Kámen Medusy

Jack Du Brul

(2005)

Štítky:

Literatura světová, Detektivky

Před deseti lety se zřítil špionážní satelit Medusa a shořel v atmosféře. Ještě před tím však stihly jeho senzory odhalit tajemství skryté po tisíce let hluboko v útrobách země. Nález nedozírné ceny, kvůli kterému budou mnozí ochotni riskovat vlastní život – i zabíjet...Geolog Filip Mercer se stal díky svému talentu, chytrosti i odvaze legendou ve svém oboru. Dvě mocné zájmové skupiny teď potřebují jeho pomoc. Jedna z nich neváhá a unese Mercerova nejlepšího přítele. Mercer je nucen spolupracovat s tajemnou organizací, o jejíž brutalitě a odhodlání není pochyb.V nehostinné pustině plné násilí závodí Mercer s časem, aby našel to, co zachrání život jeho příteli. Avšak místo uložení starobylého pokladu je velmi obtížné najít. Navíc mu do cesty kladou překážky obě nelítostné soupeřící strany. A najednou Mercer zjistí, že v sázce je mnohem víc než jeho vlastní život a život přítele. Osud tisíců nevinných lidí nyní závisí na Mercerovi...

Přeložil Igor Indruch

Vydalo nakladatelství BB/art s.r.o.

ve spolupráci s nakladatelstvím Jiří Buchal – BB/art v roce 2005

Bořivojova 75, Praha 3

Copyright © 2000 by Jack Du Brul

All rights reserved.

Z anglického originálu The Medusa Stone

(First published by Onyx, a division of Penguin Putnam Inc, New York, 2000)

přeložil © 2005 Igor Indruch

Redakce textu: Robert Kubánek

Jazyková korektura: Mirka Jarotková

Grafická úprava obálky © 2005 Jan Matoška

Tisk: CENTA spol. s r.o., Vídeňská 113, Brno

První vydání v českém jazyce

ISBN 80-7341-536-4

PRO LOU, MOU EDITORKU,

PARTNERKU NA CESTÁCH,

MOU NEJLEPŠÍ PŘÍTELKYNI,

MOU MATKU.

PODĚKOVÁNÍ

Opět jsem byl ohromen pomocí, které se mi dostalo, než byl tento román zpracován do čitelné podoby. Na prvním místě musím jmenovat Debbie Saundersovou, bez jejíž lásky, podpory a nekonečné trpělivosti bych vůbec nebyl schopen pracovat. Pak je zde samozřejmě můj agent, Bob Diforio – člověk, díky kterému bylo toto vše možné. Tentokrát jsem spolupracoval se zcela novým týmem – Dougem Gradem a lidmi z NAL. Díky moc – nikdy vám to nezapomenu. Také musím poděkovat Richardu Marekovi, který má nejostřejší a nejlepší editorské pero v branži. Nepřestávám žasnout nad jeho zručností a nadhledem. A je zde ještě mnoho dalších: Chris Flanagan, Kim Haimann, Sandy Preston, sestra Miriam Wardová a tak bych mohl pokračovat do nekonečna. Musím opravdu poděkovat každému, kdo mi umožnil vycestovat do Eritreje a postaral se o to, že to je tak báječné místo. Nikdy nezapomenu na svůj tamní pobyt.

A musím poděkovat také těm nejdůležitějším lidem v literatuře – čtenářům. Bez nich bych byl jen chlápkem ťukajícím do počítače. Jsem vám všem zavázán.

Poznámka autora:

Z důvodu osobní bezpečnosti jsem se nevydal tak daleko na sever do Eritreje jako Mercer v tomto románu, takže se omlouvám za případné geografické nepřesnosti. V zájmu příběhu jsem také pozměnil některé zákony geologie. Opět se omlouvám.

Jack Du Brul

Kámen Medusy

Kennedyho mys, Florida

říjen 1989

Kapitán Len Cullins ležel již tři hodiny ve svém křesle, připoután k čtvrt milionu kilogramů vysoce výbušných pohonných látek, a právě netrpělivě naslouchal monotónnímu mumlání ředitele startu. Předpokládal, že absence emocí má uklidnit posádku, avšak jeho ten hlas doháněl k šílenství. Přestože mu do jeho prvního startu v životě zbývaly necelé dvě minuty, našel si čas na představu, jak sahá do reproduktoru a skrz rádiové spojení chytá ředitele v jeho klimatizovaném řídicím centru vzdáleném několik kilometrů hezky pod krkem. Za průhlednou kopulí čelního štítu přilby mu tato vidina vykouzlila na tváři úsměv.

„Atlantis, tady je řídicí středisko. Tlak nádrže H-2 je v pořádku. Jdete na start. Přepínám.“

„Rozumím, Země. Jdeme na start. Přepínám,“ odříkal Cullins mechanicky.

Vteřiny ubíhaly a předepsaná komunikace mezi Cullinsem a střediskem pozemní kontroly nijak nenasvědčovala, k jakému dramatu se schyluje. Za žáruvzdornými okny raketoplánu kryla východní Floridu černá noc. Hvězdy zářily na obloze a Cullins věděl, že za pár minut je bude mít na dosah. „Tak odpalte tu rachejtli, sakra!“ zavrčel.

„Atlantis, řízení předáno vašim palubním počítačům. Přepínám.“

„Rozumím.“

Došlo na závěrečné odpočítávání a Cullins náhle přestal slyšet pulsování přídavných pohonných jednotek i vrčení motorů a ventilátorů v kabině. V těch několika posledních okamžicích pro něj vše dokonale utichlo.

„Pět… čtyři… startujeme hlavní motor…“

Během třetiny vteřiny vychrlil hlavní motor raketoplánu miliony kilogramů do běla rozžhavených spalin, které rozpálily kovový povrch rampy 39A. Veškerá tato síla však neměla jiný vliv, než že naklonila kosmické plavidlo lehce kupředu v jeho opěrách. Astronauti tomu říkají „twang“. Ze svého pilotního křesla neviděl Cullins světlo z řízené detonace paliva na bázi tekutého vodíku a kyslíku, nicméně otřesy, které zmítaly lodí, byly velice citelné. Na okamžik mu prolétlo hlavou, do jaké šlamastyky se to sakra dostal.

„Tři… dva… jedna…“

Přesně v okamžiku, kdy raketoplán vyrovnal náklon, došlo k zážehu startovacích motorů SRB. Každý z nich o dvojnásobné síle, než jakou disponovaly interní motory stroje. Len Cullins a ostatní členové posádky měli v tu chvíli pocit, jako by jimi někdo mrštil o zeď. Při zážehu byly pod trysky napumpovány tisíce litrů vody pro snížení vibrací. Voda se v mžiku proměnila v bílá oblaka páry, ve kterých se odrážely ohnivě žluté spaliny.

„A máme tady start!“ No nekecej!

Do pěti vteřin opustil raketoplán věž a vypadalo to, jako by nad Floridou nastal úsvit dlouho před východem slunce. Raketoplán stoupal nad mangrovy porostlé močály a chvost žhavé plasmy krájel noc jako ostrý nůž. Chemická energie se měnila na kinetickou tak rychle, že čtyřicet vteřin po startu byla překonána zvuková bariéra a chvíli nato ještě jednou. Do dvou minut spotřebovaly startovací motory většinu svého paliva, stroj stoupal čtyřiapůlkrát rychleji než zvuk a právě dosáhl výšky čtyřiceti pěti kilometrů nad povrchem Země.

Zatímco palubní počítače řídily přísun paliva do interních motorů Atlantisu a udržovaly přetížení pod 3 G, cítil Len Cullins, jak je jeho tělo vmačkáváno do sedačky. Výcvik ho na to připravil, ale on stále nemohl uvěřit tomu pocitu. Natolik jednoduchý úkon jako pozvednout dlaň nad opěradlo vyžadoval takřka nadlidské úsilí.

„Atlantis, odpojení SRB.“

„Rozumím. To je paráda!“ zvolal Cullins.

Oba startovací motory, připojené k baňaté externí nádrži, odlétly jako ohnivá kateřinská kola. Vznícené zbytkové palivo je roztočilo a částice hořícího plynu sršely na všechny strany. A raketoplán stoupal stále výš a výš a nadále zrychloval. Rychlost deseti Machů překročil tak hladce, jako míjíte kilometrovník na prázdné dálnici.

Ve výšce sto kilometrů se posádce naskytl pohled na Slunce vycházející nad zmenšující se horizont. Všem se nad tou krásou zatajil dech, ale to už Atlantis opustil zemskou atmosféru a vstoupil do říše, odkud se Země jeví jako malovaná kulisa a od jejího tepla a krásy vás dělí ledová vesmírná pustina.

„Atlantis, tady Země. Máte negativní návrat. Rozumíte?“ Negativní návrat znamenal, že raketoplán byl již příliš vysoko pro nouzové přistání v bezpečnostních zónách v Severní Americe či Evropě. Nezbývalo než stoupat dál do vesmíru nebo se zřítit.

„Rozumím, Země,“ odpověděl Cullins řídicímu středisku v Houstonu, které převzalo řízení letu od Kennedyho mysu v okamžiku, kdy raketoplán opustil věž. Pozemní kontrola pro americký vesmírný program byla umístěna v Texasu kvůli machinacím Lyndona Johnsona. Dodnes stojí toto dědictví agenturu miliony na zbytečných nákladech.

Osm minut po prvním záchvěvu hlavních motorů bylo spotřebováno palivo z externí přídavné nádrže a v kabině se náhle rozhostilo hluboké ticho. A přesně v okamžiku, kdy utichl řev motorů, se Cullinsovy dlaně odlepily od opěrek křesla a začaly se vznášet ve vzduchu jako chaluhy za přílivu. Kapitán si uvědomil, že právě opustili hranice zemské přitažlivosti. Podařilo se mu něco, co by mu záviděl snad každý člověk na zeměkouli. Splnil si svůj klukovský sen.

„Atlantis, tady Země. Připravte se na oddělení EN.“

„Rozumím. Oddělení externí nádrže… teď.“

Výbušné šrouby oddělily obrovskou nádrž od družicového stupně a poslaly ji zpět k Zemi, kde neškodně shoří v atmosféře.

„Gravitace negravitace,“ pronesl Dale Markham, specialista pro náklad, který seděl hned za Cullinsem. „Stejně se dá tahle Newtonova mechanika hezky ošulit.“

Dvě hodiny po dosažení orbity, s vraty nákladového prostoru otevřenými pro ochlazení, se posádka raketoplánu začala chystat ke splnění svého hlavního úkolu. Již nyní se na astronautech začaly projevovat neblahé účinky beztížného stavu a bylo jasné, že zítra už bude celá posádka nepoužitelná. Z toho důvodu naplánovala NASA vypuštění nákladu co nejdříve po dosažení stabilní orbity ve výšce 400 kilometrů.

Lena Cullinse a ostatní tři muže zatím stále poháněl adrenalin uvolněný do krve při startu, avšak nevolnost už na ně začala silně doléhat. Za chvíli budou všichni zcela neschopní. Videoprojekce a trénink na palubě upraveného Boeingu 707 přezdívaného Bliják je nemohly dostatečně připravit na to, co to je být trvale ve stavu volného pádu. Cullins seděl ve svém křesle se sveřepým výrazem a umiňoval si, že on nebude první, kdo půjde vrátit steak s vejcem, který dostali na Floridě k snídani.

„Atlantis, tady Země. Připravte se přejít pod Vandenberg pro vypuštění nákladu.“ Základna vzdušných sil ve Vandenbergu v Kalifornii byla zodpovědná za vypuštění satelitu, který byl prozatím uložen v nákladovém prostoru raketoplánu. Jeho bezpečné vypuštění bylo hlavním cílem letu – vzdor oficiálnímu prohlášení NASA o telekomunikační družici.

„Rozumím,“ řekl Cullins a spěšně polkl. Jeho žaludek dělal kotrmelce a slinné žlázy se činily ze všech sil. „Vandenbergu, tady Atlantis, jsme připraveni.“

„Atlantis, tady Vandenberg. Zobrazíme vám na palubní desce zelenou pro vypuštění nákladu.“

„Rozumím. Vandenbergu, jsme připraveni k vypuštění nákladu. Vypuštění za osmnáct minut.“ Cullins věděl, že čas na vypuštění je omezen vzhledem k speciálnímu účelu družice. Přepnul na interní komunikátor. „Dale, máš osmnáct minut. Jak jsi na tom?“

„Snídaně nebyla ani zdaleka tak dobrá, když šla dovnitř, jako když šla ven. Ale jinak jsem připraven,“ odvětil Markham.

Markham a druhý specialista pro náklad Nick Fielding stáli na zádi raketoplánu. Měli na starosti řízení až do bezpečného uvedení satelitu na oběžnou dráhu. Fielding pracoval s rotačním ovladačem, který ovlivňoval náklon a vychýlení raketoplánu, zatímco Markhamovou specializací bylo ovládání mechanické ruky kanadské výroby. Bylo jen na nich, aby se vyrovnali se zvláštnostmi raketoplánu i nákladu a účinky mikrogravitace. K oběma se donesly zvěsti o tom, že tento satelit ministerstva obrany s kódovým označením Medusa stál dvě a čtvrt miliardy dolarů. Jeho bezpečnost nyní spočívala na jejich bedrech.

„Tohle zvorat a máme nadosmrti vystaráno,“ utrousil Fielding, zatímco pomocí joysticku vyzvedl mechanickou ruku z regálu.

„Atlantis, tady je Vandenberg. Pozemní kontrola hlásí, že se blížíte na pozici. Vypuštění nákladu za jedenáct minut.“

„Rozumím, Vandenbergu. Jedenáct minut,“ odpověděl Markham. Měl pocit, že na něj jde znovu zvracení.

„Jsi O. K., Dale?“

„Nikdy mi nebylo líp,“ doslova vyříhl Markham. „Jakou máme polohu?“

„Jsme na pozici. Nos dolů o devadesát stupňů,“ hlásil Fielding.

„A stejně z toho nemám dobrej pocit. Podle původního plánu jsme měli celej den kontrolovat systémy a trénovat s mechanickou rukou a teprve pak vypustit náklad.“

„Jo. Tak by tomu bylo, kdyby se startovalo včera. Nadávej přírodě za bouřku a ne armádě, že se nedrží plánu,“ odvětil Markham. „Já, abych pravdu řek, už se nemůžu dočkat, až bude tahle věcička venku. Slyšel jsi vůbec, co všechno to umí?“

„Konec zábavy, pánové. Je čas splnit úkol,“ ozvalo se za jejich zády stroze. Plukovník Mike „Duke“ Wayne byl velitelem raketoplánu a byl za celý let odpovědný. Na rozdíl od zbytku posádky byl tento na ježka ostříhaný plukovník již jednou ve vesmíru – na jedné z prvních misí Challengeru, která probíhala rovněž pod taktovkou vzdušných sil společně s Národní bezpečnostní agenturou.

Se zrakem upřeným na obrazovku a s občasným nahlédnutím do okna pohnul Markham mechanickou rukou tak, až uchopila hák satelitu Medusa. Celou tu dobu na sobě cítil plukovníkův ostražitý pohled. Nad otevřeným nákladovým prostorem se tyčil vertikální stabilizátor raketoplánu. Rýsoval se v okolní černi jako tenká bílá linie.

„Čtyři minuty, poručíku Markhame,“ řekl Wayne.

„Rozumím,“ odvětil Markham, aniž spustil zrak z obrazovky, na kterou byl přenášen obraz z kamery na manipulátoru. Právě zde byl jasně zobrazen celý satelit, tak jak byl uložen v nákladovém prostoru. Dokud Medusa neroztáhla své solární panely a talíř transceiveru, připomínala velký tmavý zmrzlinový kornout. A přestože byl nákladový prostor plně osvětlen, jevil se povrch satelitu tmavší než okolní vesmír. Antiradarový nátěr pohlcoval světlo jako malá, člověkem vyrobená černá díra. Špička jediného viditelného senzoru vypadala jako kanón velké ráže. Skládala se však ze složitě propletených drátků z ryzího zlata.

Markham pohyboval joystickem jako zkušený chirurg a opatrně Medusu nadzvedl. Na zemi by mechanická ruka neměla ani tolik síly co průměrný muž. V beztížném stavu však byla schopna lehce manipulovat s jedenáctitunovým satelitem. Jako chapadlo nějakého obrovitého hmyzu zvedla satelit do výše, takže byl nyní zavěšen nad podlahou úložného prostoru.

Markham zatajil dech ve snaze uklidnit rozbouřený žaludek. Stačil jeden neuvážený pohyb joysticku a Medusa by se rozbila o stěny raketoplánu nebo by byla předčasně vypuštěna na nestabilní orbitu – opravdu ten nejlepší čas se sesypat. Zajistil mechanickou ruku ve stávající pozici, sáhl pro pytlík a vyzvracel se.

„Vezmu to za tebe,“ řekl Nick Fielding a rychle se ujal řízení.

Markham chabě poděkoval. Jeho floridské opálení znatelně pobledlo a tvář získala nezdravě nazelenalý nádech. Sotva odplachtil z místnosti, zaujal plukovník Wayne místo u řídicího panelu mechanické ruky. „Vandenbergu, tady je Atlantis. Jsme připraveni na váš povel vypustit náklad. Pozice potvrzena.“ Wayneova strohá profesionalita měla na Fieldinga, který nijak zvlášť netoužil mít vypuštění sám na starosti, uklidňující účinek.

„Atlantis, tady generál Kolwicki. Jsi to ty, Duku?“

„Potvrzuji, pane. Atlantis čeká na odpočet. Jsme připraveni nastoupit dovolenou.“

Rozpočet NASA je vždy napjatý, a tak za normálních okolností provádí posádka raketoplánu po splnění hlavní mise ještě rozličné vědecké experimenty, aby se maximálně využil čas strávený ve vesmíru a obhájily se vysoké náklady na start. Vypuštění Medusy však bylo považováno za natolik významnou operaci, že raketoplán měl zůstat na oběžné dráze další čtyři dny, přičemž posádce nebyly uloženy žádné další povinnosti. Její členové se měli zabavit zcela dle vlastního uvážení jako nějací vesmírní turisté. NASA trvala na dalších dnech ve vesmíru kvůli utajení vojenského charakteru mise.

„Atlantis, tady Vandenberg. Až řeknu teď, bude jedna minuta do vypuštění… teď!“

K Markhamovi, Fieldingovi a Cullinsovi se donesly o Meduse pouze neurčité zvěsti. Jediný Wayne věděl přesně, co tato družice všechno umí. Medusa, to vlastně nebyl pouze tento satelit v nákladovém prostoru. Medusa byl celý systém, sestávající celkem z pěti platforem. Čtyři již byly na oběžné dráze a právě se vznášely nad Atlantisem. Poslední komponent, který měl být nyní vypuštěn, tvořil jádro celého systému a náklady na jeho vývoj a konstrukci představovaly téměř polovinu celého dvouačtvrtmiliardového rozpočtu.

Medusa byla navržena jako „oči“ Strategické obranné iniciativy prezidenta Ronalda Reagana. V ničem se nepodobala žádné dosud postavené špionážní družici. Vojenští plánovači věděli, že podle sovětské doktríny je pro každou mezikontinentální balistickou raketu postaveno několik sil a bunkrů. Střely pak byly mezi jednotlivými místy náhodně a tajně přemísťovány tak, aby je Američané nemohli zaměřit. Ruský útok tedy mohl přijít z mnoha různých míst, přičemž celá řada z nich byla dosud neobjevených a nezaměřených. Jednalo se o poněkud hororovou verzi míchání karet. Ani s neomezeným rozpočtem nebyl Pentagon schopen vybudovat tolik obranných laserových systémů, aby pokryl veškeré potenciální cíle v Sovětském svazu a Evropě. Aby byl projekt Hvězdných válek úspěšný, bylo třeba přesně zaměřit ta sila a bunkry, ve kterých byly rakety umístěny v okamžiku startu. Pokud by pak skutečně došlo k jejich odpálení, lasery by už byly přesně zaměřeny a neztrácely by drahocenný čas vyhledáváním cíle. K tomu bylo třeba špionážní družice nového typu, která by dokázala vidět skrz kámen, beton a ocel a odhalit bedlivě střežená tajemství ruských úkrytů.

Medusa fungovala podobně jako sonar pronikající zemí. Pracovala však na principu nabitých subatomických částic a nikoliv zvukových vln. Čtyři přijímací satelity v kosočtverečné formaci již byly na oběžné dráze připraveny zachytit odražené informace z pozitronového děla umístěného na družici, k jejímuž vypuštění se schylovalo. Technologii Medusy Wayne příliš nerozuměl. Nevěděl, že Medusa obsahuje plutoniový reaktor k vystřelení proudu pozitronů a že využívá teorému elektromagnetického odporu pro příjem částic odražených ostatními satelity. V počítačové simulaci dokázala Medusa snadno rozpoznat zpevněné raketové silo, určit, zda obsahuje mezikontinentální balistickou raketu, přesně ukázat, kde je řídicí středisko a jeho podpůrné tunely – a dokonce odhalit veškeré kabely a telekomunikační linky. Medusa viděla skrz oceán, jako by to bylo čiré sklo, a dokázala vypátrat nukleární ponorky bez ohledu na to, v jaké hloubce se právě nacházely. Byla natolik přesná, že z pouhých několika snímků se dala sestavit podrobná mapa minového pole. Rovněž nebyl problém zjistit polohu jakékoliv ukryté výbušniny.

„Atlantis, tady je Vandenberg. Cíle jsou nyní ve vzdálenosti šest kilometrů. Přibližujete se rychlostí 13 kilometrů za minutu. Satelity se nacházejí šest set metrů nad vaší orbitou.“

„Rozumím, Vandenbergu. Patnáct vteřin.“ Plukovník Wayne se upřeně zahleděl na digitální odpočitávadlo, prst připravený na spoušti vypouštěcího zařízení.

Vzhledem k poloze raketoplánu se čtyři přijímací satelity blížily k břichu raketoplánu trochu vyšší relativní rychlostí. Posádka je neviděla, dokud neprolétly kolem a neobjevily se za ocasem.

„Atlantis, připravte se na vypuštění nákladu. Tři… dva… jedna. Teď.“

Wayne stiskl spoušť na řídicí páce a Nick Fielding současně aktivoval manévrovací trysky tak, aby raketoplán klesl na orbitě a nedošlo ke kolizi se satelitem.

Zatímco Wayne uklízel mechanickou ruku, počítače na Meduse oživly na pokyn ze střediska pozemní kontroly. Družice se začala rozevírat jako deštník. Rozvinuly se solární panely, které budou nabíjet interní systémy a pomáhat při změnách polohy. Energie z plutoniového reaktoru byla určena výhradně pro nabíjení pozitronového děla. Pohyb satelitu okolo planety pak byl zajišťován solárně-chemickými raketami, které potřebovaly doplnit palivo každé tři roky.

Wayne s Fieldingem na monitoru užasle sledovali, jak Medusa roste a rozkládá panel za panelem jako skládanka z papíru. Během několika okamžiků se zmrzlinový kornout změnil v hrozivého fantoma, který byl rozkročen nad zemí jako nějaká bájná pomstychtivá příšera. Medusa vypadala jako Smrt – posel Armagedonu sestrojený člověkem.

„Čtyři jezdci z Apokalypsy,“ zamumlal Fielding.

Přijímací satelity se vynořily za ocasem raketoplánu jako čtyři mihotavá světýlka na pozadí hvězdného pole. A sotva se objevily, obdržela Medusa příkaz z Vandenbergu a z jedné z jejich trysek vyšlehl tenký plamen. Začala se vzdalovat od Atlantisu, aby se přidala k ostatním.

Len Cullins přišel na operační stanoviště a nakoukl Fieldingovi přes rameno. „Jeden si říká, co bychom tak asi dokázali, kdybychom věnovali víc času tvoření než ničení, což?“

Wayne na něj přísně pohlédl: „Ještě jednu takovou poznámku a postavím vás před válečný soud.“

„Co to sakra bylo?“ ozval se Nick Fielding vyplašeně. Zíral z okénka a natahoval se tak, aby udržel vzdalující se satelity v zorném poli.

„Co?“ zeptal se Wayne a přestal se zajímat o Cullinse.

„Zahlíd jsem záblesk. Hned za přijímacíma družicema. Jakoby odraz slunce od něčeho kovovýho.“

„Jste si jist?“

„Ano, pane. Byl to jen mžik a teď už jsou moc daleko, aby bylo dobře vidět. Ale zcela určitě jsem tam něco zahlíd.“

Wayne se vysílačkou spojil s Vandenbergem. „Pozemní kontrolo, tady je Atlantis. Máme vizuální kontakt s nějakým haraburdím za Medusou. Můžete to ověřit? Zdálo se to nebezpečně blízko.“

„Rozumíme, Atlantis.“ Pozemní dispečer nedokázal skrýt starost v hlase. „Už jsme obdrželi varování z U. S. Space Command v Colorado Springs. Právě žhaví svůj radar v Cavalier Air Station v Severní Dakotě, co to jde. Předběžná telemetrie ukazuje na kolizní kurs. Zůstaňte v pohotovosti.“

„Co to bylo, Nicku?“ zeptal se Cullins.

„Nemám páru. Nezdálo se to být velké, ale co to bylo, to netuším.“

„Atlantis v pohotovosti,“ zahlásil Wayne řídicímu centru ve Vandenbergu.

Uběhlo několik vteřin. Pouze zvuk mechanických součástek raketoplánu a slabé vzdechy Dalea Markhama rušily ticho.

„Řídicí středisko Vandenberg Atlantisu. Duku, tady generál Kolwicki. Chceme, abyste změnili polohu a zvýšili rychlost tak, abyste mohli vizuálně zhodnotit situaci. Ať už se okolo Medusy motá cokoliv, je to tak malé, že to tady odsud nejsme schopni pořádně zaměřit.“

„Ano, generále. Jdeme na změnu polohy.“ Wayne pokynul Fieldingovi a ten se přemístil na své stanoviště k ovládacím prvkům raketoplánu. Za pomoci krátkých zášlehů plamene se raketoplán otočil o devadesát stupňů směrem k Meduse.

„Atlantis, vidíme vás blížit se k Meduse rychlostí patnáct metrů za minutu. Zvyšte prosím rychlost. Vzdálenost k Meduse je tisíc metrů.“

„Rozumím, Země.“

Zatímco Wayne a Fielding zůstali v kabině na zádi, Len Cullins se přemístil zpátky do kokpitu, odkud měl z hlavních oken lepší výhled na všech pět družic. Vklouzl do svého polstrovaného křesla a zahleděl se do tmy ve snaze zahlédnout předmět, o kterém mluvil Fielding. Prostřednictvím komunikátoru naslouchal rozhovoru mezi Waynem a generálem Kolwickým.

„Rozsah pět set metrů. Ať už družice stíhá, co chce, dohoní je to za patnáct sekund.“

Cullins začal v duchu odpočítávat. Na osm viděl jasně všech pět satelitů mihotajících se přesně nad horizontem Země, zahaleným v modravém oparu. Z této vzdálenosti vypadaly jako zlaté svatojánské mušky s veškerými detaily skrytými díky světlu odraženému od planety. Na čtyři je viděl již o něco zřetelněji – centrální tělesa platforem přijímačů s pavučinou doširoka rozložených sběrných talířů. Při dvou vteřinách zahlédl matný stříbřitý záblesk za jedním z přijímacích satelitů. Tak krátký, že kdyby ho neočekával, myslel by si, že to byl jen přelud.

„Teď,“ ozvalo se z pozemního střediska. A magnetický klíč, ztracený při vesmírné procházce posádky Gemini před dvaceti pěti lety, jeden z tisíců kusů vesmírného smetí, prolétl skrz sběrný talíř jednoho ze satelitů, narazil na ocelový krycí panel a vychýlil celou jednotku z rovnováhy. Síla nárazu zanikla v prázdnu, nebylo slyšet žádný zvuk. Klíč však udeřil s razancí kulky a přijímací satelit se začal kymácet. Cullins vyděšeně sledoval, jak se nástroj třikrát otočil, než narazil do hlavní družice.

„Zatracená práce,“ zaslechl Cullins výkřik generála Kolwického. „Ztrácíme ji.“

„Potvrzuji, generále,“ řekl Cullins, zatímco sledoval, jak Medusa začíná padat směrem k Zemi.

Čtyři sta dvacet kilometrů pod Atlantisem se generál Kolwicki díval na nejdražší vojenskou nehodu v dosavadní historii. Během tří a půl minut se Medusa proměnila z triumfu v totální debakl. Telemetrie z platformy pozitronového děla potvrdila, že satelit přešel na sestupnou oběžnou dráhu a že nereaguje na povely pozemní kontroly k zažehnutí manévrovacích raket. Satelit padal a nikdo ze čtyřiceti mužů a žen v řídicím centru s tím nemohl nic dělat.

„Zkuste autonomní letový program,“ velel Kolwicki počítačovému operátorovi, jehož prsty se zběsile míhaly po klávesnici ve snaze získat vládu nad Medusou.

„Žádná reakce, pane. Centrální procesor je mimo provoz.“

„Máme od toho krámu vůbec nějaký signál?“

„Pozitronové dělo je v pohotovosti, veškeré šifrovací funkce v normálu.“

„Skvělé. Medusa se chystá shořet v atmosféře, ale stále je připravena snímat obrázky a udržovat data v tajnosti,“ ušklíbl se Kolwicki nad ironií osudu. „Kolik času zbývá?“

„Medusa vstoupí do atmosféry za dvacet pět vteřin. Přerušení komunikace za třicet sekund maximálně.“

„Sakra.“ Generál Kolwicki, muž, který zasvětil život vojenské kariéře, mohl jen bezmocně přihlížet, jak jeho kariéra hoří. Neměl na vybranou. „Jaká je poloha družice?“

„Nad severní Afrikou. Směřuje k jihovýchodu. Shoří nad Indickým oceánem.“

„Mohli bychom ještě spustit pozitronové dělo, než to spadne. Třeba z toho alespoň něco dostaneme.“ Kolwicki si připadal jako kapitán lodi, která jde nezadržitelně ke dnu, a přesto se stále valí plnou parou vpřed.

„Pane?“

„Prostě to udělejte,“ odsekl.

Hbité prsty operátora stiskly několik kláves. Plutoniový reaktor spustil a proud pozitronů byl vyslán směrem k Zemi napříč severní Afrikou od Čadu, přes Súdán a Etiopii až po Džibutsko a Somálsko. Celkem byly pořízeny „snímky“ pěti čtverečních kilometrů, avšak data nebyla úplná. Několik průchodů nad danou oblastí by bylo zapotřebí pro náležitou analýzu podpovrchové topografie. Medusa však vstoupila do atmosféry a žár vzniklý třením o vzduch způsobil automatické vypnutí systému z důvodu zamezení jaderné katastrofě.

V řecké mytologii byla Medusa nestvůra, jejíž pohled proměnil každého v kámen. Tato Medusa se řítila k zemi jako ohnivá koule. Předtím však stihla prostudovat část afrického kontinentu. Pod tunami kamene objevila něco, co člověk ukryl před více než dvěma tisíci lety tak, aby to nikdo nikdy nenašel. A stejně jako pohled její jmenovkyně z dávných bájí, přinesl i pohled této Medusy smrt.

Severní Eritrea

leden tohoto roku

Jakob Steiner se začal smiřovat s myšlenkou, že za chvíli zemře.

Smrt se začínala jevit jako vysvobození z muk několika posledních hodin. Celé jeho tělo bylo natolik prostoupeno bolestí a účinky dehydratace, že jeho vlastní vůle k životu se vypařila stejně rychle jako pot, který se mu ještě před chvílí řinul ze všech pórů těla. Přestal se potit poměrně brzy poté, co se jeho trýznitelé pustili do pronásledování a začali ho hnát vysušenou pustinou. Jeho khaki košile a kalhoty byly ještě před chvílí prosáklé potem, ale nyní na nich zůstaly jen bílé skvrny zaschlé soli v oblasti kyčlí a v podpaždí. Nejprve si myslel, že banditům, kteří ho štvali pouští, uteče. Brzy však pochopil, že jeho počáteční sprint nemůže soutěžit s vytrvalým a pravidelným tempem teroristů. Lehce jej dohonili a nyní zvolna kráčeli kousek za ním. Slyšel našlapování jejich bot v písku, cítil zápach jejich nemytých těl, který byl ještě silnější než jeho vlastní pach.

Pohrávali si s ním. Mohli ho dávno zastřelit ranou z AK-47, kterými byli všichni čtyři vyzbrojeni. Přesto ho nepřestali pronásledovat jako smečka psů. Občas ho popoháněli výkřiky a nutili ho překračovat hranice jeho vlastní vytrvalosti. Držel se na nohou a běžel jen z pouhého instinktu. Bojovat, nebo utíkat. Uplynula hodina. Hodina nevýslovného strachu. Steiner se začínal blížit bodu, kdy už nebude moci dál, kdy boj bude lepší možností než útěk.

Od návratu z další neúspěšné výpravy do jednoho ze stovky hlubokých kaňonů této části země Jakob nepil. Zarai, jeho domorodý průvodce, zůstal v primitivním táboře, jak mu bylo nařízeno, kdykoliv byl vědec na průzkumu. Steiner Eritrejci nepodal žádné vysvětlení a patřilo k místním obyčejům, že se Zarai na nic neptal.

Dnes tomu bylo právě osm dní, co se oba dva muži ocitli v této opuštěné oblasti, pusté části eritrejské nížiny tvořené hlubokými průrvami a kopci příliš strmými na to, aby je někdo obýval. Protože v místních hrozivých kaňonech a planinách nebylo nic, co by přitahovalo eritrejské rolníky, byli Steiner se Zaraiem s největší pravděpodobností prvními průzkumníky v této oblasti od italské okupace na počátku druhé světové války.

Steiner dorazil do tábora krátce před jedenáctou. Vál ostrý vítr, který metal písek do očí a ucpával ústa i nos. Steiner si proto obalil tvář šátkem a rozhodl se prozatím průzkumu zanechat. Slyšel, jak se plátno jejich dvou stanů napíná jako plachty závodní jachty.

Dnes poprvé od začátku expedice neočekával Zarai Steinera ve své obvyklé pozici – skloněn nad malým ohníčkem a připravující další z nesčetných konvic čaje. Ohniště bylo rozkopáno a kameny, které ho kdysi lemovaly, byly rozmetány mezi stany. Zaraiův kotlík se povaloval v písku. Steiner byl příliš unaven, než aby zaregistroval nebezpečí. Usedl na stoličku před svým stanem a zul si boty.

Byl to zápach, který upoutal jeho pozornost. Chloupky na zátylku se mu naježily. Zaplavil ho pocit hrozícího nebezpečí, jako by mu hejno stonožek lezlo po rukou směrem k hrudníku. Jakob se postavil. Jeho špinavé, propocené ponožky zakřupaly v písku, zatímco se otáčel na místě. Zdálo se mu, že ho někdo tajně pozoruje.

Bez varování vyletěl z Jakobova stanu Zarai, vržen vpřed neznámou silou. Steiner ucouvl. Nemohl odtrhnout zrak od svého průvodce, který tu před ním v písku umíral.

Zaraiova tvář byla zalita krví, která prýštila z děr, kde dříve byly oči. Tlusté černé mouchy se slétly k hostině, sotva Zaraiovo tělo v písku znehybnělo. Zarai slabě skučel. Jednou rukou učinil nepatrný pohyb, jako by se chtěl dotknout znetvořené tváře.

Jakob vykřikl. Tenké vysoké vyjeknutí jako od nějaké dívky. Zmateně couval pryč od zmučeného těla svého společníka.

Zarai jednou slabě hrábl do písku a zůstal ležet. Jeho poslední výdech nebyl silnější než šelest větru.

Čtyři vychrtlí muži vešli do tábora. Byli oblečeni v umaštěné a zaprášené uniformy, jejichž maskovací vzor byl již takřka vybledlý. Límce, rukávy a klopy byly otřepené. Jejich oděv byl sice ubohý, ale všichni čtyři byli ve skvělé fyzické kondici a v rozpuku života, což v této části Afriky znamenalo, že jim nebylo příliš přes dvacet. Také jejich sovětské samopaly byly dobře udržované a naolejované.

Mladíci arogantně stáli a tmavýma očima opovržlivě shlíželi na vyděšeného Steinera. Na rozdíl od Zaraie, který měl světlejší pleť a arabské rysy, což byl důsledek dlouholetých vazeb Eritreje ke Střednímu východu, byli tito čtyři muži tak černí, že jejich pleť měla až namodralý nádech. Jejich rysy byly klasicky negroidní – vysoká čela, silné rty a široké, výrazně modelované nosy. I když byl Steiner odborník v oblasti archeologie, snadno poznal, že tito muži pocházejí ze Súdánu, ze starodávné země Kúš. Steiner toho také věděl o současné politice dost na to, aby si uvědomil, že mu ze života už mnoho nezbývá.

V Súdánu zuřila už několik desetiletí občanská válka mezi islámskou většinou na severu a křesťany na jihu. Malá, avšak význačná skupina animistů se tak nacházela mezi oběma nesmiřitelnými stranami. Dobročinným organizacím byl umožněn jen tu a tam vstup do země za účelem humanitární pomoci, takže údaje o počtu zabitých byly značně nespolehlivé. Určitě se však jednalo o miliony. V posledních několika letech se ti, co bojovali na jihu, uchýlili pod vlivem nemocí a podvýživy k dalším žoldnéřským aktivitám – přepadům konvojů s humanitární pomocí, drancování táborů obývaných čtvrt milionem eritrejských uprchlíků a slídění podél hranic po jídle, lécích a stále častěji také po rukojmích, za která pak požadovali výkupné.

Jakob Steiner ležel na zemi. Jeho ponožky byly potřísněny stejnou šedohnědou barvou jako jeho khaki oblečení. Široce rozšířenýma očima vyděšeně zíral na čtyři muže, kteří se nad ním tyčili. Čtyři muže, kteří měli nepochybně na svědomí některé z těch ohavností, o kterých mu Zarai vyprávěl během jejich společných nocí v táboře.

„Co ode mne chcete?“ zeptal se německy. Hlas mu selhával žízní a strachem.

Teroristé nereagovali. Steiner si všiml, že jednomu z nich visí u pasu velká mačeta. Na její čepeli byly tmavé skvrny. Byla to Zaraiova krev. Zopakoval svou otázku anglicky. Muži si jej dál jen lhostejně prohlíželi a nevšímali si přitom much, které se na tábor snesly v celých hejnech. Dva supi kroužili vysoko v oblacích, využívajíce k plachtění termálních proudů nad sluncem vyprahlou pouští.

„Nic nemám,“ zajíkal se Jakob. I kdyby muži nerozuměli jeho slovům, nemohli nerozumět prosebnému tónu jeho hlasu. „Mám jen trochu jídla. Tak na den nebo dva. A jen trochu peněz. Mám víc peněz v hlavním městě, v Asmaře. Mohu vám je poslat, ale musíte mě nechat jít.“

Ticho. Jen vítr profukoval táborem.

„Jsem vědec. Studuji staré kosti. Nemám žádné mocné přátele. Nemám pro vás cenu jako rukojmí. Prosím, nechte mě jít.“ Jakob nyní plakal. Po zaprášené tváři se mu kutálely slzy. „Prosím, vezměte si, co se vám líbí, ale nechte mě jít. Neubližujte mi.“

Súdánci nezareagovali, ani když vědcův hlas přešel v prosebné skučení. Potom terorista s mačetou, který byl velitelem skupiny, odkopl Steinerovy boty.

„Jsi americký špion. Chceš zotročit naše lidi,“ řekl anglicky, jako by se tu větu slovo od slova naučil.

„Ne,“ vykřikl Jakob s nadějí, že mu alespoň jeden z mužů rozumí. „Nejsem Američan. Jsem Rakušan. Přijel jsem z Evropy. Nejsem špion. Studuji staré kosti. Kosti vašich předků. Nejsem tu, abych loupil.“

„Jsi z Ameriky. Zemřeš. Obuj si boty a běž. Dáme ti čtvrt hodiny a pak tě budeme lovit.“ Mladý Súdánec ukázal levné hodinky, připnuté na zápěstí. Steiner měl patnáct minut na to, aby se obul a dal se na útěk.

„Ale já nejsem z…“

„Běž!“

Steiner se nezdržoval šněrováním tkaniček. Nazul si boty bez ohledu na písek, který se nahromadil ve špičkách. Vyrazil.

Teroristům trvalo pouze půl hodiny, než dostihli svou kořist. Se zabitím Steinera však nespěchali. Klusali za ním, posmívali se mu a pobízeli ho. Takto utekla další hodina. Hodina, během níž Steiner naslouchal plácání svých rozbolavělých nohou o písek a svému vlastnímu dechu, deroucímu se z plic. Jakob ještě nikdy v životě takto neběžel. Měl pocit, že má obě nohy z gumy a jeho chodidla se bez účinku snaží odrážet od země. Zavalité ruce se míhaly stále pomaleji a pomaleji, jako součásti stroje, kterému dochází palivo.

Súdánci nyní sledovali potácejícího se Steinera úplně volným krokem. Jejich dech byl pomalý a pravidelný a na čelech se jim perlilo jen několik krůpějí potu. Velitel usoudil, že hon je u konce. Pokročil vpřed a prudce udeřil Jakoba do kolene pažbou svého samopalu. Kloub se roztříštil a vědec upadl na zem, svíjeje se v prachu bolestí.

Súdánci se pohodlně rozsadili okolo Steinera, automaty mezi koleny. Vůdce zapálil tureckou cigaretu a nechal ji kolovat. Každý si mocně potáhl a předal dalšímu. Cigareta obešla třikrát dokola, než velitel opatrně odlomil žhavý konec a zastrčil filtr do kapsy vojenské blůzy.

Hon skončil v jednom z nesčetných vyschlých řečišť, která se vinula nížinou jako hadi. Břehy nebyly nikterak příkré, ale přesto z nich sálal žár, jako by se odrážel od zrcadel. Na tvářích a nahých pažích ozbrojenců poprvé vyrazil pot. Šoupali nohama v kamenitém dně a čekali, až dá velitel povel k vyřízení vetřelce.

Jakobův hrudník se prudce dmul a zase klesal. Srdce bilo, jako by mu mělo s každým úderem prorazit žebra. Pod pasem, v moři bolesti, které dřív bylo jeho nohama, mu v roztříštěném koleni bolestivě pulsovalo. Kloub natekl do dvojnásobné velikosti. S každým tepem srdce se ostré úlomky kostí třely o sebe a zařezávaly se do šlach a vazů. Skrz rozpraskané, krvácející rty se linuly útržky dávno zapomenutých pasáží Písma. Steiner nahodile citoval tu z Talmudu, tu ze Starého či Nového zákona ve snaze dovolat se boha, kteréhokoliv boha.

„Projdu údolím stínu a smrti.“ Verše zněly spíše jako poezie než jako modlitba.

„Nezabiješ!“ pokusil se vykřiknout, ale bylo to stěží něco víc než ubohé zasípání.

„Jsi špión z Ameriky,“ pronesl opět mladý velitel teroristů a přesunul se blíž k Jakobovi. „Pouze tvoje smrt má pro nás cenu.“

„To není pravda!“ vykřikl Jakob Steiner.

„Byl jsi poslán, abys nás okradl. A my jsme byli posláni, abychom ti v tom zabránili.“

„Ach, bože, prosím! Já jen studuji minulost. Nezajímám se o…“

Velitel skupiny, který si říkal Mahdí, najednou udeřil Steinera pažbou do čela. Rána však nebyla dostatečně silná na to, aby vědce zabila. Jakob hlasitě vykřikl a instinktivně se svinul do klubíčka.

Mahdí stál nad ním a znovu udeřil. Tentokrát minul hlavu a rozdrtil Jakobovi klíční kost. Ostatní se na bezbranného vědce vrhli jako smečka šakalů a zasypali jej ranami. Steiner křičel jen několik vteřin, než upadl do bezvědomí. Zanedlouho byl mrtev, ale Mahdí nechal své muže ještě několik minut pokračovat, než zavelel konec.

„Stačí,“ řekl. Muži odstoupni od zkrvavené mrtvoly. „Svlékněte ho. Pak se vrátíme do tábora a zničíme veškeré důkazy jeho existence.“

Mahdí skopl své obnošené boty a obul si Steinerovy. Pak se vydal za svou družinou zpět do tábora. Byla tam spousta užitečných věcí, které na černých trzích vynesou slušnou sumičku. Byla by škoda, kdyby je jeho nedisciplinovaní muži v zápalu ničení poškodili.

Arlington, Virginie

o čtyři měsíce později

Filip Mercer měl ve zvyku probouzet se krátce před svítáním, aby mohl pozorovat, jak se perleťové světlo zvolna rozlévá po obloze nad jeho hlavou. Velice si cenil těchto ranních okamžiků. Byla to doba, kdy se nejlépe soustředil. Často si přitom dával dohromady myšlenky, které ho napadly ve spánku.

Předešlou noc pomáhal svému příteli, Harrymu Whiteovi, oslavit jeho osmdesáté narozeniny. Osmdesátník vyspával bouřlivou noc na pohovce v přízemí. Mercer si toho nedopřál ani zdaleka tolik jako Harry, a tak měl hlavu celkem čistou. Dnes ráno se však cítil poněkud ustaraný. Přál si zůstat uvolněný, ale svaly na nohou a na zádech se mu začaly napínat, pěsti se zaťaly neuvolněnou energií. Zavrčel a převalil se na posteli.

Mercer byl důlní inženýr a poradce, který dosáhl vrcholu své kariéry. Mezi těžaři byly jeho schopnosti takřka legendou. V nedávném článku v jednom z odborných časopisů mu byla přičítána hlavní zásluha za záchranu více než čtyř set životů při důlním neštěstí. V tomtéž článku, pouze o odstavec níž, byla také zmínka o tom, že Mercer svými objevy zdrojů nerostných surovin vydělal různým firmám přes tři miliardy dolarů. Podíly z nálezů z něj učinily zámožného muže. To však byl možná právě ten problém. Začal si žít příliš pohodlně.

Vzrušení z nového objevu či adrenalinový šok ze sestupu pod zem a vysvobození zasypaných horníků začínaly blednout. Od boje proti Ivanu Kerikovovi a jeho ekoteroristům loňského října na Aljašce činilo Mercerovi značné potíže vrátit se k normálnímu životu. Pociťoval prázdnotu, která ne a ne zmizet. Snažil se sám sebe přesvědčit, že si nevypěstoval návyk na nebezpečné situace, ale příliš se mu to nedařilo. Dávat v sázku svou reputaci oproti běžným rizikům jeho profese už mu nestačilo.

Ulice, kde bydlel, byla lemována identickými třípodlažními měšťanskými domy a nacházela se dostatečně blízko centra, aby to bylo praktické, a přitom dostatečně daleko, aby v ní byl klid. Na rozdíl od sousedů obýval Mercer dům sám a provedl na něm dalekosáhlé úpravy, aby z něj učinil pohodlný domov. Lví podíl jeho příjmů tak spolykala hypotéka. Přední čtvrtina domu byla otevřená od podlahy po střechu a z ložnice byl výhled do atria. Starožitné točité schody spojovaly jednotlivá podlaží. Mercer se rychle oblékl a seběhl do přízemí, aby si od vstupních dveří vyzvedl ranní noviny.

Druhé podlaží zabíraly dva malé hostinské pokoje a knihovna s balkónem nabízejícím výhled na dlážděný mezanin. Byl zde také Mercerův obývací pokoj, zařízený ve stylu anglického pánského klubu, kterému jeho přátelé neřekli jinak než Bar. Jeho výbavu tvořily dvě sektorové kožené pohovky, několik sladěných židlí, televize a velký vyřezávaný mahagonový barový pult se šesti stoličkami. Trup pod přikrývkou na jedné z pohovek patřil Harrymu. Za barem se nacházela lednička, přibližně z padesátých let, ve které byly uloženy dostatečné zásoby lihovin, aby to zahanbilo většinu průměrných náleven. Automatický kávovar právě produkoval hustou tekutinu.

Mercer se usadil se svými novinami a kávou a pokusil se začíst do denních zpráv. Úvodník v Postu se vracel k pumovému útoku u Západní zdi v Jeruzalému před několika týdny. Ministr obrany Chaim Levine, zastánce tvrdé Unie a kandidát v nadcházejících volbách, se nechal slyšet, že kdyby vedl zemi on, k takovým útokům by nedocházelo. A pokud ano, vyšetřování by trvalo dny a nikoliv týdny. Vyzýval k nekompromisnímu a tvrdému zákroku proti všem Palestincům a přerušení mírových rozhovorů. Mercer se v článku také dočetl, že v nemocnici zemřel další zraněný, čímž vzrostl počet obětí atentátu na sto šedesát sedm. Nestabilní situace na Středním východě však dokázala udržet jeho pozornost jen několik odstavců, načež noviny definitivně odložil.

Harry zatím stále pochrupoval na gauči. Jeho hlasité odfukování znělo jako vrčení nějakého velikého zvířete. Ještě jedno mohutné zachrápání a Harry byl vzhůru. Zíval na celé kolo.

Mercer se usmál. „Dobré ráno. Tak jak se cítíš první den zbytku života?“

„Božíčku,“ zachrchlal Harry. „Kolik je?“

Mercer pohlédl na hodinky. „Půl sedmé.“

„Víc se mi tu líbilo, když tu ještě byla Aggie. To ses dolů nikdy nedohrabal před devátou.“ Harry si okamžitě uvědomil, že řekl, co neměl. „Ksakru. Promiň. Plácám hlouposti.“

Byly tomu už čtyři měsíce, co Aggie Johnstonová odešla, a Mercerovi nepřestávala chybět. Spolupracovala s ním na Aljašce a měla toho za sebou víc než Mercer sám. Jejich vztah však byl bouřlivý i ve své nejlepší fázi. Přestože Aggie pocházela z bohaté rodiny, která ovládala nadnárodní ropnou společnost, stala se z ní zapálená ochránkyně životního prostředí. Vzájemná přitažlivost nedokázala překrýt diametrálně odlišné názory na Mercerovu profesi. Filip si nepřál vztah ukončit, ale také již nedokázal déle snášet věčné hádky. Ze dne jejich rozchodu si pamatoval pouze to, jak bloumá deset hodin po Washingtonu v naprosté mlze a stále se odmítá smířit s realitou.

Poprvé za deset let od smrti své snoubenky Tory Wilkesové si do života někoho vpustil jen proto, aby ho zase ztratil. Nyní kdykoliv pohlédl na ženu, nedovolil si cokoliv cítit. Žil jako mnich a bolest mu usnadňovala ignorovat sexualitu. Pokud do Tiny’s, baru v sousedství, kam s Harrym chodili, zavítala tu a tam pohledná žena, ztrácel Mercer vlivem rozporuplných emocí okamžitě náladu.

„Vykašli se na to,“ řekl Mercer Harrymu a pokusil se o úsměv.

Harry se převalil na pohovce a chvíli mu trvalo, než si připevnil protézu. Ztratil nohu již dávno a nyní chodil naprosto jistě, bez známek kulhání.

Mercer se s Harrym setkal hned tu noc, co se nastěhoval do nově zrekonstruovaného domu. Zašel do Tiny’s, aby se trochu rozptýlil po celodenním stereotypním vybalování. Pro Harryho byl zapadlý lokál druhým domovem. Harry byl dvakrát starší než Mercer, oba však vedli stejně samotářský život a sdíleli staromládenecký odpor ke střízlivosti. Nikdy je nenapadlo do hloubky zkoumat vřelé přátelství, které mezi nimi vzniklo. Ostatním však bylo jasné, že jeden i druhý hledají ve svém protějšku náhražku za rodinu, kterou ani jeden z nich neměl. Bezdětný Harry cítil potřebu vědět, že až jednou odejde, zůstane tu někdo, kdo na něj bude vzpomínat. Pro Mercera představoval Harry stabilizující sílu. Umožňoval mu cítit oddanost a odpovědnost vůči někomu jinému než jen k sobě samému. Harry byl svým způsobem starší verzí Mercera. Na druhou stranu se oba přátelé vzácně doplňovali. Harry Mercera uklidňoval a držel při zemi, Mercerova vitalita pak byla Harrymu připomínkou jeho vlastních mladých let. Postupem času se naučili jeden na druhého spoléhat, což bylo pro oba něco naprosto výjimečného. To, co začalo jako příležitostná známost, se rozvinulo v pouto pevnější než vztah otce se synem. Jednalo se totiž o náklonnost na základě volby.

Mercer uvařil novou konvici kávy – tentokrát však nikoliv dle svých masochistických choutek. Harry si zatím zapálil první ze svých čtyřiceti cigaret pro tento den. Byl zamlklejší než obvykle a Mercer vycítil, že ho něco souží. „Jsi v pořádku?“

„Ále, to nic.“ Zatímco čas poněkud srazil jeho postavu, takže kůže na rukou a nohou se zdála být o číslo větší a visela mu v záhybech i z tváří, jeho hlas stále zněl jako poněkud nakřáplý zvon. „Jak dlouho už se my dva vlastně známe?“

„Bude to sedm let. Proč?“

„Před několika dny jsem udělal tu hloupost, že jsem zapnul televizi, zrovna když tam šel jakýsi pořad o stárnutí.“

„A sakra.“

„Jo, ksakru, přesně tak. Jestlipak víš, že už jsem statisticky patnáct let pod drnem? A podle odborníků vedu mnohem nebezpečnější život než člen gangu v Los Angeles. Vykouřím dva paklíky denně, za týden urazím pár lahví kořalky a necvičil jsem od druhé světové války.“

Mercer se usmál. „S tím si hlavu nelámej. Jsi prostě druhá strana spektra, to je vše. Jsi protiváhou všech těch snaživců z Wall Street, se kterými to flákne ve čtyřiceti. Kdy jsi naposledy marodil?“

„Dnes ráno.“

„Kocovina se nepočítá.“

„Bože. Co já vím? Už to bude pár let.“

„Tak v čem je problém?“

„Já nevím. Smrt, řekl bych.“

„Máš strach z umírání? A kdo ne?“

„To bude ono. Poslední dobou mám větší strach ze života,“ pronesl Harry skrz dým z nové cigarety. „Smrt mi začíná připadat docela lákavá.“

Mercer se na přítele přísně podíval. „Takhle nemluv, starouši.“

Mercer přišel o oba rodiče, když byl ještě chlapec. Dědeček s babičkou byli sice skvělí pěstouni, zemřeli však v době, kdy Mercer nastoupil na státní univerzitu. Smrt pro něj nebyla ničím neznámým. Viděl ji okolo sebe v mnoha podobách. Když však slyšel Harryho mluvit, jako by se už už nemohl dočkat – až ho zamrazilo. Pro Mercera byla smrt nepřítel, se kterým bylo třeba bojovat za každou cenu.

„Klídek, zatím ještě žiju. Jenom už mě tak neděsí představa, že tu jednou nebudu.“ Harry se náhle rozveselil. „Kromě toho, Tiny by přišel o svého nejlepšího zákazníka.“

„Jo. Kdybys někdy vyrovnal účet, tak potom možná.“

„Je to jen taková narozeninová depka,“ mávl rukou Harry. „Co budeš dneska dělat?“

„Musím dodělat závěrečnou zprávu pro Yukon Coal,“ odpověděl Mercer.

„Nevypadá to, že by ses na to kdovíjak těšil.“

„Nedovedeš si to představit,“ povzdechl si Mercer. „Tohle je moje druhá práce od Aljašky a nějak mě to prostě už nebaví. Změnil jsem se a sám nevím proč.“

„Ale víš. Akorát si to nechceš připustit.“ Harry si přítele tázavě měřil a snažil se odhadnout, nakolik stojí o upřímnost. Když správně usoudil, že Mercer chce slyšet všechno, pokračoval. „Jsi osamělý. Chybí ti Aggie, ale nedokážeš se k ní vrátit. Já si vybral samotu jako životní styl, který mi vyhovuje, ale ty jsi jiný. Pro tebe to není. Já zůstal starým mládencem, protože jsem to prostě nechtěl řešit. Ale ty jsi sám, protože se bojíš žen.“

Mercer překvapeně vzhlédl. Něco takového nečekal. „Nikdy jsme o tom nemluvili, ale co tím sakra myslíš, že mám strach z žen?“

„Máš. Už od Toryiny smrti. Bojíš se, že někoho zase ztratíš, a tak si nikoho nepouštíš k tělu. Především ženy ne. Aggii jsi pustil, a když váš vztah ztroskotal, zatvrdil ses. Uzavřel ses do sebe, protože máš strach, že tě zas někdo raní. Kruci. Skoro bych řek, že máš větší strach ze života než já sám.“

„Kecy!“ odsekl Mercer vztekle.

„Ťal jsem do živého, co?“

Mercer neodpověděl. Bolest ze ztráty Tory byla stále příliš silná. Cítil ji teď, stejně jako tenkrát. Ale mnohem víc cítil hněv. Zlost na sebe, že tomu nedokázal zabránit. Byl u toho, když ji zavraždil střelec z IRA, a pořád si to nepřestal klást za vinu, přestože ve skutečnosti nemohl nic dělat.

„Promiň. Asi jsem to nevystih.“

„Ak jo. Vystih. Nemám strach ze života, ale bojím se být zraňován.“

„A kdo ne? Jsme přece lidi. Kdykoliv si k sobě někoho pustíš, riskuješ, že to nakonec bude bolet. Dřív jsem si myslel, že už ses se samotou smířil, ale Aggie ti připomněla, jakou cenu za ni platíš. Co jste se rozešli, nejsi sám sebou.“

Mercer zvažoval Harryho slova. „Já myslel, že to má co dělat jen s nebezpečím, kterým jsme společně prošli. Že mi zkrátka chybí vzrušení.“

„Na tom určitě taky něco bude. Já například nikdy nežil tak naplno jako v době války. Není nad to nechat se honit japonskou ponorkou nebo přežít útok kamikadze. Já bych řek, že ty katastrofy, které jsi přežil na Aljašce – zhroucení vrtné soupravy, požár tankeru a další –, tě trochu tak jako pootevřely, a tak se ti Aggie mohla dostat pod kůži.“

„Jako že mě zastihla v okamžiku, kdy jsem byl zranitelný?“

„Ne. Zastihla tě v okamžiku, kdy jsi zatoužil po změně. Nejsi prostě takový zatvrzelý vlk samotář, jak sis myslel.“

Mercer nemohl nic namítnout, ale přiznat barvu také nechtěl. „Tak co bych měl podle tebe dělat?“

„Jak to mám sakra vědět?“ zasmál se Harry. „Já jsem zatvrzelý stepní vlk. Já jo.“

„Vole,“ uchechtl se Mercer.

„Ať už mají jakoukoliv cenu, myslím, že ti tyhle řeči prospívají. Je to poprvé, co jsi byl ochoten na tohle téma hovořit, a to možná znamená, že jsi připraven začít s tím konečně něco dělat. Já ti nemůžu nic moc poradit, protože nemám v tomhle ohledu žádné zkušenosti, ale jsem tu, abych poslouchal.“ Harry si na sebe namáhavě oblékl baloňák. „Napiš tu zprávu a ve čtyři za mnou zaskoč do Tiny’s. Co ty na to?“

Mercer chvíli přemýšlel. „Jo. Asi to budu potřebovat.“

Mercer se právě utíral ručníkem, když zazvonil telefon. Do čtvrté zbývalo deset minut, a tak měl za to, že to je Harry, aby ho popohnal. Proto řekl do sluchátka: „Vydrž a neodkládej chrup. Jsem tam co by dup.“

„Doktor Filip Mercer?“ otázal se neznámý ženský hlas.

Kruci. „Ano. Tady Filip Mercer.“

„Počkejte, prosím. Spojím vám náměstka ministra zahraničí pana Hydea.“ A neznámá mu pustila do ucha melodii dřív, než se stačil zeptat, zda se nepřeslechl.

Za chvíli se na druhé straně ozval Hyde. „Doktore Mercere, tady je Prescott Hyde, náměstek ministra zahraničí pro africké záležitosti. Doufám, že vás nevyrušuji.“

„Ani v nejmenším,“ odvětil Mercer, z jehož nahého těla kapala voda na koberec.

„Dobře, dobře.“ V Hydeově hlase zazníval náznak fingované upřímnosti Teddyho Roosevelta. Něco na způsob kolegiální žoviálnosti, která možná nebyla přímo předstíraná, ale určitě trošku přehrávaná. „Překvapuje mne, že jsem vás v pondělí odpoledne zastihl doma. Ale Sam Becker povídal, že máte svéráznou pracovní dobu.“

Ačkoliv Mercer v životě neslyšel o Prescottu Hydeovi, se Samem Beckerem, šéfem Národní bezpečnostní agentury, se znal velice dobře. Pracovali spolu na aféře Vulkánová výheň na Havaji. Mercer dobře věděl, že se Hyde nezmínil o Beckerovi náhodou. Naznačil tím Mercerovi, že se na něj ptal a zná jeho reputaci. Mercera to naštvalo, avšak zvědavost byla silnější.

„Co pro vás mohu udělat, pane náměstku?“

„Říkejte mi Bille. Sam mi povídal, že vám lidé říkají prostě Mercere, je to pravda?“

„Mimo jiné.“

„Skvělé. Je fajn vědět, že hoši z NBA mají správné informace.“ Hyde se zasmál. „Poslyšte, Mercere, přejděme k věci. Oba máme koneckonců nabitý program.“

Mercerovi stačilo dvacet vteřin na to, aby měl Hydea plné zuby. U většiny státních úředníků bylo zapotřebí alespoň celé minuty. „Volal jste vy mně,“ řekl opatrně. Měl při tom pocit, jako by mu lezl do pasti. „Tak co pro vás mohu udělat?“

„Rovnou k jádru problému, tak to mám rád,“ řekl Hyde tónem, jako by to byl Mercer, kdo vytočil číslo. „Tak dobrá. Možná bych měl pro vás práci. Ušitou vám přímo na míru, řekl bych.“

„Nevěděl jsem, že ministerstvo zahraničí dělá poslední dobou do těžařství.“ Mercer se snažil, aby nechuť, kterou k Hydeovi pociťoval, nebyla patrná z tónu jeho hlasu.

„To samozřejmě ne. Ale ono se to po telefonu těžko vysvětluje, jestli mi rozumíte…“ Hydeova hraná dobrosrdečnost už lezla Mercerovi krkem. „Dostalo se mi na stůl něco, co je jak dělané pro vaše jedinečné schopnosti. Trošku jsem se vyptával a zjistil, že máte opravdu výjimečnou reputaci. Vím o všem, co jste dělal před pár lety na Havaji, i o tom, co se odehrávalo na Aljašce minulý rok. To, co vám nabízím, sice není tak vzrušující, ale je to podobná výzva.“

Samotné slovo výzva mělo na Mercera elektrizující účinek. „O jakou výzvu jde?“

„Řekněme třeba, že máte jedinečnou příležitost pomoci milionům lidí. Jen vy sám. Pokud vás toto nenavnadí, tak pak už nevím. Rád bych se s vámi setkal. Co třeba zítra? Řekněme v jednu hodinu v kanceláři, co vy na to?“

„To se mi nehodí.“ Mercer se hodlal s Hydem sejít. Ze zkušenosti však věděl, že při zahájení jakéhokoliv jednání, kdy po něm někdo něco chce, je dobré hned na počátku převzít iniciativu a stanovit meze. „Co byste říkal na poledne v hotelu Willard? Můžete mě pozvat na oběd a při té příležitosti si můžeme promluvit.“

Hyde se uchichtl. „Velmi dobře, pane. Bylo mi hned jasné, že znáte svou cenu. Ale tohle se vyplatí. Nám oběma. Tak zítra v poledne.“

„Zítra v poledne,“ přitakal Mercer a zavěsil.

Tak o copak tady jde? Oblékl se a šel do baru za Harrym. Po cestě si uvědomil, že napětí, které pociťoval v posledních dnech, polevilo.

Na druhém konci města čekal operátor odposlouchávacího zařízení, až obě strany uvolní linku. Pak začal rychle ťukat do počítače. Za ním stál jeho nadřízený a sledoval obrazovku, zatímco se operátor snažil vysledovat hovor.

Obývací pokoj v bytě na College Park byl vybaven běžným nábytkem. Další dva pokoje se však v ničem nepodobaly těm ostatním v komplexu výškových budov pár bloků od marylandské univerzity. V prvním se nacházel stůl, počítače a spousta rozličného telekomunikačního zařízení. Jedné ze zdí pak vévodila veliká mapa města. Ve druhém pokoji byly tři patrové postele postavené tak blízko sebe, že mezi nimi zůstala jen uzoučká ulička. Stálé osazenstvo bytu spalo na směny – v rámci zachování maximálního utajení.

„Je to číslo z oblasti Washingtonu. Není uvedeno v seznamu. Dejte mi pár vteřin. Za chvíli ho mám,“ řekl operátor. Počítač pracoval na plné obrátky a probíral se čísly, dokud nenalezl to, které hledal. Algoritmy použité pro vyhledávání patřily k těm nejdůmyslnějším pro kódování a dekódování v oblasti telekomunikací. Vysledování telefonního čísla s nimi zabralo polovinu času než normálně.

„Filip Mercer,“ řekl operátor svému šéfovi. „Mám tady adresu v Arlingtonu. Počítač za chvíli vytiskne záznam jejich rozhovoru.“

„Máme o něm nějaký přepis v archívu?“

Operátor ukončil aplikaci pro sledování hovorů a otevřel rozsáhlou databázi. O několik okamžiků později se objevil nevelký spis o Filipu Mercerovi. Velitel, třicátník střední postavy s černými kudrnatými vlasy a pichlavýma tmavýma očima, četl soubor tak rychle, jak ho jeho pomocník posouval po obrazovce, a současně si každé slovo ukládal do paměti. S touto dovedností se nenarodil. Byl k ní vycvičen.

„Nemám nejmenší pochybnosti o tom, proč Hyde volá právě tohoto geologa,“ pravil vůdce a pak zavolal na muže, který čekal v předsíni. „Pojď sem, prosím.“

Muž, který vešel, měl na sobě nenápadný šedý oblek a celé jeho vzezření bylo natolik obyčejné, až to chvílemi vypadalo, že splyne s tapetami na zdi. Pokud se na něj člověk přímo nedíval, zdálo se, že v místnosti vůbec není. Schopnost nezbytná pro práci v terénu.

„Pane, Hyde už zase někomu volá,“ řekl operátor a přitiskl si sluchátka těsněji k uším.

Vedoucí skupiny odešel s druhým agentem do kuchyně, aby měl operátor klid na svou práci. „Chci čtyřiadvacetihodinovou sledovačku muže jménem Filip Mercer. Hyde se ho možná chystá zapojit do hry, a my o něm tedy potřebujeme vědět naprosto všechno. Nechám ho samozřejmě co nejdříve dokonale prověřit, ale chci, aby tým byl na místě okamžitě.“

Druhý muž přikývl.

„Mám takový pocit, že tohle může být člověk, na kterého jsme čekali,“ pokračoval velitel. „Použijte ke sledování tolik lidí, kolik bude zapotřebí. A pro začátek předpokládejme, že tenhle Mercer ovládá techniky, jak se chránit proti sledování. Rozuměls?“

„Ještě něco, pane?“

„Ne. Jakmile se o něm dozvím další informace, dám vám vědět.“

Washington, D. C.

Hotel Willard stojí déle než jedno století. V dobách, kdy politika nebyla ještě prací na plný úvazek, sloužil jako přechodné bydliště pro přespolní senátory a poslance Sněmovny reprezentantů. Později prošel několika rekonstrukcemi a nyní patří k nejluxusnějším podnikům ve městě. Jeho Round Robin Bar vyzařoval auru bohatství a moci. Bylo zde tlumené osvětlení, vyřezávané dřevěné obložení a zručný a nevtíravý personál.

Mercer popíjel svůj první koktejl vodka gimlet a přemítal, zda si přece jen neměl o Prescottu Hydeovi něco zjistit v Nexisu. Výkonný vyhledávací systém zaměřený na novinové články by jistě obsahoval o náměstkovi nemálo všeobecných informací. Mercer však usoudil, že to nestojí za námahu. Nějak se nemohl zbavit pocitu, že tady dnes bude za hlupáka.

V Round Robin bylo na úterý překvapivě nabito. U baru, pár míst od Mercera, se dva muži dohadovali o návrhu nového zákona. Další hloučky mužů i žen debatovaly u nízkých stolků. Servírky v elegantních kostýmcích, obtížené podnosy s pitím a jídlem, tančily po lokále, jako by s nimi jejich pohyb nastudoval nějaký choreograf. Mercer vždy rád viděl, když někdo dělal svou práci – ať už jakoukoliv – dobře. Obával se, že tyto dívky jsou mnohem lepšími servírkami než ti, které obsluhovaly, veřejnými činiteli.

„Doktor Mercer?“ stál vedle něho vrchní. „Váš společník právě dorazil.“

„Děkuji.“ Mercer pohlédl na své postarší hodinky Tag Heuer. K jeho překvapení přišel Hyde včas.

Následoval číšníka, když tu se mu najednou stáhl žaludek. Byl to starý známý pocit. Šestý smysl, který mu už nesčetněkrát zachránil život. Spasil ho hluboko v podzemí, když se miliony tun zeminy chystaly sesout, a posloužil mu stejně dobře na povrchu, když nebezpečí hrozilo od lidí a nikoliv od přírody. Byl to pocit, který mu říkal, že něco není v pořádku. Rychle se otočil a bedlivě si prohlédl osazenstvo baru. Vše vypadalo naprosto normálně. Na zátylku však cítil jemné mrazení a nevěděl proč. Otočil se zpátky, dohonil vrchního a vešel s ním do jídelny.

Žena, která Mercera sledovala, si nebyla jistá, zda si jí všiml. Její rozkazy však byly jasné. Mercerův pohled o ni sotva zavadil, když nenápadně seděla v rohu a listovala si v turistickém průvodci. Usoudila, že to nestojí za riziko.

Sáhla do kapsy u sukně, ujistila se, že její pohyby jsou maskovány záhyby svetru, a dvakrát zmáčkla tlačítko mikrovysílače, kterým byli vybaveni všichni členové týmu. O vteřinu později vstoupil do baru další člen skupiny, který obdržel podobný signál od velitele buňky. Žena na sobě nedala nic znát. Prostě dopila svou sodovku a posunkem požádala servírku o účet.

Žádné sledování nelze zcela zabezpečit proti odhalení. Ve většině případů je však deset lidí schopno uhlídat dvacet čtyři hodin denně i ten nejrafinovanější cíl. Zájem o Mercera byl tak velký, že na něj bylo nasazeno všech dvanáct agentů působících v Marylandu. Měli nařízeno střežit ho na každém kroku a hlásit každý jeho pohyb. Žena vyšla z hotelu a nastoupila do taxíku. Po cestě si uvědomila, že jí nikdo neřekl, co je tenhle Mercer vlastně zač a proč je tak důležitý.

„Doktor Mercer, předpokládám?“ Prescott Hyde se usmíval, jako by právě pronesl kdovíjaký vtip. Podával Mercerovi ruku.

Hyde byl čerstvý padesátník, takřka úplně holohlavý a poměrně tělnatý, což svědčilo o tom, že si rád dopřává. Jeho tváři dominoval ostrý nos, který by na někom jiném snad vypadal impozantně, zde však byl prostě jen příliš velký. Hyde měl měkkou bradu a naducané tváře, což dodávalo jeho obličeji dobrosrdečný výraz. Když mu však Mercer stiskl ruku, všiml si, že jeho oči jsou za zlatými obroučkami brýlí strohé a nelítostné.

„Těší mne, že vás poznávám, pane náměstku.“

„Myslel jsem, že to jsme si odbyli již včera. Říkejte mi Bille. Mé druhé jméno je naštěstí William. Nevím, co bych dělal, kdyby mi celý život říkali Prescotte.“ Další zářivý úsměv. Hyde měl dokonalý chrup. S umělými korunkami.

Než si objednali jídlo, mluvil hlavně Hyde. Ukázalo se, že je docela zábavný společník. Sypal z rukávu jednu historku o nejnovějších skandálech a aférách z nejvyšších kruhů za druhou. Mluvil zasvěceně, jako muž znalý věci, ale neváhal domýšlet a spekulovat jako každý, kdo má rád drby. Mercer si objednal další koktejl, zatímco Hyde popíjel perlivou minerálku.

„Tohle měla být jen taková předběžná seznamovací schůzka,“ pravil Hyde, když jim donesli nápoje. „Měli bychom se co nejlépe poznat. Mám totiž takové tušení, že teď budeme nějaký čas spolupracovat. Za chvíli mě však čeká ještě jedno naléhavé jednání, takže to bohužel musíme zkrátit.“

Hyde mluvil stylem, jako by si vše, co řekne, dopředu pečlivě promyslel, napsal a naučil se zpaměti.

„Rozumím. Také odpoledne ještě něco mám.“ Paul Gordon, bývalý žokej a majitel baru Tiny’s, provozoval v Arlingtonu také malou sázkovou kancelář. Jelikož se mělo za dva týdny běžet kentucké derby, bylo na čase promyslet vhodnou taktiku.

„Tím lépe.“ Hyde se pohodlně opřel. „Tak mi povězte, co víte o Africe.“

Mercer se uchichtl. „V prvé řadě jsem se tam narodil. V Kongu. Můj otec tam pracoval jako důlní manažer. Matka byla původem Belgičanka. Od té doby jsem tam byl minimálně pětadvacetkrát. Kromě několika svahilských slov ovšem nemluvím žádným místním dialektem, ale má francouzština je dostatečně dobrá na to, abych se domluvil tam, kde člověk s angličtinou nepochodí. Chcete-li, abych vám tu popsal africkou historii, současnou politickou situaci a ekonomické prognózy, pak se naše schůzka poněkud protáhne.“

„Nevěděl jsem, že jste se tam narodil. Sam Becker nicméně tvrdil, že jste na Afriku svým způsobem odborník.“

„Ani ne. Jsem především těžař. Afrika je shodou okolností místem, do kterého je dnes soustředěna pozornost těžařského průmyslu.“ Mercer Hydeovi neřekl, že ve skutečnosti Afriku miluje. Vzdor vší krutosti, bolesti a utrpení, kterých byl svědkem a které prožil na vlastní kůži, doopravdy miloval tu zem i její lidi. Jeho rodiče byli zabiti Afričany při jednom z četných nepokojů. On však nikdy nedával tamním lidem vinu za to, co se stalo. Usmál se při vzpomínce na ženu kmene Tutsi, která ho po vraždě rodičů ukryla ve své vesnici a téměř půl roku o něj pečovala. Pak si vybavil, jak tato žena zahynula při etnických čistkách ve Rwandě v devadesátých letech, a jeho úsměv povadl.

„A co víte o Eritreji?“ zeptal se Hyde.

Otázka Mercera překvapila. Eritrea byl zapadákov i podle afrických měřítek. Mercer si marně lámal hlavu, proč se jeho spolustolovník zajímá právě o ni.

„Rozkládá se na severu Afriky na pobřeží Rudého moře. Hraničí se Súdánem, Etiopií a Džibutskem. Nezávislost na Etiopii získala v roce 1993. Národně osvobozenecký boj z ní učinil jedno z bojišť studené války mezi USA a Sovětským svazem, zejména ve smyslu dodávek zbraní a další ‚pomoci‘. V současnosti nemá Eritrea žádné nerostné bohatství, žádný průmysl, žádnou naději. Její obyvatelé žijí v podstatě jen z hrdosti na to, že jsou poprvé v moderních dějinách nezávislí.“

„Pravda, pravda,“ pokyvoval hlavou Hyde. „Je zde ovšem určitá šance, že právě vy můžete tohle všechno změnit. Budete-li mít zájem.“

Číšník jim přinesl oběd a Hyde pokračoval. „Většina Eritrejců jsou rolníci, kteří se zabývají především chovem dobytka. Jedinou větší aglomerací je hlavní město Asmara, která jako jediná nebyla zničena válkou. Celá země je v troskách. Roční příjem na hlavu činí něco okolo sto čtyřiceti dolarů. Máme zde však tři miliony obyvatel, takže hladomor se stává pomalu, ale jistě palčivým problémem. Pak je zde ještě čtvrt milionu válečných uprchlíků, kteří žijí v Súdánu a kterým není zatím záměrně umožněn návrat, neboť příliv tolika lidí by totálně rozvrátil ekonomiku. Pro tamní politiky je to ožehavá záležitost, protože by tyto lidi rádi dostali domů. Odmítají ale zahraniční pomoc, protože se nechtějí stát zadluženou zemí. Pokud však nedojde k nějakému ekonomickému zázraku, jsou tito lidé odsouzeni zaživa hnít v nejhorších uprchlických táborech na africkém kontinentu.“

Hyde vytáhl z kufříku tlustou papírovou složku svázanou gumovými páskami. „Je třeba si vyjasnit, že vše, o čem si budeme dále povídat, je přísně důvěrné. Tyto informace byly teprve nedávno přeřazeny z kategorie ‚Přísně tajné‘ do kategorie ‚Důvěrné‘. Hyde vytáhl ze složky několik fotografií a rychle od nich odtáhl ruku, jako by ho snímky mohly něčím nakazit.“

Mercer pobýval v Africe, znal tamní lidi a nebyl imunní k jejich utrpení. Byl svědkem těch nejhorších hrůz během občanské války ve Rwandě. Stále ještě cítil v náručí kostnaté údy dětí, které nosil do stanic humanitární pomoci, aby tam sváděly marný boj o jídlo a léky. Viděl řádění nemocí – cholery, malárie a AIDS. Míjel kilometrové karavany chodících kostlivců, kteří prchali z jedné války, jen aby se ocitli uprostřed druhé.

Tyto vzpomínky ho stále ještě tu a tam trápily ve snech. Žádná z nich ho však neobrnila proti tomu, co spatřil na šesti fotografiích na stole. Na první byl muž ležící na zemi, napůl opřený o rezavý barel. Jeho nohy vypadaly jako pokroucené proutky. Zdivočelý pes mu ohryzával chodidlo, zatímco se poslední mužova krev vsakovala do země. Na další byla mladá dívka. Její tvář byla po smrti klidná a vyrovnaná. Stála u ní fronta mužů v uniformách, kteří čekali, aby mohli po řadě zneužít její mrtvolu. Na třetí bylo dítě – Mercer nebyl s to rozeznat pohlaví –, které mávalo do objektivu a jeho tělo bylo plné zhnisaných ran. Zažíraly se do masa, které na vyzáblém tělíčku ještě zbylo.

Mercer odmítl podívat se na zbylé fotografie. Toto byla obrazová svědectví toho nejhoršího, co dokáže člověk udělat člověku. Pocítil stejnou bezmoc jako tehdy ve Rwandě. Zmocnila se ho hluboká deprese. Mohl se tímhle problémem zabývat, jak chtěl, stejně ho nikdy nepřestal trápit. Také měl vztek na fotografa, který zůstal skryt za anonymitou objektivu, místo aby šel a pokusil se pomoci.

„Omlouvám se, že jsem vám to musel ukázat před jídlem,“ poznamenal Hyde. V jeho hlase však nebylo ani stopy po omluvném tónu. Ukázal mu ty snímky schválně, aby vyburcoval jeho emoce. A Mercer to věděl. V duchu se připravoval na to, co mělo teprve přijít. „Věřím tomu, že je v naší moci těmto lidem pomoci a dát Eritreji první velkou šanci,“ pokračoval Hyde.

„V roce 1989 vypustila NASA ve spolupráci se vzdušnými silami Spojených států špionážní satelit s kódovým označením Medusa. Měly to být oči obranného programu Hvězdné války. Došlo však k nehodě a družice se zřítila, aniž dokončila jediný oblet Země.

Při pádu však ještě stačila pořídit sérii snímků. Fotografovaná oblast nebyla považována za strategicky významnou a vzdušné síly nestačily satelit zkalibrovat. Z toho důvodu se o snímky nikdo nezajímal a ty ležely deset let nepovšimnuty v archívu. Dokonce ani poté, co byly částečně odtajněny, jim nikdo nevěnoval pozornost. Je ostatně pravda, že valná většina z nich je naprosto nečitelná dokonce i pro ty, kdo systém vyvinuli.

Nejostřejší obrázky ukazují severní Eritreu a východní Súdán.“ Hyde vyňal ze složky další fotografie a rozprostřel je před Mercerem.

Mercer často pracoval s družicovými fotografiemi. Něco takového však ještě neviděl. Dvacet obrázků, které mu Hyde ukázal, se spíše podobalo rentgenovým snímkům. Připadalo mu, jako by se díval do útrob země. Jednotlivé vrstvy horniny byly zastoupeny různými odstíny šedi. Ložiska podzemních vod byla na každém snímku zobrazena jako jasně bílé kruhy a prstence, vždy pod přízračným obrazem povrchové topografie.

„Toto jsou obrázky severní Eritreje. Každý z nich představuje pohled o něco hlouběji pod povrch. Jak Medusa klesala dolů, pracoval její palubní počítač podle předem nastaveného programu, kdy každý následující snímek byl pořízen při větším příkonu energie do fotografického zařízení,“ vysvětloval Hyde Mercerovi jednotlivé snímky a ukazoval na podobnosti mezi nimi. Bylo to jako dívat se na nějaký rozkládací model a odkládat vrstvu po vrstvě.

Mercer žasl nad schopnostmi družice. „Co to sakra bylo, tahle Medusa?“

„Její možnosti mnohokrát přesahovaly to, co tady vidíte. Když jsem ty obrázky viděl poprvé já, napadlo mě přesně to samé. Zástupce vzdušných sil, který mi je ukázal, přirovnával Medusu k lékařskému počítačovému tomografu nebo MRI, vedle kterých vypadá tradiční rentgen jako starožitnost z devatenáctého století. Mluvíme tady o jednom z nejdůmyslnějších zařízení, jaká kdy člověk sestrojil. Kdyby se nezřítila, učinila by Medusa z USA nedostižnou velmoc v oblasti vesmírného sledování a sběru informací.“

„Fascinující.“ Mercer pořád nevěděl, kam Hyde míří a proč mu to všechno vykládá. Začínalo ho to však zajímat. „Pořád ale nechápu, co to má společného se mnou.“

„Ukážu vám nyní něco trošku jiného a vy mi řeknete, co si o tom myslíte.“ Hyde vytáhl ze složky další obrázek.

Mercer na něj zběžně pohlédl. Na první pohled se od ostatních snímků Medusy nijak zvlášť nelišil.

„Jeden z vědců, kteří pracovali na Meduse, byl nadšenec pro geologii. Sám si říká kamenožrout. V počátcích vývoje Medusy dostal za úkol vypracovat počítačové simulace potenciálu Medusy. V Jižní Africe probíhal a probíhá natolik rozsáhlý geologický průzkum, že dnes má tato země patrně nejlépe zmapované podzemí na světě. Takže to, na co se právě díváte, je počítačová simulace snímku oblasti okolo Kimberley. Nějak takhle by to patrně vyfotila Medusa svou pozitronovou kamerou.“

Mercer pochopil a brzy taky viděl, co má Hyde na mysli.

Dřív bylo Kimberley známé jako Colesberg Kopje podle malého pahorku a nebylo ničím víc než pouhým návrším v rozlehlé savaně. K bouřlivému rozvoji došlo na přelomu devatenáctého a dvacátého století, kdy zde byly objeveny diamanty. Během několika let tu vyrostlo velkoměsto, které dalo vzniknout pohádkovému bohatství takových veličin jako Cecil Rhodes či DeBeers Corporation. Diamanty byly v okolí Kimberley dávno vytěženy. Po jejich hledačích zde však zůstala přes kilometr široká a přibližně stejně hluboká díra do země. Jedná se o ústí toho, čemu se říká „kimberlitová trubka“.

Kimberlit je název diamantonosné horniny. Mercer měl kousek ve své pracovně jako talisman pro štěstí. Diamanty a kimberlit jsou spolu spojeny podobně jako zlato a křemen. Kimberlitové trubky jsou kanály do nitra země. Jsou to cesty, kterými byly roztavené přírodní materiály, včetně diamantů, vytlačovány pod obrovským tlakem z hlubin na povrch. Diamanty, zrozené v tekutých útrobách země, nejsou ničím jiným než čistým uhlíkem. V podstatě se nijak neliší od černého uhlí nebo tuhy na psaní. Jediný rozdíl je v tom, že si Země dala s jejich přípravou trošku víc práce a vylisovala je do dokonalých krystalů. Od svého prvního objevení na Indickém poloostrově získaly moc zbavovat lidi zdravého rozumu a hnát národy do války. Jejich oslnivá krása je zrcadlovým odrazem naší vlastní chamtivosti, jejich ryzost a čistota je protějškem ošklivosti v lidských srdcích.

Mercer položil počítačovou projekci Kimberley vedle snímků z Medusy a téměř okamžitě vysledoval minimálně tucet podobností. Nenechal se však unést vlastní představivostí a začal fotografie pozorněji studovat. Ale bylo to tam. Srdce mu poskočilo a dlaně se mu zpotily vzrušením. Takový objev se dělá jednou za život a Hyde mu ho tady naservíroval rovnou pod nos. Hluboko v pustinách Eritreje se skrývala kimberlitová trubka, velmi podobná té, která byla objevena čirou náhodou před jeden a půl stoletím v Jižní Africe. Užasle pohlédl na Hydea, čímž potvrdil jeho domněnku.

„Ano. Někteří lidé od nás jsou téhož názoru. Pokud se na území Eritreje nachází diamantonosná kimberlitová trubka, znamená to ekonomickou prosperitu pro zemi, která jinak nemá téměř žádnou perspektivu.“

Mercer se přinutil opanovat své vzrušení a pronesl klidným hlasem: „Zajímavé. Ale podle všeho, co vím o téhle oblasti, nenašlo se tam zatím nic, co by svědčilo o výskytu diamantů. Žádné průvodní nerosty ani nic podobného. Je velice nepravděpodobné, že by takové naleziště zůstalo v průběhu uplynulých sta let neodhaleno. Obzvláště za britského protektorátu po druhé světové válce. Britové si zřídkakdy nechají ujít věci, jako je tato.“

„Jenže oni neměli Medusu!“ vyhrkl Hyde. „A protože byla Medusa zničena dříve, než mohla být zkalibrována, nemáme nejmenší představu o přesné poloze té trubky či o její hloubce. Může být přímo pod povrchem nebo také půl kilometru pod zemí. Nebudeme vědět víc, dokud nebudeme mít na místě svého člověka, který to tam pročeše centimetr po centimetru a zjistí, jaké poklady se tam dole skrývají.“

Vzdor svým zásadám se Mercer cítil být nakloněn Hydeově teorii. Zkušenosti a chladný rozum mu však říkaly, že ve skutečnosti existuje jen zcela nepatrná šance, že to, co je na snímku, je opravdu kimberlitová trubka. A i kdyby byla, nemusí v ní být vůbec žádné diamanty. Nejeden objev kimberlitového ložiska vyšel naprázdno. V mnoha případech vyplavila eroze blýskavý poklad dřív, než trubka vystoupila na povrch. Pokud vůbec vystoupila. Tým prospektorů může klidně strávit v divočině celý život a nenajit vůbec nic.

Ale na druhé straně…

„Teď už je vám asi jasné, proč jsem chtěl s vámi mluvit,“ pokračoval Hyde. „Musím vás ovšem varovat, že to nejpřesnější, co vám můžeme dát na základě snímků, je oblast pěti set čtverečních kilometrů v jedné z nejnehostinnějších pustin na Zemi. Mám ve vás ovšem plnou důvěru, že pokud tam kimberlitová trubka je, dokážete ji najít a spolehlivě určit, zda v ní jsou diamanty či nikoliv.“

Hyde se odmlčel, zatímco číšník sklízel ze stolu. „Také vám musím prozradit, že až do vyhlášení nezávislosti probíhaly v celém regionu nejzuřivější boje a dodnes je tam rozmístěno na čtvrt milionu nášlapných min sovětské výroby. Celá oblast je také pravidelně sužována výpady banditů ze Súdánu. Zrovna před několika měsíci se ke mně donesla zpráva o brutální vraždě rakouského archeologa. Skoro uprostřed území, které nás zajímá.“

„To je součást vaší nabídky?“ zeptal se Mercer. Všechny tyto nesnáze jen podněcovaly jeho apetit. Dnes ráno si povídal s Harrym o potřebě nějakého úkolu, který by přesahoval rámec jeho běžné práce. Hyde mu tady nabízel opravdu tučné sousto.

„Ne,“ usmál se náměstek bezelstně. „Ale chci vám říci vše, co vím. Nechci, aby mezi námi byla v tomto ohledu nějaká tajemství. Mise s sebou nese určitá rizika a já chci, abyste byl schopen plně zhodnotit situaci a na základě toho se pak rozhodnout.“

„Proč to celé prostě nepředáte Eritrejcům?“ otázal se Mercer a současně mávl na číšníka. Nevěděl, zda má Hyde žízeň, ale on dostal chuť na další gimlet.

„Dobrá otázka. A existuje na ni prostá odpověď. Medusa neexistuje a nikdy neexistovala.“

Mercer na něj zmateně pohlédl.

Hyde pokračoval: „Vzdušné síly mi sice předaly snímky, ale ty jsou pořád předmětem utajení. Stálo mě to něco přesvědčování, než mi bylo povoleno obrátit se na vás a do všeho vás zasvětit. Nikdo mi však nikdy nedovolí ukázat ty fotografie cizí mocnosti. Můj kontakt u vzdušných sil odmítá potvrdit či vyvrátit, zda nebyl po havárii Medusy vypuštěn satelit s podobnými schopnostmi. Z důvodu národní bezpečnosti tyto snímky zkrátka a dobře neexistují.“

Mercer čekal, s čím přijde Hyde dál, neboť správně předpokládal, že za tím bude ještě něco jiného. Stýkal se s vládními úředníky dost dlouho na to, aby věděl, že všelijaké postranní motivy jsou v jejich případě naprostou samozřejmostí.

„Druhým důvodem je ryze politické rozhodnutí mého úřadu.“ Hyde se k Mercerovi spiklenecky naklonil. „Nechci eritrejské vládě vyprávět pohádky o možném bohatství. Půjdu za nimi, až to bude hotová věc – to znamená, až budeme s určitostí vědět, kde ty diamanty jsou, kolik jich je a jakým způsobem je lze vytěžit. A zjistit tyhle věci, to je vaše parketa. Chci, abyste odjel do Eritreje, našel kimberlitovou trubku, odhadl hodnotu naleziště a navrhl způsob těžby.“

Mercer na to neřekl nic. Byl si však jist, že mu Prescott Hyde lže. Možná ne přímo. Možná mu jen neprozradil celou pravdu. Náměstek mu nebyl sympatický po telefonu a teď se mu líbil ještě míň.

Pracovník ministerstva zahraničí pokračoval.

„A pokud jde o vaši bezpečnost, mohu vám prozradit, že už jsem do věci zasvětil také někoho z eritrejské ambasády zde ve Washingtonu. Zatím jsem mu nesdělil žádné podrobnosti. Pouze jsem naznačil, že by zde mohla existovat určitá možnost objevu bohatého nerostného zdroje, a testoval jsem, jaké bude asi jejich stanovisko, když převezmeme iniciativu. Jak se dalo předpokládat, skočil po tom můj kontakt jako divý. Od jejich vlády jsme sice zatím nedostali oficiální požehnání, ale podařilo se mi pro vás vyjednat ty nejlepší možné podmínky.“ Hyde se odmlčel a usmál se. „Tedy pokud do toho půjdete.“

„Najít trubku, pokud to vůbec bude možné, může trvat měsíce. To je spousta času a můj čas rozhodně není levný. Musím si to pořádně promyslet. Dal bych vám vědět tak za týden, za dva. Co vy na to?“ Něco nebylo v pořádku. Hyde pořád neřekl všechno. I když byl projekt lákavý, měl z toho všeho Mercer zatím špatný pocit. Také si všiml, že výraz jeho spolustolovníka poněkud zvážněl. „Nějaký problém?“

„Ale ne, ne,“ snažil se Hyde zakrýt rozladění. „Jenom že jsem se svým kontaktem z eritrejské ambasády jednal v tom duchu, že budeme pracovat rychle. Přípravy už jsou v plném proudu, víte?“

Mercerovi se v restauraci náhle přestalo líbit. Počáteční špatný pocit několikanásobně zesílil. Mercer dokázal vždy spolehlivě vycítit, když se na něj někdo snažil vyvíjet nátlak. Než by musel Hydea odmítnout později, raději se rozhodl okamžitě. Prudce se postavil. „V tom případě pro vás nejsem ten pravý, lituji. Pokud jde o utajení celé věci, nemějte obavy. Vím, jak nakládat se státním tajemstvím, náš dnešní rozhovor zůstane jen mezi námi. Současně si vás dovoluji požádat, abyste mne vícekrát nekontaktoval.“

Nebyl příliš vyveden z míry tím, že mu Hyde lhal. Od státního úředníka nic jiného v podstatě ani neočekával. Nehodlal to však déle poslouchat a mařit tak svůj čas. Šlo tady ještě o něco jiného, co mu Hyde zatajil. Možná o tom ani mluvit nemohl. Mercerovi to však bylo jedno. Ano, možná měl poslední dobou pocit, že po profesionální stránce uvízl ve vyjeté koleji. Hydeův návrh by ho však určitě nespasil.

Opustil místnost, aniž si povšiml obchodníka, který u stolku opodál cosi hledal v kufříku. Víko skrývalo směrový mikrofon. Celý rozhovor byl zaznamenán.

College park, Maryland

Na stolku z dřevotřísky stál magnetofon. Okolo stolu stály čtyři židle, na kterých byli usazeni velitel sekce a tři nejstarší členové týmu. Bedlivě si vyslechli celý záznam čtyřicet pět minut poté, co Mercer vyšel z hotelu Willard.

„Ta co vy na to?“ obrátil se Ibriham, vedoucí týmu, na ostatní.

„Vypadá to, že Hyde nepořídil,“ poznamenala jediná žena ve skupině. „Mercer mu to nezbaštil.“

„Souhlas,“ přitakal druhý agent.

„Mě překvapilo, do jakých podrobností Hyde tentokrát zacházel,“ prohodil nejzkušenější z přítomných. „Ti dva předtím se toho od něj dozvěděli podstatně méně než tenhle Filip Mercer.“

„Pravda,“ přisvědčil velitel. „Ale ani jeden z těch dvou inženýrů neměl Mercerovu reputaci. Prošel jsem si jeho záznamy v archívu. Jeho kvalifikace a zkušenosti jsou výjimečné. Nejednou se také podílel na tajných amerických operacích. Poprvé za války v Zálivu, později během Havajské krize a naposledy při ohrožení aljašského ropovodu.

Vsadím se, že Hyde chtěl od počátku Mercera a ty dva před tím zkoušel jen proto, že Mercer nebyl dříve k dispozici.“

„Co budeme dělat?“ zeptala se žena. „Je jasné, že Mercer nemá zájem. Počkáme si, koho má Hyde na seznamu jako dalšího?“

„Myslím, že ne,“ odvětil Ibriham. „Je na čase převzít iniciativu. Spotřebovali jsme již téměř čtvrtinu našeho rozpočtu a operace se ještě ani nerozjela. Je třeba zaujmout aktivnější přístup. Pokud se brzy nedostaví výsledky, budeme odvoláni. Tahle mise je příliš významná, než abychom to mohli dopustit.“

Měl už v hlavě určitý plán.

„Jsem přesvědčen, že Filip Mercer je náš člověk. Hydeovi se nepodařilo naverbovat ho běžnými prostředky, je tedy na nás, abychom to zkusili po svém. Musíme se mu dostat na kobylku a přinutit ho, aby odjel do Eritreje. Nikoliv pouze jako Hydeův agent, ale také jako náš. Ze složky vyplývá, že nemá rodinu ani příbuzenstvo. Musíme najít nějakou slabinu, přes kterou se k němu dostaneme. Povoleny jsou veškeré, a když říkám veškeré, tak myslím opravdu veškeré, prostředky. Mercer musí být v Eritreji do dvou týdnů.“

„Takže máme volné pole působnosti?“

„Ano. Použijte cokoliv, co ho přiměje přijmout Hydeovu nabídku. Úplatek můžeme rovnou vyloučit – na to je příliš bohatý. Určitě ale existuje něco, na co ho dostaneme. Je třeba to najít. A použít. Nějaké další otázky?“ Nic než souhlasné pohledy. „Dobrá. Tak do práce. Já se budu ještě chvíli hrabat v archívu, ale nemyslím si, že bych našel něco nového.“

Ibriham propustil ostatní. Sám se odebral do místnosti s počítači a zavřel za sebou dveře. Nastartoval hlavní počítač, zalogoval se na Internet a přes World Wide Web se bezpečně připojil k databázi archívu. Oči upíral na monitor, jeho mysl však bloudila jinde.

Pocházel z rodiny, která žila posledních devět set let hned za zdmi Jeruzaléma. Nebyly mu cizí tradice ani oběti. V mládí se kamarádil jak s muslimy, tak s křesťany. Příslušníci jeho rodiny však patřili k těm několika málo palestinským Židům, kteří obývali Svatou zemi po celé generace. Po staletí to nehrálo žádnou roli. Pak však došlo ke zvratu. Po vytvoření Izraele se nejprve Ibrihamovi sousedé a pak i celá jeho rodina ocitli v ohnisku střetu zájmů, mezi klanem a Bohem. Také Ibriham byl vystaven osobnímu dilematu. Na jednu stranu se cítil být Palestincem, který toužil vidět sebe a své spoluobčany konečně svobodné – poprvé od Saladinova vpádu před pěti sty lety. Na druhé straně byl pravověrným židem, který přál svým souvěrcům nový domov, v němž se nebudou muset obávat pogromů a antisemitismu.

Podobně jako celá řada Američanů během války Severu proti Jihu byla také Ibrihamova rodina rozdělena. Jeden z Ibrihamových strýců zastřelil svého bratra během palestinského povstání, které zachvátilo Západní břeh a Gázu v osmdesátých letech.

Ibriham se snažil zůstat mimo, nakonec však byl i on zatažen do vlny násilí. Stalo se tak po zavraždění jeho oblíbené sestřenice, mladé talentované ženy, která byla zabita izraelskými bezpečnostními složkami prostě proto, že se ocitla v nepravý čas na nepravém místě při demonstraci OOP v roce 1989. Ten den se pro Ibrihama vše změnilo. Chopil se zbraní a nastoupil novou životní dráhu – dráhu násilí. Odložil veškeré mravní zásady, které mu byly za mlada vštěpovány, a stal se jedním z těch, jimiž všichni opovrhují. Stal se teroristou, který se řídí zásadou, že účel vždy světí prostředky.

„Ibrihame?“ Ve dveřích pracovny stál Josef. Byl nejzkušenějším členem týmu. Veterán, který měl na svém kontě víc akcí než všichni ostatní včetně Ibrihama.

„Pojď dál, strýčku,“ řekl Ibriham. „A pomoz mi zbavit se obtížných myšlenek.“

Josef se posadil vedle svého synovce tak, že se ho téměř dotýkal koleny. „O čem jsi přemýšlel?“

„O násilí a jeho významu.“

„Násilí nemá žádný význam. Je to nástroj. Stejně jako pluh, traktor nebo třeba samopal.“

„Já vím. Ale uvažoval jsem o jeho povaze.“

Josef se potěšeně usmál. Ujal se Ibrihamova výcviku ihned po smrti neteře, a mladý muž si pořád kladl otázky. Josef byl hrdý na to, že Ibriham není prostě jen jedním z bezduchých žoldáků, kteří slepě vykonávají rozkazy. „Násilí nemá ani žádnou povahu. Tu mají pouze lidé. I když zásady humanity volají po míru, jsme-li ohroženi, je násilí ospravedlnitelné. Jeho povaha pak je povahou naší. Když ho používáme pro svou obranu, je mravné. Pokud ho však použijeme k zabíjení bez rozmyslu, naše povaha se odrazí v jeho marnosti.“

„A použití násilí proti Mercerovi?“

„Ospravedlnitelné,“ odvětil Josef bez rozmýšlení. „Zvlášť poté, co se ti chystám říct. Nechtěl jsem o tom mluvit před ostatními, dokud to neřeknu tobě. Zatímco byl Mercer na schůzce s Hydem, trošku jsem se porozhlédl po jeho domě.“ Josef si Ibrihamovo mlčení vyložil jako souhlas s touto neplánovanou akcí. „Neměl jsem čas prohledat to tam pořádně, ale zjistil jsem dost na to, abychom si dali na pana Mercera pozor.“

„Ano?“

„Mercerův bezpečnostní systém je dobrý. Nikoliv dokonalý, ale poskytuje dostatečnou ochranu proti všem kromě těch nejlepších.“ Josef se usmál a tmavé oči mu ověnčily vějířky hlubokých vrásek. „Jsem už ale trochu starý na to, abych se do schodů šplhal pouze po zábradlí.“

„A co jsi našel?“

„Skladiště zbraní v registratuře. Automatickou pistoli Heckler and Koch, samonabíjecí Berettu 92, munici, kouřové i střepinové granáty, přístroj pro noční vidění a pár balíčků plastické trhaviny. Vypadalo to, že už tam nějakou dobu jenom tak leží, nicméně už samotná skutečnost, že Mercer něco takového má, je alarmující.“

„Suvenýry z některého z předchozích úkolů pro americkou vládu?“

„Patrně. Ale jestliže si je nechal, určitě nebude váhat někdy je použít.“ Josefova tvář nabyla ustaraného výrazu. „Ty zbraně a skutečnost, že Mercer s nimi nejspíš umí zacházet, poněkud mění situaci ohledně způsobu, jak jej přimět k odjezdu do Eritreje.“

„Ale nezastaví nás to,“ přikývl Ibriham.

„Musíme prostě jen postupovat poněkud obezřetněji než dosud. Něco mi říká, že tenhle Filip Mercer skrývá mnohem víc, než kolik je možné dozvědět se z jeho spisu v počítači.“

Ibriham o tom mlčky rozvažoval.

„Ještě jedna věc. V Mercerově diáři jsem našel přímou linku i číslo domů na Richarda Hennu, šéfa FBI. Vypadá to, že jejich vztah je osobní povahy. Možná výsledek některé z minulých misí.“

Při poslední zprávě sebou Ibriham trhl. „S tím teď nemůžeme nic dělat. Musíme pokračovat. Opatrně, to ano. Ale mise musí jít dál.“ Jeho hlas náhle nabyl na naléhavosti, když si představil cíl celé akce. „Je to tam, strýčku. Čeká to v africké poušti. Pohřbeno tisíce let a my to nyní získáme. Symbol pro naše lidi na celém světě. Spojení s Bohem, které přinutí uvěřit každého. Ať si je Mercer třeba Hennův kamarád – myslíš, že nám bude stát v cestě?“

Josef s uspokojením pozoroval zápal v očích svého synovce. Toto měla být jeho poslední mise. Souhlasil s účastí jen proto, aby mohl Ibrihamovi pomoci při jeho prvním samostatném úkolu. Nikdo z ostatních dokonce ani netušil, že ti dva jsou příbuzní. „Ne, nebude,“ řekl.

Arlington, Virginie

Vzdor tomu, co řekl Hydeovi, nedokázal Mercer na celou záležitost jenom tak zapomenout. Jakmile dorazil domů, začal listovat v odborných publikacích a přehrabovat se v záplavě informací na Internetu. V zápalu práce si ani nevšiml, že se za okny setmělo. Práce tohoto typu by mnoho lidí unavovala, ale Mercer si v ní liboval. Pátrání po jedné jediné skutečnosti nevyhnutelně vedlo k dalším a dalším informacím; ať už se ve svém bádání vydal kterýmkoliv směrem, možností stále přibývalo. Bylo snadné se v takové záplavě informací ztratit. Mercer však dokázal bez potíží lokalizovat jen to, co ho zajímalo. Jeho mysl prosívala hromady bezcenných dat a zachycovala vždy jen to důležité. Byla to schopnost, které naplno využíval.

Jeho závěrečná zpráva pro Yukon Coal ležela prozatím zapomenuta na pevném disku počítače. Mercer sbíral argumenty pro nebo proti tomu, co se mělo podle Hydea nacházet v severní Eritreji.

Nenašel nic. Geologie oblasti mluvila zcela v neprospěch výskytu kimberlitové trubky. Eritrea se nacházela na okraji velkého geologického zlomu. Vulkanická činnost zde sice před miliony let byla, ale nic nenasvědčovalo tomu, že by tu po ní zůstaly nějaké diamanty. Nebyl zde nalezen žádný z průvodních prvků, ani neexistovaly žádné záznamy o nálezech aluviálních kamenů, vyplavených z ústí trubky vodou. Nikde ani náznak toho, že by Eritrea skrývala poklad.

Snímky ze satelitu však mluvily jinak. Mercer nemohl popřít, že obrázky z Medusy vykazovaly značnou podobnost s počítačovou projekcí okolí Kimberley. Jenže tato podobnost mohla mít stovky příčin. Chybu při modelování například. Přesto ho možnost, že Hyde má pravdu a že tam někde leží kimberlitová trubka, která čeká na své objevení, nenechávala klidným.

Byl až šokován, když si uvědomil, jak moc si přeje, aby to byla pravda. Nikdy v Eritreji nebyl, neznal žádného Eritrejce, a přesto jim ten nález strašně přál. A přál ho i sám sobě. Kimberlitová trubka nebyla objevena minimálně celé jedno desetiletí. Mercer hrozně toužil být tím, kdo objeví další. Připustil, že jeho motiv je možná spíše sobecký než altruistický, ale co na tom? Pokud by nalezl diamanty, znamenalo by to prospěch pro všechny zúčastněné.

Zbytek dne strávil Mercer prověřováním různých možností. Vše však ukazovalo na to, že se Hyde mýlí. Přesto sám sebe přistihl, že vzdor svému vědeckému zázemí a zkušenostem stále hledá něco, co by Hydeovu teorii potvrzovalo, místo toho, aby objektivně analyzoval fakta. Pořád se nemohl zbavit pocitu, že Hyde může mít pravdu.

Pozdě odpoledne se nicméně utvrdil v tom, že udělal správně, když odmítl Hydeův návrh. Zavolal Dicku Hennovi do FBI. Ředitel byl zrovna v New Yorku, a tak mluvil s jeho zástupkyní Marge Doyleovou, která měla ostatně na starosti skutečné řízení organizace. Mercer ji příliš neznal, ale ona jeho ano, a tak mu ochotně vylíčila Hydeovu minulost i jeho vyhlídky do budoucnosti, které nevypadaly nikterak nadějně.

Prescott Hyde pocházel z rodiny, která sloužila americké vládě od sepsání ústavy. Hydeovi měli svůj podíl na každé významnější události v historii od Revoluce přes válku Severu proti Jihu a Rekonstrukci až po nástup USA jako světové velmoci v padesátých letech. Hydeův otec sloužil u Eisenhowera za jeho působení jako nejvyššího velitele spojeneckých vojsk i později, když se stal prezidentem. Spolupracoval s Allenem Dullesem na budování CIA a s Adelaiem Stevensonem v Organizaci spojených národů.

Prescott Hyde byl jediným zklamáním této rodiny. Svou současnou pozici náměstka ministra zahraničí, kterou získal spíše díky nepotismu než díky vlastnímu úsilí, si držel jen tak tak. Za dobu svého působení v sekci pro africké záležitosti již stačil několikrát prokázat neschopnost. Minulý rok mu zcela ušlo, že se v Zambii schyluje ke státnímu převratu, a velvyslance Jihoafrické republiky urazil takovým způsobem, že se dotyčný na protest vrátil na čtrnáct dní do vlasti.

Mercer měl podezření, že nebýt Prescott jedním z těch Hydeů, byl by sesazen již před několika měsíci. Ale kolik času mu ještě zbývá? Současný prezident se více zajímal o zahraniční záležitosti než o domácí politiku a rád viděl na patřičných postech schopné lidi. Mercer tipoval, že stačí ještě jeden přehmat a Hyde bude bez práce.

A proto Eritrea. Pokud by zde Hyde uspěl, nejenže by tím zachránil svou kariéru, ale také by se zařadil do pantheonu svých slavných předků. Hydeovy pohnutky tedy byly více osobní než profesionální a Mercer si blahopřál k tomu, že jeho nabídku tak rozhodně odmítl. Zaplést se s někým, kdo hazarduje, aby si zachránil vlastní kůži, by bylo přinejmenším nerozumné.

V osm hodin vypnul Mercer počítač. Oči ho pálily únavou a žaludek se hlučně hlásil o slovo. Možná že kdyby měl víc času, tak by se tím ještě chvíli zabýval, ale teď pustil Eritreu prozatím z hlavy. Zítra sedne a dopíše zprávu pro Yukon Coal.

Šel do kuchyně a z napěchovaného mrazáku vyňal zmrazené hotové jídlo. Nastavil na troubě předepsanou teplotu a položil ztuhlou potravinu na prostřední rošt. S klidným svědomím při tom ignoroval návod, který nabádal k alespoň částečnému odstranění fólie. Zatímco se jídlo rozmrazovalo a ohřívalo, vyběhl po schodech do koupelny a pořádně se osprchoval.

Byl zpátky dole přesně v okamžiku, kdy časový spínač trouby zapípal. Jedl vestoje vedle naleštěného březového stolu, ke kterému se mohlo pohodlně usadit osm lidí. Jídlo nabíral plastovou vidličkou, zatímco v jednom z nesčetných šuplíků ležela ladem sada stříbrných příborů pro dvanáct osob. Nakonec odhodil polystyrénový tácek do koše a opustil dům. Do Tiny’s to měl jen pár kroků.

Paul „Tiny“ Gordon stál za barem jako obvykle. Sotva zahlédl Mercera, namíchal mu bez řečí koktejl vodka gimlet. Mercer došel k baru a usadil se vedle shrbeného Harryho Whitea. Okamžitě pocítil, jak se napětí v ramenou uvolňuje. Kromě nich bylo v lokále jen pár dalších zákazníků.

„Někde jsem četl, že ten, kdo nasává v úterý, je buď alkoholik, nebo opilec,“ pronesl Harry a podíval se na Mercera.

„Jaký je v tom rozdíl?“

„No, alkoholici musí chodit na ta svá sezení,“ odvětil Harry s kamennou tváří.

„A tohle mi říká někdo, kdo považuje chlast za chybějící článek v potravinovém řetězci,“ usmál se Mercer. „Starý vtip, Harry.“

„A co bys chtěl? Já jsem starej chlap.“ V jeho velké dlani se sklenice jevila jako náprstek.

„Ještě pořád tě to drží?“

„Ne, ani ne.“ Harry škrtl sirkou a zapálil si cigaretu. „Trošku jsem o tom spekuloval a došel jsem k závěru, že vzdor všemu jsem pořád naživu. Nějak už to musím vydržet. Znám pár lidí, kteří se dožili osmdesátky. Většina z nich si svoje poslední roky moc neužila. Vysedávali v domovech důchodců a blábolili o tom, jaké to bylo dřív. To já se pořád cítím docela dobře, sakra. Takže to hodlám ještě trochu roztočit.“ Zabubnoval na barovou desku. „Tiny, nalej tady kamarádovi ještě jednu. A napiš to na mě.“

„A kruci!“ Paul Gordon zvedl ruce v teatrálním gestu. „Tak to jsi asi opravdu jednou nohou v hrobě, co? Ty že bys koupil Mercerovi drink? Jedině snad kdyby ses to už chystal zabalit a nevyrovnat předtím účet.“

Při třetí rundě se k nim Tiny připojil. Mercer společníkům vyprávěl o setkání s Prescottem Hydem a o svých následných pocitech. Vyprávění ukončil sdělením, že vše nasvědčuje tomu, že v severní Eritreji žádná kimberlitová trubka není.

„Nenasvědčovalo svého času všechno tomu, že svět byl stvořen z vůle Boží?“ zeptal se Tiny. „Minimálně do té doby, než přišel Darwin se svou evoluční teorií?“

„Ano,“ odvětil Mercer opatrně. Věděl, že Paulovu inteligenci není radno podceňovat.

„Nyní zbývá kreacionistům pouze víra. Pokud je ovšem člověk věřící, tak nic jiného nepotřebuje. V tvém případě jde tedy o to, je-li tvá víra v informace, které jsi zjistil, dostatečně silná na to, abys zavrhl skutečnosti, o kterých dosud nevíš.“

„To není totéž, Paule. A ty to dobře víš.“

„Jo, to máš pravdu. Ale nepochází snad slovo atom od řeckého nerozdělitelný? A neprokázali jsme nakonec, že se atom štěpí na protony, neutrony a elektrony, které se zas dělí na další a další nerozdělitelné částečky?“

„Tím chceš říct, že toho pořád dost nevím, jo?“

„Tím chce říct,“ vmísil se do hovoru Harry, „že bys nám to tady všechno nevyprávěl, kdybys sám v hloubi duše nevěřil, že ty diamanty jsou přesně tam, kde ten chlápek říkal. Od nás teď čekáš, že tě začneme přesvědčovat, abys tam nejezdil a neslídil po nich.“

„Nechci je jet hledat. Alespoň ne pro Prescotta Hydea. Ale něco mi říká – klidně třeba víra, Paule –, že Eritrea by mohla být místem velkého nálezu.“

„A co s tím teda hodláš dělat?“ zeptal se Harry.

„Chlastat, dokud tu pitomou myšlenku nedostanu z hlavy.“

„Správně!“ přikývl Harry a obrátil do sebe zbytek bourbonu.

Zhruba o půl hodiny později zůstal Paul Gordon okouzleně hledět ke vchodu. Mercer se ohlédl, aby se podíval, kdo to vešel. Ve dveřích stála žena. Byla téměř metr osmdesát vysoká a štíhlá jako proutek. Oděna byla v široké plandavé kalhoty bílé barvy a světle šedou blůzu. Před chladem ovzduší ji chránil bílý svetr přehozený přes ramena s rukávy zavázanými pod krkem. Žena nebyla černá ani bílá, ale kombinovaly se v ní ty nejlepší rysy obou ras. Její hladká pleť měla odstín bílé kávy a husté černé vlasy jí volně splývaly na ramena. Mercer si povšiml, že jsou přibarveny henou lehce do červena. Její rysy byly jemné a ostré, velmi dramatické díky výrazným lícním kostem a vysokému čelu. Tváři dominovaly něžné hnědé oči.

„Ou…,“ ujelo Tinymu.

„Hmm…“ Také Mercer byl okouzlen.

„Bože, tohle jsem potřeboval!“ Harry dopil svůj drink a odložil sklenici na bar. Nevěnoval žádnou pozornost tomu, kam se dívají jeho přátelé. „Tiny, nalej mi další a napiš to na Mercera.“ Teprve nyní si všiml, že mu Tiny hledí přes rameno. Ohlédl se. „A kruci.“

Žena se usmála, když viděla, jakou vzbudila pozornost. Mercer si byl jist, že je dostatečně sebevědomá.

Možná to bylo tím, že mu Harry včera připomněl Aggii, nebo tím, že měl teď hlavu plnou Afriky, ale každopádně od ní nebyl s to odtrhnout oči. Byla překrásná, s africkou grácií a šarmem. Když si ji prohlížel, uvědomil si Mercer, že nepociťuje stažení žaludku, obvyklé v posledních několika měsících. Místo něj jej ovládl zcela nový pocit, který vycházel z oblastí poněkud níže položených a byl podstatně příjemnější.

Přešla k baru. Nesla se po zaprášeném linoleu s elegancí tanečnice. Její útlé boky se vlnily k nemalému potěšení všech tří mužů. „Dobrý večer,“ pozdravila se sotva znatelným přízvukem. Melodický a provokativní hlas ladil s rysy její tváře. „Hledám doktora Filipa Mercera. Nebyl doma a bylo mi řečeno, že někdy zavítá sem. Neviděl ho někdo z vás?“

Harry se vzpamatoval jako první. „Ano. Já jsem Filip Mercer. Co pro vás mohu udělat, krásná dámo?“

Podala Harrymu svou útlou ručku. „Pane doktore, jsem Selome Nagastová z eritrejské ambasády. Měla jsem být přítomna vaší dnešní schůzce s panem Prescottem Hydem.“

„Vaše přítomnost by byla ozdobou jinak zcela zbytečného oběda, tím jsem si jist.“ Harry se uculoval, postavil se a galantnost z něj doslova sršela.

Mercer v duchu přemítal, jak daleko má nechat tuhle šaškárnu dojít.

„Je mi líto, ale nestihla jsem to. Bill mi řekl, jak to dopadlo. Pokud vám to nevadí, ráda bych to s vámi projednala ještě jednou. Tentokrát z hlediska lidí, kterým můžete pomoci.“

„Slečno Nagastová,“ vložil se do rozhovoru Mercer, kterému už se začaly zajídat Harryho chlípné pohledy. „Já jsem Mercer. Toto je můj přítel Harry. Nezlobte se na něho. Trpí těžkou poruchou identity. Zrovna než jste přišla, byl přesvědčen, že je Rita Hayworthová.“

Selome Nagastová zareagovala pohotově: „Ach, těší mě, paní Hayworthová. Jsem vaše velká fanynka od té doby, co jsem v televizi poprvé viděla Gild.“

Harry znovu potřásl dívce pravicí a tvářil se u toho, jako by se chystal Mercera zabít. „Byl to jen nevinný žertík,“ uchichtl se. „Který mi Mercer zkazil, což mu jen tak nedaruju. Mohu vám koupit něco k pití, slečno?“

„Bílé víno, prosím.“

„V tomdle podniku?“ ozval se Tiny zpoza baru. „To máte teda kuráž.“

Za chvíli však stálo před Selome Nagastovou osmileté francouzské chardonnay z Tinyho soukromých zásob.

Mercer vzal víno a další koktejl pro sebe.

„Sedneme si do boxu, ano?“

Následovala ho ke koženkové sedačce u začouzeného okna. Mercer dvakrát nehloubal nad přítomností Selome Nagastové v Tiny’s ani nad tím, jak Hyde zjistil, že se jedná o jeho oblíbený lokál. Místo toho začal mluvit, sotva se oba pohodlně usadili.

„Strávil jsem nad návrhem pana Hydea celé dnešní odpoledne a moje stanovisko z hotelu Willard platí. Je mi líto, slečno Nagastová, ale musím vaši nabídku odmítnout. Nemohu potvrdit ani vyvrátit to, co je na těch fotografiích, nicméně nevěřím, že by se na území Eritreje nacházela diamantonosná kimberlitová trubka.“

„Jak si můžete být tak jist?“ nakrčila obočí.

„Jist si být nemohu. Ani pan Hyde, ani vy byste se však na mne neobrátili, kdybyste neuznávali můj názor. Dělám v branži už řadu let a podle všeho, co jsem byl dnes schopen zjistit, se ve vaší zemi nenachází naleziště diamantů. Projekt mne zajímá, nicméně způsob průzkumu, o jakém mluvil dnes při obědě pan Hyde, by se nevyplatil ani vám, ani mně.“

„Jde o peníze?“ zaútočila Selome ostře. „Já vím, že vaše odbornost není zadarmo. Jsme však schopni zaplatit minimálně šest týdnů vaší práce.“

Mercer pokrčil rameny. „Pokud máte v plánu šestitýdenní průzkum, pak vám mohu ušetřit jak peníze, tak zklamání. I kdyby tam byla kimberlitová trubka označená křížkem a nápisem Tady kopat, tak by nebyla šance ji za tak krátkou dobu najít. Oblast, kterou je třeba prohledat, má rozlohu několika set čtverečních kilometrů. A je třeba ji prozkoumat centimetr po centimetru. Bez ohledu na to, kdo expedici povede, dokonce i kdyby vám přálo štěstí jako nikdy nikomu, nemůžete očekávat výsledky dříve než za několik měsíců.“

„Časově jsme poněkud omezeni, to je pravda, ale jsou to naše peníze, které se chystáme investovat. A my máme za to, že tenhle průzkum za ty výdaje stojí.“

Zatímco jí Mercer naslouchal, přistihl se, že ho více zajímá pohyb jejích rtů a způsob, jak dokonale odděluje jednotlivé slabiky. Byla opravdu velice žádoucí. Na okamžik ho napadlo, že by se mohlo jednat o volavku. To, čemu Rusové říkají medová past. Pak tu myšlenku zavrhl. S ženou tak krásnou jako Selome Nagastová by byl podobný trik příliš průhledný. „Proč zrovna šest týdnů?“

„Podle fotografií je trubka poblíž našich hranic se Súdánem. I při maximálním zabezpečení považujeme šest týdnů za nejdelší dobu, po kterou jsme schopni tým ochránit před záškodníky. Daná oblast patří mezi nejnebezpečnější v Africe. Už jste určitě slyšel o tom archeologovi a jeho pomocníkovi, kteří byli zavražděni před několika měsíci.“

„Hyde se o tom zmínil,“ odvětil Mercer. „Poslyšte, vy i on máte dostatek informací na to, abyste mohli oslovit libovolnou velkou těžařskou firmu z Kanady či Evropy. Ani byste jim nemuseli ukazovat fotografie z Medusy. Proč nenechat hledání na nich?“

„Uvažovali jsme o tom. Ale v tomto stadiu by pro nás byl jakýkoliv podobný kontrakt zničující. Těžařské firmy jsou známé tím, že uzavírají smlouvy, ze kterých profitují jen ony samy, zatímco na země, ve kterých působí, nezůstane skoro nic. Kdybychom se na některou z nich obrátili v této fázi, museli bychom přistoupit na velice nevýhodné podmínky. Jen se podívejte, k čemu došlo v Jižní Africe nebo Namibii. Po celá desetiletí plnilo bohatství z jejich dolů pouze kapsy Evropanů. Naše postavení pro případné jednání se zlepší, pokud trubku objevíme sami.“

„V tom s vámi musím souhlasit. Pokud jsou tam diamanty, pak máte neobyčejnou příležitost poučit se z chyb ostatních afrických zemí, které se vzdaly svého bohatství nebo dopustily, aby bylo vydrancováno zkorumpovanými úředníky. Ale musím opakovat – pokud to myslíte s hledáním vážně, vyhraďte si na to alespoň rok a minimálně ztrojnásobte rozpočet, ať už je jakýkoliv. Pak máte šanci dopracovat se k nějakému výsledku.“

Zasmušile zavrtěla hlavou. „Nic takového prostě není možné.“

„Pak to celé pusťte z hlavy a peníze, které chcete vyplatit mně, použijte na přímou pomoc svým lidem. Umožněte alespoň části uprchlíků návrat domů z táborů v Súdánu. Použijte je na rozvoj průmyslu. Nebo je dejte Spojeným národům, abyste později získali nějaké výhody. Ať už je vynaložíte na cokoliv, vždy to bude lepší než utratit je za nedostatečně vybavenou geologickou expedici, která nemá skoro žádnou naději na úspěch.“

Mercer nerad mluvil takto příkře. Bylo mu však jasné, že čím dřív rozhovor ukončí, tím lépe. Selome a její rozhodnost na něj udělaly dojem. Současně však také viděl, že odmítá pohlédnout pravdě do očí. Koneckonců stejně jako na začátku on. Strávil celý den bádáním jenom proto, že si přál, aby tam ta trubka byla. Zahlédl v jejích očích poraženecký výraz a zatoužil ji vzít za ruku.

„My v tom budeme pokračovat,“ prohlásila Selome překvapivě pevným hlasem.

„Přeji vám mnoho štěstí. Opravdu. Ale lituji, já vám pomoci nemohu.“

Vstala a měla se k odchodu. Mercer ji však nechtěl nechat takto odejít. Vztáhl ruku a dotkl se jejího zápěstí.

„Poslyšte, možná se mýlím. Možná tam někde máte nejbohatší naleziště diamantů v historii. Musíte se však připravit i na zklamání. Ať už je to, jak je, nebude to snadné. A chce to čas.“

„Pane doktore, my nejsme tak naivní, jak si myslíte. Víme, že to bude těžké. S tím počítáme. To ale neznamená, že to alespoň nezkusíme.“

Když odešla, Mercer vstal a vrátil se zpátky k baru. „Slyšels?“ obrátil se na Harryho.

„Jo,“ zabručel Harry. „Nemyslíš, žes na ni byl trochu moc tvrdý? Než vešla, říkal jsi, že určitá šance, že v Eritreji diamanty jsou, pořád existuje.“

„Já vím. Ale mýlil jsem se. Když jsem mluvil se Selome, uvědomil jsem si, že jsem v to pouze doufal – stejně jako ona nebo Hyde. Pokud se nespojí s některým z velkých koncernů, který by zatáhl náklady, nemají šanci.“ Mercer odmítl Tinyho nabídku dalšího drinku. „Žijí v jedné z nejchudších oblastí světa a chtějí utratit možná miliony dolarů za projekt, kde je šance na úspěch jedna k tisíci. Je to hloupost a já si myslím, že dokonce i slečna Nagastová si to uvědomuje.“

„Proč myslíš?“

„Jde o těch šest týdnů, o kterých mluvila. Nevěřím jejím důvodům pro ten spěch víc než ona sama. Eritrea už je nezávislou zemí několik let a diamanty jsou v zemi pár set milionů let. Tak proč najednou ten spěch? Nemyslím, že mají peníze na rozsáhlejší průzkum. A tuším, že ve hře je ještě něco. Prescott Hyde a půvabná Selome Nagastová mi něco tají. Nevím, co to je, a ani mě to nezajímá. Pro mě je tahle záležitost jednou provždy vyřízená.“

Mercer to znal už z dřívějška – především z Afriky. Peníze, jež mohly ihned pomoci lidem, utopené v nějakém velkolepém projektu, který nebyl nikdy dokončen, a pokud byl, stejně z něj nakonec nic nevzešlo. Nesnášel takové mrhání a nehodlal se na něm podílet. Dokonce si pohrával s myšlenkou, že by zavolal některým svým známým z těžařského průmyslu a celou věc tak trochu sabotoval. Byl přesvědčen, že by tím Eritreji pouze ušetřil peníze.

„Budeš zítra pokračovat ve svém bádání?“

„Ne. Zítra dopíšu zprávu pro Yukon Coal a poohlídnu se po další práci. Jestli tam ty diamanty jsou, nebylo mi souzeno, abych je našel.“

Druhý den ráno se Mercer právě chystal usednout k šálku kávy husté jako dehet a novinám, když tu si povšiml balíčku, který ležel na naleštěné desce baru. Byla to obyčejná žlutohnědá obálka, která tam předešlé noci určitě nebyla! Mercerovi se vlil adrenalin do žil. Nebylo to poprvé, co se k němu někdo vloupal. On sám zastřelil lupiče či vraha zde v baru asi před rokem. Avšak myšlenka, že tu někdo byl, zatímco on klidně spal, byla více než zneklidňující. Cítil, jak se o něj pokouší panika, ale opanoval se.

Nejprve prohledal celý dům, aby se ujistil, že už je zase sám. Potom se vrátil k baru. Rozechvěle přistoupil k obálce. Rychle zavrhl myšlenku, že by to mohla být bomba. Kdyby ho chtěl někdo zabít, mohl to mnohem jistěji a pohodlněji udělat, zatímco spal. Chvíli přemítal, zda by neměl zavolat policii. Jenomže jestli to nebyla bomba, pak to byla nějaká zpráva. Určená pouze pro jeho oči. Bez ohledu na to, že možná likviduje důležitý důkaz, sáhl po balíčku. Nahmátl měkké bublinkové polstrování. Roztrhl obálku a do dlaně mu vypadla obyčejná videokazeta. Žaludek mu sevřela ledová dlaň. Měl zlou předtuchu ohledně toho, co to bude za nahrávku.

Došel k televizi, zapnul ji a vsunul kazetu do přehrávače. Obraz, který spatřil, ho šokoval.

Harry White seděl nahý na dřevěné židli. Silná stříbrná lepicí páska mu poutala zápěstí k opěrkám a tělo k opěradlu. K bradavkám měl připnuty elektrické kabely a okolo úst a očí měl ošklivé modřiny. Jeho tvář měla vyděšený výraz. Na klíně měl rozloženo ranní vydání Washington Post. Bože! To znamená, že byli v domě nejdéle před půlhodinou!

Když Harry konečně promluvil, jeho dříve zvučný hlas se chvěl a byla v něm až dětská prosebná naléhavost. Mluvil jako podle diktátu.

„Mercere, unesli mě včera večer, když jsem se vrátil z baru. Nevím, kdo mne drží, ale to, co chtějí, myslí smrtelně vážně.“ Jako na potvrzení Harryho slov se zpoza kamery vynořila ruka a udeřila starce prudce do hlavy. Chvíli trvalo, než se vzpamatoval. Hrudník se mu mohutně dmul strachem a bolestí. „Požadují, abys odjel do Eritreje najít ten diamantový důl, nebo mě zabijí. Nemáš na výběr. Pokud zjistí, že se nechystáš na cestu, začnou ti ke dveřím postupně doručovat části mého těla. Neodjedeš-li do čtrnácti dnů, najdeš tam nakonec mou hlavu.“

Harry se odmlčel a zahleděl se uslzenýma očima za kameru, jako by někomu naslouchal. Pak Mercer zaslechl cizí hlas, zkreslený elektronickým zařízením. „Doktore Mercere, poslechněte svého přítele. Nepřejeme si jeho smrt, ale objevení dolu je pro nás příliš důležité, než abychom se zastavili před smrtí jednoho starého muže.

Na dokončení úkolu máte šest týdnů. Pokud neuspějete, bude Harry White zabit. Pokud se nás pokusíte najít, bude Harry White zabit. Pokud komukoliv prozradíte, co se stalo, Harry White zemře. Jeho život či smrt jsou zcela ve vašich rukou.“

Do obrazu vstoupili dva muži, kterým Mercer neviděl do tváře. Jeden chytil Harryho pevně okolo hrudníku, zatímco druhý zaujal místo u starcovy ruky.

„Jakmile dorazíte do Eritreje, budeme vás pravidelně kontaktovat,“ pokračoval hlas. „Jakmile najdete důl, nesmíte o tom říci nikomu kromě nás. Jinak bude váš přítel brutálně mučen, než bude popraven.“

„Mercere, poslouchej mě,“ zakřičel Harry do kamery. „Já nejsem žádný hrdina. Já nechci umřít. Neměl jsem cigaretu už několik hodin a začíná se mnou lomcovat absťák. Proboha, udělej všechno, co budou chtít. Třeba i zabij zasranýho prezidenta. Hlavně mě z toho dostaň.“

Bez jakéhokoliv varování se jeden z mužů chopil Harryho malíčku a zlomil jej tak rychle, že na Harryho tváři utkvěl na několik okamžiků překvapený výraz, než se zkroutila bolestí. Harry vykřikl, z koutků úst mu kapaly sliny. Tím páska končila.

Mercera na okamžik přemohl strach. Zapotácel se a musel se opřít o barový pult. Opět viděl Tory na nástupišti a sebe v jednom z vagónů. Viděl její hlavu explodovat těsně před tím, než střelec ukončil svůj vlastní život. A on, Mercer, se nezmohl vůbec na nic. Co na tom, že byl vzdálen čtyřicet metrů a střelec měl jednu paži omotánu okolo Toryina krku a tiskl jí pistoli ke spánku. Mercera tehdy ochromil strach a to samé se mu přihodilo právě teď. Stál jakoby přišpendlen k barovému pultu a snažil se ten pocit překonat. Tehdy byl zcela bezmocný a později si přísahal, že nic podobného se mu už nestane. Ve všech dalších nebezpečích to však byl vždy jen on sám, kdo byl bezprostředně ohrožen. Ne někdo, koho miloval. Ne Harry. Byl v pasti. Neměl situaci pod kontrolou, a to bylo pro něj to nejhorší. Stále ještě upíral zrak na temnou obrazovku a v mysli si znovu a znovu přehrával to, co právě viděl.

Náhle jím zalomcoval nával vzteku a Mercer se ho vděčně chytil jako stébla. Nechal ho v sobě hezky růst a konečně dokázal zase normálně uvažovat. Hněv mohl ovládat, nasměrovat tam, kam bylo třeba, a využít. Zaťal ruce v pěst, až mu klouby zbělely. Harry byl v nebezpečí. Harry, který mu zachránil život a byl celá ta léta jeho nejlepším přítelem, ba co víc, byl mu doslova otcem. Dostavil se pocit provinilosti. Kdyby nebyli přátelé, probudil by se dnes Harry jako obvykle ve své vlastní posteli. Se zarudlýma očima po prohýřené noci, ale jinak v naprostém pořádku. Také pocitu viny dokázal Mercer využít. Ten mu pomůže nasměrovat vztek A budou-li pocit viny a hněv dostatečně silné, přemohou strach.

Uplynulo pět minut, než se vlády opět plně ujala racionální stránka Mercerovy osobnosti a on mohl konečně začít přemýšlet o tom, co je třeba podniknout. Nejprve ze všeho bylo zapotřebí zjistit, kdo Harryho unesl. Jako první ho napadl Prescott Hyde. Mercer věděl, že ministerstvo zahraničí má tým specialistů pro podobné akce. Unést starého muže a obejít Mercerův domácí bezpečnostní systém by pro ně byla hračka. Ale Hyde Mercera zase tak nutně nepotřeboval. Kromě něj zde bylo ještě minimálně tucet stejně kvalifikovaných odborníků, kteří mohli výzkum v Eritreji provést. Co Selome Nagastová? Ne, ta byla na straně Hydea. Tak tedy kdo?

Mercer nevěděl. Věděl však, že nemá na výběr. Měl určité možnosti – obrátit se na Dicka Hennu, například. Nebylo však pochyb o tom, že chce-li Harryho zpátky, musí do Afriky. V pozadí stál někdo, kdo měl k dispozici vycvičené agenty schopné vloupat se nenápadně do zabezpečeného domu, unést člověka a patrně i zabít. Mercer byl za Harryho zodpovědný. Věděl, že udělá vše, co bude v jeho silách, aby ho dostal domů.

Zatím si nepřipouštěl myšlenky na to, co se stane, pokud žádná kimberlitová trubka v Eritreji neexistuje.

Arlington, Virginie

Protože Mercer neměl možnost zjistit, zda mu při vloupání také nenapíchli telefon či neumístili do domu odposlouchávací zařízení, strávil den v Tinyho kanclíku, který nebyl o moc větší než telefonní budka a jehož zdi byly polepeny plakáty a fotografiemi s dostihovou tematikou. Zatímco pracoval, Paul ho zásoboval kávou a sendviči. Mercer řekl Paulovi vše a bývalý žokej souhlasil, že přivolat k případu policii není v podobné situaci ten nejlepší nápad.

Mercer zavolal Dicku Hennovi a domluvil si s ním na večer schůzku. Předpokládal, že je sledován, ale měl plán, jak své hlídače nepozorovaně setřást. Většinu toho, co ten den dělal, mohl klidně zařídit z domova. Nesnášel však pomyšlení, že je u práce pozorován. Navíc chtěl, aby některé z jeho příprav na cestu do Afriky zůstaly známy pouze jemu. Bylo něco po čtvrté, když byl připraven sdělit Selome Nagastové a Hydeovi, že přece jen pojede do Eritreje.

„Velvyslanectví Eritrejské republiky, koho si přejete spojit?“ otázala se recepční se silným přízvukem.

„Selome Nagastovou, prosím.“

Mercer čekal asi čtvrt minuty, než žena nahlédla do svého adresáře. „Lituji, pane, ale nikdo toho jména u nás nepracuje.“

„Jste si jistá?“ otázal se Mercer, přestože mu bylo jasné, že je to hloupá otázka.

„Ano, pane.“

„Není možné, že by pracovala na ambasádě a nebyla uvedena v seznamu?“ zeptal se Mercer s nadějí v hlase. V hlavě se mu však již usadila pochybnost.

„Máme novou záznamovou službu,“ vysvětlovala recepční. „Dokonce i dočasní zaměstnanci mohou přijímat zprávy.“

„Děkuji vám.“ Mercer se pokusil, aby mu v hlase nezazníval podezíravý tón, a zavolal Prescottu Hydeovi. V duchu si přitom kladl otázku, zda nevyloučil Selome Nagastovou z účasti na Harryho únosu poněkud předčasně.

„Překvapuje mne, že vás slyším, pane doktore. Včera jste se poměrně jednoznačně vyjádřil, že nemáte o náš podnik zájem.“

„Řekněme, že jsem změnil názor. Teď v tom jedu s vámi na sto procent a chtěl jsem, abyste to slyšel jako první.“ Mercer se nezmínil o Selome. V této chvíli byla každá informace mocnou zbraní a zatím nenastal čas ji použít. „Už jsem začal na projektu pracovat. Objednal jsem v Jižní Africe těžkou mechanizaci, která je právě na cestě do Eritreje – tři buldozery D-11, šest těžkých nákladních automobilů Terex a hydraulický bagr Caterpillar 5130. Vše je pronajato na šest měsíců s výjimkou rypadla – to bude Eritrea muset koupit.“

„Počkejte chvilku. Je tady se mnou náhodou Selome. Mám vás na hlasitý odposlech a ona vrtí dost odmítavě hlavou.“

„Pane doktore, s něčím takovým nemohu souhlasit. To bude stát příliš mnoho peněz.“ Přes telefon zněl hlas Selome cize a odtažitě.

Mercera nijak zvlášť nepřekvapilo, že je Selome u Hydea. Jenom to posílilo jeho podezření.

„Poslyšte, byli jste to vy dva, kdo chtěl rozjet ten projekt. Jestli mám mít nějaké výsledky, musím to dělat po svém,“ odvětil Mercer příkře. „Já si nevymyslel ten šestitýdenní termín. To vy. Mám-li tam něco najít, potřebuji přemístit značné množství zeminy. Sjednal jsem pro vás ty nejlepší nájemní podmínky, a bude-li třeba, mohu vám pomoci bagr prodat, až ho nebudeme potřebovat. To vám ušetří pár milionů dolarů. Máte štěstí – nejdřív jsem na to chtěl vzít kráčející exkavátor za čtyřicet milionů, ale jeho montáž na místě by trvala příliš dlouho. Caterpillar bude připraven k práci do dvou týdnů po dodání.“

„Nerozumíte mi. Nemůžeme to prostě dělat tímto způsobem,“ protestovala Selome. „Nebudu vám moci zaručit bezpečnost, pokud připravíte tak snadný a zřetelný cíl.“

„Zatímco bude zařízení na cestě, pokusím se vytipovat nejlepší místo pro začátek prací. Na vás pak bude ochránit jediný tábor. Pokud jsou mé informace správné, má za sebou každý Eritrejec nad třicet let vojenský výcvik. Dát dohromady ochranný sbor by tedy neměl být problém. Pokud jde o vlastní prospektorskou činnost, tak ta je pouze na mně. Takže o mou osobu si starost dělat nemusíte.“

„Chtěli jsme něco méně nápadného,“ řekla Selome.

„Rozumíte?“ přidal se Hyde. „Malý tým, minimální vybavení a maximální utajení. A vy mluvíte o povolání armády.“

„Jenže to nejde,“ odsekl Mercer. „Snažil jsem se vám to vysvětlit hned na počátku. Selome, vy jste řekla, že do toho nechcete zatahovat těžařskou společnost. Ode mě chcete pouze dozor, je to tak? No, řekněme, že to můžeme zkusit. Ale vše bude po mém. Vezmu si na to takové vybavení a takové lidi, jaké uznám za vhodné. Jestli se vám to nelíbí, jestli je to něco jiného, než jste čekali, nedá se s tím nic dělat. Takhle to prostě bude.“

Následovalo mlčení, které nakonec prolomil Hyde. „No, jak to vypadá, chytili jsme tygra za ocas. Poněkud jste nás překvapil. Potřebujeme si to chvíli rozmyslet.“

„Máte čas do pátku. Pak odlétám do Eritreje. V Asmaře budu v sobotu ráno a na místě průzkumu nejpozději v pondělí. Je toho ještě hodně, co s vámi oběma potřebuji před odletem projednat, ale to počká do zítřka. V Eritreji se neobejdu bez místní podpory. Tak se mi zatím pokuste nějakou zajistit.“

„A co když se nakonec zařídíme podle vaší původní rady a celou akci odvoláme?“

Naprosto klidným hlasem, bez náznaku hrozby, Mercer odvětil: „Pak zavolám několika přátelům a do měsíce bude Eritrea překopaná od východu na západ. Mám takové kontakty, že vám mohu zaručit, že vaše země bude naprosto beztrestně vydrancována a vy s tím nebudete moci nic dělat. Ozvu se vám zítra.“

Mercer těžce oddychoval, když zavěsil. Dal v sázku Harryho život, když před chvílí blufoval. Celý se z toho třásl. Nervy měl napjaté k prasknutí. Znova zvedl telefon.

„Knightův léčebný ústav,“ ozvala se spojovatelka.

„Je tam Terry?“

„Doktor Knight je právě u pacienta. Mám mu nechat vzkaz, ať vám zavolá?“

„Hraje si na počítači hry ve své kanceláři,“ zavrčel Mercer. „Jen ho prozvoňte a zeptejte se ho, jestli se mnou bude mluvit. Tady je Filip Mercer.“

Za chvíli se na druhé straně ozval Terrance Knight. „Ty si dovedeš vybrat dobu, Mercere. Právě jsem byl v posledním levlu Doomu a pořád mi ještě zbývají dva muži.“

„Tak to se lepším. Posledně jsem tě vyrušil, když jsi pigloval jednu ze sestřiček.“

„Jo. Týden nato na mě podala žalobu pro sexuální obtěžování, když zjistila, že mám příliš řídké sperma, než abych ji nabouchal.“

„Tohle se mi na tobě líbí, Terry. Ten tvůj obscénní smysl pro detail,“ zachechtal se Mercer. Poprvé za celý den. Terry Knight byl jeho osobním lékařem od chvíle, co se přestěhoval do Washingtonu. „Jedu zas do Afriky. Potřebuju gamaglobulin, přeočkování na choleru a myslím, že je čas na další protitetanovku. Taky budu potřebovat antimalarika na pár měsíců.“

„Bože, jak já miluju pacienty, kteří přesně vědí, co chtějí. Dám ti také orální vakcínu proti obrně. CDC v Atlantě právě zveřejnilo varování pro celou Afriku. Taky ti přidám balík kondomů. Jelikož ale pochybuju, že bys skóroval, tak je koukej po návratu odevzdat svému ošetřujícímu lékaři. Ještě něco?“

Mercer se znova zasmál. „Jo. Dej mi, prosím tě, dohromady lékárničku. Nic velkého. Par aspirinů, soupravu na šití. Napiš mi recept na morfin a antibiotika.“

„A defibrilátor nechceš? Nebo třeba přenosný tomograf?“ žertoval Terry.

„Prozatím ne. Možná příště. Takže během zítřka se stavím na ty injekce.“

„Počkej, já jsem tady doktor. To já říkám pacientům, kdy mají přijít, pamatuješ?“

„Vrať se k té své hře na zkázu, Terry.“

„Znát tebe je zkáza.“

Mercer se v těsném kumbále natáhl, jak jen to šlo, a protřel si oči. Zbývala spousta věcí, které bylo třeba promyslet. On se však v myšlenkách neustále vracel k Harrymu Whiteovi. Věděl, že stařec má tvrdý kořínek. Že je to válečný veterán. Ale bylo mu osmdesát. Mercer si představil, čím vším jeho přítel právě prochází, a použil výsledný hněv k překonání únavy a roztěkanosti.

Do místnosti nakoukl Tiny. „Tak jak se vede?“

„Už mi bylo líp.“

„Vím, jak se cítíš. Dnes je to poprvé za dvanáct let, co se tu Harry neukázal. Bože, nikdy jsem si neuvědomil, jak moc mám toho chlapa rád, dokud nebyl pryč.“

Mercer se rychle napřímil. „Není pryč, Paule. Dostanu ho zpátky. Ať to stojí, co to stojí, dostanu ho zpátky.“

Ani jemu samému to však neznělo dostatečně přesvědčivě.

Když Mercer zavěsil, zůstali na sebe Prescott Hyde a Selome Nagastová mlčky hledět. Oba přitom zaměstnávaly podobné myšlenky. Hydeova kancelář na Foggy Bottom byla přepychově zařízená. Připomínala spíše pracovnu úspěšného newyorského manažera než vládního úředníka. Na stěnách visely originální olejomalby a místnosti vévodil starožitný psací stůl, který se v Hydeově rodině dědil již po několik generací. Koberec byl neobyčejně vysoký a křesla věnoval Hydeovu otci prezident Kennedy. Selome seděla v jednom z těchto křesel, oděna v jednoduchý kostým.

„Tak co si o tom myslíte?“ prolomila nakonec mlčení.

„Podle mého názoru si to prostě nemůžeme dovolit. On mluví o milionech dolarů a my jsme schopni dát dohromady maximálně tři sta tisíc. Převážná část z toho byla přitom určena na honorář pro Mercera. Vůbec mne nenapadlo, že bude zapotřebí veškeré té mechanizace.“

Hydeův hlas zněl prázdně a poraženecky. „Musíme to celé odvolat. I tak to byl příliš riskantní podnik.“

„Odvolejte to, a do dvanácti hodin vám na dveře zaklepe vyšetřovací komise Kongresu. Rádi si vyslechnou, jak jste ve skutečnosti přišel k těm obrázkům z Medusy z archívu Národního průzkumného úřadu,“ zasyčela Selome. „Nějak ty prachy musíme sehnat.“

„Odkoupení snímků od Donalda Rosena mě stálo skoro vše, co mám. Kdyby se žena dozvěděla, že jsem si vzal na dům druhou hypotéku, tak mě zabije.“

„Vaše rodinné problémy mě nezajímají. Potřebujeme rychle sehnat víc peněz, má-li to pokračovat. Já už s tím měla také svá vydání. A slyšíte snad, že bych si stěžovala? Mercer je pro nás ten nejlepší člověk. Musíme ho podpořit a k tomu potřebujeme hotovost. Oba máme své zdroje. V případě potřeby můžeme přibrat do hry více lidí. Mluvíme tady o miliardovém zisku, jestli se to podaří. To už stojí za trochu rizika.“

„Vymyká se to naší kontrole,“ skuhral Hyde.

„Ne. Vše je stále v našich rukou. Prostě na to nesmíme zapomínat. To je vše.“

„Když já nevím…“ Hydeův hlas zněl nerozhodně.

„Nevíte co?“ zaútočila. „Máme na dosah objev, který pozvedne mou zemi na úroveň dvacátého prvního století a zajistí práci pro tisíce lidí. Oba získáme vše, po čem toužíme, pokud neztratíme svůj cíl ze zřetele. Seženeme ty peníze, Bille. Musíme.“

„Máte pravdu,“ přikývl Hyde zvolna. „Nelíbí se mi ale, že Filip Mercer chce mít najednou hlavní slovo.“

„Ale proto jsme si ho přece vybrali, ne? Jak sám řekl – co chce, to dostane. Je jenom na nás, aby dál šlo vše podle plánu.“

„Děsíte mě, Selome,“ řekl Hyde náhle a zahleděl se své společnici zpříma do očí. Jako by se snažil zahlédnout skutečného člověka za tím atraktivním zevnějškem.

„Dobře.“ Ovládala Hydea prostřednictvím jeho hamižnosti a strachu z prozrazení. Byl pro ni postradatelný Pouhý nástroj na cestě k cíli. Bylo však dobré vědět, jak snadno jím lze manipulovat. Věděla, že to není možné, ale ráda by viděla reakci Hydeovy ženy na zprávu, že její muž přišel o dům. Starý hamoun ještě dostane, co mu patří.

Paul Gordon řídil. Světla jeho starého plymouthu se zakusovala do tmy. Mercer seděl vedle něj a ve dvou svetrech a kožené bundě se pořádně potil. Na kolenou měl připnuty skateboardové chrániče. Na klíně držel motorkářskou helmu. Helmu i chrániče si půjčil od syna svých sousedů.

„Ještě něco přes kilometr.“ Paul pohlédl na Mercera. „Opravdu to chceš udělat?“

Na opuštěné cestě v hloubi virginského venkova byly dobře vidět světlomety vozu, který se jich držel už od Arlingtonu.

„Jo, Tiny. Je to jediná možnost.“

„Ztratím o tobě pár hezkých slov nad rakví,“ pravil drobný muž, který byl za volantem sotva vidět. „Už jsme skoro tu.“

Mercer si na hlavu nasadil přilbu a pevně si ji připjal pod bradou. Před nimi se cesta prudce zatáčela. Po vnější straně zatáčky se táhl bílý plot jedné z četných farem ve Farquar County. Mercer věděl, že kousek dál začíná hustý borový lesík, který se táhne až ke kraji silnice.

Tiny projel zatáčkou, a aby mu neblikla brzdová světla, přibrzdil pouze ruční brzdou. Mercer se ani nestačil nadechnout. Prostě otevřel dveře auta a nechal se ven vytáhnout odstředivou silou. Dopadl těžce na makadam a jeho tělo se začalo kutálet. Tma jej pohltila a Tiny vyrazil vpřed. Auto zmizelo dřív, než se Mercer zastavil. Na kožené bundě přibyly čerstvé škrábance a rameno bolelo od prvního kontaktu s vozovkou. Mercer se vrhl do lesa a ukryl se v podrostu dřív, než kolem projelo druhé auto, které pokračovalo ve sledování Tinyho plymouthu. Mercer v něm zahlédl dva muže v tmavých oblecích.

Pohlédl na osvětlený ciferník svých nerezových hodinek a zjistil, že mu zbývá jen pár minut. Stál u krajnice a volnou rukou si masíroval poraněné rameno. Ve druhé nesl přilbu. Na obloze skrz mraky problikával bledě jen srpek měsíce a noční hmyz v houští rytmicky pobzukával.

O pět minut později zahlédl Mercer světla dalšího auta. Vystoupil z lesa a čekal. Auto zastavilo ani ne dvacet kroků od něj.

„Tak nastup. Nemám na tebe celou noc. Fay byla už tak dost naštvaná, když viděla, že jedu ven.“ Dick Henna seděl za volantem vozu své ženy, světle modrého Fordu Taurus, který nesl známky četných drobných nehod z washingtonských dopravních špiček. „Právě jsem se vrátil z několikadenního pobytu v New Yorku a zítra jedu do Los Angeles. Slíbil jsem jí, že alespoň dnes večer budu doma.“

Mercer vystoupil ze stínu a usedl na sedadlo spolujezdce. Henna otočil auto a vydal se zpět k hlavnímu městu. „Máš kliku, že tě má moje žena ráda. Jinak bych tu teď nebyl a nehrál si tu s tebou na vojáky. Chtěla si promluvit o koupi nového psa. Líbí se jí korgi. Nebyla moc ráda, když jsi zavolal. Je to naléhavé?“

„Harryho unesli,“ odvětil Mercer bez průtahů.

„Bože, Mercere, proč jsi to neřekl do telefonu?“ Henna nebezpečně trhl volantem. „Co se stalo?“

Dick Henna nebyl nikterak impozantní muž. Středně vysoký, s kulatým bříškem a dvěma bradami. Přestože se vypracoval na nejvyšší post v FBI, nikdy nezapomněl, jaké to je být řadový agent. Pracoval v terénu třicet let, než ho jmenovali šéfem úřadu. Měl bystrou mysl a instinkty jako nikdo, koho Mercer znal. Právě na jeho doporučení bylo během Havajské krize Mercerovi umožněno ukončit tajnou operaci s kódovým označením Vulkánová výheň. Tehdy se z nich stali přátelé.

Mercer Hennovi chvatně vylíčil celou historii. Bylo to poprvé od chvíle, kdy se události daly do pohybu, co se mohl vypovídat ze svých obav. Tinymu sdělil pouze strohá fakta. Dickovi však pověděl vše o svých pocitech zodpovědnosti.

„Marge Doyleová se mi zmínila, že jsi volal ohledně Prescotta Hydea,“ poznamenal Henna, když Mercer skončil. „Mohu ti rovnou prozradit, že jeho dny jsou sečteny. Na ministerstvu spravedlnosti už o něm mají fascikl deset centimetrů tlustý. Není tam nic, co by ho dostalo za katr, ale rozhodně to stačí, aby letěl.“

„Běž za tím, ale já nemyslím, že by měl Hyde prsty v Harryho únosu.“

„Bože, Mercere! To víš, že ne,“ zvolal Henna vyplašeně, když slyšel, že by Mercer klidně podezíral náměstka ministra zahraničí. „Jasně, není to rovnej chlap. To ale neznamená, že je to bezohledný zločinec.“

Mercer se tak tak ovládal a jeho hlas zněl nekompromisně: „Mluvíme tady o únosu mého nejlepšího přítele. Naprosto nevinného člověka. V takové situaci podezírám všechny a všechno. Zatím se domnívám, že by v tom mohla být zapletena žena jménem Selome Nagastová. Lhala mi minimálně jednou, když tvrdila, že je z eritrejské ambasády, což není. Ona a Hyde však spolupracují.“

„Je to Eritrejka?“

„Eritrejka nebo Etiopanka. Vysoká téměř metr osmdesát, nádherná postava a tvář, která by mohla být ozdobou předních módních magazínů. Byl bych rád, kdybys ji prověřil. Pokud nepatří k Eritrejcům, tak ke komu?“

„A jestli to bude falešná stopa?“

„Pak nevím,“ přiznal Mercer. „Žádného druhého podezřelého nemám.“

„Hned zítra pošlu tým specialistů k Harrymu domů pro případ, že by tam únosci nechali nějaké stopy.“

„To nedělej. Z nahrávky bylo jasně patrné, že Harryho bez váhání zabijí, pokud se obrátím na úřady. Jsem si jist, že jeho dům hlídají.“ Mercer si vzpomněl ještě na něco z pásky. Na něco, co řekl Harry nebo únosci a co nedávalo smysl. Teď však nemohl přijít na to, co to bylo.

„Neboj. My víme, jak na to.“

Mercer podal videokazetu Hennovi. Udělal si pro sebe kopii, ale usoudil, že FBI by měla mít k dispozici originál. „Tohle je ta páska. Ale nejspíš jsem všechny stopy zničil, když jsem s ní manipuloval.“

„Nestarej se. Dnešní technologie dokáže zázraky.“

„Poslyš, Dicku, jsem zodpovědný za to, co se Harrymu stalo. On je pro ně jen nástrojem, jak se dostat na mě. Obávám se, že já zas podobným způsobem používám tebe, abych ho dostal zpátky. Nikdy jsem se nesnažil tímto způsobem využívat našeho přátelství – až dnes. Každý den, kdy je Harry držen jako rukojmí, mám pocit, že jsem selhal. Rozumíš tomu?“

„Jo, rozumím. Když jsem byl ještě řadový agent, celá řada případů byla osobnějších, než bylo zdrávo. A taky znám Harryho, nezapomínej. Nasadím na to náš A-tým.“ Henna poplácal Mercera po rameni. „Co ještě hodláš podniknout?“

„Zavolal jsem Chuckovi Lowrymu. Vzpomínáš si na něj? Pracoval jako správce databáze pro Národní geologický průzkum.“ Henna přikývl. „Požádal jsem ho, zda by se nedokázal nabourat do rezervačního systému letenek. Pokud Harryho unesli nějací cizinci, budou se chtít dostat ze země. Podle mě však neměli čas zarezervovat si let dřív. Takže Chuck prověřuje rezervace na lety z Washingtonu od včerejška a v dalších dvou dnech. Je to rána naslepo, ale lepší než nic.“ Mercer byl několikrát svědkem toho, jak Dick obchází zákon, proto si nic nedělal z jeho nesouhlasného zamručení. „A já pojedu do Eritreje najít trubku.“

„V podobných situacích radíme lidem nepřistupovat na požadavky únosců,“ podotkl Henna tiše, neboť čekal od Mercera bouřlivou reakci.

„V podobných situacích,“ opáčil Mercer s důrazem na každé slovo, „se nejedná o uneseného osmdesátiletého starce a nejsem do nich zapleten já.“

Henna zahnul k čerpací stanici zrovna v okamžiku, kdy z druhé strany dorazil Tinyho plymouth. Ředitel FBI slíbil Mercerovi, že mu druhý den večer zavolá k Tinymu s čerstvými informacemi. Mercer pak rychle přeskočil z jeho auta do vozu Paula Gordona dřív, než se objevil sedan, který Tinyho sledoval. Tiny načerpal do nádrže několik litrů benzinu, zaplatil kreditní kartou a oba se rychle vydali na cestu zpět.

„Nějaké problémy?“ zeptal se Mercer, zatímco uháněli k Arlingtonu.

„Nikdy se nepřiblížili tak blízko, aby si mohli všimnout, že jedu sám.“

„Skvělé,“ odvětil Mercer s úlevou. „Díky, Paule. Nikdy ti to nezapomenu.“

„Kdyby to bylo pro někoho jiného než Harryho, tak jo. V tomto případě to nestojí za řeč.“ Během hovoru nespouštěl Tiny oči z vozovky. „Pomůže Henna?“

„Jo, bude na tom pracovat. Zítra se pokusí nenápadně prohledat Harryho byt. Pak mi k tobě zavolá, co zjistil.“

„A ty se pořád chystáš do Afriky?“

„Nesmím nic ponechat náhodě. Jedu.“

Klášter Debre Amlak

severní Eritrea

Ranní modlitby byly u konce. Do svítání však stále zbývala celá hodina. Na obloze zářil tříčtvrteční měsíc dostatečně jasný na to, aby zastínil Venuši. Duben byl deštivým obdobím, ale sem, do nížiny, lijáky zatím ještě nedorazily. Poušť, která se odtud rozkládala daleko do afrického vnitrozemí, zatím neviděla ani kapku. Vzduch však byl vlhký a studený, takže třináct mnichů i s opatem chodilo zachumláno do tlustých vlněných plášťů. Jejich nohy v kožených sandálech však byly bosé, a tak se všichni třásli zimou, zatímco chystali na dlouhém stole v refektáři snídani, která měla ukončit období večerního půstu.

Klášter stál na ostrém hřebenu hor, které protínaly poušť a skýtaly úlevu před nejhoršími letními vedry. Skvělý výhled na okolní pláně naznačoval, že stavitelé mysleli spíše na obranu než na izolaci obyvatel. Klášter byl vybudován ve dvanáctém století jako nejzazší bašta křesťanství a poněkud rozšířen v roce 1600. Jeho osídlení trvalo nepřetržitě až do konce dvacátého století, kdy krvavé srážky mezi eritrejskými bojovníky za nezávislost a okupační etiopskou armádou přinutily mnichy k dočasné evakuaci do jiného kláštera na území Etiopie. Když se později vrátili, zjistili ke svému velkému překvapení, že jejich domov byl ušetřen strategie spálené země, kterou Etiopané praktikovali v závěru konfliktu. Až na pár děr po zbloudilých kulkách v omítce zůstal prakticky nedotčen.

Mniši seděli u širokého stolu z hrubých fošen, který před pěti sty lety vyrobil jeden bezejmenný bratr. Židle přibývaly v průběhu staletí postupně, vyrobené šikovnýma i méně šikovnýma rukama. Pro zde přítomné však bylo otázkou cti sedět pokud možno na té nejubožejší a nejméně pohodlné židli, čímž demonstrovali oddanost svému poslání.

Jejich jídlo bylo prosté – houbovitý nekvašený chléb, který trhali na malé kousky a namáčeli do šedozelené kaše z hrachu, čočky a papriky. Pokrm zapíjeli černou kávou, kterou si uvařili z bobů, jež si sami vypěstovali.

Snídaně byla jediným okamžikem, kdy směli volně rozmlouvat. Po zbytek dne se veškeré hlasové projevy omezovaly na modlitby a zpěv. Setkání u snídaně sice nemělo vyloženě neformální charakter, nicméně zde vládla uvolněnější atmosféra, než bylo mezi těmito muži, kteří zasvětili život odříkání, obvyklé. Mniši se od sebe lišili věkem. Tři novicové ještě ani nedovršili osmnáct let, zatímco nejstaršímu obyvateli kláštera táhlo na stovku. Oproti zvyklostem jím však nebyl opat.

Po dočasném opuštění kláštera v roce 1983 složil tehdejší opat přísahu, že se nikdy nevrátí. Skutečnost, že je osídlení kláštera po tak dlouhé době přerušeno, považoval za neodčinitelnou pohanu. Zemřel v exilu a někteří starší mnichové se z úcty k němu rovněž odmítli vrátit. Ti, kteří přišli zpět, pak prohlásili, že žádný z nich se neujme postu představeného. Opatem se tak stal mladší muž, původem Etiopan, který ke klášteru patřil už jako novic.

Bratr Efraim (používal to jméno už tak dlouho, že si ani nevzpomínal, jaké mu kdysi dali jeho rodiče) neznal přesně svůj věk. Usuzoval, že mu může být okolo šedesáti. Nyní seděl v čele stolu na nejstarší a nejrozviklanější židli. Před sebou měl cínový talíř do sucha vytřený posledními kousky chleba. Několik drobků ulpělo v jeho dlouhém šedivém plnovousu. Rozprávěl plynně latinsky.

„Nedobýval se náš malý přítel včera zas na slepice? Slyšel jsem nějaký lomoz krátce po půlnočních bohoslužbách. Tak jsem si myslel, že se náš šakal možná vrátil.“

„Bohužel ne, bratře. Nevrátil se, a už se ani nevrátí,“ odvětil jeden z mnichů smutně. V této mrtvé pustině byl i návrat osamělého mrchožrouta považován za obnovu života. „Narazil jsem včera na jeho mršinu na druhé straně údolí. Byl zastřelen.“

„Bůh se snaží vrátit to, co člověk zničil a vyhnal ze země válkou, a my mu přesto vzdorujeme. Obávám se, že jednoho dne už Bůh neobnoví to, co spotřebujeme.“ Bratr Efraim zklamaně pokyvoval velkou hlavou.

„Ten okamžik je blíž, než si myslíte,“ ozval se nejstarší z přítomných. Mnich, který zde žil takřka devět desetiletí. „Soudný den se blíží.“

„Ano, bratře Dawite. Jeho Den pokání je nedaleko,“ souhlasil bratr Efraim trpělivě, neboť starému mnichovi už rozum příliš nesloužil. Stejně jako jeho zrak. Dawitovo tělo bylo tenké jako papír a jeho kůže tak vysušená, že dokonce i světlo svíčky bylo schopno prosvítit jeho dlaň a ukázat obrysy kostí. V posledních dnech se jeho zdraví prudce zhoršilo a myšlenky měl roztříštěné a nesouvislé.

„Nikoliv Jeho den, bratře, ale den někoho jiného,“ pronesl Dawit krákoravým hlasem. „Než budeme postaveni před Boží soud, budeme zpovídáni lidmi a naše odpovědi je smrtelně urazí. Se zbraní v ruce povstanou proti nám a proti všem, kdo se jim budou protivit. Oni znají tajemství, které nemá být nikdy odhaleno. Hříchy našich otců budou vyneseny na světlo.“

V jídelně se na chvíli rozhostilo ticho. Efraim se právě chystal starce ukonejšit, když ten se na židli napřímil a jeho zakalené oči vzplály slepým ohněm: „Bratři, nastal čas, kdy budeme muset přijmout prohřešky dávné minulosti. Smrt dětí vyjde najevo. Zlo, přineseno na zem ze samotného pekla, bude opět zabíjet. Mnoho bude muset zemřít, aby ostatní mohli být spaseni. Ty o tom nic nevíš, bratře Efraime, protože náš řetězec byl přerušen a tobě nebylo tvým předchůdcem předáno tajemství. V těchto zdech jsou však uzavřeny pravdy, které postaví národ proti národu, budou-li vyzrazeny. Postupuj uvážlivě, bratře. Výsledek Pánovy bitvy se Satanem spočívá na tvých bedrech. Proč myslíš, že nikdo z nás nechtěl tvé místo, když jsme se vrátili?“

Dawit otáčel hlavou na vyzáblém krku a jeho nevidoucí oči neomylně klouzaly po těch členech sboru, kteří stejně jako on svého času odmítli stát se představenými kláštera. „Neučinili jsme tak k uctění památky bývalého opata. Všichni jsme jím pohrdali, přestože to nikdo otevřeně nepřiznal. To, co věděl, z něj učinilo zatrpklého muže plného nenávisti. Příliš se zajímal o záležitosti tohoto světa a nevěnoval se dostatečně rozjímání o věcech příštích. Taková byla povaha jeho postavení – a to vše je nyní na tobě, bratře.“

Efraimova přirozeně snědá tvář poněkud pobledla. Byl ohromen souvislostí Dawitova projevu, přestože jeho smysl mu poněkud unikal. „O jakých pravdách to mluvíš, bratře? Komu se budeme zodpovídat?“

Dawitovo křehké tělo se chvělo námahou a hrudník pod kutnou se prudce zdvihal. Ostatním mnichům se zdálo, že svou řečí jako by zase o několik let zestárl. „Já nevím. A nechci vědět. A ty, kdybys měl možnost volby, bys to také nechtěl vědět. Avšak boží vůle bude naplněna. Záleží jenom na Něm, zda nám vyjeví, co se má stát.“

Později toho dne, když slunce sestoupilo z nadhlavníku, se bratr Efraim vydal na procházku. Žár byl neúprosný, avšak on měl stále na sobě vlněný převlečník. V místech, kudy chodil, nebylo bezpečno. Po válce zneškodnil tým financovaný Organizací spojených národů stovky nášlapných min, které byly rozsety v okolí kláštera včetně polí a pastvin klášterních koz. Vyčištěno bylo téměř třicet čtverečních kilometrů, avšak mimo oblast vyznačenou červenými značkami se v zemi stále ukrývaly zákeřné nálože. Efraim si dobře uvědomoval, že se zatoulal příliš daleko. Byl však natolik pohroužen do myšlenek, že tomu nevěnoval pozornost.

Celý život zasvětil církvi a na rozdíl od mnoha ostatních ve své víře nikdy nezakolísal. Když však nyní chodil sem a tam po poušti, ozývala se v něm jakási pověrčivost a posvátná bázeň. Chtěl na Dawitova slova zapomenout, ale nedařilo se mu to. Dawitova tiráda jím otřásla. Nedotkla se sice jeho víry, ale rozhodně se dotkla jeho lidství. To, o čem starý bratr mluvil, totiž znělo spíše jako dílo člověka než jako dílo boží.

Posláním mnichů a klášterního systému nebylo šíření evangelia ani nábor nových členů do řádu. Jediným zaměstnáním bratří byly modlitby a rozjímání za účelem spásy ostatních lidí. Bylo to velice obtížné, protože na rozdíl od faráře, který může pozorovat, jak jeho farnost vzkvétá, neviděl mnich nikdy výsledky své práce, nemohl posoudit, zda se mu nějak podařilo ovlivnit životy ostatních. A Efraim takřka nebyl ve spojení se světem mimo klášterní údolí. Byl dobře připraven čelit otázkám ohledně víry, ale špatně vybaven na řešení problémů lidských. Okolní svět mu připadal stejně cizí, jako připadal klášterní život cizí všem, kdo nežili v jeho zdech.

Nyní musel udělat dvě věci, které mu měly pomoci osvětlit smysl Dawitových slov. Nepochyboval o tom, že starý bratr něco ví. Něco, co odmítal prozradit. Efraim proto cítil, že je třeba se připravit. Na první skutek, zakázanou rozkoš, které se naučil během exilu v Etiopii, se těšil víc, než si byl ochoten připustit. Druhým skutkem byl smrtelný hřích – porušení slibu daného při zpovědi.

Najednou se prudce otočil na místě, až se mu hábit zapletl mezi nohy, a vyrazil zpět cestou, kterou přišel. Jeho chůze byla nyní rozhodnější, její směr jasně určený.

V útesu pod klášterem zela hluboká jeskyně, jejíž ústí bylo skryto pozorovatelům z údolí. V minulosti sloužila za úkryt pastevcům ztraceným v poušti a kdysi byla obývána i pravěkými lidmi, kteří zdi vy zdobili loveckými výjevy. Než z ní Efraim učinil svou soukromou svatyni, několik měsíců ji bedlivě sledoval, aby se ujistil, že se nechystá narušit samotu některého z ostatních bratří. Netušil, kolik mnichů v průběhu minulých století ji používalo jako místo pro rozjímání o samotě.

Protože počítal s dlouhou chůzí, měl s sebou láhev vody a skromnou svačinu sestávající ze sušené zeleniny a trošky soleného skopového. Nyní, když stanul uvnitř jeskyně, vyňal vodu a potraviny ze záhybů svého roucha a položil je na pečlivě zametenou pískovcovou podlahu. Uložil je ke zdi vedle láhví a balíčků přinesených při předchozích návštěvách a ponechaných zde pro případ, že by sem někdy zavítal nepřipraven. Překvapeně si uvědomil, že si tady připravil docela slušnou zásobu. Chvíli uvažoval, zda by neměl jídlo rozhodit po poušti pro drobné noční živočichy a bystrozraké supy.

V jeskyni bylo šero, což se nehodilo pro jeho záměr. Svíčku si vzít zapomněl. Když se opřel o kamennou zeď a ucítil, jak na něj skrz kutnu dotírá chlad, pochopil, že součástí nadcházejícího požitku bude následné utrpení. Jako by bolest unavených očí byla určitým způsobem pokání. Srdce mu bilo očekáváním a žaludek se mu maličko sevřel jako pokaždé, když sáhl po jedné z knih. Byly to staré svazky s kůží ohmatanou stovkami rukou a omšelou nevlídnými podmínkami afrického úkrytu. Lépe by jim to slušelo v některé ze starobylých evropských knihoven. Protože Etiopie i Eritrea patřily až do roku 1940 do italského koloniálního panství (celá oblast tehdy dostala jméno Abyssinie), naučil se Efraim jako malý chlapec italsky. Přestože dávno vyšel ze cviku, pořád uměl dost dobře na to, aby si mohl italsky číst. Četba mu působila neobyčejné potěšení a stala se pro něj prostředkem k pochopení vnějšího světa. Svých pět svazků nalezl během dočasného pobytu v Etiopii. Sáhl namátkou pro jeden z nich a začal namáhavě číst. Bylo příznačné, že se jednalo zrovna o pasáž z Othella. Scénu, ve které se mouřenín dovídá o zradě starého přítele Casia. Efraimova láska k Shakespearovým hrám a sonetům byla jeho nejstřeženějším tajemstvím.

Po několika hodinách strávených s alžbětinským bardem se pustil do druhého úkolu, který mu měl ukázat, že dnešní život je mnohem složitější, než by Shakespeara kdy napadlo.

Arlington, Virginie

I za naprosto ideální situace by Mercer potřeboval minimálně dva měsíce na přípravu expedice, jakou měl v plánu. Vyhradil si na to však pouze tři dny. I za plné podpory eritrejské vlády (ostatně pochyboval, že ji Selome Nagastová bude schopna zajistit) se měl v Africe ocitnout s nedostatečným vybavením, nízkým rozpočtem a minimem potřebných informací.

Pracoval naplno i přesto, že nevěděl, zda jsou jeho domněnky správné, a s plným vědomím toho, že se mu bude nedostávat jak vybavení, tak důležitých dat. Znepokojovalo ho to, ale kdykoliv ho nejistota začala příliš zmáhat, vzpomněl si na svůj závazek vůči Harrymu a to mu vždy pomohlo na čas zapomenout na vyčerpání. Harry už byl pryč více než dvacet čtyři hodin a Mercerova frustrace sílila. Pracoval, jak nejrychleji dovedl, ale stále měl pocit, že se nesnaží dost.

Od časného rána běžel jeho fax na plné obrátky, stejně jako inkoustová tiskárna připojená k počítači. Oba přístroje chrlily stránky o geologii Afrického rohu, které Mercerovi dodávaly místní i mezinárodní kontakty. Mezi telefonáty stačil prolistovat jen nepatrnou část těchto materiálů. Přestože jeho vědomosti o geologickém složení Afriky byly obrovské, konkrétně o Eritreji toho moc nevěděl – o jednotlivých geologických procesech v historii ani o tom, co ho tam vlastně čeká. Přitom potřeboval najít alespoň nějakou stopu, kde by se mohla nacházet kimberlitová trubka.

Celou desku jeho psacího stolu pokrývala pět centimetrů tlustá vrstva papíru. Některé papíry byly poskládány do úhledných hromádek, jiné se povalovaly bez ladu a skladu. Někde mezi tím ležely talíře, které používal pro snídani i oběd. Od svého nočního setkání s Dickem Hennou nezamhouřil oka. Konve silné kávy jej sice udržovaly v bdělém stavu, ale od očí se mu do celé hlavy rozšířila ostrá bolest. Fax na chvíli utichl, a tak sáhl po telefonu. Zpaměti vytočil číslo Prescotta Hydea.

„Ano, doktore, co to bude tentokrát?“ Hyde už byl ustavičnými Mercerovými telefonáty unaven. Mercer koneckonců také.

„Bille, v Eritreji budu s největší pravděpodobností potřebovat licenci pro práci s výbušninami. Faxuji své licence pro USA, Kanadu, Jižní Afriku, Namibii a Austrálii. Ať už to má v Asmaře na starosti kdokoliv, mělo by to na něj udělat dostatečný dojem, abych tam nemusel na přezkušování.“

„Neměla by tyhle věci řešit Selome? Máte její číslo na mobil.“

„Celý den se mi neozývá, takže je to na vás,“ vysvětloval Mercer. Protože věděl, že Selome není ve spojení s eritrejskou ambasádou, a nebyl si jist, zda má či nemá něco společného s únosci, nechtěl se zatím Hydeovi se svými pochybnostmi svěřovat. Měl takové tušení, že Hyde a Selome spolu mají nějakou tajnou dohodu. „A když už jsme u toho – na výbušniny, které jsem objednal, je třeba mít uživatelský certifikát. Jinak je nelze odeslat. To také musíte zařídit. Dále potřebuji několik skládacích nádrží na palivo pro tankování na místě. Mohu je objednat od civilního dodavatele, ale vojenské verze jsou odolnější.“

„Proč netankovat přímo z cisteren?“

„Jakmile zahájíme práce, nebudeme si moci dovolit nechat cisterny jen tak nečinně postávat. Ty budou jezdit celý den tam a zpátky a vozit palivo. Nemáte představu, jakou mají ty náklaďáky spotřebu.“

„Dobrá. Ještě něco?“

„Ano. Mám tady na stole fakturu na dva miliony sedm set tisíc dolarů, splatnou do třiceti dnů. Je to za pronájem těžké mechanizace. Moje slovo stačilo, takže zařízení už je na cestě. V sázce je ovšem má reputace, takže potřebuji mít jistotu, že vše bude včas uhrazeno.“

„Nestarejte se o peníze,“ odvětil Hyde. „Selome a já jsme vše zařídili. Odfaxujte mi fakturu do kanceláře a už na to nemyslete.“

Mercerovi se nelíbil úlisný tón Hydeova hlasu, ale nechal to plavat. „Dobrá. A jak jste na tom s ostatními mými požadavky?“

„Výborně. Mluvil jsem ráno se Selome. Sdělila mi, že drobné vybavení, které jste chtěl, už na vás čeká v Asmaře. Teď by se právě mělo stěhovat na nákladní auto, aby mohlo být odvezeno blíž cílové oblasti. Také vám našla jistého Habteho Makkonena, který má nějaké zkušeností s těžbou – konkrétně s pracemi v lomu. Bude vám dělat v Eritreji průvodce.“

„Máte na něj telefonní číslo?“

Hyde se zasmál. „Kdybyste tušil, v jakém stavu je tamní telefonní síť, tak byste se takhle neptal.“

„Dobrá. Promluvím s ním později.“ Mercer ukončil hovor a připsal si na seznam nutného vybavení dva telefony pro satelitní síť Iridium.

Bylo na čase odebrat se do Tinyho kanceláře a vyčkat Hennova telefonátu. Vzal ze stolu několik papírů, aby měl co číst, zatímco bude čekat. Mrzelo ho, že musí takovým způsobem mařit čas, ale nemohl riskovat, že je jeho telefon či dům odposloucháván. Také si nemohl dovolit hovor zmeškat. Byl již skoro venku ze dveří, když telefon zazvonil. Rychle vběhl zpět do kuchyně a zvedl sluchátko.

„Kde jsi?“ zeptal se Chuck Lowry. Věděl toho o počítačích víc než kdokoliv jiný z Mercerových přátel.

Většina Lowryho činností byla zcela legitimních. Vyvíjel systémy na ochranu dat a vyšetřoval elektronické podvody. Měl ovšem prsty také v ilegálních aktivitách okolo Internetu a počítačových sítí. Mercer měl podezření, že tento veterán z vietnamské války stále miluje podzemí elektronického věku, který pomáhal vytvořit. Zakládal si na svém image počítačového excentrika a vydělal jmění na přípravě počítačů pro přechod na rok 2000.

„Doma jsem. Kde bych měl sakra být?“ odsekl Mercer. Byl příliš unaven, než aby vzal v úvahu, že Lowry reaguje na jeho prosbu o pomoc.

„Promiň. Nevěděl jsem, jestli jsem vytočil tvoji pevnou linku nebo mobil. Nevadí. Jeď na Dullesovo letiště. Zavolám ti do auta za dvě minuty.“ Lowryho hlas zněl naléhavě. „Našel jsem ti Harryho.“

Mercer práskl telefonem, hodil papíry na zem a vyběhl z domu. Jeho jaguár stál na ulici, kde ho obvykle nechával. Elektronický systém zamykání tiše zavrkal a Mercer otevřel dveře. Pneumatiky Pirelli nechaly na asfaltu dvě černé stopy, když Mercer prudce vyrazil vpřed. Řítil se po dálničním obchvatu rychlostí sto třicet kilometrů v hodině a proplétal se hustým provozem jako závodník stock cars. Zazvonil telefon. Protože potřeboval k řízení obě ruce, aktivoval hlasitý odposlech.

„Co máš, Chucku?“

„Možná už je příliš pozdě.“ Lowryho pronikavý hlas naplnil interiér jaguáru.

„Povídej.“ Mercer se prosmýkl okolo mikrobusu, odkud na něj vyděšeně hleděla matka a její čtyři vykulené děti. Tachometr ukazoval nyní sto padesát, neboť Mercer přenášel napětí v Lowryho hlase na plynový pedál.

„Prošel jsem všechny hlavní databáze rezervací pro letiště Reagan National, Dulles a BWI. Předpokládal jsem, že museli Harryho nadopovat, aby byl klidný. Nemůžou přece přivléct k mezinárodnímu letu vzpouzejícího se a křičícího starce, že? Takže jsem uvažoval, že si asi vyžádali speciální služby. Musel jsem se nabourat do vládního počítače, abych mohl plně využít vyhledávač. Ale kde nic, tu nic.“

„No tak, Chucku, ven s tím.“ Mercer skoro křičel.

„Nenašel jsem nic, ale pak jsem se zamyslel. A co takhle charterové lety? Začal jsem pátrat před pár minutami a trefil se hned na první pokus. Včera byl objednán charter Gulfstreamu IV z Dullesova letiště s odletem…,“ Lowry se odmlčel, „… za osmnáct minut. Podle letového plánu.“

„Proč myslíš, že to bude zrovna tenhle let?“ Mercer cítil, jak jeho vzrušení stoupá.

„U rezervace byla poznámka WCHC, což znamená, že byl požadován invalidní vozík pro nástup do letadla. Jestliže Harryho nacpali drogama, tak asi nevytančí schody jako Fred Astaire. Volal jsem na Dullesovo letiště a potvrdili mi, že v hale soukromých letů čeká na odlet pět cestujících. Je mezi nimi starý muž na vozíku, který zatím nevydal ani hlásku.“

Bingo!

Mercer sešlápl plynový pedál jaguáru až na podlahu. Ručička tachometru se hladce přehoupla přes sto šedesát kilometrů v hodině. Štíhlý vůz lehce míjel pomalu se šinoucí kolony vpravo i vlevo a riskantně přejížděl podle potřeby z pruhu do pruhu.

Bylo to tady. Dávka adrenalinu, Mercerovy oblíbené drogy. Harry soudil, že prázdnota, kterou Mercer pociťoval, je důsledkem osamělosti. Byla to však jen část pravdy. Mercerovi rovněž scházelo nebezpečí. Navykl si na ně na Aljašce a pocit života na hraně mu od té doby scházel. Krátké rozestupy mezi okolními vozy mu připadaly jako zívající propasti. Právě se do jedné takové bezohledně namáčkl, aniž při tom věnoval pozornost nárazníku za ním jedoucího auta, který se téměř dotkl zádi jeho jaguáru. Znovu vyrazil vpřed provázen rozhořčeným troubením ostatních řidičů.

„Díky, máš u mě panáka. Ozvu se později.“

Právě jsem se vrátil z několikadenního pobytu v New Yorku a zítra jedu do Los Angeles. Mercer se modlil, aby Hennu zastihl ještě doma. Vytočil číslo ředitelova mobilu.

„Ano?“

„Dicku, tady je Mercer. Našel jsem Harryho Whitea. Je v budově soukromých letů na Dullesově letišti.“

„A do prdele!“ vykřikl Henna. „Jsem zrovna v autě. Taky jedu na Dullesovo letiště.“

„Kde přesně jsi?“ Mercer doufal, že Henna není ještě někde v okolí své kanceláře ve městě.

„Právě jsme minuli první stanici pro výběr mýtného na nájezdu k letišti.“

„Díky Bohu. Kolik máš s sebou agentů?“ Mercer o něco zpomalil, aby mohl sjet na odbočku k Dullesovu letišti.

„Jsem tady já, Marge Doyleová a dva agenti.“ Henna dobře pochopil, co přesně chce Mercer vědět. „Oba agenti jsou ozbrojeni. Počkej – Marge taky.“

Naštěstí pro Mercera nebyl provoz směrem na Dullesovo mezinárodní letiště příliš silný. Hned první jízdní pruh byl volný. Mercer do něj najel. Průjezd stanicí byl uzavřen závorou. Běžný cestující by se zaradoval, ale Mercer neměl čas zdržovat se placením. Narazil do překážky v plné rychlosti a ulomil ji jako nic. Odlétla stranou jako poraněný pták.

Rozruchu, který tím způsobil, si Mercer nevšímal. Jestli tam byla policejní hlídka, bude jí chvíli trvat, než se dá do pronásledování. A to už bude Mercer nejméně tři kilometry daleko. Před sebou zahlédl bílý sedan s vládní značkou.

„Dicku, jedeš v bílém Fordu Crown Victoria?“

„Jak to víš?“

„Podívej se z levého okýnka.“ Mercerův černý jaguár jel v těsném zákrytu vedle Hennova služebního fordu, který jel rychlostí sto deset kilometrů v hodině.

„Kristepane, pomátl ses?“ vykřikl Henna do sluchátka.

Mercer ředitelův vůz předjel a ve zpětném zrcátku si s uspokojením ověřil, že řidič FBI se s ním nyní snaží držet krok. Blížili se k další mýtné stanici. Jaguár ukrajoval vzdálenost takovou rychlostí, že měl Mercer pocit, jako by se před sebe díval skrz objektiv kamery s rychlou transfokací.

Na základě upozornění z první stanice byly všechny průjezdy zataraseny a zaměstnanci stáli venku ve snaze zastavit blížící se jaguár. Mercer neměl moc času na rozmýšlení. Nechtěl riskovat, že by někoho z lidí srazil. Zaklel a chystal se dupnout na brzdu.

„Úplně vlevo!“ křikl Henna v okamžiku, kdy skulinu zahlédl i Mercer.

Mercer strhl volant, až se záď jeho vozu dostala do smyku. Pustil brzdu a prudce sešlápl plyn. Jeho chodidla po pedálech jen tančila. Dokončil perfektní kontrolovaný smyk a vyrovnal vůz. Nyní měl před sebou volnou cestu až na letiště.

Hlavní terminál Dullesova letiště připomínal cihlovými a betonovými oblouky a sloupy s dlouhými skleněnými výplněmi hrudní koš nějaké prehistorické příšery, který zde vybělel na slunci. Mercer se jaguárem prosmýkl okolo terminálu a sledoval ukazatele k nově postavené budově soukromých letů. Propletl se bludištěm zaparkovaných luxusních vozů, načež prudce zablokoval všechna čtyři kola. Pneumatiky gumovaly vozovku s nesouhlasným kvílením. Zastavil jen necelý metr od automatických prosklených dveří hlavního vchodu. Crown Victoria byl v těsném závěsu.

Mercer vběhl do budovy v okamžiku, kdy Henna vyskočil ze svého auta následován oběma agenty. Marge Doyleová měla v ruce revolver ráže 0,38 s krátkou hlavní. Oba agenti byli vyzbrojeni automatickou pistolí s matnou povrchovou úpravou, která vhodně doplňovala jejich smrtonosný výraz. Přestože Henna vypadal se svým bříškem poněkud z formy, pohyboval se skoro stejně rychle jako Mercer a brzy mu dýchal na záda.

Terminál byl skvěle zařízen. Připomínal spíše foyer luxusního hotelu než letištní halu. Sloužil společenské smetánce, která si může dovolit soukromá letadla nebo alespoň jejich pronájem. Zadní prosklená stěna skýtala výhled na řadu learů, gulfstreamů, citationů a dalších soukromých letadel. Výstupem na letištní plochu právě procházela skupina mužů. Mercer okamžitě poznal hlavu Harryho Whitea, který bezvládně seděl v chromovaném invalidním vozíku. Jakási žena, čekající tu na svůj let, polekaně vykřikla, když spatřila Hennu a ostatní, kteří se dovnitř vřítili s tasenými pistolemi. Čtyři muži, kteří vezli Harryho, se ohlédli po hlase. Když spatřili zbraně, bez váhání vytáhli své vlastní.

Mercer strhl Hennu stranou. Sklouzli na koberec jako hráči baseballu na domácí metu. Každý z únosců měl u sebe AKMS – vylepšenou verzi sovětského AK-47 se skládací pažbou pro lepší ukrytí. Předtím nesli zbraně pod dlouhými plášti.

Samopaly zaštěkaly a Hennův šofér dostal plnou dávku do hrudníku. Náraz ho takřka roztrhl vejpůl. Druhého agenta zasáhly dvě kulky do ramene a stehna. Na bezohlednou palbu doplatili také tři civilisté. Jejich těla se zhroutila poblíž Mercera, který si všiml zkamenělého vyděšeného výrazu na jejich tvářích. V nastalé panice ztratili teroristé Hennu a Mercera z očí, a tak se rychle obrátili a spěchali ke svému letadlu.

Mercer zvedl ze země řidičovu berettu a bez rozmýšlení vyskočil a pustil se za nimi. Únosci zvenčí zasypali budovu střelami. Skleněná fasáda se roztříštila a střepy se sypaly dolů jako vodopád. Mercer se opět vrhl k zemi. Vystrčil pistoli z okna a začal střílet. Chtěl únosce alespoň rozehnat. Na tryskáče v hodnotě několika milionů s plnými nádržemi nebral zřetel.

Buď zasáhl, nebo přinutil teroristy se skrýt, protože palba ze samopalů náhle utichla. Mercer se odvážil vyhlédnout. Do kolenou se mu přitom zarývaly úlomky skla. Muži stáli na schůdcích gulfstreamu a táhli Harryho dovnitř. Jeden z nich sledoval terminál. Když zahlédl Mercera, zvedl zbraň, ale Mercer se stačil schovat.

Těžce oddechoval a rychle přemýšlel, co dál. Počáteční strach ustoupil nekontrolovatelné zběsilosti. Snažil se spočítat, kolikrát vystřelil. Usoudil, že mu v komoře zbývá poslední náboj. Vzdálenost k letadlu byla příliš velká na přesný výstřel. A i kdyby byl blíž, bál by se riskovat, že zasáhne Harryho.

Hluk motorů letadla zatím zesílil do ohlušujícího řevu. Mercer pochyboval, že by pilot patřil k teroristům. Ke startu ho spíš nutila hlaveň samopalu, přiložená ke spánku. Opět vykoukl a viděl, že letadlo roluje na start. Dveře byly stále otevřeny a jeden z teroristů odtamtud mířil samopalem na terminál.

Mercer vyskočil rozbitým oknem a dal se do běhu po otevřené ploše. O beton zapleskaly kulky vypálené z letadla. Mercer za sebou slyšel sirény policejních vozů přijíždějících k letištní budově a hlas Dicka Henny, který ho volal zpátky. Ničemu z toho nevěnoval pozornost.

Podběhl několik letadel a tahač, opuštěný vylekaným řidičem. Gulfstream sice zrychloval, ale stále se po dráze jen zvolna sunul vpřed. Mercer přeběhl na střelcovu „slepou“ stranu. Když se dostal na úroveň směrového kormidla, zahalil ho oblak černých výfukových plynů. Rychle se otočil a získal tak skvělý výhled na teroristu. Vypálil svou poslední ránu ze vzdálenosti sedmi metrů. Střelec vypadl ze dveří, jeho AK za ním. Výstřel musel být v kabině slyšet, protože letoun se náhle naklonil dozadu, jak pilot prudce přidal plyn. Mercer zůstal daleko vzadu. Gulfstream se otočil a začal najíždět na ranvej.

Mercer vyrazil zpět k terminálu, kde stála řada malých tryskáčů. Doběhl k letadlu Gates Learjet, jehož dmychadla se právě rozběhla.

Mercer uvolnil závěr beretty a zabušil pažbou na zavřený poklop letadla. „Policie. Otevřete!“

O vteřinu později vylétly dveře nahoru. V dobře oblečeném Afroameričanovi poznal Mercer moderátora CNN. Chytil ho za límec a ručně malovanou kravatu a vytáhl jej z letadla. Vzápětí se sám vyšvihl na palubu.

Kabina learu byla malá – pouze jeden a půl metru na délku a jen o něco málo širší. Kdyby tu byli další pasažéři, Mercer by nejspíš pronásledování zanechal. Všechna sedadla však zela prázdnotou. Z kokpitu se ozval hlas pilota.

„Jste v pořádku, pane Jacksone?“

Mercer se prodral vpřed mezi pilotní sedadla tak, aby oba piloti viděli zbraň v jeho ruce. Ukázal s ní na gulfstream, který byl již půl kilometru daleko. „Sledujte to letadlo,“ zavelel, dobře si vědom absurdity svého požadavku.

Pilotům neušel smrtelně vážný tón Mercerova hlasu a také dobře věděli, co dokáže devítka na tak krátkou vzdálenost. Druhý pilot se opřel v sedadle a odtáhl ruce od ovládacích prvků. První pilot roztočil tryskové motory naplno.

„Jen klid, pane,“ řekl přiškrceným hlasem.

„O mě se nestarejte.“ Mercerův hlas připadl cizí i jemu samému. „Jen neztraťte ten gulfstream.“

Learjet rychle zkracoval vzdálenost. Jeho pneumatiky úpěly od nadměrné rychlosti. Boční dveře gulfstreamu byly stále otevřeny. V otvoru se objevil další střelec a zahlédl blížící se malý letoun. Mercer si všiml překvapeného výrazu jeho snědé tváře, když rychle zalezl zpátky.

„Kryjte se!“ vykřikl Mercer. Muž se objevil znovu, tentokrát s AK v ruce. Začal pálit jednoruč a zbraň mu v ruce divoce poskakovala.

Olovo vystříklo z hlavně jako voda z hadice a úlomky betonu doslova vystřelovaly z dráhy. Několik projektilů prorazilo tenký plášť learu. Motory však dál pracovaly na plný výkon.

„A je vymalováno,“ vykřikl pilot. „Závod je u konce.“

„Držte se jich.“

„Dostali jsme to, člověče. Nic na světě mě nepřinutí vzlétnout, dokud nezjistím škody.“

„Můžete do nich narazit,“ prohlásil Mercer klidněji, než se sám cítil. „Ne příliš silně, abyste nezničil letadlo, ale dost na to, aby jim to zabránilo vzlétnout.“

„Chlape, vy jste zešílel.“

„Na letišti právě zabili čtyři lidi a chystají se unést pátého. Jsme jediní, kdo jim v tom může zabránit.“

Piloti si vyměnili pohledy a mlčky se rychle domluvili. Lear zvýšil rychlost. Zatáčku na ranvej řízl tak ostře, až se přídavná nádrž připevněná pod křídlem otřela o zem a vykřísla spršku jisker. Letadlo únosců náhle prudce zastavilo, protože muselo dát přednost přistávajícímu Boeingu 747.

Pilot learu zpozoroval příležitost a ještě zvýšil rychlost. Letadlo ukrajovalo vzdálenost jako gepard na lovu. Ve dveřích gulfstreamu se opět objevila tvář. Když terorista viděl, co se chystá, seskočil na zem, zatímco letoun začal znovu rolovat a zvyšovat rychlost.

„Do prdele!“ vykřikl pilot learu.

Střelec zvedl svůj samopal, ale buď mu došly náboje, nebo se zbraň zasekla. Výstřel nevyšel. Terorista se horečně snažil vyčistit komoru, než mu došlo, že zbraň nebude fungovat. Když se k němu přiblížil lear, odhodil zbraň stranou.

„Co chce sakra dělat?“ zvolal druhý pilot.

Mercer pochopil. Odhodlaný výraz v teroristových očích mu prozradil, co hodlá provést. Únosce běžel vstříc letounu a zrakem odměřoval vzdálenost. V kritickém okamžiku skočil. Jedním chodidlem přistál na levém křídle learu. Zakolísal, ale měl dostatek koordinace, aby se natočil ke svému cíli. Jeho ruka šla první a titanové lopatky motoru Garrett TFE 731 z ní v mžiku nadělaly sekanou. Když však do turbíny narazila hlava a ramena, motor se roztrhl. Utržené lopatky létaly na všechny strany a zasekávaly se do hliníkového pláště letounu.

Pilot learu rychle vypnul oba motory, aby zabránil explozi. Zatím se gulfstream odlepil o kilometr dál od země, zanechávaje za sebou jen dvě bílé čáry jako rychlé tahy štětcem. Mercer nevěnoval pozornost ani pilotům, ani muži, který se nechal dobrovolně vtáhnout do motoru. Sledoval, jak Harryho únosci mizí v dáli.

Protože neudělal dost, jeho přítel byl pryč. Chybělo tak málo. Stejně jako když stál jen čtyřicet metrů od místa, kde byla zavražděna Tory. Ruce se mu rozklepaly hněvem a frustrací. A pocitem viny. Mohl udělat víc. Mohl jet či utíkat rychleji nebo mohl letadlu prostřelit pneumatiku místo toho, aby svůj poslední náboj vyplýtval na zabití teroristy, což mu nepřineslo nic než temné zadostiučinění. Rád by věřil tomu, že udělal vše, co bylo v jeho silách. V této situaci to však očividně nestačilo.

Když se k nehybnému learu přiřítilo auto letištní ochranky, seděl Mercer sklesle na trávníku vedle ranveje. Křečovitě zatínal lícní svaly, jak se snažil udržet spodní čelist v klidu. Dick Henna vyskočil z vozu a pomalu k němu došel. Mercer byl na pokraji zhroucení. V takovém stavu ho Henna dosud nikdy neviděl. Zamrazilo ho.

„Jsi v pořádku?“

Mercerovi nějakou dobu trvalo, než odpověděl. Jeho tvář byla nehybná, avšak jeho oči planuly hněvem. „Jo, jsem v pohodě,“ zašeptal. „Co ty?“

„O jednoho muže jsem přišel a druhý je právě na cestě do špitálu. Poslyš, Mercere, teď odsud musíš co nejrychleji vypadnout. Marge už zavolala vyšetřovací tým FBI. Za chvíli tu budou. Vysvětlím to jako zmařený pokus o zadržení, ale ty, jako civilista, v tom nemůžeš figurovat.“ Podal Mercerovi ruku. Ten ji přijal a s ředitelovou pomocí se postavil.

„Co gulfstream?“

„Nevím. Někdo je snad bude mít na radaru, ale jistě to nevím.“

„Takový průser, Dicku,“ zaúpěl Mercer. „Promiň.“

Nasedli do auta. „Ty za nic nemůžeš. Nikdo z nás nemohl tušit, že Harryho unesla skupina teroristů vyzbrojená samopaly. Jak jsme něco takového mohli vědět?“ Hennův hlas byl klidný a konejšivý. „Letadlo patrně směřuje pryč ze země, takže se jedná o mezinárodní incident. Zavolám Paulu Barnesovi do CIA, a pokud se nám podaří zjistit, kam letí, pošleme tam pár agentů, kteří si na ně počkají.“

„Myslíš, že ho CIA dostane zpátky?“

„Upřímně řečeno, nemyslím si, že budeme mít čas zjistit, kde přistanou. Tryskáč s přídavnými nádržemi může být během několika hodin kdekoliv v Evropě, Africe či Jižní Americe. Všude tady kolem se však válí fůra důkazů. Taky jsou tu papíry z nájmu letadla. Takže máme poměrně velkou šanci, že se nám je nakonec podaří vystopovat.“

Mercer mlčel, dokud ho sedan nedovezl k jeho jaguáru. Stála u něj Marge Doyleová a dohlížela, aby se o něj příliš nezajímala letištní policie. Henna jí pohledem naznačil, že se nemá na nic ptát, a tak jen Mercera poplácala po zádech a vešla do budovy.

Její účast vrátila Mercera zpět do reality. Harry byl nyní mimo jeho dosah a on s tím v tuto chvíli nemohl nic dělat. „Máš pravdu,“ řekl. „Možná se vám podaří ty svině identifikovat podle zbraní, které tu nechali, nebo vás k nim dovede ten chlápek, kterého se mi podařilo sundat. Já teď musím do Eritreje a pomoci Harrymu tam. Zjistil jsi v tomhle směru něco? Třeba o Selome Nagastové?“

„To mi nebudeš věřit. Když jsem prověřoval, jak je to s jejím napojením na eritrejskou ambasádu, ozval se mi velvyslanec osobně. Prý je v zemi pod jeho záštitou, avšak pracuje nezávisle. Nevědí prý nic bližšího ani o ní, ani o její činnosti.“

„A tou je?“

„Podle velvyslance shánění prostředků na humanitární programy v Eritreji. Nic víc nechtěl prozradit, a když jsem se pokusil naléhat, zavěsil.“ Henna se odmlčel. „Já se v tom ovšem začal trošku šťourat a najednou to začalo být neobyčejně zajímavé. Zadal jsem její jméno do databáze CIA a během několika minut jsem měl na drátě jeden dost naštvaný hovor.“

„Opět eritrejský velvyslanec?“

„Ne. To bys neuhád. Od Paula Barnese.“

„Cože?“

„Slyšels. Ředitel CIA. Když jsem zadal její jméno do počítače, spustil jsem poplach. Část našeho systému je propojena se systémem Mossadu. Její jméno zburcovalo půl Tel Avivu. Barnesův protějšek z Izraele mu okamžitě volal a četl mu dohodu o spolupráci našich dvou agentur a spoustu dalších volovin. Zkrátka a dobře, Izraeli se vůbec nelíbilo, že jsem se začal zajímat o slečnu Nagastovou.“

„Co je sakra Izraelcům do toho, že prověřuješ nějakou Eritrejku?“ Následující informaci Mercer naprosto nečekal.

„Protože ona není pouze občankou Eritreje,“ vysvětloval Henna. „Má dvojí občanství – eritrejské a izraelské. Je důstojnicí izraelských obranných sil a také zastává nějakou funkci ve vládě.“

„Tak tohle nechápu.“ Jestliže byla Selome Izraelka, znamenalo to, že Harry mohl být držen kýmkoliv z četných nepřátel židovského státu.

„Ani já ne. Ale deset minut po Barnesovi volal Lloyd Easton.“

„Tajemník ministerstva zahraničí?“ Tohle už bylo na Mercera trochu moc. A začínalo ho to děsit.

„Nikdo jiný. Jemu taky někdo volal. Pro změnu izraelský ministr zahraničí. Prý máme dát ruce pryč od Selome Nagastové, jinak si nemáme přát ty důsledky. Má prý v USA své poslání, které se netýká USA a tudíž nás nemá co zajímat. Máme si prý hledět svého. Vyšetřováním její mise prý ohrožujeme samotné spojenectví našich národů.“

„Co to všechno sakra znamená, Dicku?“

„To mi povídej. Myslel jsem, že to bude rutinní vyšetřování, a najednou se to na mě valí ze všech stran, že se ani nestačím vzpamatovat. Co myslíš ty?“

Mercer se zamyslel, nevšímaje si policejních aut a sanitek okolo. „Nevěřil jsem jí od samého počátku, protože jsem měl tušení, že v jejím případě něco nehraje – to platí, koneckonců, i o Prescottu Hydeovi – ale něco takového mě ani ve snu nenapadlo.“

„Proč nemůžeš být jako ostatní mí přátelé?“ Henna nebyl rozčilený, ale mluvil vážně. „Když někdo z nich zavolá, že potřebuje s něčím píchnout, jde o vymalování garáže nebo sestavení plynového grilu. Ty musíš mít vždy něco extra, co? A navíc je to horší a horší. Harryho únos se změnil v krveprolití. Co to s tebou je?“

„Prostě smůla, řekl bych. Co jste našli u Harryho?“

„Zatím těžko říct. Tým k němu dorazil, zrovna když jsem se chystal na letiště. Co mi můžeš říct o tom večeru, kdy Harryho unesli? Pomůže nám to při třídění důkazů, které se týmu podaří sebrat.“

„Nic moc. Byl to večer jako každý jiný. Popíjeli jsme u Tinyho, dokud se neobjevila Selome. Když odešla, dali jsme si ještě pár panáků a pak jsme šli oba dva domů.“

„Obávám se, že nemůžeme dělat nic, dokud se nám nepodaří vystopovat letadlo.“ Henna přidržel otevřené dveře jaguáru, zatímco se Mercer konečně nasoukal do svého vozu. „A čekat na zprávu vyšetřovacího týmu.“

„Kdy myslíš, že budeš mít nějaké výsledky z Harryho bytu?“

„Do několika hodin, řekl bych.“ Henna si svého přítele kriticky měřil. „Po tomhle masakru do Kalifornie nejedu. Co kdyby ses večer stavil u mě na skleničku. V klidu to proberem.“

„Díky, vím, o co se pokoušíš, a vážím si toho, ale nedělej si starosti. Čeká mě dnes ještě spousta práce. A neboj – znám své meze lépe než kdokoliv jiný.“ Mercer nastartoval brumlavý motor jaguáru. „Až mi to začne přerůstat přes hlavu, tak toho nechám.“

„Jenom abys o tu hlavu dřív nepřišel, ty blázne,“ zamumlal Henna za odjíždějícím autem.

Benátky, Itálie

Giancarlo Gianelli seděl zamyšleně zády k oknu v prostorném přijímacím pokoji svého rodinného sídla na Canale Grande. Obrovská okna z olovnatého skla a tepaného železa, která sahala od podlahy až ke stropu, byla přes tři sta let stará, vyrobená v dobách, kdy se sklářství ještě dalo považovat za umění. V každé z osmi set tabulek zůstala v místě, kde sklář do roztaveného skla zapíchl píšťalu, malá bublinka. Sluneční světlo, které procházelo okny, kreslilo na zem stínovou mřížku, která ladila s šachovnicovým vzorem béžovo-růžového carrarského mramoru.

Každý starožitný kus nábytku v místnosti, ač jedinečný sám o sobě, byl skvěle zakomponovaný do okolního celku. Celý pokoj svědčil o nezměrném bohatství a to se jednalo pouze o jeden ze čtyřiceti tří v tomto domě. Také Gianelli vypadal, jako by tvořil luxusní inventář domu, umístěný sem k jeho dokrášlení. Sportovní sako mu ušili na míru v Miláně, jeho košile byla z egyptské bavlny a kravatu mu osobně věnoval zesnulý Gianni Versace. Gianelli představoval prototyp italského průmyslového magnáta, který se mohl srovnávat s rodem Medici z období renesance.

Dnešní svět je malý. Vše je kdykoliv na dosah prostřednictvím tryskových letadel, telefonu a Internetu. Ty tam jsou dny, kdy lidé s vizí mohli snadno získat bohatství přímo úměrné podstoupenému riziku. Zůstala jen hrstka těch, kteří si dokázali udržet nezávislost na věčně mlžící armádě právníků a hamižných bankéřích. Giancarlo Gianelli byl jedním z nich.

Jako poslední mužský dědic dynastie, která přežila více než šest století, stál nyní Gianelli na vrcholu všeho, čeho jeho klan dosáhl a co vybudoval. Gianellimu táhlo na šedesátku a za dva měsíce se měla vdát poslední z jeho šesti dcer. Jedinou útěchu v jeho osamělosti mu skýtala pouze někdejší sláva jeho rodiny. Měl sice dva syny se dvěma různými milenkami, avšak ani jeden z nich si nemohl činit nárok na dědictví rodu Gianelli. Možná právě skutečnost, že nemá dědice, způsobila jistou lehkomyslnost, se kterou začal Gianelli zanedbávat obchodní záležitosti a nořit se stále více do stínu díla svých předků.

Dvacáté století rodině přálo. Jeho dědovi se podařilo rodinné jmění rozmnožit hned dvakrát. Poprvé na počátku století, když do Itálie dorazila průmyslová revoluce, a podruhé během fašistické diktatury Benita Mussoliniho, když ve svých továrnách rozjel válečnou výrobu pod přímým patronátem Vůdce. V letech 1930 až 1940 soupeřilo Gianelliho impérium co do velikosti i objemu výroby s koncernem Fiat. Vyráběli všechno od ponorek po polní jídelní soupravy.

Giancarlův otec se ujal vlády v roce 1955 a provedl holding Gianelli SpA bouřlivými, avšak ziskovými šedesátými léty, krizí let sedmdesátých i těžkou depresí let osmdesátých. Předal vedení do rukou svého syna jen pár týdnů před krachem na americké burze v říjnu 1987. Přestože Giancarlovy první roky ve funkci generálního ředitele byly obtížné, zůstala jeho společnost jednou z největších a nejziskovějších italských firem.

Giancarlo vyhlédl z okna a spatřil několik gondol zvolna plujících po Canale Grande. Většina z nich byla prázdná, neboť čluny využívali převážně turisté, jejichž sezóna ještě nenastala. Vodou se šinulo také několik vaporetti, starých nemotorných člunů, které zde plnily úlohu městské hromadné dopravy. Tu a tam se mihl štíhlý, nablýskaný vodní taxík, obsazený většinou nějakým podnikatelem. Jako v každém jiném městě na světě. V dáli se vznešeně klenul most Rialto ze šestnáctého století.

Byl duben v Benátkách, magické roční období. Slunce již hřálo dostatečně na příjemné procházky úzkými uličkami. Nepálilo však ještě tolik, aby se kanály proměnily v páchnoucí stoky, jak se stávalo později v létě. Majitelé obchodů zářili spokojeností a s nadějí očekávali příliv turistů. V červnu už jejich úsměvy poněkud zkysnou a dobrý rozmar povadne. A v srpnu už se budou s neskrývanou mrzutostí a ročním výdělkem bezpečně v kapse těšit už jen na to, až se ulice opět vyprázdní.

Zazvonil telefon.

„Odjíždí za dva dny, pane Gianelli,“ spustil volající bez jakéhokoliv úvodu.

„Jaké myslíte, že má šance?“ zeptal se Giancarlo.

„Je dobrej. Některý říkaj, že dokonce nejlepší. Ale já nevěřím, že to najde.“

„Proč myslíte?“ Gianelli neplatil svému informátorovi tolik, aby bezmezně věřil jeho úsudku. Dával přednost strohým faktům, na jejichž základě si dělal vlastní závěry.

„Čas, pane Gianelli.“ Odpověď přišla okamžitě, jako by ji volající očekával. „Hyde dal Mercerovi na průzkum šest tejdnů a Mercer sám chce bejt v Eritreji už tenhle víkend. Dělá všechno možný i nemožný, aby dostal věci do pohybu. Může bejt nejlepším prospektorem v branži, ale po tejdnu příprav nenajde ani díru do vlastní prdele, aby si moh namazat hemeroidy.“

Gianelli znechuceně zabručel.

„Docela sebou hodil, pokud jde vo zajištění mašin a materiálu, ale i kdyby se přetrh, tak nezačne s pracemi dřív než za tejden po příjezdu do Afriky. Bude muset zajistit zásobování a další věci.“

„A pak?“

„No, Eritrea možná vypadá malá na mapě. Když ji ale máte prozkoumat pěšky nebo autem, je to velká, drsná pustina.“

„Podařilo se vám dostat blíž ke kopiím těch fotografií z Medusy?“ zeptal se Gianelli. „Ty obrázky by nám určitě pomohly v našem vlastním bádání.“

„Ne,“ odvětil informátor. „Už jsem vám to vysvětloval. Hyde je nedá z ruky. Zkoušel jsem i archív Národního průzkumnýho úřadu, ale byl tam jenom ten jeden soubor. Má to co dělat s tím, že ten materiál, ze kterýho jsou, nejde kopírovat ani skenovat.“ Odmlčel se. „Je mi líto.“

„Dá je Hyde Mercerovi?“

„Řek bych, že jo. Ale zatím je ještě nemá. Hyde mu je dá až těsně před vodletem.“

„Je Hyde tak opatrný?“

„Spíš paranoidní.“

„Musíme ty fotografie od Mercera dostat, jakmile přijede do Eritreje.“ Gianelli mluvil teď spíš sám k sobě než k informátorovi. Nakonec si uvědomil, že prozrazuje víc, než je nutné. Zarazil se a změnil téma. „Kdy se Selome Nagastová vrací do Asmary? Bude s Mercerem?“

„Zatím nemám páru. Řek bych, že s ním poletí. Až to budu vědět na beton, zas se vozvu.“

„Zjistil jste o ní něco nového?“

„Nic. Ale něco mi říká, že to s ní nebude jenom tak.“

„A vaše tušení vás také přimělo prodat ty snímky Hydeovi za zlomek toho, co bych za ně byl ochoten zaplatit já,“ řekl Giancarlo kysele. „Za pár dní odlétá z Washingtonu. Takže jestli něco skrývá, pokusím se to zjistit odtud. Vaše instinkty znamenají nejpíš jen to, že spí s Hydem.“

„To je možný, ale já vo tom dost pochybuju. Von je tlustý prase a vona bohyně,“ řekl major Donald Rosen z Národního průzkumného úřadu USA.

„To nevadí. Dál mě o všem informujte, ať odčiníte svou počáteční chybu.“ Gianelli zavěsil telefon.

Tak, uvažoval, Hyde našel odborníka, který pro něj překope poušť. Byla to sice komplikace, ze které neměl Gianelli žádnou zvláštní radost, nicméně se to dalo očekávat. A kdo ví? Třeba se mu dokonce podaří toho využít. Byl by fotografie z Medusy získal raději od majora Rosena, ale Hyde ho předběhl. Nyní nezbývá než pokusit se je Mercerovi ukrást v Asmaře. Pohrával si rovněž s myšlenkou získat jak snímky, tak Mercera. Giancarlo měl v současnosti v Eritreji své vlastní lidi, kteří prozkoumávali africkou pustinu. Nikdo z nich se však svou odborností nemohl rovnat Mercerovi. Získání Mercera však nebylo prvořadou záležitostí. Tou byly snímky. Sáhl po telefonu, aby v tomto ohledu začal něco podnikat. Při tom si vzpomněl, jak to všechno začalo.

Eritrea byla italskou kolonií od konce devatenáctého století a stala se hlavním výchozím bodem pro invazi do Etiopie v roce 1935. V neobyčejně brutální válce nasadil agresor těžkou vojenskou techniku proti jezdcům na koních. Výsledek byl jasný předem. Obzvláště poté, co Společnost národů prosadila pro celou oblast embargo na dovoz zbraní, jež ovšem Itálie, která měla své vlastní výrobce zbraní včetně Gianelliů, zcela ignorovala.

Brzy po svém nástupu k moci a dlouho před válkou, která byla jednou z předeher druhé světové války, začal Mussolini budovat v nehostinné poušti moderní stát. Po několik desetiletí byla Eritrea zdrojem bohatství, z něhož valná část plynula do pokladnice Gianelliů. Ti měli o Eritreu takový zájem, že Giancarlův prastrýc Enrico bydlel ve vile na předměstí Asmary a spravoval většinu území jako otrokářský stát.

Enrico sice nebyl tak prohnaný jako jeho starší bratr, který vedl celou společnost, měl však v žilách stejnou krev a věděl, jak vytřískat zisk prakticky z čehokoliv: ovocných a kávovníkových plantáží, dřeva, výroby soli a importu luxusního zboží pro rostoucí italskou populaci v Eritreji. Kromě toho si Enrico našel koníček mimo tradiční sféry podnikání rodiny, kterému se věnoval s obrovským zápalem. Začal se amatérsky věnovat geologii a trávil celé měsíce v divočině hledáním nerostných surovin.

Přesvědčil sám sebe a do jisté míry i svého staršího bratra, že v horách na hranici se Súdánem je ukryto bohaté naleziště zlata. Utratil celé jmění na rozkopání prakticky každé hory, která se mu zdála zajímavá. O své práci si vedl jen velmi nepořádné záznamy a většinu dolů opustil brzy poté, co se ukázalo, že v nich nic není. Zklamaný starší bratr nakonec nařídil Enricovi utrácení zanechat. Dosáhl tím však pouze toho, že Enrico zdvojnásobil úsilí. Především jedno místo se mu jevilo jako obzvláště slibné. Tentokrát však nemělo jít o zlato, ale o diamanty.

Giancarlo měl veškerou dokumentaci týkající se Enricova „vrtochu“, jak se v rodině tomuto podniku říkalo. Studoval ji už jako chlapec a byl legendárním příběhem uchvácen. Nikde však neobjevil ani zmínku o tom, kde se údajné naleziště nachází. Enrico pečlivě zapisoval právní aspekty svých obchodních záležitostí. Informace o dole si však nechával pro sebe.

Krátce po Novém roce 1941 vyšlo najevo, že Enrico zfalšoval účetní knihy, aby zakryl skutečnost, že jeho bájný diamantový důl už stál víc než veškeré jeho dosavadní podniky dohromady a ukrojil tak podstatný díl ze zisků z kolonie. Byl okamžitě povolán zpět do Itálie. Hlava rodiny pro něj dokonce poslala soukromé letadlo doprovázené stíhačkou, aby se ujistila, že se Enrico bezpečně vrátí.

V té době však vstoupila do Eritreje britská armáda generála Platta. Enrico telegrafoval domů, že se chystá na návrat do Benátek. Jednak aby se vyhnul bojům a také aby si promluvil se starším bratrem.

Giancarlo četl ten telegram mnohokrát, neboť se jednalo o poslední zprávu od Enrica. Jeho letadlo sestřelily britské stíhačky nad Středozemním mořem. Veškeré informace o diamantovém dole si vzal Enrico s sebou.

Jako chlapec si Giancarlo slíbil, že se jednoho dne vrátí do Eritreje a najde Enricův diamantový důl. Ten sen ho nikdy neopustil, avšak trvalo mnoho let, než na něm mohl začít doopravdy pracovat. Když se konečně ocitl v postavení, kdy mohl něco podniknout, zaneprazdňovaly jej běžné obchodní záležitosti a starosti o rodinu. Během jeho kariéry se jej několikrát zmocnilo pokušení zahájit v Eritreji výzkum. Tou dobou tam však zuřila válka za nezávislost a oblast, která by přicházela v úvahu, patřila k těm nejvíce zasaženým boji. Navíc jméno Gianelli náleželo i několik desetiletí po italské okupaci v Eritreji k prokletým a Giancarlo pochyboval, že by se jeho výzkum setkal s pozitivním ohlasem.

Nyní však, když Eritrea získala nezávislost a jeho vlastní závazky se se svatbou poslední dcery chýlily ke konci, cítil, že nastal ten pravý čas. S výdaji na celý podnik si hlavu nelámal. Kolik to může stát? Miliardu lir? Deset miliard? Co na tom? Celý život dělal poslušně to, co se od něj očekávalo. Ale teď, stejně jako Enrico, toužil udělat něco sám pro sebe. Pokud by uspěl, měl plán, jak z toho vytěžit maximum. I jeho však tlačil čas. Za dva měsíce zasedal velký diamantový syndikát v Londýně. Gianelli jim potřeboval ukázat diamanty alespoň v hodnotě několika tisíc karátů, aby dosáhl splnění svých požadavků. Již nyní se však zbavil všech svých jihoafrických cenných papírů. Jestliže eritrejský podnik vyjde, bude Jižní Afrika jen černou dírou na peníze.

A pokud neuspěje? Gianelli pokrčil rameny. Několik účetních se bude chvíli drbat za uchem, kam peníze zmizely, a to bude vše. Giancarlo nemohl prohrát.

Něco mu však říkalo, že to vyjde. To, co ukázaly snímky ze satelitu, totiž nemohlo být nic jiného než objev Enrica Gianelliho.

Klášter Debre Amlak

severní Eritrea

Nejbližší zdroj elektrické energie, který by klášter mohl využívat, se nacházel více než sto šedesát kilometrů na východ, ve městě Nakfa. Veškeré osvětlení tak zajišťovaly svíce a olejové lampy. Obé bylo drahé a těžko se shánělo. S výjimkou půlnoční mše se proto se svícením šetřilo, a život v klášteře tak probíhal od úsvitu do setmění. Mimo noční bohoslužby zde nebylo zvykem, že by se nějaký mnich potuloval po nocích.

Den po Dawitově nečekaném proslovu se Efraimovi v soukromí svěřil další mnich, jen o pár let mladší než Dawit, a potvrdil vše, co starý bratr říkal. Klášter skrýval tajemství a možná nastal čas je odhalit. Po návratu ze své soukromé svatyně trávil Efraim značnou část nocí na modlitbách a v meditacích, s jedinou rozsvícenou svíčkou ve své cele. Od výletu do pouště nevzal do úst a pil jen velice málo. Oči mu planuly vyčerpáním, plnovous měl špinavý a rozcuchaný. Nevěnoval pozornost tomu, že páchne potem, ani si nevšímal žlutého povlaku na jinak vždy pečlivě vyčištěných zubech.

Bílé měsíční světlo pronikalo jediným okénkem Efraimovy cely a dopadalo na starodávnou knihu na hrubém dřevěném stole. Efraimovy sepjaté ruce spočívaly vedle knihy, těsně vedle kruhu světla, se šňůrou růžence v dlouhých štíhlých prstech. Kniha v kožené vazbě měla desky sepnuty matnou mosaznou sponou. Její stránky stářím nabobtnaly, takže kniha vypadala omšele i přesto, že o ni bylo po osm staletí svědomitě pečováno.

Efraim dostal knihu při závěrečné zpovědi od svého předchůdce, pouhou hodinu před jeho smrtí v etiopském exilu. Efraim umírajícímu opatovi slavnostně slíbil, že bude knihu střežit jako oko v hlavě a předá ji svému nástupci. Také přísahal, že ji za žádných okolností neotevře. Nikdy neměl spatřit stránky ručně popsaného pergamenu. Přestože Efraim slíbil splnit poslední přání starého mnicha, přečetl si tehdy alespoň název knihy. Byl napsán v ge’ez, jednom se starých etiopských jazyků. Přeložit starobylý nápis mu nečinilo žádné obtíže.

Potupa králů.

Ruce se mu roztřásly, až mu z nich svazek málem vypadl. Cítil se jako Adam v Ráji, s osudným jablkem v dlani. Okamžitě se dovtípil, že kniha obsahuje zlo tak smrtící jako prvotní hřích. Teprve nyní začal chápat muže, který tu před ním umíral. Pohledem sklouzl na křehkou postavu ležící na prostém lůžku tak daleko od jejich domova. Znal odpověď dopředu, a přesto se nepřestával tázavě dívat.

„Ano,“ přišla tichá odpověď. „Četl jsem to a Bůh mne za to zatratil. Zatratil nás všechny. Nedokázal jsem odolat. Nejdříve jsem si myslel, že je to Boží vůle, abych knihu přečetl a porušil mlčení. Teprve když jsem dočetl – 13. listopadu 1962 –, pochopil jsem, že mi to našeptal sám Satan.“

Efraim na něj mlčky hleděl.

„Nic ti to datum neříká? Den poté, co jsem dočetl Potupu králů, Etiopie oficiálně anektovala Eritreu. Byl to počátek konce naší země, Efraime: etiopská okupace, pogromy, nevýslovné utrpení za vlády Derguy. A byl jsem to já, kdo způsobil válku. Má arogance přivolala Boží hněv! Potrestal mne za četbu knihy zničením našich domů, zkázou celé země a pobitím stovek tisíc našich lidí. A to vše proto, že jsem se nedokázal opanovat a přečetl, co je napsáno v této prokleté knize, temné společnici našich největších náboženských textů.“

Součástí víry byly dvě staré knihy – Kebra Nagast: Sláva králů a Fetha Nagast: Spravedlnost králů. Západní svět je takřka neznal, přestože předcházely nejvýznačnější křesťanské spisy o několik set let. Sepsali je egyptští koptové před minimálně tisíci lety. Popisují návštěvu Makedy, královny ze Sáby, v Izraeli a život jejího syna Menelika, kterého vychoval izraelský král Šalamoun. Vyprávějí o tom, jak Menelik přenesl Archu úmluvy z Jeruzaléma do Axumu v dnešní severní Etiopii, kde pro ni nechal zbudovat chrám. Knihy jsou dále prý důkazem toho, že právoplatní králové Etiopie včetně posledního vladaře Haileho Selassie jsou přímými potomky Noema, Abrahama a Mojžíše, tedy vyvolenými Božími dětmi.

Efraim byl křesťan. Jeho víra proto vycházela z učení Ježíše Krista, apoštolů a učedníků. Opírala se však také o mnohem starší kořeny – židovské, pocházející od prvních věřících v opravdového Boha, požehnaných i přesto, že nepovažovali Krista za jeho syna. Efraim sice nestudoval Talmud a pozdější židovská učení, znal však dokonale Starý zákon, Kebru Nagast i Fethu Nagast, kterým bezmezně věřil.

Pravdivost tvrzení obsažených v Kebře Nagast vyvolávala spory náboženských badatelů od jejího objevení. V devatenáctém století se však začali z Afriky vracet misionáři s vyprávěním o černých židech žijících v Etiopii a praktikujících mnohem starší a podle některých prý dokonce ryzejší verzi víry. Otázka, zda tito lidé, kterým se říkalo falašové – Odloučení –, jsou doopravdy Židé, byla zodpovězena v roce 1984, kdy Izrael spustil operaci Mojžíš – tajný program řízený Mossadem, jehož cílem bylo dopravit do Izraele co nejvíc falašů v době, kdy v Etiopii řádil nejkrutější hladomor.

Jak se stalo, že se třetí, neznámá kniha Potupa králů ocitla v rukou křesťanských mnichů, Efraim nevěděl. Přesto seděl u lůžka umírajícího opata a držel svazek pod paží. Druhou ruku měl položenu na starcově chvějícím se rameni.

„Přísahej mi, Efraime, že ji nikdy nebudeš číst. Na těch stránkách jsou věci, které nebyly určeny očím člověka.“ Opatův hlas se třásl jako plamínek svíčky. „Té noci jsem ztratil víru. Nedokázal jsem unést, že by bůh, náš Bůh, mohl dopustit takovou hrůzu, takové ohavnosti.“

„Přisahám,“ souhlasil Efraim bez váhání a litoval, že se kdy dotkl nečistého spisu. „Ve jménu svátosti této tvé zpovědi a před zrakem Nejvyššího slibuji, že nikdy ani nenahlédnu do této knihy.“

Nyní ležela kniha jen pár centimetrů od jeho rukou a Efraim věděl, že si ji musí přečíst. Studený vítr lomcoval chatrným okenním rámem a rozkomíhal plamínek dohořívající svíčky. Její slabé světlo vrhalo bizarní stíny na neomítnuté kamenné zdi a známé tvary pokoje v něm nabývaly zlověstné podoby. Efraim cítil, jak mu běhá mráz po zádech.

Proč mne tak zkoušíš, Pane? Mám trpět jako Jób, abys dokázal Luciferovi, že lásku člověka k Tobě nelze zlomit? Obávám se, že nejsem dostatečně silný. Je mou zkouškou to, zda budu nebo nebudu číst tuto knihu? Přeješ si, aby tato slova člověk již nikdy nespatřil? Nebo je mým úkolem knihu přečíst a vynést její pravdy na světlo?

Noc se chýlila ke konci. Efraim zapálil další svíčku od zbytku předchozí a místnost zalilo čerstvé světlo. Měsíc se zatím přesunul na obloze, takže již neosvětloval desku stolu, ale jednoduchý krucifix nad postelí. Efraim se na kříž upřeně zadíval, procítil Spasitelovo utrpení a poprvé během těchto dní se mu ulevilo. Odpověď na jeho dilema ležela přímo před ním. Kristus zemřel za naše provinění. Vědomě selhat je sice hříšné, ale i to bude odpuštěno. Odsouzen bude skutek, nikoliv člověk.

Skoro v témže okamžiku, kdy přistoupil ke svému stolu a rozepnul přezku na knize, vykřikl bratr Dawit ze sna a skonal. Než se o tom Efraim druhého dne dozvěděl, měl knihu přečtenou a smrt starého mnicha už jej tolik netížila.

Někde nad Atlantikem

Mercer ležel rozvalen na dvou křeslech první třídy s ústy dokořán a rašícím strništěm na tvářích. Jeho let do Říma, jediného většího leteckého uzlu se spojením do Asmary, odlétal časně, a tak se Mercer oholil a osprchoval večer před odletem. Nutně si potřeboval projít své poznámky a porovnat je se snímky z Medusy, které mu Hyde konečně poslal. Oči však odmítaly zůstat otevřené. Koupil si dvě místa vedle sebe, protože chtěl mít dostatek prostoru pro své materiály. Zůstalo však pouze u dobrých úmyslů. Letadlo se ještě ani neodlepilo od země a Mercer už spal jako zabitý.

Spal však neklidně. Letuška se na něj chodila každou chvíli dívat, protože hlasitě mumlal ze sna a na čele se mu perlil pot. Když se probudil, měl kruhy pod očima a v puse jako v polepšovně. Rozespale se rozhlížel po kabině a snažil se probrat. Byl rád, že tíživý sen skončil, avšak něco se mu ve spánku opět vybavilo. Něco, co bylo hluboko zasunuto v jeho mysli. Někde něco nesedělo. Někdo – Hyde, Selome, nebo únosci – řekl něco, co nedávalo smysl. Ale co to bylo? Nemohl si vzpomenout. Ksakru.

Přivolal letušku a objednal si dvě kávy a sklenici pomerančového džusu. Vše měl připraveno, když se vrátil z toalety, kde se dal trochu do pořádku. Také na něj už čekala Selome Nagastová s tajemným úsměvem na tváři.

„Doufám, že vám to nevadí?“ mrkla na něj. „Já nemám tak velkorysý rozpočet jako vy, a tak se mačkám vzadu s ostatními sardinkami. Od Billa vím, že máte dvě sedadla první třídy.“

Mercer na ni překvapeně zíral. „Proč jste mi neřekla, že poletíte také?“ Od setkání v baru u Tinyho s ní Mercer několikrát telefonoval. „V mém rozpočtu by se našlo dost i pro další místo pro vás. Koneckonců, jsou to vaše peníze, které utrácím.“

Selome pochopila, že to od Mercera není neurvalost, ale žert. Opět se usmála: „Po pravdě řečeno jsem si to takhle naplánovala – zaplatit za místo jako v autobuse a proklouznout do první třídy.“

„A to jsem si myslel, že diplomaté se těší vždy jen maximálnímu pohodlí.“

Zdálo se, že se to Selome trošku dotklo: „To ano – pokud pocházejí z bohatých zemí. Já jsem ráda, když si mě moje vláda vůbec může dovolit poslat do zahraničí. Obvykle si hradím většinu svých misí z vlastní kapsy.“

Mercer si v duchu kladl otázku, kterému pánovi Selome právě teď slouží. Je na diplomatické misi pro Eritreu, svou rodnou zemi, nebo plní tajné poslání pro svou adoptivní otčinu Izrael? Motivaci Prescotta Hydea pro celou akci nebylo těžké uhádnout. Pod pláštíkem své funkce a otřepaných frází o humanitární pomoci by si prostě docela slušně namastil kapsu a vytřískal politický kapitál, kdyby Mercer našel diamanty. Ale Selome Nagastová?

Šlo jí o zlepšení podmínek pro nejchudší obyvatele Afriky, kteří obývali oblasti nazývané občas Čtvrtý svět? Nebo pracovala pro izraelské obranné síly či Mossad? Měla její ochota podílet se na výzkumu svou stinnou stránku?

Měli před sebou dalších pět hodin letu a Mercer doufal, že se mu možná podaří něco zjistit.

„Nikdo nemůže říci, že by se Filip Mercer někdy pletl ženám do jejich tajných přání,“ zavtipkoval, „ale což takhle sehrát malou hru? Kdyby se vás letušky ptaly, co tu děláte, odpovězte, že jsem vás sbalil tady v letadle a že spolu po přistání někam vyrazíme.“

„Ujednáno,“ potřásla mu Selome pravicí. Opět byl překvapen silou jejího stisku a příjemně hřejivým dotykem její kůže.

„Jsem rád, že vás zase vidím.“ Mercer se usadil do svého křesla a napěchoval všechny papíry do dvou kufříků. „Naše poslední schůzka nepatřila mezi ty nejproduktivnější.“

„Nezlobím se na vás, že jste nejprve odmítl Billův návrh. Je to každopádně riskantní podnik. Byla jsem však překvapena, že jste tak náhle změnil názor.“ Pohlédla mu zpříma do očí, jako by v nich chtěla vyčíst odpověď. „Proč jste souhlasil? Co vás přimělo se k nám přidat?“

Mercer jí okamžitě vrátil otázku: „Proč jste se vy rozhodli právě pro mne?“

„To bylo snadné. Máte pověst nejlepšího hledače vzácných nerostů na světě.“

„Ještě chvíli pokračujte v tomto duchu a budeme potřebovat další sedadlo pro mé ego.“

„Neodpověděl jste mi na otázku. Co vás přimělo změnit názor?“

Mercer se na ni podíval, jak nejupřímněji dovedl. „Řek bych, že účast na takřka nemožných podnicích prostě patří ke mně. Jejda, to ale zní nabubřele. Ale ono na tom je něco pravdy. Když jsem odmítl Hydea, strávil jsem celé odpoledne hledáním jakékoliv stopy, že na jeho teorii je něco pravdy,“ vysvětloval, míchaje pravdu s fikcí. „Sice jsem žádný důkaz nenašel, ale zůstal ve mně takový zvláštní pocit, kterému jsem se už dříve naučil důvěřovat. Ani tentokrát jsem nedokázal odolat.“

„Takže věříte, že diamanty existují?“ zeptala se napjatě.

„Ne. Pouze mi nevadí promarnit šest týdnů a utratit při tom spoustu peněz,“ odvětil Mercer záměrně stroze. Nechtěl jí dávat žádné falešné naděje.

Okénkem posvítilo do kabiny slunce a dalo vyniknout vínovému odstínu jejích vlasů.

„Těmihle řečmi můžete možná přesvědčit sebe, doktore Mercere, ale nikoliv mě.“

„Dobře. Možná trochu věřím. Ale ne moc,“ zakřenil se. „Řekněte mi něco o sobě.“

Selome si ale nejdřív objednala šálek čaje a croissant. Mercer dopil druhou kávu a hned si poručil třetí. „Moje matka je Eritrejka. Bezhlavě se zamilovala do amerického vojáka, který sloužil na základně Kagnew poblíž Asmary, odkud byla monitorována sovětská rádiová komunikace během studené války. Když se o románku dozvěděla moje rodina, zakázali mé matce dál se s Američanem stýkat. Bylo však již pozdě, dalo by se říct. Naštěstí, protože jinak bych se nenarodila.

Když se dědeček dozvěděl o matčině těhotenství, poslal ji do Itálie, kde máme příbuzné. Ona se však vrátila krátce poté, co jsem přišla na svět. Jak znám z vyprávění, vzal mne dědeček do náruče a smál se, když jsem ho počurala. Stala jsem se pak jeho oblíbenou vnučkou a matce bylo odpuštěno.“

Selome Nagastová se opět usmála. Mercer měl poprvé za celou dobu pocit, že teď si na nic nehraje. „Do školy jsem chodila v Itálii a dva roky jsem studovala v Londýně ekonomiku. Pak jsem pracovala pro eritrejskou Frontu národního osvobození v Evropě. Měla jsem na starosti informovat světovou veřejnost o tom, co se u nás děje.“

„Trošku jsem studoval váš boj za nezávislost,“ přerušil ji Mercer, „a měl jsem ve všech těch frakcích poněkud zmatek.“

„Naši lidé jsou sice stateční bojovníci, ale nejsou příliš originální,“ přitakala Selome. „V průběhu války s Etiopií jsme byli zastupováni ENF, FNO a nakonec ENF-FNO, přičemž tyto strany spolu navzájem nesouhlasily. Promarnili jsme řadu let vnitřními spory. Dokonce i Eritrejcům dá práci se v tom vyznat.“ Její hlas nezněl příliš hrdě. „Válka mohla skončit mnohem dřív, kdyby s politickým hašteřením počkali alespoň do dosažení vítězství.“

„A jak jste se po skončení války dostala do státních služeb?“ zeptal se Mercer. „Neberte to jako urážku, ale vím, že pro africkou ženu je… ehm… poněkud obtížné dostat se na tak významný post, jaký zastáváte vy.“

„Obtížné není to pravé slovo,“ souhlasila Selome hořce. „Ve většině afrických zemí je jediným předpokladem pro jakoukoliv vedoucí úlohu penis. Vůbec nezáleží na tom, zda je přítomen také mozek. Jednou se však Afričané naučí nenechat se ovládat diktátory a despoty.“

„A do té doby?“

„Obviňujeme evropský kolonialismus a západní bigotnost a navzájem se vyvražďujeme.“

„Drsné.“

„Ale je to pravda. Byl jste v Africe. Sám jste to viděl.“

Na dlouhou dobu se odmlčela. Výraz její tváře Mercer dobře znal. Každý večer měl možnost vidět ho doma v místních zprávách. Byl to výraz matky, jejíž dítě leží mrtvé na ulici, zabito v potyčce drogových gangů, které se nedalo zabránit.

„Není to beznadějné,“ řekl měkce, když zahlédl v jejích očích slzy.

„To záleží na vás,“ odpověděla Selome. „Alespoň pokud jde o Eritreu. Žijeme v míru teprve chvíli a země je již znova rozdělena politickými půtkami. Eritreu ohrožuje náboženství, nikoliv kmenová nesnášenlivost, která rozvrátila ostatní africké země. Výsledek však bude stejný – zkáza.

Jak muslimové, tak křesťané již chřestí zbraněmi ze svých kostelů a mešit a vyzývají k vyhlazení druhé strany. Súdánská muslimská vláda jen přilévá oleje do ohně, když se k nám snaží exportovat svůj fanatismus. Podél hranic se potulují bandy, které zabíjejí všechny, kdo nevěří v Alláha. Byl jste někdy v Súdánu?“

„Ne.“

„Tak to buďte rád. Já byla v uprchlických táborech několikrát. Při jedné z těch cest byly pořízeny fotografie, které vám ukazoval Bill Hyde.“

Mercer sebou při té vzpomínce trhl.

„Když jsme konečně začali vytlačovat Etiopany ze země, začali na ústupu praktikovat taktiku spálené země,“ vysvětlovala Selome. „Vypalovali vesnice, ničili cesty, mosty i zavlažovací přehrady. Dokonce vykáceli téměř všechny stromy v zemi, aby nás demoralizovali. Stromy lemující ulice v Asmaře jsou nejvyšší v Eritreji, protože všechny ostatní byly odvezeny do Etiopie. Ale bez ohledu na to, v jak špatném stavu se naše země ocitla po odchodu Etiopanů, není to nic proti tomu, jaké je to v Súdánu. Hemží se to tam ozbrojenými skupinami, jež všechny terorizují. Některé mají podporu súdánské vlády, jiné patří k Súdánské lidově osvobozenecké armádě a další jsou prostě jen složeny z žoldáků, kteří se snaží přiživit na krveprolití. Otroctví je běžným jevem a údajně k němu dochází s tichým souhlasem vlády.“

„Jaký je důvod války?“

„Náboženství. Vláda v Chartúmu je islámská a znepříjemňuje křesťanům a animistům na jihu život, jak jen může. Pokud se tomuto konfliktu podaří přerůst hranice Súdánu, dočkáme se stejných hrůz v Eritreji. A vy jste člověk, který tomu všemu může zabránit. Odjakživa platí, že nenávist je potravou zoufalých a mír je plodem spokojených.“

Mercer studoval tvář Selome Nagastové a usoudil, že její srdce patří rodné Eritreji. Patrně pracuje také pro izraelskou tajnou službu, ale v této misi jí šlo výhradně o dobro jejího lidu. To však byla jen jedna strana problému. Stále cítil, že je tady ještě něco, o čem on nemá ani tušení.

Těsně před odjezdem mluvil Mercer s Dickem Hennou o dosavadních výsledcích vyšetřování Harryho únosu. Soukromý tryskový letoun, který ho odvezl z Washingtonu, byl pronajat společností z Delaware. Firma byla fiktivní, reprezentovaná pouze poštovní schránkou. Letoun se nepodařilo trvale sledovat. Byl spatřen nad východním pobřežím Marylandu, kde letěl tak nízko, že jeho motory takřka opalovaly listí na stromech. Později přistál v Libérii, kde doplnil palivo, a pokračoval dál na východ. Jeho konečným cílem byl Libanon. Agent CIA, který dorazil na letiště v Bejrútu, mohl jen nečinně přihlížet, jak starce nakládají do dodávky a odvážejí neznámo kam. Pokusil se vozidlo sledovat, ale ztratilo se mu v hustém provozu poblíž křesťanské čtvrti.

Spojení na Střední východ bylo dále potvrzeno Harryho sousedy, kteří zaslechli únos. Jazyk, jímž se únosci domlouvali, prý zněl jako arabština. Jediný soused, který něco zahlédl, viděl čtyři muže v černých kabátech a džínách, kteří měli tmavou pleť a černé vlasy.

To vše souhlasilo s tím, co Henna a Mercer viděli na letišti. Zastřeleného únosce se zatím nepodařilo identifikovat, ale Henna si byl jist, že je to jen otázka času. Větší štěstí mu přálo při identifikaci zbraní.

„Armáda Spojených států má největší databázi charakteristik různých střelných zbraní,“ vysvětloval Mercerovi. „Každá zbraň má své mikroskopické zvláštnosti, kterými se liší od ostatních z téže série. Jedná se o drobné vady, které zanechávají stopy na vystřelených kulkách. Zjišťování a porovnávání těchto stop je neobyčejně pracné, avšak na jejich základě lze spolehlivě určit každou jednotlivou zbraň i z docela malých částí kulek či podle nábojnice.

Po těchto samopalech Armádní balistická laboratoř už nějaký čas pátrala. Kalašnikovy byly použity proti našim mariňákům při mírové misi v Libanonu v osmdesátých letech. Jeden z nich má již také na svědomí americký život – v roce 1984 jím byl zastřelen náš seržant v kavárně ve starém Bejrútu.“

Zase Bejrút. „Jak se ty zbraně sakra dostaly sem?“ zeptal se Mercer.

„Dobrá otázka. Ale mě zajímá ještě něco – kde byly celých patnáct let?“

Mercer a Henna dále probírali význam zbraní a možnost, že Harryho únosci byli patrně islámští fanatici – kdo jiný než fanatik se nechá dobrovolně rozsekat motorem tryskového letadla? Nedokázali však přijít na to, jak to zapadá do pátrání po diamantovém nalezišti v Africe. Spojení Selome s Izraelem celou věc ještě víc zamotávalo. Nyní si však byl Mercer takřka jist, že Selome jde o Eritreu, nikoliv o Izrael.

„Jste v pořádku?“ Selome mu položila ruku na zápěstí. „Byl jste teď chvíli mimo a tvářil jste se, jako by vás něco velice trápilo.“

„Jsem v pohodě,“ lhal Mercer. Chtěl si s ní povídat. Vlastně si přál mluvit s kýmkoliv. Starost o Harryho ho mučila. Všiml si ruky Selome na svém předloktí. Měla dlouhé tenké nehty s několika vrstvami krvavě červeného laku. Selome neušlo, že si prohlíží její ruku. Nechala ji však ještě chvíli ležet, než ji stáhla zpět. V Mercerově pohledu byla touha. Nikoliv však po ní. Toužil vyjádřit se. Rád by se jí svěřil, podělil se o své břímě. Rád by jí řekl o Harrym a o tom, že jen kvůli němu ho unesli a ztloukli. Potřeboval se vypovídat, ale místo toho na ni jen mlčky hleděl. Jeho bolest musela být zjevná, protože natáhla ruku a pohladila ho po tváři. Bylo to intimní gesto, které oba překvapilo.

„Jsem v pohodě,“ zopakoval Mercer. Cítil však, že se tím dotekem něco změnilo. Najednou nebyl schopen pohlédnout Selome do očí.

Tak to by byla opravdu vážná komplikace, pomyslel si.

Jižní Libanon

Harryho Whitea probudila mučivá žízeň. Nikoliv však po vodě, ale po bourbonu. Již léta měl ve zvyku vypít nejméně dvě láhve tennessijské whiskey týdně. Přestože se málokdy doopravdy opil – za ta léta si vypěstoval značnou odolnost –, jeho tělo potřebovalo alkohol stejně nutně jako kyslík. Ruce se mu třásly, což mu působilo bolest ve zlomeném malíčku, nyní zpevněném dlahou. Prvních pár dní únosu byl natolik omámen drogami, že si neuvědomoval, kdy naposledy požil alkohol. Jakmile však ve své cele nabyl vědomí, dolehlo to na něj s veškerou tíží.

Každá vteřina se pro něj stala nesnesitelnou. Třásl se po celém těle, přestože kamenné stěny nevelké místnosti sálaly žárem a jeho tělo bylo zbroceno potem. Kolem ramenou měl obtočenu jedinou chatrnou přikrývku, kterou dostal.

Naléhavá potřeba alkoholu útočila na jeho zdravou mysl.

Ještě více se zachumlal do přikrývky, aby se chránil nejen před chladem, ale také před hejnem létajících opic, které se proháněly celou jak roj rozzuřených sršňů. Věděl, že to jsou jen halucinace způsobené deliriem tremens. To jim však nijak neubíralo na hrozivosti.

První se objevila asi hodinu po probuzení. Racionální část jeho mysli mu sdělila, že zvíře není skutečné. Byl však příliš sláb, než aby čelil jeho prudkému útoku. Přišel ho zkontrolovat strážný s tváří zahalenou červenobílou kúfijou. Pohlédl na skrčeného Harryho, usoudil, že vše je v pořádku, a odešel. Opice seděla na zdi těsně u stropu a šklebila se.

Objevily se další dvě. Vrhaly se na Harryho a sápaly se mu prackami po tváři. Cítil závany vzduchu od jejich rychlých pohybů a jejich skřeky se mu zařezávaly do uší. Prolétly kolem něj a přistály na zdi. Jejich ostré drápy se zarývaly do kamene.

Zatím se ho žádná z opic nedotkla, ale bylo jen otázkou času, kdy k tomu dojde.

„Nikde není tak jako u Tinyho,“ zaúpěl hlasitě, jako by ho úpěnlivá vzpomínka na oblíbený lokál mohla odnést pryč z tohoto místa.

Po třech hodinách halucinace ustaly a Harry upadl do horečnatého spánku, ve kterém se to přízraky hemžilo ještě více, než dokud Harry bděl. Úskoční démoni ho bez ustání štvali po nekonečných chodbách. Každý z nich nesl láhev Jacka Danielse a snažil se mu ji předat jako běžec při štafetě. Láhve však Harrymu padaly z rukou.

Když se znovu probudil, jeho mysl byla o něco čistší. Na zemi ležel podnos se snídaní. Z kávy se dosud kouřilo. Měl žaludek příliš sevřený na to, aby se pustil do ovoce či chleba s marmeládou. Lačně však vypil kávu. Pak mu plíce připomněly, že jsou zvyklé kouřit dva balíčky denně, a přihlásily se o svou dávku.

„Pro lásku boží, vy sadistické svině, dejte mi cigaretu!“ zařval.

Znova se objevil strážný. Harry zopakoval požadavek o něco mírněji. Strážce zřejmě nerozuměl Harryho slovům, a tak mu stařec naznačil svou prosbu posunkem. Se solidaritou kuřáků celého světa vytáhl strážný poloprázdný balíček cigaret a hodil ho na zem společně s krabičkou zápalek.

„A co takhle nějaký drink, hajzle?“ zamručel Harry polohlasem, zatímco sbíral balíček ze země. S dlahou byl poněkud neohrabaný, a tak se mu podařilo cigaretu zapálit až na několikátý pokus.

Zatímco jeho tělo vstřebávalo nikotin, pohlédl Harry na opici s hrozivě vyceněnými zuby, která se opět objevila na zdi.

„Ty jdi taky do prdele,“ oslovil halucinaci s cigaretou bez filtru mezi zuby. Ze zkušenosti věděl, že delirium za chvíli odezní a on bude mít od opic pokoj.

Posadil se na postel, po očku hlídal jen tak pro jistotu opici a masíroval si poraněnou ruku. Nevěděl, kde právě je ani kdo ho unesl a proč. Neviděl únoscům do tváře, ale podle šátků usoudil, že se jedná o Araby. Předpokládal také, že jeho únos má co dělat s Mercerem a jeho pátráním po nalezišti diamantů.

Harry se posupně zachechtal. Dobře věděl, čeho je Mercer schopen, když ho někdo pořádně rozčílí. Tohle únoscům jenom tak neprojde. Harry však nebyl typ, který by jen tak seděl a nečinně čekal, až ho někdo zachrání. V minulosti se dokázal vysekat z jinačích polízanic. Senátor John Glenn byl jen o tři roky mladší, když se vydal do vesmíru, napadlo ho. Jestliže to zvládl Glenn, pak se jemu určitě také podaří nějak se odsud dostat. Strážce mu dal cigarety. Snad se Harrymu podaří nějak ho přimět k tomu, aby mu dal nakonec i svobodu.

Washington, D. C.

Dick Henna seděl za stolem ve své kanceláři, když ho přes komunikátor zavolala sekretářka s oznámením, že má na lince hovor, který nelze ignorovat.

„Kdo je to, Susan?“ Vyšetřování snadno spotřebovalo veškerý čas, který ušetřil tím, že nejel do Kalifornie. Den teprve začínal a on už měl všeho nad hlavu.

„Je to admirál Morrison. Vím, že si nepřejete být rušen, ale myslela jsem, že tenhle hovor přijmete.“

„Asi budu muset.“

Henna znal C. Thomase Morrisona, charismatického předsedu sboru náčelníků štábů, jak po profesionální stránce, tak z washingtonských společenských kruhů; měl ho rád a vážil si ho. Protože věděl, že Morrison bude v nadcházejících volbách vážným kandidátem na prezidenta, a tedy možná jeho budoucím šéfem, zvedl telefon s uctivým tónem. „Admirále, tady Dick Henna. Co pro vás mohu udělat?“

„Nazdar, Dicku, jak se máš?“

Henna vděčně přijal nabídnutý neformální styl konverzace. „Fajn, Tome, co ty?“

„Já se měl obstojně ještě před pár hodinami,“ pronesl Morrison zasmušile. „Dnes ráno jsme narazili na problém, který se dříve či později bude týkat tvého úřadu, tak jsem si řekl, že s tím za tebou půjdu rovnou.“

„Tak do toho,“ vybídl ho Henna.

„Jsem tady s plukovníkem Johnem Bainesem z kriminální vyšetřovací divize vzdušných sil. Ten je o všem mnohem lépe informován. Rád bych, abychom se všichni tři sešli.“

Henna zavětřil politické manévrování. FBI měla stejně jako armáda své postupy a pravomoci a Henna měl pocit, že Morrison tu používá svého vlivu, aby se dostal přímo k němu. „Poslyš, Tome, oceňuji, že to chceš předat rovnou mně, ale nemohla by to s vámi vyřešit Marge Doyleová nebo jiný můj zástupce?“

„Já vím, co si myslíš.“ Morrisonův tón poněkud ztvrdl. „Ale něco ti řeknu. Už i tento náš rozhovor spadá do kategorie Ultra Top Secret.“ Henna tiše hvízdl. Vyšší stupeň utajení už neexistoval. Dokonce i prezidentovi mohl být odepřen přístup k UTS dokumentům. Naposledy se tak stalo v roce 1993, když chtěl prezident Clinton vidět složku k incidentu v Roswellu v Novém Mexiku. „Dicku, neznáme se dost dobře na to, abys věděl, že já nikdy nevolám nadarmo, a pokud je to možné, pohybuji se výhradně v armádních kruzích.“

Henna pohlédl na hodiny Seth Thomas na zdi jeho kanceláře. „Dobrá. Mohu ti dát hodinu zhruba v jedenáct.“

„Tak dlouho to nepočká. Volám ti z auta. Budeme u tebe za deset minut.“ Morrison zavěsil dřív, než mohl Henna cokoliv namítnout.

O jedenáct minut později uvedla sekretářka oba důstojníky do ředitelovy pracovny.

Černá uniforma admirála Morrisona byla jen o odstín tmavší než jeho pleť. Zdobily ji zlaté výložky a celá řada válečných vyznamenání. Admirál byl námořník každým coulem, statný a vzpřímený, s velitelským výrazem tváře, který se změnil v úsměv, když Hennovi podal ruku. Plukovník Baines v letecké modři se vedle něj skoro ztrácel. Zatímco Morrison byl vysoký a dobře vypadající, Baines byl poněkud zakrslý a jeho hlas zněl jako omluvný šepot. Pouze jeho oči prozrazovaly bystrou mysl za nepříliš impozantním zevnějškem.

„Posaďte se,“ snažil se Henna zamaskovat své rozladění nad tímto vpádem, „a prozraďte mi, jaká neodkladná záležitost vás ke mně přivádí.“

„Plukovníku?“ vyzval Morrison Bainese, aby se ujal slova.

„Pane Henno, víte, já, ehm,“ koktal Baines. Nakonec se odmlčel, jako by si potřeboval srovnat myšlenky. „Tedy, všechno to začalo asi před třemi lety, když byl můj úřad pověřen zamezením úniku tajných informací z Národního průzkumného úřadu. NRO je vládní organizace podléhající nejvyššímu utajení. Pro ochranu tajných materiálů jim bylo povoleno používat vlastních bezpečnostních opatření. Po řadu let to fungovalo bezvadně. Po rozpadu Sovětského svazu však začaly informace prosakovat ven. Vzdušné síly mají více lidí přiřazených k NRO než kterákoliv jiná složka, tak jsme byli pověřeni vyšetřováním.“

„Mluvíme tady snad o druhém případu bývalého agenta CIA Aldriche i Amese?“ přerušil ho Henna.

„Svým způsobem. Tentokrát však zde není patrně žádné politické pozadí. Jedná se o zneužívání tajných informací za účelem zisku.“

„O jakém druhu informací se to bavíme?“

„Uvedu vám příklad zatčení, ke kterému došlo před dvěma lety. Sekretářka jednoho z analytiků satelitních fotografií měla manžela, který na chicagské burze obchodoval s futures. Na základě informací z naší špionážní družice Keyhole-11 mu žena byla schopna prozradit, že Argentina přijde o značnou část své úrody pšenice v důsledku přemnožení škodlivého hmyzu. Než se tato skutečnost stala všeobecně známou, stihl díky této informaci vydělat na prodeji futures kukuřice něco přes dvacet sedm milionů dolarů.“

„Takže jde o podvody na burze?“ Henna se uvolněně rozvalil v křesle. Obával se, že se bude jednat o Mercera a Harryho Whitea, a ulevilo se mu, že tomu tak není.

„V tomto případě tomu tak bylo. Přizvali jsme k tomu komisi pro cenné papíry, která se postarala o veřejnou stránku vyšetřování. Postarali se také o zatčení, takže účast NRO zůstala v tajnosti. Žena i muž se dostanou z vězení někdy koncem příštího století.“ Baines nyní mluvil již o poznání sebejistěji. „Ale to byl pouze takový příklad. Další případy se týkaly vojáků a zatčení pak probíhala přes úřad vojenského prokurátora.“

Baines se opět odmlčel a ředitel FBI se dovtípil, že nyní konečně dojde na to hlavní. „Před šesti týdny se mi dostal na stůl případ, který se nám podařilo vyřešit teprve předevčírem. Zatkli jsme viníka a zjistili jsme, že případ je tentokrát mnohem závažnější. Snažil jsem se do toho nezatahovat civilní autority, především pak váš úřad, dokud to bylo možné. Můj nadřízený souhlasil, nicméně se poradil tady s admirálem Morrisonem, který navrhl, že bude přece jen rozumnější poradit se nejprve s vámi.“

Morrison mladšího důstojníka přerušil: „Z archívu NRO byl ukraden určitý materiál. Majora vzdušných sil Donalda Rosena, který se zločinu dopustil, už jsme zatkli. Nyní ho čeká minimálně pět set let kriminálu. Jednalo se o fotografie doručené do jeho oddělení omylem. Když si všiml jejich UTS klasifikace, bez váhání je ukradl. Za to, že se obrázky vůbec ocitly na jeho stole, už začaly padat hlavy. Ale to je interní záležitost.“

Slova se znovu ujal Baines. „Trvalo mu pouze týden najít na snímky kupce. Prodal je za pouhých pět set tisíc dolarů. Bavíme se tady však o vojenském tajemství, jehož vyzrazení může ohrozit velmi důležitý program. Jejich potenciální hodnota je nevyčíslitelná.“

Henna najednou pochopil, o čem je tady celou dobu řeč. „Nechte mě hádat. Chcete, abych se ujal vyšetřování náměstka ministra zahraničí Prescotta Hydea a zjistil, jak přesně naložil s fotografiemi z Medusy.“

Kdyby hodil na podlahu kanceláře živou kobru, těžko by vyvolal na tváři svých hostů vyplašenější výraz.

„Kolik toho víš?“ vzpamatoval se Morrison jako první. Nedokázal však skrýt rozrušení a prudce se postavil.

„Bože můj, Tome, jen si zas klidně sedni,“ řekl Henna. „Vaše tajemství je zatím stále bezpečné. Pokud je mi známo, ví o snímcích z Medusy jen hrstka lidí.“

„Nic nechápeš. Zatímco se tady bavíme, krouží okolo Země tři nové Medusy. Myslíš, že třeba taková Čína by zůstala v klidu, kdyby věděla o schopnostech nové generace našich špionážních satelitů? Fotografie, které Hyde koupil, pocházely z pouhého prototypu, který byl ve srovnání s těmi novými modely předpotopní příšera. Jde tady o mnohem víc než o pár snímků Sahary.“

„To tedy ano.“ Hennovi bylo jasné, že spiknutí okolo Harryho únosu získává nový rozměr a že jde stále více do tuhého. Fotografie ukradené z NRO, Bože! „Řeknu vám k tomu svoje za chvíli. Nejdřív mi povězte, co následovalo.“

„Rosen si musel uvědomit, že snímky prodal příliš lacino,“ pokračoval Baines. „Než jsme ho stihli zatknout, kontaktoval někoho v Evropě. Nevíme přesně koho, protože hovory šly přes šifrovanou ústřednu, ale podařilo se nám možnou oblast zúžit na Itálii, Řecko, Jugoslávii a Albánii.“

„To mě podrž,“ uklouzlo Hennovi, když si vzpomněl na náboženské války zuřící v Albánii a někdejší Jugoslávii. „Je to snad, stejně jako let do Bejrútu, další stopa vedoucí k islámským teroristům?“

„Cože?“

„Jen pokračujte. Všechno vám vysvětlím za chvíli.“

„Zaznamenali jsme okolo tuctu hovorů různé délky. Ten poslední pouze několik hodin před Rosenovým zatčením,“ řekl Morrison. „To je však část vyšetřování, kterou zvládneme sami ve spojení se CIA a Interpolem. Od tebe potřebujeme, aby sis vzal do práce Hydea. Pracuje sice pro vládu, ale je to civilista. Takže potřebujeme, aby tvůj úřad rozjel vyšetřování.“

„Vyšetřování už je v plném proudu,“ odvětil Henna. „Mám v ruce už dost materiálu na to, abychom toho grázla oficiálně předvolali. Pamatuješ se na Filipa Mercera?“

„Toho, co nám pomohl vyřešit Havajskou krizi?“

„A taky ten problém na Aljašce. Má snímky u sebe a právě je na cestě do Afriky. Konkrétně do Eritreje. Odletěl dnes brzy ráno.“

Henna strávil další půlhodinu popisem Mercerova spojení s Prescottem Hydem. Od počáteční nabídky ohledně pátrání po diamantech přes únos Harryho Whitea až po přestřelku na Dullesově letišti. „Provedl někdo z NRO podrobnou analýzu snímků?“ zeptal se na závěr.

„Ne,“ připustil Morrison. „Satelit nebyl zkalibrován, takže snímky připadaly našim lidem jako shluk nepotřebných informací.“

„Skupina, která má na svědomí masakr na Dullesově letišti, je však zjevně za nepotřebné nepovažuje.“

„Musíme ty materiály dostat zpátky. Nejenže podléhají nejpřísnějšímu utajení. Také je to důkaz,“ řekl Baines.

„Ne. Nejdřív musíme sbalit Prescotta Hydea. Tím myslím teď hned. Potom je třeba o všem uvědomit Filipa Mercera.“

„Dicku, Eritreji můžeme pomoci později. Třeba jim najdeme ty diamanty. Ale teď musíme dostat zpátky snímky.“ Morrisonův hlas zněl nesmlouvavě, ale Henna ani nemrkl.

„Tome, jestli chceš zabásnout Hydea sám a večer si o tom poslechnout ve zprávách, tak prosím. Pokud ale chceš pomoc tohoto úřadu, uděláme to po mém.“

Uplynula napjatá minuta. Nablýskané kyvadlo nástěnných hodin odpočítávalo vteřinu po vteřině.

„Tak dobrá,“ svolil Morrison. „Když to bude po tvém, co bude následovat?“

„Vyžádám si od ministerstva spravedlnosti zatykač a pak půjdeme u pana Hydea vykonat nejhorší návštěvu v jeho životě.“

Morrison pohlédl na zamlklého Bainese. „Co vy na to, pane poradce?“

„Jakmile budeme mít Hydea, můžeme někoho poslat do Afriky, aby získal od Mercera fotografie.“

„Kryješ si záda, Tome?“

„Jo, sakra. Jde mi o krk, tak si dávám bacha. Jdeme na to.“

Henna se usadil vedle Morrisona na zadním sedadle služebního vozu, Baines se posadil vedle řidiče. Za nimi jely v koloně tři další tmavé sedany směrem na Fairfax ve Virginii. Před odjezdem zavolal Henna do Hydeova úřadu, kde se dozvěděl, že náměstek se od rána neukázal v práci. Volal tedy k Hydeovi domů, ale spojení bylo přerušeno. Dostal strach, že by se Hyde mohl pokusit o útěk. Rychle si tedy nechal vystavit zatykač a dal dohromady malý tým.

Během jízdy si v duchu probíral detaily, zapisoval si poznámky na imaginární lístky a ty náhodně promíchával a pátral v nich po nějakém systému. Byl to starý trik, který mu již mnohokrát posloužil. Na prvním lístku byl Rosen, ukradené snímky z Medusy a jejich odkoupení Hydem. Od tohoto bodu se možnosti rozbíhaly na všechny strany. Byl snad Rosen poté, co snímky prodal, osloven nějakou skupinou z Evropy, která o ně rovněž měla zájem? Někým z Balkánu, například. Bylo možné, že řeč, kterou zaslechli Harryho sousedé, nebyla arabština. Když Mercer odmítl Hydeovu nabídku, teroristé Harryho unesli, aby Mercera přiměli odjet do Afriky hledat diamanty. Z bezpečnostních porad Henna věděl, že Irán podporuje muslimy v Albánii a Srbsku a je také ve spojení s muslimskými frakcemi v Bejrútu. Mohlo se jednat o shodu okolností, ale každopádně to byla dobrá stopa.

Pořád tu však byl ještě Hyde a jeho motivace. Nejspíš nešlo o nic jiného než o peníze. Náměstek se prostě snažil ze svého postavení vytřískat, co se dalo. Koupil snímky sám a najal Mercera, aby se ujal vedení expedice. Ale kde na to všechno vzal? Henna si vzpomněl na Selome Nagastovou a její vazbu na Izrael. Pouze odtud mohly plynout finance. Hyde zaplatil za fotografie a Izraelci se postarali o vše ostatní. Důvody byly vzhledem k možné účasti Iránu zřejmé. Izrael se prostě snažil zabránit, aby skupina teroristů získala přístup k obrovskému bohatství z neznámého diamantového dolu.

Promýšlel si nadcházející výslech Hydea. Musí z něj dostat dost informací na to, aby mohl zatlačit na Mossad a přimět je, aby ho zasvětili do jejich operace. Vždy měl pocit, že americká spolupráce s židovským státem je poněkud jednostranná. Nyní byla příležitost skóre alespoň trochu vyrovnat.

Henna zavětřil katastrofu v okamžiku, kdy se za nimi ozvalo ječení policejní sirény. Hned nato se kolem jejich kolony přehnal hlídkový vůz s blikajícím majákem. Právě se nacházeli na Littie River Turnpike, kousek za Beltway. Policejní auto prolétlo křižovatkou na červenou, aniž se obtěžovalo přibrzdit. Další siréna se blížila.

Vzhledem k husté dopravě jim trvalo plných dvacet minut, než dorazili do vilové čtvrti, kde stál Hydeův dům. Jednalo se o luxusní zástavbu. Každý z pěti až šesti pokojových domů byl postaven minimálně na akrovém pozemku s množstvím vzrostlých stromů, které zajišťovaly dostatek soukromí. Ulice byly čerstvě opravené a udržované a telefonní sloupy zářily novotou.

Čím více se blížili, tím více obloha temněla a vzduch se plnil pachem spáleného dřeva a roztaveného plastu.

Deset čísel od Hydeova domu to na ulici vypadalo jako při občanských nepokojích. Přístup zahrazoval kordon policistů, před kterým se tísnil zástup zvědavců. Henna se prokázal svým průkazem a byl bez průtahů vpuštěn. Pomalu se proplétali řadou policejních vozů, požárních stříkaček a sanitek. Když vítr poněkud profoukl hustá oblaka dýmu, spatřili rozžhavenou výheň, která bývala útulným domovem Prescotta Hydea.

Hennovo uspokojení rázem zmizelo. Nebyl specialistou na žhářství, ale okamžitě poznal, že požár byl založen pomocí nějaké hořlaviny. Nejspíš benzinu. Dům jím musel prosáknout skrz naskrz, aby došlo k požáru takových rozměrů. Podle počtu požárních a policejních vozidel muselo být neštěstí ohlášeno minimálně před hodinou a půl.

Řidič zastavil vůz asi padesát metrů od požáru. Vystoupili. Střecha domu se právě propadla a k obloze vylétl roj jisker. Vzduch se naplnil petrochemickým pachem hořících šindelů. Henna bezděčně přivřel oči, když mu vítr foukl zápach do tváře. Dva požární vozy zalévaly dům vodou, ale oheň zdánlivě nepolevoval. Vzduch okolo domu se tetelil žárem.

Stavbu nebylo možné zachránit. Stěny již prohořely a objevila se kostra domu. U zadní zdi stál komín, ale zbýval z něj už jen asi dva metry vysoký pahýl. Zbytek ležel na trávníku roztříštěný na kousky.

Henna se díval, jak všechny jeho teorie mizí v ohni. Bez Hydea neměl žádný případ a žádné teoretizování na tom nemohlo nic změnit. Tušil, že až dům vychladne, bude v troskách nalezeno náměstkovo tělo.

„Vy jste Henna?“ obrátil se na něj požárník očividně starší než ti, kteří zápasili s požárem. Pleť měl osmahlou jako kůra stromu, a když sňal přilbu, odhalil zcela bílé vlasy. „Policista u zátarasu mi volal, že jste tady. Mohu se zeptat, proč je tady ředitel federálního vyšetřovacího úřadu a předseda sboru náčelníků štábů?“

Henna usoudil, že dotyčný je velitelem fairfaxského požárního sborn. Podal mu ruku. „Nemohu vám bohužel prozradit žádné podrobnosti. Je mi líto.“ Hasič měl pevný stisk a mozolnatou dlaň. „Je někdo uvnitř?“

„Rozhodně ne živý, pokud jste se ptal na tohle.“ Požárník se ohlédl a zadíval se do ohně. „Podle těch dvou doutnajících aut před domem usuzuji, že obyvatelé zůstali v domě. Vyšetřovatelům se možná podaří vyškrábat pár kostí a škvarků, ale moc toho nebude.“

„Co o tom soudíte?“

„Že někdo zabil obyvatele a zapálil barák, aby zahladil stopy. Bude to chvíli trvat, ale myslím, že tu máme co dělat s vraždou.“

Henna přikývl. Oči se mu samovolně stáčely k plamenům, které šlehaly z rozvalin domu.

Věděl, kolik uhodilo, už když zaslechl první sirénu. Ale doufal, že to nebude pravda. Ať už to měli na svědomí teroristé ze Středního východu či balkánští extremisté, bylo jasné, že jsou pořád o krok napřed. Likvidací Hydea se jim podařilo dokonale zamaskovat stopy. Nezbývalo než doufat, že alespoň Mercer ví, co dělá. Sám na sebe Henna momentálně příliš nesázel.

„Kdy myslíte, že sem budete moci poslat nějaké lidi, aby to vyšetřili?“ zeptal se plukovník Baines.

Náčelník se ohlédl zrovna v okamžiku, kdy se čelní stěna domu vyvalila na trávník a hořící kusy dřeva se rozlétly na všechny strany. Všichni přítomní museli o několik kroků ustoupit. „Nedostanu sem tým dřív než o půlnoci.“

„Můžeme vám nějak pomoci?“

„Jo. Přivolejte déšť.“

Velitel hasičů se otočil, aby se dál věnoval svým mužům, a ponechal Hennu, Morrisona a Bainese jejich otázkám.

Letiště Leonarda da Vinciho

Řím, Itálie

Mercer a Selome kráčeli bok po boku směrem ke kanceláři Etiopských aerolinií kvůli odbavení pro let do Asmary. Mercer nesl své dva kufry a Selome malou koženou brašnu zavěšenou přes rameno. Její dlouhé nohy lehce stačily Mercerovu ráznému tempu. Proplétali se davem a snažili se protáhnout si svaly ztuhlé dlouhým sezením. Žertovali a vyprávěli si všelijaké zážitky ze svých minulých letů.

U pultu Etiopských aerolinií přešla Selome z angličtiny do amharštiny a oslovila štíhlou pracovnici za přepážkou. Mercer naslouchal několik vteřin, než si uvědomil, že nerozumí ani slovu. Selome jej požádala o jeho letenku, kterou jí okamžitě podal. Selome se znova dala do řeči s asistentkou. Hovor se zdál být poněkud vzrušený. Nakonec se Selome zatvářila spokojeně.

Když však odcházeli od pultu, znovu se mračila. Z dvou set křesel v čekárně byla více než polovina obsazena. Všichni pasažéři byli buďto Eritrejci, nebo Etiopané. Když si je Mercer prohlížel, zjistil, že oslnivá krása Selome a její husté vlasy jsou spíše normou než výjimkou. Viděl zde mnoho starých žen, vrásčitých a sehnutých věkem. Všechny mladé se mu však jevily jako velice atraktivní. Naopak křehké a subtilní muže by stěží někdo považoval za pohledné.

„Buďte rád, že jsem tady,“ řekla Selome, když se usadili. „Měli vás na seznamu jako náhradníka. Nemusel jste se vůbec dostat do letadla, kdybych to nezařídila. Pochybuji, že by se ta fúrie,“ trhla hlavou, „obtěžovala vás informovat dřív, než byste se pokusil nastoupit.“

„To zní, jako byste se mnou dále neletěla.“

Selome přikývla, přičemž jí přes oči přepadl pramen vlasů. Rychle si účes upravila hbitým pohybem ruky. „Mám zítra schůzku v Londýně. Přijedu za vámi do Asmary pozítří. A ještě jsem se nestačila zeptat – kde jste se ubytoval?“

Mercer přijal novou informaci bez mrknutí oka. „V hotelu Ambasoira.“

„Dobrá volba. Jeden z nejlepších v zemi. Ale moc si od toho neslibujte,“ varovala. „Ambasoira byla postavena během okupace.“

„Etiopské?“

„Ne. Italské. Hotel pochází z dvacátých let,“ usmála se. „Pokud nejste masochista, nepijte jejich kávu. A také moc nespoléhejte na vodovod. Habte Makkonen by vás měl čekat na letišti. Osobně ho neznám, ale myslím, že spolu budete vycházet.“

Přehodila si brašnu přes rameno a postavila se. Podala Mercerovi ruku. Cítil se, jako by mu dávala vale. Pouto, které mezi nimi vzniklo během letu, zmizelo. Nahradil ho strohý profesionalismus, který u ní viděl poprvé.

„Dobrá tedy,“ pronesl Mercer formálně. „Uvidíme se za pár dní.“

Zcela nečekaně k němu přistoupila a políbila ho na tvář. „Já za to nemohu. Navštívím vás v Ambasoiře pozítří.“ Otočila se a v mžiku byla pryč.

„Jen jestli si já dřív neposvítím na tebe,“ zamumlal si Mercer pro sebe. Jeho pohled ztvrdl, když se za ní díval. Potom přistoupil k přepážce.

„Velice se omlouvám,“ řekl s odzbrojujícím úsměvem, když položil svou letenku na pult. „Ale obávám se, že vinou jazykové bariéry došlo k nedorozumění. Volal jsem do vaší kanceláře dnes ráno, že chci pozdější let. Má spolucestující to, myslím, nepochopila. Chtěl bych letět nočním letem, který má, pokud se nemýlím, přílet v devět hodin večer místního času.“

Ve skutečnosti měl Mercer rezervaci právě na tento let. Změnil ji však telefonátem z paluby letadla Air Italia, zatímco si Selome odskočila na toaletu. Měl totiž podezření, že se ho v Římě bude hledět zbavit, a tak chtěl mít možnost sledovat každý její další pohyb. Tušil, kam bude mít namířeno. Věřil sice její motivaci, ale to neznamenalo, že věřil také jí.

„Chápu,“ ušklíbla se asistentka, potěšena, že chyby se dopustila jiná žena. „Tyhle věci se stávají pořád.“ Její prsty se rozběhly po klávesách a za chvíli podala Mercerovi novou letenku. „Prosím. Odlet v 7.20 a přílet v 9.15. Dokonce se mi podařilo změnit vám rezervaci na první třídu bez doplatku. Náš večerní let není ani zdaleka tak naplněn jako odpolední.“

„Děkuji vám mnohokrát,“ řekl Mercer. „Dovolte ještě otázku – kde má čekárnu El Al?“

„Na konci haly vpravo, myslím.“

Mercer poděkoval a vydal se obezřetně napříč halou. Neměl důvod spěchat. Předpokládal, že Selome najde v čekárně izraelských aerolinek. Začal jím však znovu lomcovat vztek, který potřeboval nějak ventilovat.

Když se blížil k cíli, zpomalil. Vmísil se do davu, čekárnu El Al minul kryt zástupem lidí. Rychle přehlédl místnost. Selome nikde! Právě bylo přistaveno letadlo a Mercer v duchu zaklel, že přišel pozdě. Pak si však všiml, že cílem letu je Lisabon. Tam Selome určitě letět nechce.

Pokračoval v cestě, až došel k řadě monitorů. Zaměřil se na odlety a brzy zjistil, že společnosti El Al odlétá za devadesát minut letadlo na letiště Bena Guriona v Tel Avivu. Strávil ten čas v zakouřeném baru na druhém konci terminálu, co nejdál od čekárny El Al pro případ, že by Selome čekala podobně. Dva gimlety, které si dal, ho přišly dohromady na čtyřicet dolarů a Mercer byl rád, že barman neočekával spropitné. Neměl totiž náladu dávat někomu najevo svou vděčnost.

Vlastně neměl ani chuť na koktejly. Potřeboval však nějak spláchnout hořkost. Už se ho snažili obelhat špičkoví lháři, ale Selome zjevně neměla v tomto oboru konkurenci. Začal jí ty její historky baštit v okamžiku, kdy se vedle něj usadila. Při tom se mohl snadno dovtípit, že to na něho hraje.

„Děvka,“ zavrčel. Měl ale zlost víc na sebe než na ni. Vzal své dva kufry a vydal se vestibulem nazpátek.

Nemohl-li důvěřovat Selome ani Prescottu „Říkejtemibille“ Hydeovi, byl zcela sám. Nedivil by se, kdyby ten Habte Makkonen, který ho měl čekat v Africe, dostal zaplaceno za to, že mu vrazí nůž mezi žebra.

Blížil se k odletům, a tak si začal opět pozorně všímat cestujících. Selome seděla zády k němu a dívala se oknem na modrobílé tryskové letadlo, které na ni čekalo, aby ji odvezlo k jejím tajemným šéfům. Potvrzení jeho podezření jen zhoršilo Mercerovi náladu. Našel si místo, odkud mohl Selome skrytě pozorovat.

Uvažoval o spojení mezi Harryho únosem teroristy se základnou v Bejrútu a izraelskou agentkou, která se snažila získat jeho důvěru. Mercer věděl, že se Izraelci zajímají o veškeré teroristické aktivity, jež se mohou týkat jejich země. Ale jak do toho všeho zapadají Harry a on? Ať už to bylo jak chtělo, uvědomoval si, že tu může jít o život. Dostat se na Středním východě mezi Araby a Izraelce mohlo znamenat rozsudek smrti. Obě strany měly v případě pocitu ohrožení ve zvyku nejprve střílet a teprve pak se omlouvat za zabití nevinných. Pokud se tedy vůbec obtěžovali s omluvou.

Co má vleklá válka mezi židy a muslimy společného s jeho posláním v Eritreji? Netušil. Jasně, pokud by uspěl, šlo by o jmění v hodnotě miliard dolarů. Ale jaký užitek by z něj mohl kynout Izraelcům či arabským extremistům? Odpověď ho nenapadala. Mezitím se Selome zvedla a zmizela v chodbě vedoucí k letadlu.

Mercer náhle trhl hlavou, protože měl pocit, že zaslechl své jméno. Zpráva byla zopakována italsky a anglicky stejným ženským monotónním hlasem. „Cestující Filip Mercer má hovor na bílém telefonu.“

Telefonní přístroje byly vzdáleny jen pár kroků.

„Tady Filip Mercer.“

„Uno momento per favore.“ Za chvíli se ve sluchátku ozval neznámý mužský hlas. „Musíme spolu projednat několik věcí, pane doktore. Pokud si to nevyjasníme nyní, bude to znamenat nepohodlí pro vašeho přítele.“

Bože! Mercerovi se sevřel žaludek a doslova cítil, jak se mu do krve vylévá adrenalin. „Je Harry v pořádku?“

„Události z Dullesova letiště nezůstanou nepotrestány. Vám se však nic nestane. Harry White za to zaplatí. Zatím ho necháme naživu, ale považujte to za naše poslední varování. Pokud se ho pokusíte najít nebo na nás znovu zaútočíte, Harry zemře smrtí hrozivější, než si dovedete představit.“

Vyvolali ho chvíli poté, co Selome odešla z haly. Mercerovi došlo, že to nemůže být náhoda. Napadly ho dvě myšlenky. Harryho únosci nechtěli, aby Selome věděla, že Mercer je pořád ještě na letišti a sleduje ji. A…

Mercer se začal rozhlížet po hale, zda nespatří někoho u telefonních automatů nebo s mobilem u ucha.

„Správně, pane doktore. Sleduji vás. Jsem kousek od vás a slibuji vám, že jestliže po mně okamžitě nepřestanete pátrat, Harry White se nedožije západu slunce.“

Mercer ztuhl. Únosce byl skutečně nablízku. Mercer doslova cítil na zádech jeho pohled. Instinktivně se nakrčil, aby představoval co nejmenší cíl. Věděl, že jemu o život zatím nikdo neusiluje. Byla to čistě podvědomá reakce.

„Jelikož jsem nechtěl, aby tu byla, až vás budu kontaktovat, asi jste se dovtípil, že pro vás mám varování také ohledně naší šikovné slečny Nagastové. Řeknu vám ovšem pouze tolik, že pokud jí jakkoliv ublížíte, pokud jí prozradíte, že víte o jejím spojení s Izraelci, nebo pokud se pokusíte vycouvat z vaší dohody s ní a Prescottem Hydem, Harry White zemře.

Možná tomu nebudete chtít věřit, ale ona je v této chvíli jediný člověk, kterému můžete důvěřovat. Máte společný cíl, doktore Mercere. A ten cíl je také mým cílem. Můžeme při hledání diamantového dolu spolupracovat nebo za tím mohu jít sám a vy, Selome Nagastová a Harry White budete odhozeni jako nepotřebné harampádí. Záleží jenom na vás. Kývněte hlavou, jestli rozumíte.“

Mercer učinil, jak bylo požadováno, přestože ve skutečnosti teď nerozuměl vůbec ničemu.

„Budeme vás kontaktovat v hotelu Ambasoira za dva dny. Domluvíme si způsob, jakým nás budete informovat o svých výsledcích. A pamatujte – slečna Nagastová je váš nejlepší spojenec.

Až zavěsím, zůstaňte, kde jste, a neotáčejte se. Hlídá vás další člen mé skupiny. Pokud vás uvidí se pohnout, neopustíte letiště živý.“

Telefon zmlkl a Mercer bez hnutí čekal, až se volající vzdálí. Nevěřil příliš tomu, že ho hlídá více lidí, ale nechtěl nic riskovat.

Ibriham stál asi padesát metrů a prohlížel si Mercera v hledáčku videokamery. Mobilní telefon již zmizel v jeho kapse. Mercer čekal, jak mu bylo nařízeno. Velitel operace z College Parku spokojeně zamručel, pomalu se otočil a zmizel v davu.

Po dramatickém transportu Harryho Whitea zůstal v Americe, aby zametl stopy spojující jeho tým s přestřelkou na letišti. Bylo však jen otázkou času, kdy FBI odhalí jejich přítomnost a identitu. Muži, kteří byli zabiti, a ztracené zbraně je určitě nakonec vyzradí. Ibