil se znovu na sedadlo a pokusil se zarazit kovový zub hlouběji pod kámen. Ani se nepohnul. Takhle se ke Cali nedostane.

Rozzuřený marností svého počínání se už chystal seskočit na zem, když kurážný malý vozík poskočil o dalších třicet centimetrů dopředu. Mercer zvedl zub vidlice tak vysoko, jak to jen šlo, seskočil ze stroje a vrhl se po hlavě do díry. Skoro ho oslepilo jasné světlo. Za ním uviděl Calin žlutý protiradiační oblek. Protáhla své útlé tělo těsným otvorem, a když se jejich prsty propletly, chtělo se Mercerovi vykřiknout radostí. Plazil se pozpátku a navigoval ji ven z díry.

Jakmile se ocitla mimo zával, strhla si Cali přilbu. Mercer otevřel ústa, aby ji varoval, že by důl mohl být kontaminovaný, ale nestihl to vyslovit, protože se její úžasné rty přitiskly na jeho v dlouhém polibku.

„Omlouvám se,“ vydechl. „Musel jsem to udělat.“

„Psst…,“ zasténala a políbila ho ještě vášnivěji.

Objímali se ve slabém světle snad celou věčnost, i když to zrovna tak mohl být jen okamžik. Když se pustili, byl v Caliných očích smích. „Profesor Ahmad měl pravdu, abys věděl. Jsi předvídatelný. Věděla jsem, že bys mě tam nenechal.“

„Kdybych nevyběhl ven, zůstali bychom tam uvězněni oba.“

„To mi došlo, když jsi zmizel.“

„Muselo to být strašné.“

„Ani ne. Byla jsem si jistá, že pro mě přijdeš. Takže jsem při čekání prozkoumala zbytek jeskyně.“

Mercer nevěřil svým uším. Většina lidí by se s vědomím, že jsou uvězněni, vrhla na kamenný sloup nebo seděla ve tmě a plakala až k zešílení. Ale Cali se vydala na průzkum.

„Našla jsem místnosti, kde to plutonium skladovali. Přesně jak jsme spočítali, dvacet barelů tam zbylo. Ty sály jsou docela velké; asi proto, aby drželi plutonium oddělené a zabránili mu dosáhnout kritické koncentrace. Stěny sice vyzařují nějakou radiaci, ale není to tak zlé. Rok se budu vyhýbat rentgenům zubů a budu v pohodě.“

„Jsi skvělá,“ pronesl Mercer a obdivem se mu sevřelo hrdlo.

Ušklíbla se na něho a on si představil, jak jí na tvářích září růžové pihy. „To já někdy jsem.“ Dala mu další polibek, letmý, ale mnohoslibný dotek rtů. „Nemá cenu dál riskovat, vezmeme nohy na ramena.“

„Myslel jsem, že spíš práskneme do bot.“

Zasmála se. „Co třeba vzít do zaječích?“

„Prostě odsud vysmahneme.“

Tentokrát zasténala. „To stačí.“

„Správně.“

Vysokozdvižnému vozíku došla energie, ještě než vyjeli z dolu, takže museli ujít asi tři čtvrtě kilometru pěšky. Cali Mercera podpírala, protože ho stále trápilo zraněné koleno. Když se vynořili z podzemní říše, čekala tam na ně jen Ludmila. Trochu si odfrkla, když je uviděla, ale jinak se její výraz nezměnil.

„Taky tě rád vidím, krásná masko,“ zvolal Mercer, aby u ní vyvolal nějakou reakci. Bez úspěchu.

Doprovodila je dolů k troskám vrtulníku. Tam seděl Saša opřený o pařez; druhý vědec a pilot dřímali u helikoptéry.

„Vypadá to, že to šlo dobře,“ řekl Saša na uvítanou.

„Trochu jsme se tam zadrhli,“ opáčila Cali zlehka, „ale nic vážného.“

„Kde jsou profesor Ahmad a Devrin Egemen?“

„Když nám z vrtulníku ohlásili, že odstartovali ze Samary, nasedli do svého auta a odjeli.“ Saša podal Mercerovi kus papíru. „Požádal mě, abych vám dal tohle.“

Mercer rozložil vzkaz.

Drahý doktore, chci se omluvit za to, jak jsme Vámi a slečnou Stoweovou manipulovali, abyste nám pomohli. Moji janičáři brání alembik po celé generace, a nebýt jednoho rozhovoru mezi milenci před několika desetiletími, necelili bychom krizi, které čelíme dnes. Teď už je skoro zažehnána, i díky Vám. Modlím se, abyste se řídili mou radou a vrátili se ke svým životům, spokojeni s vědomím, že jste se podíleli na dobré věci.

Vzkaz nebyl podepsaný.

„Co si o tom myslíš?“ zeptala se Cali, když si ho přečetla.

Zmačkal ten kousek papíru. „Bez té stély nemůžeme moc dělat, kromě překopání poloviny Egypta. Rusové se postarají o plutonium i o Popova, pokud se ukáže, že to byl skutečně on.“ Znovu ucítil žár jejího polibku a pohlédl jí do očí. „Myslím, že pojedeme domů a vrátíme se ke svým životům.“

„Přesně k těm co předtím?“

Vzal ji za ruku. „Viděl bych to na jednu nebo dvě změny.“

Arlington,

Virginie

Od okamžiku, kdy Cali s Mercerem odletěli ruským vojenským vrtulníkem od dolu, do chvíle, než letadlo, na které přesedli ve Frankfurtu, dosedlo na Dullesově letišti, uplynulo hektických šestatřicet hodin. Bez zavazadel, jen s taškou s lahví Jacka Danielse, kterou Mercer koupil v bezcelní zóně, prošli celní kontrolou rychle. Ira pro ně poslal vládní auto, aby je odvezlo domů. Už dříve se dohodli, že nejdřív vysadí Cali před jejím bytem. Měli za sebou náročných pár dní a ani příslib vzkvétajícího vztahu nemohl zahnat z jejich těl únavu.

Mercer ji doprovodil dovnitř a společně prohlédli její útulný dvoupokojový byt, aby se ujistili, že tam během její nepřítomnosti nikdo nebyl. Když se políbili pod světlem na verandě, připadal si jako puberťák na prvním rande. Byl to první polibek od chvíle, co se políbili v dole. Bez neohrabaných protiradiačních obleků cítil její štíhlé tělo, které mu dokonale zapadlo do náruče. Jejich oči byly skoro stejně vysoko a ani jeden je nezavřel.

„Uvidíme se zítra?“ zeptala se Cali.

„Ano, a pozítří taky,“ slíbil Mercer.

„Zítra ráno musím podat hlášení v NESTu, ale pak si vezmu pár dní volna.“

„A já nemám na čtrnáct dní nasmlouvanou žádnou práci.“

„Uvidíme se v poledne.“

Dvacetiminutová cesta k Mercerovu domu mu v hlavě splynula do jediné šmouhy.

Když otevřel dveře, v domě se svítilo a bylo tam slyšet nějaké hlasy. Okamžitě strnul, ale pak poznal rachotivý smích Harryho Whitea.

Vystoupil po točitém schodišti do baru a cestou si uvědomil, že stále cítí zraněné koleno, i když už nebolí tolik jako předtím. Když míjel knihovnu ve výklenku a francouzské okno, uslyšel další hlas. Zasmál se a zavolal: „Bookere Sykesi, nezvykej si chodit mi sem na kořalku!“

Book a Harry seděli u baru se skleničkami a skoro prázdnou miskou preclíků. Baseballový zápas ve velké televizi upoutal Fidovu bedlivou pozornost, takže to vypadalo, jako by baset utkání pozorně sledoval.

Mercer poplácal Bookera po rameni. „Už vím, že jsi jel do Afriky zbytečně. Omlouvám se. Jste všichni v pořádku? Kdy jste se vrátili?“

„Před pár hodinami,“ odpověděl Sykes. „A není nám nic, co by nespravila trocha ledu a šikovný chiropraktik. Co sakra myslíš tím zbytečně?“

„Mluvil jsem s člověkem, který tu stélu vyhodil do povětří.“

„Kruci, chlape, ty jsi ale pesimista.“ Ukázal rukou svírající láhev piva. „Podívej se na tohle.“

Mercer se obrátil a uviděl to, o čem Book mluvil. Na podlaze zajednou pohovkou ležely tři velké batohy. Mercer otevřel ten největší. Uvnitř se nacházela hromada šedého kamení. Byl natolik vyčerpaný, že hned nepochopil, na co se to dívá. Vyndal z batohu jeden kámen. Byl to úlomek bezvýrazné žuly velký asi jako houba na tabuli. Na jedné straně byl ne moc dobře ohlazený. Podíval se zblízka na stopy po nástroji a vyvalil oči. Okamžitě poznal egyptské hieroglyfy a ihned pochopil, že na tohle bude potřebovat odborníka.

„Nevyhodili ho do vzduchu,“ vysvětlil Booker. „Vypadá to, jak by ho rozbili kladivy nebo pažbami pušek. Rivers, Cieplicki a já jsme posbírali všechny kousky větší než kulička na cvrnkání.“

Mercer se culil jako idiot. „Bookere, máš moje svolení vypít tolik mé kořalky, kolik chceš.“ Pokusil se batoh zvednout. „Proboha, tohle musí vážit aspoň půl metráku.“

„Nejlehčí měl podle aerolinek osmdesát kilo, což mimochodem znamená, že jsme zaplatili dalších čtyři sta dolarů za nadváhu. A taky to vysvětluje, proč vypadám jako otazník, když se postavím.“

Mercer sáhl do batohu pro další kousek a jeho úsměv pohasl, když mu došlo, že vlastně drží v ruce dva dílky dva metry vysoké a dvě stě sedmdesát kilo těžké trojrozměrné skládačky. Bude trvat měsíce, než se stélu podaří sestavit, pokud to vůbec půjde.

„Hej, Mercere, pojď se podívat za bar!“ zavolal na něho Harry ze své stoličky.

„Cože?“ zamručel nepřítomně Mercer.

Opatrně položil kameny zpátky do batohu a došel za barový pult s mahagonovou deskou. Všechno se zdálo být na svém místě. „O co jde?“

„O nic. Jenom jsem chtěl, abys mi namíchal další drink.“

„Parchante.“ Mercer se zamračil, osvěžil Harrymu jeho koktejl z Jacka Danielse a zázvorové limonády a sám si namíchal gimlet. „Jak sakra tu stélu poskládáme?“

„Tahle věc má víc částí než Valihrach z Alenky,“ poznamenal Harry. „Napadlo vás vlastně, proč si mysleli, že by to královská kavalerie mohla dát dohromady?“

„Ne,“ odpověděli Booker s Mercerem jednohlasně.

„No vážně,“ pokračoval Harry, „tady musí být takových pět nebo šest set kousků, většina je zatraceně mrňavá a ty, které jsem si prohlédl, vypadají skoro stejně.“

Mercer řekl: „Ráno zavolám Irovi, třeba ho napadne někdo, kdo by to dokázal složit. Policie přece musí mít nějaké specialisty na rekonstruování kostí nebo tak.“ Neznělo to moc optimisticky.

„Neměli bychom mu to říct?“ zeptal se Booker Harryho.

„Nazval mě parchantem. Ať se ještě chvilku dusí ve vlastní šťávě.“

„Co mi chcete říct?“

Booker se dál díval na Harryho, dokud osmdesátník nerozhodil ruce. „Vzdávám to. Tak mu to pověz, ale není s tebou žádná legrace.“

„Hned jak jsem přistál, jsem s admirálem Laskem mluvil. Zítra ráno v devět se sejdeme v Goddardově centru kosmických letů v Greenbeltu v Marylandu.“

„A co tam?“

„Ira slíbil, že nám ukáže kouzlo.“

Greenbelt v Marylandu je na opačné straně hlavního města než Arlington, takže se museli dvě hodiny probíjet ucpanou dálnicí Beltway, než dorazili ke správnému výjezdu. Goddardovo centrum však leží naštěstí jen něco přes tři kilometry od silnice I-95, a proto vjel Mercer se svým kabrioletem Jaguar do hlavní brány s pětiminutovou rezervou. Vedle brány se nacházelo centrum pro návštěvníky, kde bylo v parku vystaveno několik prvních raket NASA.

„Pěkné ozdoby na trávník,“ poznamenal Booker.

„Lepší než růžoví plameňáci.“

Vrátný zkontroloval jejich doklady a ujistil se, že jsou na seznamu návštěvníků, načež jim podal dvě propustky a nasměroval je k nové budově na konci Explorers Road na protější straně rozlehlého vládního výzkumného komplexu. Mercer zastavil na velkém parkovišti vedle rezervoáru na dešťovou vodu. Na hladině se v ranním slunci líně pohupovaly tři kachny.

Byla to bezvýrazná cihlová budova s několika okny vysoko posazenými v čelní zdi. Na Mercera s Bookerem čekal v recepci mladík v bílém laboratorním plášti. Pod ním měl černé kalhoty a tričko. Mercer usoudil, že mu patří černá mazda Miata stojící mezi minivany a SUV na parkovišti. Měl ulíznuté černé vlasy a módní brýle a vůbec nevypadal tak, jak si Mercer představoval vládního vědce.

„Doktor Jacobi?“

„Alan Jacobi. Vy musíte být doktor Mercer.“

„Jenom Mercer.“ Potřásli si rukama. „Tohle je Booker Sykes.“

„Zdravím. Říkejte mi Alane.“ Pohlédl za ně. „Máte ty vzorky?“

„Jsou v autě. Neměl byste nějaký vozík?“

„Jistě.“

Deset minut nato už byly tři batohy v Jacobiho laboratoři. Byla to čtvercová místnost s jednou zdí dlouhou nejméně patnáct metrů plná stolů s počítači a elegantních, hučících skříní, jejichž funkci mohl Mercer jen odhadovat.

„Musím říct, že když mi včera volali z Bílého domu, docela mi to vyrazilo dech. Žádný výzkum s vysokou prioritou tady neděláme.“

„A co vlastně děláte?“

„Jak víte, Goddardovo centrum je jednou z předních výzkumných laboratoří v zemi, které se specializují na výzkum Země a vesmíru. Provádíme expedice po celém světě i mimo něj. Moje laboratoř se zabývá trojrozměrnou holografií a analýzou materiálů. Upravujeme ji pro lékařské výzkumy a případně i archeologii.“

„A myslíte si, že byste nám mohl pomoct.“

„Nepochybně. Tak se podíváme, co to máte.“

Mercer otevřel jeden batoh a začal vyndávat kusy stély na stůl. Jacobi zvedl jeden z těch větších, asi desetikilový nepravidelný kámen, který připomínal hlavu brokolice.

„Tohle by mělo dobře posloužit na ukázku.“ Odnesl kámen k přístroji, který vypadal jako mikrovlnná trouba, a vložil ho dovnitř. Zavřel dvířka a obrátil se k blízkému počítači. Promluvil, zatímco ťukal na klávesnici. „Tahle mašinka umí naskenovat trojrozměrné objekty a vytvořit v počítači digitální reprodukci s přesností jednoho mikrometru nebo jedné milióntiny metru.“

„Páni,“ vydechl Mercer.

„To nic není. Takovéhle přístroje používají v Hollywoodu v jednom kuse, když skenují hliněné modely příšer a kosmických lodí na digitální efekty. Tenhle je jenom o hodně přesnější.“

Otočil monitor, aby jim ukázal, co počítač vytvořil. Vypadalo to přesně jako ten kus kamene, jen ho počítač vyvedl v zelené barvě. Jacobi provedl několik úprav a digitální kámen zešedl. „Hotovo.“

„A co teď?“ zeptal se Booker.

„Teď naskenuju všechny kusy kamene a převedu je do počítače. Až to bude hotové, zadám přibližný tvar objektu a všechno poskládám digitálně dohromady.“ Počkal na jejich reakci. „Teď byla ta pravá chvíle říct ‚páni‘. Jen vytvoření a doladění algoritmů na principu fuzzy logiky by mi zabralo skoro tři roky. Chci po počítači, aby sám učinil desítky milionů rozhodnutí, jak digitální kousky přerovnat. Tohle je převratná věc.“ Jacobi se zasmál. „Co jste si mysleli? Že to budu dohromady lepit?“

„Ne, ani náhodou,“ odpověděl Mercer, aby zakryl fakt, že přesně tohle si myslel. „Digitální obraz bude skvělý. Jak dlouho to bude trvat?“

„Nasadím na to pár doktorandů, aby odvedli hrubou práci se skenováním úlomků. Nějakou dobu to potrvá, protože ty snímače jsou pomalé a budeme muset každý kus očíslovat pro případ, že byste to pak reálně chtěli složit dohromady.“ Na konci poslední věty stoupl hlasem, jako by se ptal, jestli by si jeho tým nemohl ušetřit dřinu s katalogizováním každého úlomku.

„No, myslím, že byste je opravdu měli očíslovat. Třeba budeme potřebovat skutečný artefakt.“ Mercer prostě chtěl stélu znovu sestavit. Napadlo ho, že by vypadala skvěle v jeho baru.

„Máte to mít.“ Jacobi pokrčil rameny s vědomím, že tu práci stejně nebude dělat on. „Cestou k téhle budově jste minuli jídelnu. Co kdybyste nám dali pár hodin a pak se přišli podívat, co máme?“

Mercer s Bookem se vrátili do Jacobiho kanceláře v půl dvanácté.

„Právě včas,“ řekl mladý vědec na uvítanou. „Už dokončujeme poslední z malých kousků.“ Úlomky stély ležely na pracovních pultech a přístrojích. Všechny byly v očíslovaných obálkách z tuhého papíru, jaké používá policie na ukládání důkazů.

„Výborně,“ usmál se Mercer.

„Zapomněl jsem se zeptat, jak ta věc původně vypadala. Řekli mi, že to byla stéla, ale nemám ponětí jaká.“

„Malý obelisk. Asi dva metry vysoký.“

„Počítač dokáže provést digitální rekonstrukci, aniž zná jakékoliv parametry, protože je jen jeden způsob, jak jednotlivé kousky zapadají přesně do sebe, ale když budeme znát velikost a tvar objektu, ušetří nám to spoustu času, který by musel strávit propočty.“

„Už mám ten poslední,“ ohlásil jeden doktorand, vyndal úlomek kamene ze skeneru a uložil ho do obálky s číslem osm set šedesát tři.

Mercer se rozhodl, že někoho najme, aby mu stélu sestavil.

„Tak dobře,“ přikývl Jacobi od svého stolu. Načrtl bezdrátovým perem obelisk. „Něco takového?“

„O něco užší.“

„Mám to.“ Zadal velikost. „Dva metry. A jedeme.“

Mercer mrkl a na monitoru před ním se objevila realistická podoba stély. Jak se objekt otáčel kolem své osy, zřetelně viděl hieroglyfy pokrývající všechny čtyři stěny. „Krucinál. Jak dlouho by to trvalo, kdybych nevěděl, co to bylo původně?“

„Aspoň minutu,“ odpověděl Jacobi samolibě.

Když Jacobi zvětšil povrch stély, viděl Mercer, kde do ní Ahmad a jeho muži bušili. Chybělo několik kousků, které buďto Booker nenašel, nebo je úder rozdrtil na prach. Přesto se však z Jacobiho rekonstrukce dalo zjistit víc než dost, aby se s tím mohlo dál pracovat.

Mercer mu potřásl rukou. „Díky. Odvedli jste skvělou práci. Už vidím, jak tohle pomůže doktorům sestavit rozdrcené kosti a archeologům poskládat dohromady rozbitou keramiku. Skutečně pozoruhodné.“

Booker Sykes se ušklíbl. „Jediný důvod, proč se tohle vyvinulo, spočíval v tom, aby šlo poskládat trosky po výbuchu a zjistit tak, jaká trhavina byla použita.“

Jacobi zbledl. „Jak jste, chci říct, přece jste nemohl…“

Sykes položil vědci na rameno svou širokou dlaň. „Jen klid, člověče. To je jediná věc, která dává smysl.“

Mercer s Bookerem se rozjeli rovnou do muzea Smithsonova institutu. Mercer tam zavolal, už když Jacobiho lidé pracovali na podobě stély, a využil své kontakty z Bílého domu, aby zařídil, že na ně bude čekat jeden z jejich nejlepších egyptologů. Nechal také hlasovou zprávu Cali v NESTu, aby ji informoval, že lov pokračuje.

Na místě schůzky na schodech před Muzeem dějin civilizace už přecházela drobná žena něco přes šedesát, oblečená navzdory sílícímu horku v otřepaném propínacím svetru.

Viděla je stoupat nahoru a seběhla jim naproti rychlým pohybem připomínajícím ptáčka. „Máte to?“ zeptala se bez dechu. „Jste si jistí, že to nechal vztyčit Alexandr Veliký? Víte, jaký by to byl objev? Musím si prohlédnout skutečnou stélu.“ Vysypala to ze sebe tak rychle, že jednotlivá slova vzrušením splývala. „Jste doktor Mercer a pan Sykes, že?“

Mercer se usmál. „Přesně tak. A vy Emily Frenchová?“

„Ano. Už jsem oslovila dvě dvojice turistů mířících do muzea v naději, že to jste vy. Prostě tomu nemohu uvěřit. V ptolemajské egyptologu se už málokdy objeví něco nového, alespoň ne tedy nic, co by Egypťané nepublikovali jako první.“

„Ptolemajské?“

„Ano, to je období, kdy v Egyptě vládli Řekové, mezi lety 331 a 30 před naším letopočtem. Končí s nástupem Kleopatry, která byla ve skutečnosti Kleopatra VTL, ale o těch prvních šesti by filmy nikdo nenatočil. No jen si poslechněte, jak blábolím. Jdeme do mé kanceláře a podíváme se na to, ano?“

„Jak to vůbec může být záležitost národní bezpečnosti?“ zeptala se, když je vedla skrz veřejné prostory muzea do bludiště kanceláří v druhém patře. „Tohle je přece starodávný artefakt, ne plány atomové bomby nebo něco takového.“

Mercer skoro zalapal po dechu nad tím, jak se málem trefila. „O tom bohužel nemůžeme mluvit, madam,“ odpověděl Book svým nejhlubším barytonem.

„Ach bože.“ Uvedla je do své stísněné a přeplněné kanceláře a omluvila se za nepořádek, jako by hromady knih, papírů a různých drobností nepředstavovaly normální stav.

„Paní Frenchová,“ dodal Mercer, „ani vy nesmíte tuhle záležitost s nikým probírat. To, co si myslím, že je na té stéle napsáno, by mohlo změnit dějiny a vést k jednomu z největších archeologických objevů od Tutanchamona. Ujišťuju vás však, že jestli mám pravdu a tyhle objevy budou moci být zveřejněny, budou vám přiznány veškeré zásluhy.“

Její nadšení poněkud vyprchalo, dokud Mercer nezasunul do notebooku CD a na monitoru se neobjevila stéla. Vyndala ze stolu velké brýle a posadila si je na nos. Mercer jí ukázal, jak pomocí myši pohybovat objektem a přiblížit jednotlivá místa, jak ho to naučil Jacobi.

„To je úžasné,“ vydechla. „Podívejte se na to, tohle je znak pro bitvu. Tady je něco o pohřbu, možná nějakého krále.“ Stále měnila úhel pohledu a zírala na počítač s obličejem jen několik centimetrů od monitoru. „Něco z toho je stará řečtina, ale tady je krokevnice. Podíváme se na to. Opravdu se tam píše o královském pohřbu. To je… Proboha!“ Pohlédla přes stůl na Mercera a Bookera a její vytřeštěné oči vypadaly za brýlemi jako soví.

„Alexandr Veliký,“ přikývl Book. „My víme.“

„Domníváme se, že ta stéla obsahuje informaci o místě, kde se nachází jeho hrob. Po Alexandrově smrti ji vztyčili u jednoho starého dolu ve střední Africe.“

„Jeho hrobka?“ Její nadšení znovu dosáhlo vrcholu. „Jeho skutečná hrobka? Víte, kolik lidí už po ní pátralo?“

„Ano, madam.“

„Mohla byste udělat kompletní překlad těch nápisů na stéle?“ zeptal se Mercer.

„Samozřejmě. Bude to nějakou dobu trvat, hieroglyfy se mohou vykládat různými způsoby. Spíš vyprávějí příběh, než aby se skládaly do vět jako slova.“

Mercer jí podal svou navštívenku z pouzdra ze zlata a onyxu, které dostal před lety darem od jedné dědičky po ropném magnátovi, s níž krátce chodil. Na vizitce bylo jen číslo na telefonní službu přebírající vzkazy, takže tam připsal i číslo na mobil a domů. „Můžete mi zavolat ve dne či v noci.“

K večeři Cali uvařila Mercerovi, Bookovi a Harrymu špagety carbonara, o kterých tvrdila, že je umí ze všech jídel nejlépe, což muže naplnilo obavami. Její zklamání, že nemůže být s Mercerem sama, ustoupilo vzrušení, když jí pověděli, co toho dne dokázali, a ukázali jí cédéčko od Jacobiho.

Po jídle se usadili v baru se skleničkami brandy a dál rozebírali všechny možnosti. Kromě alembiku se o Alexandrově hrobu mluvilo jako o nejbohatším a nejúžasnějším v dějinách. Jeho sarkofág z křišťálu a zlata měl být největším uměleckým dílem, které bylo ve starověku vyrobeno.

Mercer pil druhou sklenici, když zazvonil telefon. Rozhovor umlkl. „Haló?“

„Mám dobrou a špatnou zprávu,“ spustila Emily Frenchová bez úvodu.

„Povídejte,“ vybídl ji Mercer zvolna a snažil se krotit své naděje.

Trvalo jí pět minut, než popsala, co zjistila. Nakonec řekla, že mu pošle e-mail s celým překladem. Dal jí adresu, odložil bezdrátový telefon na konferenční stolek a zařval smíchy. Ostatní na něho zírali, ale brzy se nakazili jeho smíchem a začali se pochechtávat a smát s ním, dokud se Harry nezeptal: „Tak už nám ten vtip povíš?“

Mercer si utřel z očí slzy a několikrát se zhluboka nadechl, ale přesto mu smích z hlasu úplně nezmizel. „Jo, bylo to tam.“

„Poloha hrobky.“

„Jo. Nepohřbili ho v Alexandrii nebo oáze Sawi, jak spekulovali někteří vědci. Odvezli jeho tělo po Nilu na jih a pohřbili ho v jeskyni na konci údolí, které nazvali Šu’ta.“

„Takže to údolí najdeme, sebereme alembik a ukončíme tuhle noční můru,“ prohlásila Cali.

„Ne tak rychle.“ Mercer se znovu zasmál. „Emily Frenchová udělala malý průzkum a objevila přesnou polohu údolí Šu’ta. Při tom se také dozvěděla, že údolí bylo v roce 1970 zaplaveno třiceti metry vody, když postavili Asuánskou přehradu. Přesto se tam chci jet podívat, i když mi řekla, že ta oblast je zcela nepřístupná.“ Ironie toho všeho Mercera znovu rozesmála.

Asuán,

Egypt

Mercer se neubránil vzpomínce na svou poslední návštěvu Egypta. Došlo k ní o několik let dříve a on tehdy strávil dva týdny plavbou po Nilu s eritrejskou diplomatkou jménem Salome. Od té doby ji neviděl, ani se mu neozvala, takže mu v paměti utkvěl jen její tajemný úsměv.

„Dám ti cent za to, na co myslíš,“ řekla Cali. Seděli u bazénu luxusního hotelu na ostrově Elefantina přímo uprostřed líného Nilu. Mezi nimi a městem Asuán klouzaly po hladině turistické čluny a felúky s trojúhelníkovými plachtami.

„Jednou jsem tady s někým byl,“ odpověděl Mercer, který bez ohledu na následky nehodlal zakrývat pravdu milosrdnou lží.

„Klikařka,“ poznamenala Cali. „Ona si sem přijede na romantickou dovolenou a já tu uvízla při pátrání po staré hrobce a špinavé bombě.“

Měl vědět, že Cali a žárlivost prostě nejdou dohromady.

Booker přistoupil k jejich stolu. V černém tričku bez rukávů a v pytlovitých khaki kalhotách ustřižených u kolen vypadal impozantně. Spustil se opatrně na židli, aby nepodráždil svá bolavá záda. „Máme člun.“

„Skvělé.“

Když Mercer pověděl Laskovi o poloze hrobky, nahlásil admirál ta zjištění prezidentovi. Dvě hodiny nato zavolal Ira Mercerovi a pověděl mu, že do toho momentálně nechce zatahovat egyptskou vládu. Vlastně ji do toho nechce zatahovat vůbec, pokud to jen trochu půjde. V americké vládě si zkrátka nepřejí, aby další středovýchodní stát získal atomovou zbraň. Vztahy s Káhirou byly dobré, ale to neznamenalo, že by se v budoucnosti nemohly pokazit. Jako mnoho dalších egyptských států měl i Egypt sám menšinovou populaci fundamentalistů toužících zavést ve své zemi teokracii.

Bylo rozhodnuto, že Mercer, Cali a Booker odcestují do Egypta jako turisté a nejprve zaplavené údolí prozkoumají. Prezident si také přál, aby se zmocnili alembiku, pokud to bude možné. Jeden křižník vyzbrojený řízenými střelami byl odkloněn z cesty na zdvořilostní návštěvu Kypru a měl proplout Suezským kanálem. Pokud se jim podaří alembik získat, setkají se s touhle lodí na opuštěném pobřeží Rudého moře. V tom okamžiku bude moci být poloha Alexandrovy hrobky odhalena tak, aby tím Spojené státy získaly politické body. Kdyby nemohli vyzvednout alembik tajně, bude řada na diplomatech, aby přišli na nejlepší řešení.

Ačkoliv byl horní konec údolí Šu’ta jen tři čtvrtě kilometru od pobřeží Násirova jezera, rozhodl se Mercer použít pro cestování k potopené hrobce raději loď než letadlo. Potřebovali tam dopravit hodně výstroje a on nevěřil žádné letecké společnosti, že by uchovala jejich aktivity v tajnosti.

Booker vyrazil hned ráno, aby pro ně obstaral vhodné plavidlo. „A jaké?“ zeptal se Mercer.

Booker se široce usmál. „Doufám, že si zapisuješ, kolik ti vláda dluží, protože to jediné, co nám může správně posloužit, je plavidlo značky Riva.“

Mercer italského výrobce luxusních motorových člunů znal a mohl jen odhadovat, kolik stojí pronájem. „Jak moc je to zlé?“

„Nabízí se nám osmnáct metrů dlouhý mercurius. Přespí v něm čtyři lidi a má kompresor pro doplňování potápěčských láhví, samozřejmě poskytovaný za příplatek. Podle toho člověka z půjčovny umí jet rychlostí čtyřicet uzlů a byl volný jenom proto, že německý pár, který si ho tenhle týden pronajal, měl drobný problém, když manžel našel svou ženu v posteli se svým obchodním partnerem. A protože nechceme použít majitelovu posádku, budeme platit jen mizerné dva tácy za den.“

Cali sebou trhla. „Admirál Lasko bude muset být úžasně vynalézavý, až bude tohle vysvětlovat při dalším slyšení o rozpočtu.“ Mercer si nasadil sluneční brýle. „Kdy můžeme vyrazit?“

„Právě doplňují nádrže.“

Odhlásili se z hotelu, zaplatili Mercerovou kartou Amex a odjeli přívozem k pobřežní silnici do Asuánu, kde se jim pouliční prodavači okamžitě pokusili vnutit sošky, pohlednice, trička a různé další cetky pro turisty. Nedaleko hlavní pošty se nacházelo stanoviště taxíků. Za deset minut už přejížděli po obří tříkilometrové hrázi Asuánské přehrady zadržující vody Nilu.

Přehrada postavená v šedesátých letech za miliardu dolarů byla částečně financovaná Sovětským svazem, který se snažil získat politický vliv v oblasti, a částečně z výnosů, které Egyptu přineslo uchvácení Suezského kanálu. Aby se uvolnilo místo pro tři tisíce devět set čtverečních kilometrů plánovaného jezera, bylo přestěhováno skoro sto tisíc Núbijců v severním Súdánu a jižním Egyptě, často na půdu, která je nemohla uživit. Dvacet starodávných chrámů a svatyní, z nichž nejslavnější byl Abú Simbel daleko na jihu a chrám na ostrově Filé u Asuánu, bylo rozebráno a znovu postaveno nad hranicí, kam měla vystoupit voda. Mnoho dalších památek bylo ponecháno napospas vodě a další neznámé množství jich zůstalo kvůli projektu neobjeveno.

Přehrada splnila svůj úkol zabránit Nilu vylévat se z břehů a zaplavovat vesnice po celé délce jeho toku, ale zabránila také tomu, aby se na pole dostaly usazeniny bohaté na živiny, což vedlo k nutnosti dovozu milionu tun hnojiv ročně. Křehká delta Nilu začala bez dodávek hlíny z afrického vnitrozemí pomalu erodovat a kontaminace solí ze Středozemního moře postoupila až na jih ke Káhiře.

Šestnáct kilometrů od přehrady dorazili do přístavu. Mercer zaplatil řidiči, a Booker vyndal zavazadla z kufru. Vody Násirova jezera byly tmavomodré a klidné, obklopené pouštními kopci místy porostlými palmami. Mercerovi to připomnělo Powellovo jezero v Utahu, kde řeku Colorado zadržela přehrada Glen Canyon. Ještě nebylo deset ráno a slunce už svými mučivými paprsky spékalo suchou zem.

Egyptský agent půjčovny člunů přivítal Bookera jako dávno ztraceného bratra a přikázal dvěma dělníkům z maríny, aby odnesli jejich zavazadla na molo. Mezi hausbóty, čluny na tahání lidí na vodních lyžích a třicetimetrovými výletními plavidly vypadala riva jako plnokrevník ve stádu poníků.

Byla široká, ale její dlouhé, odvážné linie způsobovaly, že vypadala jako oštěp. Měla malou plošinu pro potápěče na zádi, bílý nafukovací člun a otevřený kokpit nad hlavní kajutou. Její trup byl černočerný, zatímco nástavba a oblouk s radarem nad kokpitem sněhobílé. Vzhledem ke dvěma motorům MAN o výkonu 1300 koňských sil pod palubou nepochyboval Mercer o její rychlosti. I když byla stále připoutaná k molu, vypadala, jako by už klouzala po hladině. Na přídi měla zlatými písmeny vyvedeno jméno Isis.

Cali letmo políbila Bookera na tvář a vrhla pohled na Mercera. „No, ty aspoň víš, jak uctít dámu. Mercer by se určitě rozhodl tamhle pro tu veslici.“

„Jo, a přinutil mě veslovat,“ zasmál se Book.

„Nebudu tolerovat vzpouru, aspoň dokud nebudeme na lodi.“

Úlisný agent půjčovny je dovedl na palubu a ukázal jim největší vymoženosti. Předvedl jim, jak vyndat z úkrytu malý nafukovací člun, a také kompresor a další potápěčské vybavení. Interiér motorové jachty byl stejně elegantní jako vnějšek, zařízený ladným koženým nábytkem, mramorem ve dvou koupelnách a hedvábným povlečením na postelích. Kuchyňka byla malá, ale funkční a lednička plná. Ukázali jim také, kde se nacházejí další zásoby v tajných skrýších po celém salonu. Mercer prohlásil, že je spokojený, teprve když našel v jedné skřínce bohatý výběr alkoholických nápojů.

Agent měl bezdrátovou čtečku platebních karet a s radostí ji použil na Mercerovu kreditku. Pokud mu vrtalo hlavou, co budou dva muži a jedna žena dělat celý týden v tom plovoucím nevěstinci, nechal si to pro sebe.

„Jenom pomysli na všechny ty prémiové kilometry u aerolinek, které jsi nastřádal,“ prohodil Booker.

„Až tohle skončí, budu jich mít dost na let zdarma v raketoplánu.“

Kapitánova kajuta na přídi byla vybavená širokou postelí a soukromou koupelnou. Cali si ji zabrala pro sebe. Book hodil svoji tašku do druhé velké kajuty, takže na Mercera zbyla úzká postel nacpaná v koutě malé komory. Booker se mu vysmál a potom kývl k zavřeným dveřím kapitánské kajuty. „Sakra, člověče, jdi tam a udělej to hned.“

Mercer se smutně usmál. „Mám pocit, že kdybys tady nezacláněl, byl bych vítán.“

Booker potřásl hlavou a cestou ke schodišti na hlavní palubu si mumlal: „Blázniví běloši.“

Mercer hodil tašku na postel a převlékl se do šortek a trička s emblémem Pensylvánské státní univerzity. Cali se vynořila ze svého apartmá a chystala se zamířit za Bookerem. Na sobě měla sandály, krátké šortky a vršek od bikin. Rusé vlasy jí spadaly přes ramena v třpytivé záplavě. Tohle oblečení odhalovalo z jejího těla zatím nejvíc, a Mercer musel uznat, že se ve svých představách nijak zásadně nemýlil. I když její prsa byla malá, měla krásný tvar a hodila se k jejímu štíhlému tělu a nohám, které jako by se táhly donekonečna. Pleť měla dokonale hladkou a posetou pihami.

„Mrzí mě, jak to dopadlo se spaním,“ poznamenala nesměle. „Ale když je tady Booker… víš, necítila bych se dobře.“

„To je v pořádku,“ přikývl Mercer a přistoupil k ní tak blízko, že ucítil vůni opalovacího krému, kterým se natřela. „Kdyby tě do pěti vteřin neslyšel přes zeď sténat v úžasném orgasmu, měl bych to na talíři po zbytek života.“

Žertovně ho pleskla po tváři. „Čuně.“

Agent půjčovny byl stále na molu, a aniž spustil oči z Cali, podařilo se mu odvázat lana, když Mercer nahodil motory rivy.

Motory se zahřály na správnou teplotu, Mercer přidal plyn a vyjel s jachtou z kotviště. V přístavu byl velký provoz tvořený hlavně rybářskými čluny a malou turistickou lodí vracející se z pravidelné šestidenní cesty do Abú Simbelu. Mercer udržoval rychlost deseti uzlů a točil kormidlem, aby si zvykl na to, jak loď reaguje. Nijak ho nepřekvapilo, že je mrštná jako vodní skútr.

Jak pluli kolem, několik turistů jim zamávalo, ale rybáři je buďto úplně ignorovali, nebo na ně hleděli se špatně skrývaným pohrdáním. Vyjeli na jezero; provoz prořídl a Mercer zrychlil. Velký člun reagoval okamžitě, jak se plavidlo a jeho kapitán testovali navzájem, a čím víc Mercer žádal, tím víc mu riva byla ochotná dát, dokud neletěli po hladině rychlostí třiceti uzlů.

Přes řev motorů a vítr, který je bičoval, uslyšel Calin zvonivý smích. „Miluju čluny,“ křikla. Horní část hrudi a krk se jí rděl, rty měla buclaté a zvýrazněné červenou rtěnkou a oči se jí rozšířily nadšením. Zjevně si vychutnávala adrenalin z plavby. Mercer ho také cítil a znovu proklel Bookerovu přítomnost. Ohlédl se přes rameno. Booker si toho také všiml a drze na Mercera zamrkal.

Drželi se dál od pravidelných lodních tras používaných turistickými loděmi, takže se zdálo, že mají jezero sami pro sebe. Mercer si vzal oběd ke kormidlu a vychutnával si kusy nekynutého chleba potřeného hummusem, který mu Cali naservírovala. A i když bylo pivo vynalezeno v Egyptě před několika tisíci let, nebyly v té muslimské zemi žádné moderní pivovary, takže se rozhodl spláchnout jídlo lahví italského piva Peroni z lednice.

Jak ubíhal den, střídali Mercera u kormidla Booker i Cali. Cali si oblékla volné bavlněné kalhoty a tričko, aby se chránila před sluncem, a baseballovou čepicí zkrotila vlasy cuchané větrem.

O půl sedmé stočili loď k západu, jako by pronásledovali slunce sklánějící se za holý obzor. Zbarvilo poušť obklopující velký záliv, do něhož vplouvali, stovkami odstínů červené a purpurové. Mercer si pomyslel, že Cali vypadá v té šarlatové záři obzvlášť půvabně.

Podle lodního GPS bylo údolí Šu’ta na konci dlouhé zátoky, která se zařezávala do Núbijské pouště jako dýka. Pobřeží tvořily převážně pískovcové útesy spadající do jezera. Tato oblast byla neobydlená, nic nenaznačovalo, že by tam kdy někdo žil. Řídká vegetace, kterou byly kopce porostlé, šalvěj a akácie, mohla přežít jen tak, že vstřebávala vodu odpařující se z jezera. Vstupovali do oblasti pusté jako Měsíc a ještě méně prozkoumané.

Zbývalo už jen osm kilometrů, když Mercer ubral bez vysvětlení plyn. „Proč zpomalujeme?“ zeptala se Cali.

Ukázal dopředu. Ze slunce se vynořil další člun a prořezával hladinu směrem k nim. Na tu vzdálenost nebylo možné poznat, o jaký typ se jedná, ale Mercer pochyboval, že by jeho posádku tvořili rybáři nebo turisté.

„Znáte tu scénu z hororu, kde někdo pokaždé říká, že má z něčeho špatný pocit?“

„Jo.“

„Tak já mám špatný pocit z tohohle.“

Booker vyšel z kuchyňky, kde jim chystal večeři. „Co je?“

„Máme společnost.“

„Poli?“

„Možná. Měl dost času si tu stélu vyfotit, zatímco Dayceho muži srovnávali vesnici se zemí. A tohle je to poslední místo na zemi, kde by se mohl dostat k přírodnímu plutoniu.“

„Jak to chceš sehrát?“ zeptal se Book.

Mercer se sklonil pod palubní desku, aby ho blížící se muži neviděli. „Poli o vás dvou neví, takže je možná zmate, když uvidí černý obličej. Vy dva jste turisti křižující jezero na svatební cestě. Já se schovám.“ Doplazil se ke schůdkům na zádi rivy a zmizel.

Druhý člun byl asi sto metrů daleko, když položil Booker Cali ruku kolem ramen. Dívali se na osmimetrový motorový člun natřený vojenskou šedí. Na palubě stáli dva muži v uniformách a Booker ze svého vyvýšeného postavení viděl, že jim na opascích visí pouzdra s pistolemi.

Jeden řekl něco, co odnesl vítr, a pokynul Bookerovi, aby zastavil. Book nechal motory bublat na volnoběh.

„Co je, chlape?“ zavolal Sykes tónem zpěváka hip-hopu.

Kormidelník promluvil znovu arabsky.

„Tuhle tvoji hatmatilku nežeru, chlape. Mluv anglicky.“

„V téhle oblasti probíhá vojenské cvičení. Musíte odplout.“

Booker se rozhlédl po opuštěném pobřeží a namítl: „Já žádný cvičení nevidím, chlape.“

„Kolik vás je na palubě?“

„Jenom já a moje baba.“

Oba čluny už donesla setrvačnost tak blízko k sobě, že mohl jeden z uniformovaných Egypťanů přeskočit na skokanské prkno.

„Co si kurva myslíš, že děláš, chlape?“ křikl Booker.

Ten, který zůstal v hlídkovém člunu, vytáhl z pouzdra automatickou pistoli a namířil ji Bookovi na hlavu. Booker s úsměvem zvedl ruce. „Klídek, chlape, klídek. Nemusíš na mě hnedka střílet. Jestli si chcete prohlídnout loď, užijte si to.“

Voják, který vyskočil na palubu, se rozhlédl po hlavní kajutě a nakoukl do skříní a pod postele. Prohlédl sprchové kouty a všechny úložné prostory dost velké na to, aby se dovnitř vešel člověk. I když byla riva velký člun, kvůli jejímu přehlednému vnitřnímu uspořádání mu prohlídka trvala jen chvilku. Znovu se vynořil, vystoupil na otevřený můstek, změřil si pohledem Bookera a Cali a zavrtěl hlavou. Potom skočil zpět do hlídkového člunu. Kormidelník zvedl k ústům vysílačku a něco do ní řekl. Domluvil a křikl na Bookera: „A teď odjedete!“ Booker mu věnoval široký úsměv. „To si piš, brácho.“ Otevřel plyn skoro nadoraz a otočil kormidlo. Mocná vlna zhoupla malým egyptským člunem a přinutila muže, aby se chytili zábradlí, jinak by spadli přes palubu. Booker ubral plyn a díval se přímo před sebe, zatímco Cali si prohlížela hlídkovou loď. Zůstala chvilku stát na místě, kde se setkali, nejspíš aby se posádka přesvědčila, že nikdo z rivy neskočí nepozorovaně přes palubu. Pak se rozjela směrem, odkud připlula.

Mercer se objevil brzy poté, co se ocitli z dohledu vojenského plavidla. „Jste pořád naživu, takže to šlo dobře, co?“

„Kde ses schovával?“ zeptala se Cali. „Slyšela jsem, jak to voják dole všechno prohledal.“

„V prostoru pro nafukovací člun na zádi. Přešel přímo nade mnou, aniž tušil, že to jde otevřít. Co si o nich myslíte?“

„Tvrdili, že v oblasti probíhají vojenské manévry, ale rozhodně nepatřili k egyptské armádě.“

Cali na něho překvapeně pohlédla. „Opravdu? Mě oklamali.“

„Egyptská armáda má uniformy ušité po vzoru Britů. Tihle chlapi měli standardní americké uniformy bez distinkcí a jejich opasky na pistole se k nim nehodily. Člun byl navíc civilní, jenom natřený šedou barvou. U čáry ponoru prosvítala původní bílá barva.“

Mercer se na okamžik odmlčel. Jejich plán dostat se nepozorovaně tam a zpátky byl v troskách. Poli je znovu předběhl. Podle všeho měl ten jednooký žoldák tým, který pracoval v poušti od chvíle, kdy našel stélu. Mohli by být jen pár okamžiků od objevení Alexandrovy hrobky a smrtícího alembiku.

„Musíme zjistit, co se tam děje.“

Násirovo jezero,

Egypt

„Zopakuj to,“ zavrčel Poli do vysílačky.

„V té lodi byli dva lidé,“ řekl velitel hlídky přes praskot statické elektřiny. „Muž a žena.“

„Jakou měli národnost?“

„Byli to Američané.“

„Mercer,“ sykl Poli pro sebe. „Byl ten muž něco přes metr osmdesát vysoký, svalnatý, ale ne mohutný, s tmavými vlasy a šedýma očima?“

„Ne. Byl mnohem větší. Skoro dva metry. Hodně svalnatý. A byl to černoch.“

Feines si nebyl jistý, co cítí. Svým způsobem byl zklamaný, že to není Mercer. Ten chlap si určitě uvědomil význam stély, vrátil se, aby ji vyfotografoval, a nechal si přeložit nápis. Ten ho měl přivést rovnou sem. Že by to ten Američan vzdal?

„Víš jistě, že na palubě nebyl nikdo jiný?“ zeptal se hlídky venku na jezeře.

„Ano, Tawfiq ji prohledal velmi pečlivě.“

„Dobře, nechte je jet a povězte jim, aby se nevraceli.“

„Ano, pane.“

Poli si přicvakl vysílačku zpátky na opasek. Okolo se rozkládalo malé stanové městečko, v němž bydlelo padesát dělníků a stráží, které sehnal Muhammad ibn as-Salíbí. Většinou to byli Saúdové vycvičení v táborech Al-Káidy v Pákistánu a Sýrii. Poli v nich vzbudil strach, pokud ne i úctu, hned prvního dne, kdy mu jeden z nich plivl k nohám, když mu dal rozkaz. Feines toho muže na místě zastřelil a oznámil ostatním prostřednictvím tlumočníka, že ten strážce nebyl mučedník, ale jen drzý idiot, který ho měl brát jako spojence, ne nepřítele.

Když začalo být jisté, že útok na Novorossijsk nepřinesl kýžený výsledek, Salíbí prakticky škemral, aby pro něho Poli našel Skenderbegův alembik. Saúdovy prosby jím nehnuly, ale po nabídce dalších dvaceti milionů dolarů souhlasil, ovšem s tím, že nemůže nic zaručit.

Vypravil se do Oděsy, kde sedl na letadlo do Káhiry. Salíbí mu dal jméno jednoho agenta Al-Káidy, který zařídí všechno, co budou potřebovat, a našel mu překladatele schopného rozluštit nápis na fotografiích stély. Ten vědec musel být samozřejmě zabit, aby zachoval tajemství. Jakmile se dozvěděli, že hrobka je na dně Násirova jezera, nejvíc času jim zabralo sehnat muže s potápěčskými zkušenostmi.

Když však dorazili na místo, zjistili, že se nikam potápět nemusejí. Někdy během těch pěti set let od chvíle, kdy Skenderbegovi muži vrátili alembik do Alexandrovy hrobky, došlo k zemětřesení, při němž popraskaly pískovcové kopce, které se odjakživa tyčily nad dnes zaplaveným údolím Šu’ta. Většinou se jednalo jen o praskliny v zemi, ale objevila se i jedna dlouhá rýha vycházející z jezera. Poli okamžitě poznal, že ze dna údolí vedl nahoru tunel, jehož strop se při zemětřesení zřítil. Vyslal týmy mužů, aby začali kopat na vrcholku prolákliny, kde, jak se domníval, zůstal strop tunelu nedotčený. Už se prokopali do hloubky dvou metrů.

Kousek od pobřeží spočíval nehybně na hladině dvanáctimetrový hausbót. Koupili ho v Asuánu a původně ho chtěli použít jako základnu pro potápěče. Přibrali také dva čluny se závěsnými motory, které měly jako hlídková plavidla udržet dál rybáře a ostatní návštěvníky.

Poli viděl, jak z jednoho stanu vyšel Muhammad ibn as-Salíbí. Se svými pohlednými rysy a v tradičním bílém hábitu byl vskutku výraznou postavou. Všichni muži zastavili, když šel kolem, s úctou ho zdravili nebo se dotýkali lemu jeho oděvu. Možná to byli fanatici, ale dobře věděli, kdo to všechno platí.

„S kým jste to mluvil vysílačkou?“ zeptal se Salíbí.

„Hlídkový člun zastavil jachtu asi osm kilometrů odsud. Jenom nějací turisti.“

„Aha.“ Salíbí se rozhlédl po táboře. Za krátký čas udělali velký kus práce. Všechny stany stály, kuchyň vařila a muži si už zvykali na rutinní režim. „Jak dlouho tedy myslíte, že to bude trvat?“

„To nevím. Ten tunel může být pod pár centimetry písku nebo dalších patnáct metrů hluboko. Také je možné, že se mýlím a budu se muset potopit a hledat vchod do jeskyně. Musíte být připravený i na možnost, že to hrobku při zemětřesení zasypalo a už ji nikdo nenajde.“

„Alláh žehná našemu úsilí, to vím.“ Salíbí pohlédl přes zátoku a pokračoval zasněným hlasem: „V Novorossijsku jsme selhali, protože se mu náš plán nezamlouval. Nebyl to úder hodný našich schopností. Až najdeme alembik, udeříme do samotného srdce problému.“

„Jo, a tím je co?“ zeptal se Poli, zvědavý, jak velké zrůdnosti je Salíbí schopen. Plně chápal, že Saúdové to celé dělají pro dosažení svých politických cílů a ekonomických výhod, ne z náboženských důvodů, ale bylo fascinující, jak Salíbí dokázal překroutit své motivy, aby přesvědčil sám sebe, že plní Boží vůli.

„Klíčem je Turecko. Jeho vůdci jsou všichni bezbožní sekularisté, kteří ignorují šarm, požehnané islámské právo. Když přesvědčíme turecký lid, že ho jeho vláda neochrání, povstane, svrhne jho západního vlivu a přimkne se ke své víře.“

A tím vám poskytne možnost uzavřít přísun milionu barelů denně, které proudí přes Turecko ropovodem, a ovládnout Bospor, což zabrání tankerům vplouvat do Černého moře, pomyslel si Poli.

„Jde o záchranu duší Turků, kteří si myslí, že ženy by měly mít stejná práva jako muži a že náboženství a stát by měly být oddělené.

Jde o to ten lid osvobodit a dát mu poznat Boží lásku. Kéž bych se mohl připojit k mučedníkům, kteří zemřou v Istanbulu, protože jejich slavná smrt povede k revoluci, jež pozvedne islám na jeho zasloužené místo.“

„Máte v plánu použít plutonium proti Istanbulu?“

„Ano. Bude to jako v Rusku, jenže tentokrát neselžeme.“

Feines krátce pomyslel na čtrnáct milionů obyvatel města rozkládajícího se na obou březích Bosporu a pokrčil rameny. „Když vám to udělá radost.“

* * *

V uzavřené zátoce dvaatřicet kilometrů od místa, kde je zastavil hlídkový člun, vypnul Mercer motory rivy a spustil kotvu. Po mnoha hodinách na hlučném člunu bylo náhlé ticho skoro šokující. Už připravili plán a zavolali satelitním telefonem Laskovi, aby posoudil situaci. Souhlasil, že by měli prozkoumat konec zátoky, než se s něčím obrátí na prezidenta.

Navečeřeli se v útulném jídelním koutě a po večeři se převlékli do černého. Mercera napadlo, jestli všichni náhodou podvědomě netušili, že k tomuhle může dojít, protože si každý z nich zabalil oblečení vhodné pro noční operaci. Počkali další hodinu, až zmizí poslední sluneční paprsky, a pak vytáhli nafukovací člun z prostoru na zádi.

Když do něho nasedli všichni tři a přidali jednu potápěčskou výstroj, ponořil se člun skoro až po okraj. Jejich jedinými zbraněmi byly potápěčské nože s deseticentimetrovým ostřím a kilové kladivo, které Booker našel v bedně s nářadím na rivě.

Za použití přenosného přístroje GPS dojeli poháněni malým závěsným motorem asi tři kilometry daleko od místa, kde je zastavila hlídka. Tam nechali motor běžet na minimální otáčky a pomalu urazili ještě asi půldruhého kilometru.

„Tohle je dobré,“ zašeptal Mercer. Book doplul s člunem k pláži a Mercer vytáhl plavidlo z vody.

„Vezmeme i bomby se stlačeným vzduchem, nebo je necháme tady?“

Měli skoro patnáct kilo výstroje, kterou museli nést několik kilometrů nehostinnou pouští, ale když byli tři, mohli si náklad rozdělit. „Zatím je tady necháme. Později se pro ně můžeme vrátit.“

Šli za sebou se širokými rozestupy. Se svými lety vojenských zkušeností šel Booker jako první a Mercer uzavíral řadu. Book je dovedl asi tři čtvrtě kilometru do vnitrozemí pro případ, že by Poliho muži hlídali pobřeží. S GPS nehrozilo, že by se ztratili. Pod nohama měli písek a malé kameny, po kterých by se za denního světla šlo snadno, ale ve tmě mohl jediný neopatrný krok skončit vymknutým kotníkem, takže začali postupovat rychleji, teprve když krajinu zalilo mléčné světlo polovičního měsíce.

Slyšeli jen šumění slabého větru a své vlastní kroky.

Po hodině pochodu zvedl Book ruku a klesl k zemi. Díky jeho výcviku to vypadalo, jako by zmizel. Mercer viděl místo, kde ještě před okamžikem stál, ale svého přítele už ne. On a Cali pokračovali v chůzi v předklonu, dokud nepřišli do mělkého vádí, které už dobrých sto let nevidělo vodu. Když Mercer zvedl hlavu nad jeho protější kraj, uviděl odraz měsíce v jezeře: tančící bílou linii táhnoucí se k obzoru. O něco blíž spatřil světla a rychle rozeznal tábor. Napočítal asi tucet stanů. Kousek od břehu kotvil motorový člun stejný jako ten, který podle Booka použila hlídka, a o kus dál v zátoce se nacházelo větší plavidlo. Zdálo se, že na jeho palubě je stráž obsluhující těžký kulomet.

Přes hukot generátoru k nim dolétl zvuk mužských hlasů.

Book podal Mercerovi dalekohled.

Jeho optikou zahlédl ozbrojené muže obcházející po obvodu tábora a další stráž nedaleko motorového člunu. Několik mužů sedělo v nepravidelném kruhu a poslouchalo jednoho z nich. Podle výrazu posluchačů je jeho slova přímo fascinovala.

„Ty by nevyřídilo nic menšího než útok ze vzduchu,“ zašeptal Booker s ústy tak blízko u Mercerova ucha, že Mercer cítil jeho dech.

Oslovený jen přikývl. Díval se na místo na svahu kopce tyčícího se nad koncem zátoky, kde Poliho lidé prováděli nějaké výkopové práce. Jámu osvětlovaly reflektory a pracovní týmy vytahovaly zdola kbelíky písku a štěrku. Mercer viděl, že pracují na konci rovného příkopu táhnoucího se dolů k vodě. Když si tu linii v duchu prodloužil, uvědomil si, že vede přesně na dno údolí, tam, kde se podle nápisu na stéle měla nacházet Alexandrova hrobka. Zavzpomínal na svou návštěvu Egypta před mnoha lety. Prohlížel si se Salome Údolí králů a všiml si, že starodávní Egypťané hloubili tunely vedoucí do hor, aby mohli pohřbít své faraóny. Představil si, jak mohlo údolí Šu’ta vypadat předtím, než ho Asuánská přehrada zaplnila vodou. Muselo mírně připomínat slavné pohřebiště egyptských králů. Bylo tedy možné, že Alexandrovi muži přikázali vykopat tunel, který stoupal z jeho dna?

„Zítra nebo pozítří bude alembik jejich,“ pronesl tiše a vysvětlil přátelům svou domněnku. „Podle toho, jak vypadá zřícená část tunelu, nemůže být víc než tři až pět metrů hluboký.“

„Co budeme dělat?“

„To bude na Irovi. My tři tam dole bez armády nic nezmůžeme.“

„A co kdyby nás bylo víc než tři?“

Ten hlas se ozval za nimi. Mercer se rychle otočil a bleskovým pohybem tasil nůž. Ibriham Ahmad se přiblížil tak tiše, že ho neslyšel ani Booker. I v poušti měl na sobě svůj charakteristický černý oblek, jakkoliv tentokrát rozumně zvolil černou košili a kravatu. Za ním stálo dalších pět mužů. Ti měli tmavé maskáče a vojenské řemení ověšené pouzdry s municí. Všichni nesli několik supermoderních automatických zbraní. Mercer poznal Ahmadova chráněnce Devrina Egemena. Když na něho pohlédl, mladík nesměle sklonil hlavu na pozdrav. Přestože byl mladý vědec po zuby ozbrojený, Mercer si ho moc nedokázal představit v boji.

„Měl jsem vědět, že najdete nějaký způsob, jak tu hádanku rozluštit,“ řekl Ahmad Mercerovi. Jeho obdivný tón byl patrný, přestože šeptal.

„A já měl vědět, že jste mi lhal, když jste tvrdil, že neznáte polohu Alexandrova hrobu.“ Mercera vlastně ani moc nepřekvapilo, že se tam Ahmad objevil. „Jak dlouho už jste tady?“

„Dva mí muži tábořili nad vchodem do hrobky od chvíle, kdy mě Feines před dvěma měsíci vyhledal. Já sám jsem dorazil dnes odpoledne.“

„Takže víte, že hrobku brzy najde.“

Ahmad se zatvářil zahanbeně. „Dokud Feines nezačal kopat, nenapadlo mě, co ten příkop znamená. Doufal jsem, že přivedu víc mužů, ale musíme zaútočit dnes v noci.“

„Zbláznil jste se?“ sykla Cali. „Jich je padesát nebo šedesát a vás jenom šest.“

„Caribe Dayce měl víc než stovku mužů,“ opáčil Ahmad.

Mercer si vzpomněl na divoký útok janičářů, když s Cali čekali v Africe na popravu. Odhadl, že Dayce měl nejméně sto padesát bojovníků. Ahmadova jednotka je pobila do jednoho za pár minut. „To dokázalo vás šest?“ Nemohl tomu uvěřit.

„Devrin byl vlastně v Istanbulu. Bylo nás pět. Doktore Mercere, janičáři jsou vojenský řád. Celý život se cvičíme na boj.“

„Mercer mi pověděl o tom, co jste udělali v Africe,“ řekl Booker. „Vyřídit bandu opilých a zfetovaných výrostků není totéž jako postavit se padesátce ostřílených teroristů.“

„Nemáme na vybranou,“ prohlásil Ahmad prostě. „Je třeba to ukončit.“

„To je sebevražda,“ namítala Cali. „Víte přece, čeho jsou tihle fanatici schopní! Vyhodili by se do vzduchu, kdyby věděli, že tak zabijí třeba jen jednoho z vás.“

„Profesor má pravdu, Cali,“ řekl Mercer. „Jiná možnost není.“ Když se obrátil k Ahmadovi, nemohl uvěřit tomu, co se právě chystá pronést. „Jdu do toho. Jaký máte plán?“

Než mu Ahmad stačil nastínit svou strategii, zazněl z tábora hlasitý křik. Všichni ve vádí pohlédli k díře, kterou dělníci hloubili do svahu kopce. Několik z nich tančilo v těsných kruzích, jásalo a mávalo triumfálně nad hlavami lopatami. Když si blízké stráže uvědomily, že se jim podařilo prokopat do tunelu, vypálily do vzduchu oslavné salvy. Jeden z mužů se rozběhl ke stanům. Mercer ho sledoval pohledem. Ještě předtím než doběhl k jednomu stanu stojícímu kousek od ostatních, vynořil se z něho Poli. Na sobě měl jen kalhoty a boty do pouště. Ve slabém světle se jeho hruď zdála být velice bledá, ale její šířka se vymykala představivosti. Jeho paže vypadaly silné jako kmeny stromu a visely z ramen širokých jako šibenice. Rozběhl se k výkopu na kopci.

Muž, který právě přednášel několika teroristům, se zvedl a s vlajícím hábitem spěchal přes poušť za Polim.

„Kruci. Už se dostali dovnitř.“

Ahmad se nedíval na dělníky oslavující úspěch. Prohlížel si muže v hábitu, ústa sevřená v tenké lince, zuřivý vztek za temnýma očima. „As-Salíbí.“

„To je ten člověk, který tu operaci financuje?“ zeptala se Cali. „Ten, co pracuje pro OPEC?“

„Využívá islám jako nástroj ke zvýšení svého bohatství a moci,“ pronesl Devrin s neskrývanou nenávistí.

Poli vrazil mezi jásající bojovníky Al-Káidy a odstrčil je stranou, aby se dostal nad jámu. Okamžik nato se k němu připojil as-Salíbí a se širokým úsměvem poplácal mohutného žoldáka po rameni. Dokonce i Feines vypadal spokojený sám se sebou, že vymyslel plán, jak se dostat ke vchodu do hrobky.

„Dokázal jste to, příteli,“ pogratuloval mu Salíbí.

Poli Salíbího za svého přítele nepovažoval, ale nechal tu poznámku bez komentáře.

Jáma měla hrany o délce sto dvaceti centimetrů a dolů do tmy se sypal písek. Stěny tunelu byly z pečlivě otesaných kamenných kvádrů. Když Poli přejel paprskem baterky po jejich povrchu, viděl, že jsou pokryté hieroglyfy. Podlahu tunelu neviděl, protože byla zaplavená, voda musela prosakovat skálou celé věky a hromadila se uvnitř. Zavolal, aby mu podali lano. Jakmile byl jeden konec přivázaný k nedalekému balvanu, hodil Poli druhý konec lana do otvoru a spustil se dolů jen za pomoci rukou. Když dosáhl klidné hladiny, opatrně se ponořil do studené vody, dokud neucítil pod nohama podlahu. Postavil se a voda mu sahala po horní část hrudi. Tunel musel být čtyři a půl metru vysoký a nejméně stejně široký. Posvítil si směrem z kopce a uviděl suť na místě, kde se strop částečně zřítil. V hromadě byly mezery tam, kde kamenné desky klesly na podlahu jen zčásti. Když namířil paprsek nahoru, spolkla světlo tma. Tunel stoupal možná dalších šedesát metrů, než dosáhl vrcholu kopce.

Poručil, aby do tunelu spustili reflektory rozestavené okolo jámy a přinesli další kabely, aby se daly připojit. Také nařídil, aby mu někdo došel do stanu pro košili, Geigerův počítač a potápěčskou výstroj pro případ, že by ji potřeboval. Deset minut trvalo, než bylo všechno připravené. As-Salíbí se převlékl do praktičtějšího oděvu a připojil se k němu, sestoupil do starodávného tunelu v doprovodu svých dvou nejdůvěryhodnějších bojovníků.

Každý čtverečný centimetr stěn tam, kde se nezřítily, pokrývaly dva tisíce let staré hieroglyfy vyprávějící egyptské báje o stvoření světa a oslavující Alexandrovu cestu smrtí. Přírodní barvy byly tak čerstvé a živé jako toho dne, kdy je řemeslníci nanesli. Jeden z teroristů dloubl do svého parťáka, aby mu ukázal, jak umí vyškrábat tváře bohů dýkou. Oba se zasmáli tomu nesmyslnému znesvěcení.

Poli připoutal vzduchové láhve na lano a stoupal tunelem s halogenovým světlem vysoko nad hlavou. Menší Saúdové kráčející za ním museli napůl jít a napůl plavat, aby mu stačili.

„Teď musíme jednat,“ řekl Ibriham. „Jakmile vynesou alembik na povrch, naloží ho do člunu.“

„Taky máme člun.“

„Opravdu? Výborně. Kdy ho sem můžete přivézt?“

Mercer odhadl čas, přidal půlhodinovou rezervu a podíval se na hodinky. „Okolo druhé v noci.“

„Ten člun bude možná nutný,“ prohlásil Ibriham zadumaně.

Mercer pohlédl na Cali. „Zvládneš to?“

Ublíženě na něho pohlédla. „Zas se mě snažíš chránit?“

Právě to Mercer chtěl. Nepřál si ji vidět nikde poblíž bojů. Zatím měli štěstí, ale tohle přesahovalo všechno, s čím se dosud v Africe setkali. Když bude Cali při útoku na Poliho s nimi, na jejich šancích to nic nezmění, takže nebylo třeba vystavovat ji nebezpečí. Pak se zeptal sám sebe, jestli to dělá pro ni nebo pro sebe. Vzpomněl si na Tisu, jak ležela zakrvácená v jeho náručí, když je záchranný vrtulník vyzvedl z potápějící se lodi. Nikdy ho neslyšela říct, že ji miluje. „Opravdu tady chceš být, pokud náš útok selže?“

„A ty?“

„Ne, ale cítím se za to všechno zodpovědný.“

„A nemyslíš, že já také?“ podotkla Cali.

„Cali, tady nejde o to chránit tebe. Ztratil jsem člověka, který mi byl velice drahý. Nechci tím projít znovu.“

Jemně se dotkla jeho tváře. „Udělám to, Mercere. Jenže já nejsem ona a ty mě nemůžeš věčně chránit jako můj rytíř v lesklém brnění. Rozumíš?“

„Díky.“ Na víc se nezmohl.

„Budu tady přesně ve dvě.“

Ibriham jí řekl: „Jestli uvidíte, jak se některé z jejich plavidel snaží uniknout, zastavte ho.“ Na šeptem vyslovený rozkaz jí jeden z jeho mužů podal automatickou pistoli a ostatní předali některé své zbraně Mercerovi a Bookeru Sykesovi.

Cali věnovala Mercerovi poslední pohled, ale nepolíbila ho. „Hodně štěstí.“

„I tobě.“

„Člověče, ty sis ale nabrnknul číslo!“ poznamenal Booker tiše, když se vytratila do noci s jeho GPS. „Pěkně divoká rudovláska.“

Mercer mlčel a snažil se dostat jejich rozpačitý rozhovor z hlavy, aby se mohl soustředit na to, co je čekalo. Nezajímalo ho, že stojí jen pár desítek metrů od možná největšího pokladu v dějinách lidstva, jehož hodnota se nedá vyčíslit penězi, chladným ho nechával i fakt, že nahlédnutí do té hrobky by mohlo vrhnout nové světlo na jednoho z největších géniů vojenství, který kdy žil. Alexandr Veliký vytvořil a určil mapu starověkého světa a vytyčil hranice, z nichž mnohé platí dodnes. Mercer teď myslel jen na to, že musejí zabránit Polimu Feinesovi a jeho sponzorovi, aby se zmocnili Skenderbegova alembiku. Až tohle skončí, ať si to tu archeologové užijí. Teď jde o to zabránit genocidě.

„Jaký máte plán?“ zeptal se znovu Ibrihama.

„Deset minut předtím, než se slečna Stoweová vrátí, zaútočíme na tábor.“

„Cože? Zamýšlíte frontální útok?“

Ibriham přikývl. Mercer s Bookem si vyměnili pohledy a zavrtěli hlavami.

Booker řekl: „Můžeme udělat něco lepšího.“

O půl druhé v táboře stále pokračovaly oslavy. Muži zírající do jámy mluvili jeden přes druhého, nepochybně vzrušení vyhlídkou na obrovský masakr. Jen pár se jich vrátilo do stanů, kde jim však nedovolovaly usnout oslavné salvy. Mercer s Devrinem zaujali postavení padesát metrů od kuchyně, zatímco Booker obešel tábor směrem ke břehu jezera. Jeho úkolem bylo zneškodnit hausbót. Kdyby neuspěl, hlídka na palubě by mohla změnit tábor v jatka dávkami z kulometu připevněného na zábradlí lodi.

Poprvé v životě Mercer cítil, že se nemůže dočkat boje. Chtěl se pomstít Polimu, As-Salíbímu a mužům, kteří si mysleli, že masová zkáza je přesně to, co si jejich bůh přeje nejvíc. Adrenalin, který mu proudil žilami, byl povědomý a povzbuzující jako pro narkomana jeho oblíbená droga. I přes okolní tmu se mu zdálo, že dokonale vidí. Cítil i ty nejslabší doteky větru na kůži a slyšel tlumené pleskání vln na pobřeží. Čichal koření z kuchyně, jako by stál přímo u plotny.

Zbraň, kterou mu Ibriham dal, byl samopal Heckler and Koch HK416, kompaktní útočná zbraň s odnímatelným granátometem ráže 40 mm. V kapsách svých pytlovitých kalhot nesl čtyři náhradní zásobníky po dvaceti nábojích a další dva granáty. I když s touhle zbraní neměl žádné zkušenosti, byl si víc než jistý, že si s ní poradí.

Snad po padesáté během pěti minut se podíval na hodinky, spíš dychtivý než nervózní. V té době už měl Booker klouzat do vody. Pohlédl k jezeru, ale svého přítele, jehož pokožka splývala s nocí, nezahlédl.

Booker Sykes se hladce pohyboval vodou ponořený tak, aby se nad hladinou objevovaly jen jeho oči. Hausbót byl pouhých padesát metrů od břehu, a i když byl střelec stále vzhůru, nedíval se okolo lodi, ale sledoval oslavu, zjevně zklamaný, že se jí nemůže zúčastnit.

Book obeplaval loď širokým obloukem, přiblížil se k ní ze strany od jezera. Z okénka na boku hranatého plavidla vycházelo světlo a uslyšel arabskou hudbu přehrávanou z magnetofonu. Připlaval k přídi, dál od strážného. Hausbót měl kluzký dřevěný trup. Natáhl se k zábradlí obkružujícímu spodní palubu, pomalu, aby mu z oblečení nekapala voda. Místo aby se vytáhl nahoru, prostrčil nohu mezi sloupky zábradlí a zvolna se překulil na palubu. Nevydal žádný zvuk a jeho pohyby byly tak hladké, že jeho váha lodí s plochým dnem ani nezahoupala.

Většinu místa na palubě zabírala hranatá nástavba, takže na třech stranách lodi zbýval jen úzký průchod. Otevřený prostor byl jen vzadu, kde stál bdělý střelec. Booker tiše zamířil k zádi a sklonil se, když došel k osvětlenému oknu. Po milimetrech se zvedal, dokud neviděl přes špinavé sklo dovnitř. U jídelního stolu seděli dva Arabové a četli korán, zatímco třetí spal na potrhané pohovce.

Booker se znovu spustil dolů. Předpokládal, že na hausbótu bude víc než jeden muž, ale nečekal čtyři a nevěděl, jestli v kajutách nespí ještě další. Během bojové akce měl ve zvyku spouštět v hlavě přesné stopky, takže znal čas takřka na vteřinu. Zbývaly mu dvě minuty, než Ahmadovi muži vyrazí z úkrytu a zaútočí.

Neměl ponětí, kolik mužů za svou vojenskou kariéru zabil. V Mogadišu jednou odhadl, že za jedinou noc padlo pod jeho zbraněmi okolo stovky rebelů, ale z nich si pamatoval jen těch jedenáct, které vyřídil nožem. Noční můry měl plné podrobností jejich smrti, od pachu jejich posledního výdechu, po teplo jejich krve. Stále cítil v dlani strniště na bradě strážného, kterého zlikvidoval v haciendě jednoho drogového barona. Pořád slyšel sípění, které se ozvalo, když prořízl hrdlo severokorejskému námořníkovi střežícímu miniponorku plnou výbušnin. A jejich oči. Ty oči byly stále s ním, ať snil nebo bděl.

Pomalu, aby nevydal zvuk hlasitější než povzdech miminka, vytáhl nůž, který dostal od jednoho z janičářů.

Mercer proklouzl pod boční plachtou kuchyňského stanu. Uvnitř slyšel chrápat jen jednoho muže. Měsíc už skoro zapadl a ve stanu vládla černočerná tma. Chvilku počkal, až si na ni jeho oči zvyknou. Slabá záře kontrolky na plotně mu pomohla zorientovat se v prostoru. Byly tam dva sporáky, několik plastových sudů s vodou a jídelní stoly. U jedné stěny se nacházelo polní lůžko, na němž pod pokrývkou ležela spící postava. Kuchařovy šaty se povalovaly na hromádce vedle malého modlitebního koberečku. Na stanové podpěře visel samopal AK-47.

Mercer potichu přistoupil k posteli. Našel mužovu kefíju. Neměl tušení, jak se ten tradiční šátek na hlavu správně nosí, tak si ho přehodil přes hlavu a omotal konce tak, aby si zakryl obličej. Podíval se na hodinky. Jedna minuta.

Ačkoliv byl ten muž členem teroristické buňky, byl to jen kuchař. Mercer usoudil, že dostal tuhle práci, protože se neosvědčil v boji. A ať se snažil sebevíc nějak si to v duchu zdůvodnit, nedokázal ho chladnokrevně zabít. Když muže uhodil pažbou svého samopalu do lebky, trochu se krotil, aby ho jen omráčil. Popruhem z kalašnikovu spoutal kuchaři ruce za zády a právě se mu chystal nacpat do úst mastný hadr, když vycítil nějaký pohyb. Otočil se a zvedl samopal, ale by to jen Devrin.

„Trvá vám to moc dlouho.“ Uviděl, co Mercer udělal, a rychle došel ke straně postele. Podíval se na kuchaře v bezvědomí a pak na Mercera. „Tohle je důvod, proč je nikdy neporazíte,“ řekl a bez okolků zabořil teroristovi do hrudi nůž. „Nežádají o milost, tak byste jim ji neměli poskytnout.“

Otřel ostří o deku, vrátil nůž do pouzdra a společně vyšli zadem ze stanu.

Booker došel ke kraji palubní nástavby. Mezi ním a mužem u kulometu byly necelé tři metry volného prostoru. Zbývalo mu dvacet vteřin. Plížil se kupředu a nezvedal nohy víc než pár centimetrů nad rohož ležící na podlaze. Book už byl jen třicet centimetrů od teroristy, který stále neměl ponětí o jeho přítomnosti. Dál se opíral o zábradlí a sledoval oslavy na pobřeží. Sykes byl vděčný, že Arabovi neuvidí do očí.

V posledních vteřinách se nepohyboval o nic rychleji ani pomaleji, udělal jen jeden nacvičený krok a už natahoval ruku, aby teroristovi zvrátil hlavu dozadu, zatímco druhá byla připravená proříznout mu hrdlo.

Vtom z otevřených dveří kajuty zavolal čísi klidný hlas. Muž na hlídce se otočil a uviděl těsně za sebou Bookera. S reflexy zdokonalenými desetiletími výcviku Booker vyrazil ještě dřív, než si Arab uvědomil, co vidí. Sykes mu zabodl nůž do krku, ostří prošlo skrz a prořízlo svaly a tepny, takže hrdlo zelo napůl otevřené. Z rozeklané rány vytryskla krev a cákla přes palubu do vody.

Muž uvnitř zavolal znovu. Booker nechal tělo dopadnout na podlahu a pokusil se obrátit ruský kulomet ráže 50 mm tak, aby mířil na dveře, ten se však v podstavci otočil jen o třicet stupňů.

Ve vchodu se objevil další terorista. Booker v zoufalém pokusu hodil nůž, ale ostří nebylo správně vyvážené. Tupý konec uhodil muže do nosu a zlámal mu jemné kůstky. Muž se otočil a zařval bolestí. Book kopl do kulometu a zavrčel, když se zbraň volně otočila. Aby získal správný úhel, musel přeskočit zábradlí a pověsit se na bok lodi. Už měl prst na spoušti, ale ve dveřích se objevil třetí strážný. Booker měl jedenáct vteřin náskok oproti plánu, ale s tím nemohl nic dělat. Stiskl spoušť. Velká zbraň mu ožila v rukou a do tmy z ní pršely prázdné nábojnice. Těžké kulky odhodily teroristu dozadu do vchodu, vytrhly dveře z pantů a rozštípaly laciné dřevo nástavby.

Protože nevěděl, kde se uvnitř nachází další ozbrojenec, pustil se Booker zábradlí a zůstal viset jen na pažbě kulometu. Jeho zbraň mu sice poskytovala převahu, ale věděl, že by ho mohla zasáhnout palba z vnitřku lodi nebo zručný odstřelovač ze břehu. Křížem přes tělo sáhl pro berettu, kterou dostal od Ahmada, a namířil na závěr kulometu. Než stiskl spoušť, spustily z kabiny palbu dvě zbraně. Bylo tam víc mužů, než Booker prve viděl. Zatímco kolem něho hvízdaly kulky, vypálil pět ran. Závěr narazil do zničené nábojové komory a kulomet byl zneškodněn. Původně měl zbraň použít k tomu, aby kryl Ahmadovy muže při útoku, ale teď musel zabránit, aby ho Poliho muži použili sami. Zhluboka se nadechl, pustil se, dopadl do vody a ponořil se nejméně půldruhého metru pod hladinu, aby za ním při plavání nezůstala brázda na hladině.

Jakmile Mercer uslyšel smrtící rachot kulometu na hausbótu, rozběhl se neohroženě přes tábor. Nebyl oblečený přesně jako arabský bojovník, ale doufal, že mu kefíja poskytne anonymitu. Muži okamžitě přestali jásat, chopili se zbraní a zahleděli se k temnému hausbótu.

Mercer byl v polovině cesty k díře, kterou teroristé prokopali do tunelu, když janičáři Ibrihama Ahmada zaútočili. Dva z nich se objevili na kopci nad táborem, jako by teroristy vyzývali k boji. Než si jich někdo všiml, skosili pár zmatených mužů.

V několika vteřinách jednohlasně zařvaly kalašnikovy a hřeben kopce zmizel ve spršce střel a zvednutého písku. Mercer mohl jen důvěřovat Ahmadovým mužům, že nějakou dobu zdrží arabské bojovníky křížovou palbou. Půda mu explodovala pod nohama, jak kulky létaly na všechny strany. Zbývalo mu ještě asi třicet metrů, když velitelé začali posílat své muže na místa, kde se mohli krýt. Jejich palba začala být disciplinovanější a Mercer dokázal jen rozeznat, že tři Ahmadovi lidé stále střílejí. Dosud mu nikdo nevěnoval pozornost, ale výkop střežili dva muži, kteří zůstali na svých postech. Když se Mercer přiblížil, strnuli.

Pokusil se zakrýt si tvář, ale ti ostražití muži začali zvedat zbraně. Mercer běžel dál, divoce gestikuloval a něco drmolil. Jeho lest fungovala jen částečně. Ani jeden nevystřelil, ale samopaly nesklonili. Když byl Mercer půldruhého metru od nich, zapotácel se. Při předstíraném pádu stočil hlaveň samopalu právě tolik, aby jednomu strážci prostřelil hruď. Druhý zareagoval o zlomek vteřiny později a Mercer do něho vší silou narazil.

Oba dopadli na zem na okraj jámy se zbraněmi zaklíněnými mezi sebou. Obličeje měli jen pár centimetrů od sebe. Mercer viděl v očích druhého muže šílený fanatismus, připomínal mu skelný pohled nemocného s horečkou. Terorista vykřikl cosi o Alláhovi a vypálil z kalašnikovu.

Žár výstřelu spálil Mercerovi kůži na břiše a krev, která mezi ně vytekla, byla kluzká jako olej. Terorista rozevřel ústa v krutém úsměvu, ale pak se jeho výraz změnil. Mercer se od něho hbitě odstrčil. Oblečení měl prosáklé krví, ale kromě spálené kůže byl nezraněný. Strážce se podíval dolů podél svého těla a viděl, že mu hlaveň samopalu míří nahoru na hruď. V několika vteřinách mu vražedný svit z očí vyprchal. Při pokusu zabít je oba se mu podařilo jen spáchat sebevraždu.

„Nemůžeš se stát mučedníkem, když nezabiješ svého nepřítele,“ připomněl mu Mercer a spustil se přes okraj jámy.

Byl připravený na to, že dopadne do vody, protože viděl, jak si s sebou Poli bere potápěčskou výstroj, ale nečekal, že tam právě na tuhle výzbroj narazí – byla zavěšená na laně. Kamenné zdivo tlumilo zvuk zuřící bitvy. I výbuch granátu tam zněl jen jako vzdálený hrom.

Bez světla, které by ho vedlo, se Mercer vydal dlouhým tunelem, samopal držel nad hlavou. Po šesti metrech už palbu neslyšel vůbec, což znamenalo, že Poli a Salíbí o útoku nevědí, a to mu zachovalo okamžik překvapení.

Ušel padesát metrů, když tu zakopl o schody ukryté ve vodě. Jak po nich stoupal, spatřil před sebou světlo, přízračnou záři slabou jako světlo dohořívající svíčky. Podvědomě sevřel samopal pevněji.

Na vrcholku schodiště vyšel zcela z vody a uviděl, že se tunel stáčí v pravém úhlu. Opatrně došel k rohu a vyhlédl za něj s tváří téměř přitisknutou ke kameni.

Poli za sebou musel táhnout elektrický kabel, protože uprostřed rozlehlé síně stála silná lampa. Strop se klenul deset metrů nad Mercerovou hlavou podpíraný sevřenými řadami pískovcových sloupů otesaných do tvaru palmových kmenů. Byla to typická architektura starověkého Egypta. Dělníci tehdy věděli, že sloupy podpírající strop jsou nezbytné, ale snažili se je upravit do podoby hustého lesa. Boční stěny jeskyně byly ukryté ve stínech, ale jejich části blízké natolik, aby na ně Mercer viděl, pokrývaly hieroglyfy.

Mercer napínal uši, aby něco zaslechl, a skoro se rozesmál, když si pomyslel, že v tom rozlehlém prostoru panuje ticho jako v hrobě.

Vklouzl do síně a dál se držel u zdi. Prošel kolem dvaceti sloupů, a vtom si všiml, že ve tmě něco září. Na okamžik se zapomněl, zíral na ten předmět. Byla to mramorová socha muže svírajícího v pravé ruce krátký meč. Ve druhé držel zauzlovaný provaz přeťatý v půli. Mercerovi došlo, že to je Alexandr Veliký poté, co přesekl nerozvazatelný gordický uzel a naplnil tak proroctví, že bude jednou vládnout Asii.

Pokračoval v cestě. Ve stěně proti té, kudy vstoupil, byl další otevřený průchod. Z vedlejší síně hrobky vycházelo mihotavé světlo.

Tato místnost byla menší než předchozí, strop o něco nižší a nebylo v ní tolik sloupů. Z nízkých bronzových košů na oheň šlehaly plameny. Olej, který do nich Poli nalil z hliněné amfory, hořel i po dvaceti stoletích. Socha Mercera šokovala, ale tato síň obsahovala ještě něco pozoruhodnějšího. Okamžitě si vzpomněl na Chestera Bowieho a jeho šílené nápady.

V místnosti bylo vystaveno osm dioramat a každé zobrazovalo jedno monstrum ze starověké mytologie. Obr s lidským tělem měl hrudník z nějakého velkého zvířete, koně nebo krávy, ale Mercer si uvědomil, že jeho hlava je vytvořena z pánevní kosti tvora, kterého nezná, prehistorického jeskynního medvěda nebo snad obrovského lenochoda. Poznal postavu gryfa, bájného stvoření s tělem lva a hlavou orla. Tělo patřilo velké vyhynulé kočkovité šelmě, ale orlí hlava byla vyrobena z pancéřového límce triceratopse. Za ním Alexandrovi řemeslníci vytvořili tříhlavého hada. Hlavy pocházely od nějakého dravého dinosaura s deseticentimetrovými zuby.

Všechno držely pohromadě bronzové tyče a dráty tak odborně použité jako v současném přírodovědném muzeu.

Bowie měl pravdu, že mytologické příšery vznikly, když si lidé ve starověku snažili nějak si vysvětlit objevené kosti dávno vyhynulých zvířat. Nevěděli, které části patří k sobě, takže jim při jejich skládání vznikaly fantastické výtvory, k nimž si vymysleli báje.

Mercer si nebyl jistý, co na něho udělalo větší dojem – jestli fantazie, která dala vzniknout tak úžasným tvorům, nebo skutečnost, že jeden bezvýznamný profesor z New Jersey odhalil pravdu.

Jeskyně se zatřásla a ze stropu se sesypal písek. Mercer potřásl hlavou, aby se vrátil do reality. Na povrchu vybuchlo něco velkého a jeho na okamžik napadlo, že připlula Cali a teroristé zničili rivu raketovým granátem. Ale k explozi došlo mnohem blíže, protože výbuch na hladině by nemohl otřást zemí. Z vedlejší síně k němu dolehly hlasy. Uskočil za jedno dioráma, mohutnou sochu se sloními kly místo žeber.

Pár vteřin nato kolem něho proběhl terorista s hustým plnovousem a zamířil k východu. Mercer čekal ve stínu na jeho návrat. Objevil se za minutu, proběhl galerií do vedlejšího sálu a cestou volal něco arabsky.

„Anglicky!“ uslyšel Mercer zařvat Poliho.

Mercer ta slova sotva slyšel. „Tunel se zbortil. Uvízli jsme tu.“

Na pobřeží asi sto metrů od tábora Al-Káidy měl Booker ukrytý samopal, který mu dal jeden z janičářů. Vyšel z jezera a našel zbraň ukrytou ve změti suché trávy, právě když na hausbótu rozsvítili pátrací reflektor. Jeho paprsek změnil noc na pobřeží v den jen několik kroků od něho. Druhý terorista mířil svou zbraní na místo, které světlomet ozařoval.

Book nemohl nic udělat s mokrou stopou, která po něm zbyla na pláži, takže čekal nekrytý víc, než by se mu líbilo. Paprsek přejel po mokrém písku, zastavil se a vrátil. Dva muži na přídi hausbótu vzrušeně drmolili a ukazovali na břeh. Ze dveří kormidelny vyšel třetí muž. Všichni zvedli zbraně.

Book vypálil první. Na malý samopal to bylo daleko a kulky člun jen náhodně poprášily. Teroristická palba byla mnohem přesnější. Skočil napravo od místa, kam jeho střelba přitáhla jejich kulky. Ty zasypaly zem všude kolem něho, takže se několikrát překulil, aniž však byť na okamžik ztratil orientaci. Těmi pohyby ovšem dál prozrazoval svou polohu na otevřené pláži. Střelba zesílila.

Sykes věděl, že nemá naději.

Z kopce nad táborem dolétl záblesk světla následovaný ostrým hvizdem. Raketový granát dopadl kousek před hausbót a zasáhl hladinu u jeho boku v erupci vody, která zalila tři střelce. Book využil toho rozptýlení k tomu, aby vyskočil a dal se do běhu.

Terorista, jenž ovládal reflektor, ho viděl utíkat. Znovu spustil palbu a jeho kulky dopadaly v Mercerových stopách. Book ucítil, jak mu jedna prolétla mezi nohama, a s vědomím, že příští půjde do páteře, se vrhl doleva. Dopadl na kamenitou zem, jednou se překulil a okamžitě byl znovu na nohou, ale natržený sval v zádech vyslal kopí bolesti šířící se do všech stran. Jeho pokus vzdálit se sprintem od jezera připomínal spíš opilecké potácení a on se okamžitě ocitl pod palbou.

Druhý raketový granát prolétl nocí po ploché dráze, která ho dovedla do boku hausbótu kousek za můstkem. Vybuchl a loď se rozlétla na kusy. Nástavba se rozloupla jako pomeranč a ze spár vyšlehly plameny, zatímco do jezera pršely kusy dřeva a kovu. Dva teroristé zemřeli okamžitě, záda roztržená šrapnely. Třetího to srazilo z lodi a mohl přežít, nebýt třináctikilového kusu rezavého řetězu zaraženého v břiše. Dopadl do vody a potopil se jako kámen.

Booker se obrátil a kulhal zpátky k táboru. Zuřila tam nejdivočejší bitva, jakou kdy viděl. Obě strany na sebe pálily jako šílené. Okamžitě poznal, že je to neudržitelná situace. Janičáři měli u sebe jen to, co mohli unést – maximálně několik set nábojů každý. Poliho muži tam přijeli se skoro neomezenými zásobami. Prostá logika říkala, že janičářům dojde munice mnohem dřív než silám Al-Káidy.

Zastavil se za velkým balvanem, aby si prohlédl bitevní pole. Stále tam bylo dvacet mužů pálících do kopců a viděl, jak nějaký velitel organizuje skupinu dalších deseti, aby se pokusili napadnout janičáře z boku. S jistotou poznal, že z Ahmadových šesti vojáků bojují minimálně tři. Pak uviděl čtvrtého. Byl to Ibriham osobně. Nějak objevil mezeru v perimetru Al-Káidy a plazil se k prokopané části tunelu. Ze své perspektivy nemohl vidět, že díru střeží další dva muži. Hrozilo, že jim vleze přímo do rány.

Za Bookerem se tyčila šestimetrová pískovcová skála. Pověsil si samopal na rameno, nahmatal chyt na skále a vytáhl se nahoru. Pronikavá bolest v zádech byla jako žhavý uhlík zaklíněný v páteři. Zaskřípal zuby a pouze tvrdohlavost ho zvedla o dalšího půl metru. Tělo se mu zalilo potem a cítil, jak mu po tvářích stékají slzy.

Našel další oporu pro nohu, obrnil se proti bolesti a zvedl se výš po skalní stěně. Do úst mu vybublaly kyselé žaludeční šťávy a ze rtů mu unikl sten. I když se bál, že si způsobí trvalé zdravotní poškození, odsunul obavy o sebe stranou a bojoval dál. Výstup na skálu mu trval pět minut, a když se převalil na vrcholek, chtělo se mu jen ležet a nechat se zalévat vlnami bolesti.

Místo toho se postavil a rozhlédl ze své vyhlídky po bojišti. Ahmada dělila od mužů střežících jámu jen hromada písku a janičář je stále neviděl. To místo bylo vzdálené skoro tři sta padesát metrů. Bookerovi se zvedal masivní hrudník a srdce mu divoce bušilo. Pozvedl samopal, ale ruce se mu tak třásly, že sotva dokázal zamířit.

Jeden z teroristů už Ibrihama spatřil. Ukázal jeho směrem a sáhl po zbrani.

„Dobrý bože, teď mě neopouštěj.“ Book napjal na vteřinu každý sval v těle, dřepl si na jedno koleno a spustil palbu v naději, že mu instinkt pomůže při míření.

První dvě kulky šly mimo. Třetí provrtala strážnému stehno, otočila ho na místě a srazila na zem. Čtvrtá a pátá zasáhly druhého muže do středu trupu, roztrhly se uvnitř těla a rozsekaly vnitřní orgány. Book vpálil šestou kulku zraněnému teroristovi do hlavy, právě když se Ahmad překulil přes hromadu vykopané zeminy.

Ani nepoděkoval svému strážnému andělovi. Zahrabal v ruksaku, který si přinesl k jámě, nechal ho ležet na jejím okraji a zmizel dole.

Booker věděl, že Cali dorazí každou vteřinu, a když na to pomyslel, vzhlédl k tmavé zátoce a uviděl bílou horní část trupu rivy. Pomalu doplula s lodí tak daleko, aby mohla zareagovat, kdyby od tábora vyrazil motorový člun, ale ne tak blízko, aby upoutala pozornost teroristů. Přestože se chtěla zúčastnit boje, uposlechla rozkazu a splnila svůj úkol.

Obrátil se zpátky, aby si prohlédl bojiště a zjistil, kde útočníci potřebují pomoc, když tu batoh, který Ahmad nechal u vchodu do tunelu, vybuchl. Musel obsahovat dobrých patnáct kilo plastické trhaviny, protože exploze byla mimořádně silná. Planoucí koule vystoupila do výšky a ozářila konec zátoky jako druhé slunce. Bojovníky do patnácti metrů od výbuchu zabila tlaková vlna, která jim zpřeházela vnitřnosti. Další teroristy o něco dál skosila rozmetaná kamenná suť a jejich těla zůstala bezvládně ležet jako hadrové panenky.

Ve slábnoucím světle zmenšující se ohnivé koule Booker viděl, že vchod do tunelu zmizel. Ahmad uzavřel hrobku, aby Poli nemohl uniknout.

Poli a Salíbí se vynořili z nejvzdálenějšího kouta podzemního komplexu, aby se přesvědčili o situaci na vlastní oči. Dva arabští teroristé je následovali. Mercer si nebyl jistý, že je dokáže dostat všechny, tak je nechal jít. Jakmile se vrátili do prvního sálu, spěchal do prostor, které opustili.

Olejové lampy hořící po celé síni ukazovaly, že je tahle místnost ještě menší než všechny předchozí. A na rozdíl od ostatních v ní bylo jen několik sloupů. Místo nich byla místnost zaplněna majetkem, který Alexandr mohl potřebovat na onom světě. Byly tam čluny ze dřeva a rákosu, stany a nábytek. Nacházelo se tam několik vozů a nespočet truhel, jež nejspíš obsahovaly věci jako nádobí a jiné předměty každodenní potřeby. Na rozdíl od Tutanchamonovy hrobky tam bylo velice málo zlata, protože Alexandrovi na bohatství nezáleželo. Místo toho byla hrobka plná zbraní všeho druhu – stovek mečů, oštěpů a kopí, štítů a přileb, luků a praků. Alexandrovi generálové mu poskytli vše potřebné k vyzbrojení armády nutné pro vybojování velkých vítězství na onom světě.

Mercer nedovolil, aby se jeho pozornost upnula na zlatý sarkofág s panely z přírodního křišťálu vyhlazenými tak dokonale, že byl průhledný jako sklo, který ležel na vyvýšeném stupni v přední části místnosti. Místo toho pohlédl na velký bronzový buben vytažený z výklenku ve stěně. Jeho povrch byl pomačkaný a posetý důlky od toho, jak byl vláčen po celém starověkém světě a později použit v bitvách ve středověké Evropě.

Skenderbegův alembik byl asi dva metry vysoký a metr dvacet široký a pokrývaly ho nápisy ve staré řečtině. Dvě komory od sebe odděloval složitý mechanismus, který bránil plutoniu ve splynutí. V tom zařízení bylo cosi zlověstného, co přesahovalo Mercerovy znalosti o tom, co alembik dokázal. Cítil přítomnost přístroje v místnosti jako tichou hrozbu. Poznal, že chtěl být nalezen, že chtěl, aby byl vynesen z podzemí a mohl vypustit do nového světa smrtící radiaci. Mercerovi se zježily chlupy na pažích, když si uvědomil blízkost toho čirého zla.

Hrobkou se rozlehl rachot výstřelů. Mercer se obrátil ve chvíli, kdy do pohřební komory vtrhl jeden z teroristů, a sáhl po svém samopalu o zlomek vteřiny později, než měl. Strážný vypálil dávku ze své AK-47. Kulky zasáhly Alexandrův sarkofág, roztříštily křehké křišťálové panely a zaryly se do mumifikovaných ostatků.

Mercer se vrhl stranou, když vzduch směrem k němu prořízla šňůra kulek, a tvrdě dopadl na kola vozu. Vklouzl pod zdobné vozidlo, právě když terorista začal lépe mířit. Jemně vyřezávané dřevo se pod divokým útokem štípalo na třísky. Mercer se zvedl na kolena, vypálil skrz loukotě kola a zasáhl ozbrojence do nohou. Střelec nechal při pádu prst na spoušti. Divoká dávka rozsekávala další kusy kočáru a odrážela se od kamenné podlahy kousek od místa, kde Mercer klečel. Samopal mu doslova explodoval v rukou, když teroristova náhodná kulka zasáhla závěr. AK-47 ztichla s posledním nábojem. Terorista vystřílel celý zásobník.

Mercer vyskočil na nohy dřív, než strážce stačil znovu nabít. Popadl meč z nedaleké hromady a přeskočil vůz. Na okamžik nechápal, co zraněný terorista dělá. Předmět v jeho ruce neměl typický zahnutý tvar zásobníku kalašnikovu. Byl kulatý. Pak uviděl ten blažený úsměv. Arab vytrhl pojistku z granátu a přitiskl si ho k hrudi.

Mercer měl pět vteřin a věděl, že to nebude stačit, aby se dostal mimo rádius výbuchu. Skočil kupředu a bez zastavení máchl mečem po natažené postavě. Starodávná zbraň si uchovala ostrou čepel a teroristova hlava odlétla od těla v gejzíru krve a vzduchu z plic.

Mercer sebral granát z neživých prstů a spodním obloukem ho hodil za sarkofág. Výbuch zničil zbytek rakve nevyčíslitelné ceny a proměnil Alexandrovy ostatky v oblak prachu, ale tlaková vlna neškodně přelétla místo, kde ležel Mercer s hlavou obtočenou pažemi.

Vstal a zamrkal. Střelba ve vedlejší místnosti zněla jeho zmučeným uším velmi vzdáleně. Vrhl znepokojený pohled na alembik a oddechl si, když viděl, že ho nezasáhl žádný šrapnel granátu. Popadl ležící kalašnikov, prohledal mrtvého, aby našel další zásobníky, a proklel ho, když žádné neobjevil.

Alexandrova pohřební komora byla skladištěm nejmodernějších zbraní své doby, ale ty byly proti samopalům k ničemu. Mercer mohl jen doufat, že si neznámý počet janičářů, kteří ho následovali do tunelu, dokáže poradit se zbývajícími třemi zabijáky. Pak uviděl luky.

Jeden ho upoutal víc než ostatní. Dřevo bylo hladké a lesklé a držadlo vykládané slonovinou. Byla to úžasná zbraň, nepochybně Alexandrova vlastní. Z jednoho konce visela tětiva z pevně stočeného lanka. Mercer tu starověkou zbraň vzal, otočil a pokusil se ji ohnout, aby mohl napnout tětivu. Sotva s ní pohnul. Změnil polohu, opřel se o luk celou vahou a zapřel se nohama. Pevné dřevo se mu zarylo do hrudi a ohnulo se jen neznatelně. Mercer ignoroval bolest a zdvojnásobil úsilí.

Zbraň se pomalu ohýbala a vytvářela oblouk, až se její konec nacházel jen kousek od očka na tětivě, ale Mercer nebyl schopný ten poslední centimetr překonat. Cítil, jak jeho tělo slábne, centimetr se zvětšil na dva a pak na tři. Na tenhle úkol neměl. Jen sám Alexandr dokázal napnout tětivu na tomhle silném luku. Jak si mohl myslet, že zvládne luk, který patřil bohu? Přesto to Mercer odmítl vzdát. Zatlačil ještě silněji, dal do toho všechno a smyčka se dotkla špičky luku a sklouzla do zářezu. Mercer povolil a tětiva se napjala.

Obdivoval vyvážení zbraně a to, jak její držadlo dokonale padne do ruky. Toulec na šípy tvořila bronzová trubka. Popruh zetlel už před dlouhými věky, tak ho provizorně nahradil řemenem ze samopalu.

Nasadil šíp na tětivu, zabral svaly na hrudi a v ramenou a pokusil se ji napnout. Ať tahal sebesilněji, nepodařilo se mu dostat šíp dál než do poloviny.

Protože nechtěl skončit uvězněný v pohřební komoře, zamířil k východu. V sále se sochami uviděl záblesky šlehající ze tmy, jak Poli se svými muži pálil na ukryté janičáře.

Tiše oběhl místnost po obvodu a při hledání cíle se držel ve stínu, dál od hořících košů. Jeho pozornost upoutala dlouhá salva nalevo od něho. Rozeznal muže na opačné straně tří výjevů z kostí, který pálil na někoho dál ve sloupořadí. Mercer natáhl šíp a zarazil se, protože si nebyl jistý, na koho míří. Mohl to být klidně Booker nebo jeden z Ahmadových mužů.

Střelec se pohnul a do tváře mu na okamžik dopadlo světlo. Mercer poznal Muhammada Ibn As-Salíbího a vzplál v něm hněv.

Tři mytologické stvůry tyčící se mezi Mercerem a As-Salíbím výstřel z luku takřka znemožňovaly. Mercer by musel prohnat šíp otvory v kostrách, aby vůdce teroristů zasáhl, a z luku nestřílel od letního tábora, kdy mu bylo třináct.

Zatáhl za tětivu ještě silněji a dostal ji dál než předtím, až se peří na konci šípu dotklo jeho tváře. Salíbí mezitím změnil polohu a ukryl se za vysokou stehenní kostí něčeho, co lidé ve starověku považovali za kyklopa. Skrz spleť kostí rozeznal Mercer jen část jeho obličeje.

Mercer pohnul hrotem šípu o kousek stranou a pustil ho. Tah o váze čtyřiceti kilogramů, který na zbraň vyvinul, vymrštil šíp se zadrnčením do vzduchu. Proletěl mezerou mezi boky a ocasem hydry, překonal délku jejího hrudníku a opustil ho dírou v rameni, než se ponořil do další kostry. I tam Mercer mířil správně. Šíp se jen lehce otřel o zub tvora podobného hadu, když prolétal jeho otevřenou tlamou. A pak pronikl kostrou dalšího monstra.

Salíbí musel šíp zaslechnout, protože se v poslední vteřině obrátil. Hrot šípu mu probodl tvář, zlomil se, když narazil na kost, ale stále měl dost velkou rychlost, aby se zabodl do lebky. Mecenáš teroristů zemřel dřív, než dopadl na zem.

Mercer si připravil další šíp a pokračoval v lovu. Palba náhle ustala a on se ukryl za sloup, aby počkal, co se bude dít. Zaznamenal stín pohybující se směrem k Alexandrově hrobce, ale nebyl s lukem dost rychlý. Pokračoval po obvodu síně a napínal oči, aby v mihotavém světle plamenů spatřil tu osobu, jež bude z komory se sarkofágem vycházet.

Něčí ruka ho popadla za kotník. Uskočil stranou, natáhl tětivu a zase ji uvolnil, protože uviděl na kamenné podlaze ležet Ibrihama Ahmada. Jeho obvyklý černý oblek se na rameni a na boku leskl čerstvou krví.

Mercer si klekl vedle něho. „Jak moc jste zraněný?“

„Jsem mrtvý, doktore Mercere.“ Jeho hlas zněl jako chraptivé skřehotání. „Ale půjdu do hrobu s vědomím, že alembik neopustí tohle místo.“

„Odpálil jste vchod, abyste nás tady uzavřel.“

Strnule přikývl. „Když jsem vyhodil tunel do povětří, zbýval už jen Devrin a ještě jeden muž. Nemohl jsem riskovat, že tu bitvu prohrajeme.“

Kdyby Turek neumíral, byl by ho Mercer snad zabil holýma rukama. „Mohl jste mě varovat, že to máte v plánu, proboha.“

„Právě pro Boha jsem to udělal. Jiný způsob nebyl. Naše oběť zachrání miliony životů.“

V tom spočíval rozdíl mezi nimi. Mercer byl ochotný riskovat život při minimální šanci na úspěch, ale nedokázal si představit, že to někdo může udělat s jistotou, že zemře.

„Podařilo se mi dostat jen jednoho,“ vypravil ze sebe Ibriham. Už mu moc času nezbývalo.

„Poliho?“

„Ne, Araba.“

„Já dostal Salíbího.“

„Ať vám Alláh žehná a on ať hnije na věky v nejsmrdutějším pekle.“

Tahle podzemní noční můra neměla do pekla daleko, ale dokud Mercer žil, pořád zbývala nějaká naděje. Nejdřív se postará o Poliho a pak se pokusí přijít na to, jak dostat sebe a Ahmada ven. Musel to být ten jednooký zabiják, koho viděl plížit se zpátky do pohřební komory.

„Kde máte zbraň?“ zeptal se Mercer janičáře.

„Došla mi munice. Myslím, že nám všem. Proto Poli přestal střílet.“

„Copak nikdo z vás neslyšel o střelecké disciplíně?“ vyštěkl Mercer. „No, když jsem dokázal vyřídit šípem Salíbího, dostanu tak i Poliho. Vydržíte tady pár minut?“

„Ne, doktore. Umřu.“ Řekl to s klidnou rezignací.

Mercer nevěděl, jak na to reagovat. Položil zlehka ruku na Ahmadovo zdravé rameno. „Vaya con Dios.“

„Co to znamená?“

„Je to španělsky. Znamená to, jděte s bohem.“

„Lepší požehnání jste mi dát nemohl,“ vydechl Ibriham se slabým úsměvem a pak už se prostě znovu nenadechl.

Mercer mu jemně zavřel oči. „Užij si své panny, příteli. Zasloužil sis je.“

Vstal a proběhl podél sloupořadí s šípem připraveným k výstřelu. U vchodu do pohřební komory se zastavil a nahlédl dovnitř, ale neviděl, že by se mezi nahromaděnými pohřebními artefakty někdo skrýval. Opatrně vstoupil do místnosti.

Bronzový meč prosvištěl těsně vedle něj a zasekl se do tvrdého dřeva luku, který Mercerovi zachránil život. Poli se ukryl hned vedle vchodu, aby si na něho počíhal.

Mercer se pod úderem zapotácel dozadu a meč zaseknutý v luku vyklouzl Polimu z ruky. Přestože ho útok překvapil, pokusil se Mercer vytrhnout meč ze dřeva, ale vězel v něm příliš pevně. Poli vyběhl zpoza rohu a jediné oko se mu zalesklo v záři plamenů. Mercer couvl, aby získal místo. Znovu napnul luk, ale naseknuté dřevo se zlomilo a zbraň mu povolila v ruce.

Poli stál necelý metr od něho, tyčil se nad Mercerem s rozpaženýma rukama. Mercer po něm hodil luk, Poli ho chytil, pohrdavě jím mrštil stranou a vykročil vpřed jako stroj.

„Jsi mrtvola.“

„To je legrační,“ opáčil Mercer. „Právě jsem ti chtěl říct totéž.“

Poli se na něho vrhl. Mercer ukročil doleva a skoro se mu podařilo uhnout, ale jedna Poliho velká ruka ho chytila za zápěstí. Otočil se a volnou pěstí udeřil Bulhara do boku. Bylo to jako praštit do pneumatiky náklaďáku.

Poli mu vyvrátil zápěstí dozadu a přinutil Mercera, aby si klekl. Žoldák se rozmáchl pěstí a vložil do úderu celou svou váhu. Mercer na vteřinu ztratil vědomí, ještě předtím však ucítil, jak se mu zlomil nos a vystříkla z něho krev. Poli mu trhl paží, aby ho probral, a udeřil ho znovu, ještě silněji.

Mercer měl pocit, jako by dostal ránu těžkou palicí. Poli ho zvedl na nohy a hodil ho zády na zeď. Pokusil se ho kopnout kolenem do rozkroku, ale Mercer se uhnul natolik, že chytil úder do stehna. Přestal cítit nohu až k prstům.

„Zabíjet mě vlastně nikdy moc nebavilo,“ řekl Poli. Neměl ani zrychlený dech. „Jenom jsem náhodou zjistil, že jsem v tom dobrý.“

„Třeba je pravá chvíle toho nechat,“ poznamenal Mercer a vyplivl na podlahu chuchvalec krve.

„Ale tebe zabiju s radostí. Bude trvat celé hodiny, než nás odsud mí lidé dostanou, takže si můžu dát na čas.“ Ledabyle uhodil Mercera ze strany do hlavy.

Když ho pustil, neudržel se Mercer na nohou a svalil se. Poli ho popadl za vlasy a táhl ho dozadu do pohřební komory. Mercer chytil Poliho za zápěstí, aby zmenšil bolest ve skalpu, který se mu málem odtrhl od lebky.

Poli ho jediným pohybem zvedl a druhou rukou mu uštědřil několik rychlých úderů do zkrvaveného obličeje. Mercer se nemohl nijak bránit. Už bojoval s muži většími, než byl sám, a některé i porazil, ale nikdy se neutkal s tak silným obrem, jako byl Poli. Cítil se bezmocný jako dítě v rukou násilníka.

Poli přestal a Mercer se znovu svalil. Velký zabiják došel k hromadě mečů opřených o narovnané bedny ze santalového dřeva. Vrátil se, zkontroloval palcem ostří a ukázal Mercerovi krvavou čáru na bříšku palce.

„Jak myslíš, že budeš vypadat bez kůže?“

Mercer nemohl dělat nic než ležet a zírat na něho. Poli sklonil zbraň a znovu ho vytáhl na nohy se slovy: „Myslel jsem, že jsi drsňák a bude to zajímavější.“ Chytil jednu Mercerovu paži jako diskař a vrhl jím přes místnost. Mercer narazil do jednoho kočáru a skoro se převalil dovnitř. Nepodařilo se mu vstát, než ho Poli popadl a znovu jím hodil. Tentokrát narazil na dlouhý dřevěný člun, na kterém se měl Alexandr plavit po řekách podsvětí.

Poli si pro něho znovu sáhl, a právě když se jeho ruce sevřely na Mercerově krku, Mercer se obrátil a zarazil obrovi do oka konec rukojeti vesla.

Poli Feines zařval bolestí, z rány vystříkla krev a čirá oční tekutina. Mercer udělal bolestivý krok kupředu a zaryl veslo hlouběji do očního důlku. Poliho křik se změnil v jekot.

Mercer vytrhl rukojeť z Poliho oka; nemilosrdný vrah se svalil na zem a držel se za zmrzačený obličej. „Tys mě oslepil!“

Mercer popadl nejbližší kopí, aby se udržel na nohou. „Není to přímo oko za oko, ty sadistický parchante, ale myslím, že víš, o co jde.“

Rozbřesk už zabarvoval východní obzor, když Cali Stoweová doplula s velkou rivou blíž k pobřeží, odkud na ni mávali Booker Sykes a Devrin Egemen. Tábor za nimi byl tichý, posetý mrtvolami teroristů. Janičáři vyhráli, ale za jakou cenu? Rozhlížela se po pobřeží po Mercerovi, ale nikde ho neviděla.

„Není mrtvý,“ zašeptala a oči se jí zalily slzami. „Je jen lehce zraněný. Je v pořádku.“

Jakmile byla na doslech, křikla: „Kde je Mercer? Není mrtvý, že? Nemůže být.“

Booker a Devrin na ni strnule hleděli. Spustila kotvu a rozběhla se na skokanské prkno na zádi. Ani neskopla boty, než skočila do chladného jezera a začala plavat ke břehu.

Jakmile se dostala na mělčinu, postavila se, vyběhla z vody a prakticky se srazila s Bookerem. „Kde je Mercer?“ vykřikla.

Booker měl na uniformě krev a oči skelné vyčerpáním. Sotva se držel na nohou. Devrin na tom byl ještě hůř. Jednu nohavici měl prosáklou krví prýštící z průstřelu nohy.

„Byl v podzemí, když profesor Ahmad odpálil vchod do hrobky,“ řekl mladý Turek.

Cali padla na zem a rozvzlykala se. „Byl tam dole ještě někdo?“ Tím, že nikdo neodpověděl, se Cali potvrdily její nejhorší obavy. „Kolik?“

„Čtyři, včetně Poliho Feinese,“ odpověděl Booker.

„To už je možná mrtvý.“ Její vzlyky se změnily v dávivé lapání po dechu, když pochopila plný dosah té informace. Mercer je mrtvý. „Ach, bože!“

Booker si dřepl vedle ní. „To nevíme jistě. Ten se jen tak nedá. Vykopeme ho. Jenom tady potřebujeme lidi s těžkou technikou.“

„To bude trvat celé dny. Co když je zraněný? Mohl by vykrvácet.“

„Zlato, nemůžeme nic dělat,“ povzdechl si Booker. „Čím rychleji vyrazíme, tím dřív se vrátíme. Zavoláme admirálu Laskovi a on to rozjede. Musíme jet. Devrin potřebuje s tou nohou k doktorovi.“

„Ale…“ Její hlas umlkl.

„Taky tomu nemůžu uvěřit, ale je to to jediné, co se dá dělat. Pojď.“

Cali nechala Bookera, aby ji zvedl na nohy. Nasedli do motorového člunu teroristů a dopluli k rivě. Booker a Cali museli zraněného janičáře na palubu luxusní jachty vynést. Učenec upadal do šoku z vyčerpání a ztráty krve. Uložili ho v Calině kajutě a poté, co mu Book ovázal ránu, ho zabalili do dek, aby se přestal třást. Booker požádal Cali, aby s Devrinem zůstala, dokud neusne, a pak vystoupil do kokpitu. Cali pohladila Devrina po horečnatém čele a jemně mu z něj odhrnula vlasy. Pociťovala takový zmatek, že se nezmohla na víc než na tohle prosté gesto.

Velké motory se s bubláním probraly k životu a riva se rozjela od břehu. Cali nechala Devrina spát a přistoupila k okénku na zádi. Tábor rychle mizel v dálce, jak Booker přidával rychlost, a po úzké zátoce se rozšiřovala bílá brázda ve tvaru písmene V.

Právě se chtěla obrátit zpátky, když spatřila, že z hladiny něco vyčnívá. Už to skoro ignorovala jako náhodnou vlnu, ale něco upoutalo její pozornost zbystřenou žalem. Vyběhla ven na skokanské prkno. Protože nedokázala rozeznat, co ji to vlastně zaujalo, pokračovala po schodech na horní palubu, aby měla lepší výhled.

„Booku!“ vykřikla, a když ji neslyšel přes řev motorů, doběhla k němu a poplácala ho po rameni. „Otoč to. Vrátíme se. Něco je ve vodě.“

„Cože?“

„Tamhle je něco ve vodě. Obrať loď.“

Booker na ni vrhl pochybovačný pohled, ale stočil kormidlo. Pomalu se vrátili o padesát metrů a pozorně se rozhlíželi po hladině, ale nic ve své brázdě neviděli.

„Opravdu jsi něco zahlédla?“

V Caliných očích se objevily pochybnosti. „Zdálo se mi, že ano.“

„No tak, musíme odvézt Devrina do nemocnice.“ Znovu obrátil kormidlo a přidal plyn, když Cali opět vykřikla. Na vrcholu vlny, kterou sami zvedli, ležel obličejem dolů nějaký muž. Booker změnil směr a zvýšil rychlost. Za pár vteřin se už pohupovali vedle té politováníhodné postavy.

„To snad není možné.“

Cali popadla záchranný kruh a skočila z boku lodi. Když dopadla na hladinu, náraz jí vytrhl kruh z ruky a ponořila se, ale když vyplavala, zase kruh našla. Začala zuřivě plavat a kruh tlačila před sebou. Dorazila k tomu muži a obrátila ho. Jedna ruka se vynořila z vody a zachytila se kruhu. Mercer zvedl hlavu z vody s úsměvem v jeho potlučeném, ale stále pohledném obličeji. „Nikdy by mě nenapadlo, že se mi Booker pokusí ukrást holku.“

Cali ho dychtivě políbila, ale Mercer ji musel odstrčit. Rty měl rozbité a rozbolavělé. „Jak jsi to dokázal?“ zeptala se, zatímco se pohupovali na hladině.

„Ten tunel se zhroutil jenom zčásti,“ vydechl Mercer. „Použil jsem Poliho potápěčskou výstroj a plaval dolů, dokud jsem nenašel místo na dně jezera, kde zemětřesení poškodilo strop natolik, že jsem se mohl protáhnout ven. Vztlak udělal zbytek za mě.“

Arlington,

Virginie

„Ahoj, Harry. Jsem doma,“ zavolal Mercer a vstoupil do dveří. Připadal si trochu jako manžel ze sitcomu z padesátých let, který se vrací na předměstí ke své ženě v domácnosti.

Harry musel mít stejný pocit, protože zavrčel z baru nahoře: „Já ti fajfku a pantofle nepřinesu.“

„Ani mně ne?“ zeptala se Cali s úsměvem.

„Fajfka se k ženě nehodí a mě berou ženský nohy, takže bych tě radši viděl bez pantoflí.“ Harry přešel na vážnější tón. „Mohli byste přijít nahoru? Mám něco, co byste si měli poslechnout.“

Mercer chodil kvůli poraněnému kolenu o berlích a chvilku mu trvalo, než si poradil se schody. Když vstoupili, vstal Harry z barové stoličky. Podíval se na berle a ušklíbl se. „Přišel jsem o nohu asi před padesáti lety a teprve nedávno jsem začal používat hůl. Ty si uděláš malý bebíčko na koleni a hned máš berle.“

„A taky prášky na bolest,“ pronesl Mercer trochu jako ve snách. „Spoustu prášků, a mám v plánu je zapít alkoholem a okamžitě omdlít.“

Harry políbil Cali na tvář. „Teď, když má takhle potlučený obličej, nikdo by ti neměl za zlý, kdybys ho nechala a vyšla si se mnou.“

„Nemyslím, že bych s tebou dokázala udržet tempo,“ oplatila mu to.

„Šetřil bych tě.“ Chlípně se usmál. „Ale vážně, když Mercer zavolal z Egypta, ulevilo se mi, že jsi v pořádku. A Booker taky. Oblíbil jsem si ho.“

„A co já?“ zeptal se Mercer sarkasticky.

„Viděl jsem tvoji závěť. Dostanu dům, když natáhneš brka, takže jsem fandil teroristům.“

„Není nad upřímnost.“ Mercer se posadil na jednu pohovku a berle položil na podlahu. Fido se rozvalil na protějším gauči s nohama trčícíma do vzduchu. Nebýt jeho chrápání, myslel by si Mercer, že je baset mrtvý. „Prý máš něco, co bychom měli slyšet.“

Harry zašel za bar. Připravil všem pití a pak položil na naleštěný mahagon záznamník. Cali podala Mercerovi gimlet a sedla si vedle něho. „Vlastně je toho víc. Zaprvé, volal Ira se zprávou z Ruska. Zdá se, že z vlaku vyzvedl sedmdesát sudů s plutoniem. Jsou na cestě do trvalého úložiště.“

„My jich napočítali šedesát osm,“ namítla Cali.

Harry zvedl prst na znamení, že má být trpělivá. „Prozkoumali je a zjistili, že dva z nich byly nějakou dobu ponořené v mořské vodě.“

„Takže jsme měli o Popovovi pravdu,“ konstatoval Mercer. „Jel do Novorossijsku najít ty dva sudy, aby si zachránil krk.“

„Ira povídal, že k jeho zatčení, procesu a popravě došlo včera.“

„Ruskou justici by si jeden zamiloval,“ podotkl Mercer. „Co je ta druhá věc?“

„Když jsem včera luštil křížovku, volal nějaký chlap. Nechal jsem záznamník, aby to zvedl, ale když mi došlo, co slyším, popadl jsem sluchátko. Poslechněte si to sami.“ Stiskl tlačítko pro přehrávání.

„Omlouvám se, že jsem nezavolal dřív, doktore Mercere, ale byl jsem na archeologických vykopávkách v Efesu.“ Mercer ten hlas nepoznal, ale přízvuk zněl turecky. Také se zdálo, že ten muž není nejmladší. „Tady profesor Ibriham Ahmad z Istanbulské univerzity. Pokud vím, chtěl jste se mnou probrat legendu o Skenderbegově alembiku. Nemá žádný reálný základ, ale rád si s vámi promluvím. Klidně mi –“ Záznamník pípl.

„Tady jsem to zvedl,“ poznamenal Harry.

Příjemné teplo vyvolané lékem Perocet, jež Mercerovi proudilo žilami, se změnilo v ledový chlad. Když znovu našel hlas, pronesl poněkud hloupě: „Takže jsi s ním mluvil.“

„Asi dvacet minut. A povím ti hned, že to není ten chlap, co unesl Cali, zachránil nás v Atlantic City a zemřel v Alexandrově hrobce před čtyřmi dny, jak jsi mi vyprávěl.“

Mercer a Cali zírali jeden na druhého.

„Je to ten profesor, kterému jsi původně volal kvůli Skenderbegovi,“ pokračoval Harry. „Je na něho odborník, ví všechno včetně velikosti jeho klobouku, ale tvrdil, že legenda o tom, že používal Alexandrovu zbraň, je jenom mýtus. Nikdy se to prý nestalo.“

„No tak se mýlí. Já tu zatracenou věc viděl.“

„Jenom opakuju, co mi řekl. Povídal taky, že nikdy neslyšel o novém řádu janičářů.“

Mercerovi chvilku trvalo, než mu došlo, co chce Harry naznačit. „Takže ten chlap v Egyptě a v Rusku…?“

„Nebyl Ibriham Ahmad, odborník na Skenderbega a profesor Istanbulské univerzity,“ dořekl Harry za něho.

„A kdo to byl?“

Harry pokrčil rameny. „To vám nepovím. Měli jsme ho požádat, aby nám ukázal nějaký průkaz.“

„Hoď mi telefon, Harry.“ Mercer už pátral v peněžence po lístku papíru. Vytáhl ho. „Tohle je telefonní číslo do sesterny v asuánské nemocnici.“ Vytočil ho a počkal asi minutu, než to někdo zvedl. Chvilku trvalo, než našel někoho, kdo mluvil anglicky. Harry zatím vykouřil celou cigaretu. Cali odešla do kuchyně pro led na Mercerovo koleno. „Chtěl bych mluvit s Devrinem Egemenem,“ oznámil Mercer, když se ve sluchátku ozval anglicky mluvící doktor. „Je to mladý Turek, kterého před pár dny dovezli se střelnou ranou v noze.“ Mercer poslouchal a potřásal hlavou. „Devrin včera z nemocnice odešel, aniž ho propustili. Nevědí, kam šel.“

Cali se po chvilce zeptala: „Co to znamená?“

„Kromě faktu, že se obětoval, aby zastavil Poliho, se nikdy nedozvíme, kdo to byl,“ odpověděl Mercer.

„Berte to takhle,“ prohlásil Harry. „Střežili své tajemství tak přísně, že se o nich ten světový odborník nikdy nedozvěděl. A teď se stáhli zpátky pod zem.“

„Naše vláda jedná o Alexandrově hrobu s Egypťany s cílem získat alembik, takže doufejme, že už se nebudou muset nikdy znovu vynořit.“

„A mám ještě něco,“ dodal Harry už veseleji. „Poté, co jsem přepsal Bowieho zápis o adamantinu, dokončil jsem zbytek dopisu. Jak všichni víme, měl o té mytologické rudě částečně pravdu a přesně uhodl, že starověcí Řekové vytvořili bájná monstra z fosilních kostí. Měl ještě jednu teorii, která by mohla stát za prozkoumání.“

„A jakou?“ zeptal se Mercer ostražitě.

„Věřil, že příběh o Iasonovi a Argonautech je do jisté míry pravdivý. Věřil, že zlaté rouno, po kterém Iason pátral, byla ve skutečnosti loď s pokladem vyplaceným za ochranu dětí královny Thessálie, když je poslala žít na Kolchidu. Myslel si, že se ta loď potopila v bouři na Černém moři kousek od pobřeží současného Turecka.“

Mercer s Cali se rozesmáli.

„Co je?“ řekl Harry a pohlédl překvapeně z jednoho na druhého.

„Žádná další dobrodružství, kamaráde. Chester Bowie získal své místo v učebnicích dějepisu. Jestli bude někdo chtít dokázat zbytek jeho teorií, ať se do toho pustí. Já už skončil.“

„Pro mě to platí dvojnásobně,“ přidala se Cali. „Nechci už mít nic společného s Bowiem ani s legendami a mýty.“

„Ale no tak!“ přemlouval je Harry. „Možná tam na nás čeká bohatství. Jen si to představte, loď naložená pokladem. Byli bychom bohatí.“

„Právě teď mám všechno, co chci.“ Mercer položil Cali paži kolem ramen a ona se k němu přitulila.

„No paráda.“ Harry rozhodil ruce. „Ty jsi dostal holku a já nemám nic.“

„Máš pocit uspokojení z toho, že jsi pomohl lidstvu,“ pronesla Cali mile.

„Ten mi nezaplatí útratu v baru,“ zavrčel.

„A já ti vrátím těch dvacet tisíc, které jsi mi půjčil v New Jersey,“ dodal Mercer.

Harry náhle vypadal, jako by chtěl být kdekoliv jinde než v téhle místnosti. „No, víš, s tím se nemusíš obtěžovat.“

Do Mercerova hlasu se vkradla ostražitost. „Proč? Co jsi provedl?“

„Víš, trochu jsem se rozjel u stolu s kostkami, no, a když mi to tak šlo, hrál jsem dál. Drobek se zná s jedním chlápkem, co půjčuje prachy. Byla to tutovka. Nemohl jsem prohrát, tak jsem si do zástavy půjčil něco tvýho.“

„To snad ne!“

„No jo.“

„A co sis půjčil?“ zeptala se Cali, která přeskakovala pohledem mezi oběma muži.

Harry se na ni podíval s výrazem ještě zoufalejším, než na jaký se kdy zmohl Fido. „Použil jsem Mercerův jaguár.“ Obrátil se k Mercerovi. „Jestli tě to potěší, prohrál jsem i zbytek svých třiceti táců. Kromě toho, Ira slíbil, že ti proplatí všechny výdaje. Bez problémů dostaneme tvoje fáro zpátky, nebo ještě líp, koupíme nový. A přísahám na svou duši, že si ho já ani Drobek už nikdy nepůjčíme.“

Mercer složil hlavu do dlaní. „Harry, až přestane ta vodka a prášky působit, čeká nás dlouhá debata o jistých hranicích, které budu muset stanovit. To, že jsi mi za ta léta vypil alkohol za dvacet tisíc, není tak zlé, jako že jsi mi zastavil auto.“ Pohlédl na svého starého kamaráda se smutným úsměvem. „A ty navíc žádnou duši nemáš.“

Harry pochopil, že mu bylo odpuštěno, a po tváři se mu rozlil úsměv. Zvedl sklenici k přípitku. „Jsi borec a je mi jedno, co o tobě kdo povídá.“

„Na to se napiju,“ prohlásila Cali. Oba do sebe hodili své koktejly, a když šla Cali za bar naplnit znovu sklenice, řekla: „Ale jedné věci nerozumím.“

„A jaké?“ zeptal se Mercer.

„Jsme si celkem jistí, že to byli janičáři, kdo potopil Wetherby na Niagaře, ale vyloučili jsme, že by stáli za zničením Hindenburgu. Vyhodili ho do vzduchu Rusové nebo Němci?“

„Obávám se, že je to další záhada, kterou musíme přidat k těm nevyřešeným. Sakra, třeba to nakonec opravdu byla nehoda.“

„Tomu sám nevěříš.“

„Vlastně ne. Náhody se mi nikdy nezamlouvaly. Někdo chtěl zabránit Chesteru Bowiemu, aby pověděl světu o tom plutoniu. Jenom se nikdy nedozvíme, kdo to byl.“

Dovětek

6. května 1937

Princeton, New Jersey

Večer přecházel v noc a déšť neustával. Nebyla to svěží jarní bouřka, ale něco temnějšího a ošklivějšího, co drželo lidi doma schoulené pod přikrývkami. Obytná čtvrť na kampusu Princetonské univerzity byla opuštěná. Jediný pohyb představovalo kývání holých větví a třepotání promočeného listí strhávaného ze stromů větrem.

Nějaký stín se pohnul ze svého úkrytu za zaparkovaným autem a došel k bílému dvoupodlažnímu domu. U schodů na širokou přední verandu byla připevněná tabulka s číslem 112. Byl to skromný domek v řeckém stylu s černými okenicemi a malým proužkem předního trávníku. Muž, jenž k němu přistoupil, tam nikdy předtím nebyl, ale často si s jeho obyvatelem dopisoval.

Zaklepal na dveře. Oblek měl promočený skrz naskrz, a protože neměl klobouk, visely mu poněkud dlouhé vlasy na límec v mokrých provázcích.

Dveře otevřela štíhlá žena něco přes padesát. Měla černé vlasy prokvetlé šedinami a ztrhaný, přísný obličej. Vypadala jako hlídací pes a beze slova si neupraveného návštěvníka s hustým knírem a šílenýma očima měřila pohledem.

„Je doma? Musím s ním mluvit.“ Neznámý mluvil anglicky se silným přízvukem, který byl ještě hrdelnější než ženina rodná němčina.

„Dneska večer nechce nikoho vidět. Jděte pryč.“ Pohnula se, aby zavřela dveře, ale cizinec mezi ně vrazil nohu tak prudce, až se rozlétly a uhodily o zeď. Tabulky skla zarachotily.

„Nemůžete dovnitř,“ prohlásila rozhodně.

Neznámý ignoroval její protesty, vešel do chodby a jeho podrážky zavrzaly na podlaze. Přimhouřenýma očima se rozhlédl kolem. „Jsi doma?“ zavolal.

Z útrob domu se ozval vlídný hlas: „Wer ist, Helen?“

„Nějaký muž, Herr Doktor,“ odpověděla Helen Dukasová německy. „Nevím, kdo to je, a nelíbí se mi, jak vypadá.“

Z kuchyně vyšel nejoslavovanější fyzik své doby oblečený v pytlovitých kalhotách a propínacím svetru. Vlasy se mu divoce ježily na hlavě a byl cítit dýmkovým tabákem. Přestože se obvykle choval přátelsky, měl okolo očí a úst vepsané obavy a smutek.

Prohlédl si neznámého, z něhož kapala voda na koberec, ale nezdálo se, že by ho poznával. Pak vytřeštil oči, když si uvědomil, kdo to je.

„Jak jsi to mohl udělat, Nikolo?“ zaburácel Albert Einstein.

Nikola Tesla neuhnul před jeho pronikavým pohledem. „Musel jsem tě zastavit, Alberte. Nemohl jsem dovolit, abys vypustil na svět tu hrůzu.“

„Jakmile jsem se tu zprávu dozvěděl z rádia, bylo mi jasné, že jsi to provedl ty.“

„Znám se s jedním anarchistou, chorvatským přistěhovalcem, který mi byl víc než ochotný pomoci,“ odvětil Tesla vzdorně. „Nedal jsi mi na vybranou. Když jsem ti psal o transuranech vyskytujících se v přírodě, považoval jsem to jen za intelektuální rozcvičku. Nečekal jsem, že se je pokusíš najít.“

„Zešílel jsi?“ Jakmile to Einstein vyslovil, věděl, že je to pravda. „Myslíš, že výbuch vzducholodě plné nevinných lidí zabrání ostatním, aby po takových prvcích pátrali? Proboha, člověče, vždyť za pár let je dokážeme vyrobit v laboratoři.“

„A jak to skončí?“ opáčil Tesla. „Oba víme, jaký bude výsledek takového výzkumu. Ty a já jsme jediní lidé na světě, kteří dokážou předvídat všechnu tu smrt a zkázu. Musíme si nechat své znalosti pro sebe.“

„Nikolo, chápej přece, že se blíží válka, boj o samu podstatu lidství. Musíme být připraveni. Je jen otázka času, kdy Hitler uchvátí větší území, než o jaké Německo přišlo po světové válce, a boj o Tichý oceán mezi Amerikou a Japonskem je nevyhnutelný. Teller, Fermi, Szilard a já jsme to tušili a usilujeme o to, abychom tu zbraň vyvinuli dřív než Němci. Mohli bychom pak válku zastavit dřív, než začne, pouhou demonstrací její síly, ale na to potřebujeme plutonium. Měli jsme v plánu povědět všechno prezidentovi, jakmile vyzkoušíme vzorek, který nám z Afriky vezl Bowie. Teller si myslel, že kdybychom měli k dispozici několik kilogramů plutonia a pustili se do práce hned teď, byla by funkční zbraň hotová do roku 1939. Takhle musíme čekat a modlit se, že se Bowiemu nějak podařilo poslat hlavní množství rudy lodí. Pokud ne, bude vše ztraceno, protože polohu dolu neznáme.

Bez atomového odstrašujícího prostředku nic nezabrání tomu rakouskému strašákovi obsadit polovinu Evropy ani Japoncům pokračovat ve své expanzi. Nezabil jsi jen cestující na Hindenburgu, ale odsoudil jsi miliony dalších lidí ke zbytečné smrti.“

Tesla, který neměl daleko ke zhroucení, protože z jeho génia těžili jiní, zatímco on strádal na Manhattanu v bytě bez teplé vody, jen pohyboval rty jako ryba na suchu.

Z koutku úst mu vytekla dlouhá slina, když se jeho rozvrácenou myslí rozlehly obrovské důsledky toho, co udělal, a poslední zbytky příčetnosti se tiše rozplynuly. Rozvzlykal se.

„Pojď se dovnitř ohřát,“ navrhl Einstein tiše. „Dáme ti něco suchého na sebe.“

Položil Teslovi ruku na rameno. Tesla ho s divokým výrazem odstrčil. Beze slova utekl z domu do lijáku.

„Kdo to byl?“ zeptala se Einsteinova dlouholetá sekretářka. „Muž, který mi zabránil odvrátit druhou světovou válku.“

Autorova poznámka

Od doby, kdy jsem si v deváté třídě přečetl Homérovu Odysseu, věřím, že se jedná o archetyp současných akčních thrillerů a určuje standardy všeho, co v tomto žánru vychází. Má hrdinu, který musí překonat velké překážky. Je tam exotické prostředí, fantastické honičky, výpravné bitvy a dokonce i sex. I když jsem se nerozhodl okopírovat Homérův recept s mužem snažícím se dostat domů ke své rodině (věřili byste snad, že Mercer bojuje proto, aby se vrátil do svého domu, když tam na něho čeká jen Harry a Fido?), chtěl jsem ve svém románu složit hold tomuto nesmrtelnému dílu. Myslím, že pokud jste v poslední době vytáhli z knihovny výtisk Homéra, snadno objevíte odkazy, které jsem do textu vložil.

Jednooký obr jménem Poli Feines je samozřejmě kyklop Polyfémos. V Odysseji Odysseus té zrůdě unikne tak, že se ukryje za stádem ovcí, což je to stádo, které Mercer zachránil v Africe, a nakonec kyklopa oslepí. Kalypsó v Odysseji se do hrdiny zamiluje a zachrání mu život tím, že mu dá pás, jenž ho těsně před utopením vynese z vln – trochu jako když Cali Stoweová zachraňuje Mercera na konci knihy.

Další narážky jsou samozřejmě mnohem skrytější. Při jednom ze svých dobrodružství uvízne Odysseus mezi Skyllou a Charybdou, což byl vír a mořská stvůra. V mé knize je to Mercer, kdo uvízne mezi řekou Scilla a Caribem Daycem. V románu se vyskytuje několik dalších odkazů, jejichž hledání vás může pobavit, nebo si možná jako moje žena pomyslíte, že jsem měl až moc času.

Když je řeč o čase, šifra založená na Carrollově dubletu, kterou Chester Bowie použil na ukrytí svého vzkazu pro Einsteina, je skutečná slovní hra, s níž jsem strávil mnoho hodin. Může vám poskytnout skvělou zábavu.

A co se týče Chestera Bowieho, pokud vás zaujala jeho teorie, že stvůry v řecké mytologii vznikly z fantazií rozpoutaných nálezy koster vyhynulých zvířat, velice vám doporučuji knihu První lovci fosilií, v níž je velice dobře popsáno, jak mohli starověcí lidé k některým z těch nápadů dospět.

Rád bych také uvedl na pravou míru jednu úmyslnou nepřesnost. Slavný popis katastrofy Hindenburgu od Herba Morrisona se nevysílal rádiem – byl to ve skutečnosti komentář pro kinožurnál. Ale já si přál, aby ta nesmrtelná slova v mém prologu zazněla. Skoro všechno ostatní o té tragédii je však pravda. Byl to nejspíš vodovzdorný nátěr pláště vzducholodi, který zapálila jiskra z motoru a způsobila katastrofu. Skenderbeg je skutečná postava z albánských dějin, která se vzepřela svým osmanským pánům. A vědci stále studují přírodní atomový reaktor v gabonském Oklu, jen je z vědeckého hlediska nemožné, aby jakékoliv vysoce radioaktivní ložisko přežilo do současnosti jako v této knize. Ovšem přírodní reaktor byl samozřejmě také považován za vyloučený, dokud nebyl v roce 1972 objeven.

A co Alexandrova hrobka? Tu se dosud najít nepodařilo. Tak kdo může vědět, jestli v ní není něco, co by vysvětlovalo, jak se tomuto vojevůdci podařilo dobýt takový kus starověkého světa?

Pravda je vždy podivnější než fikce.

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai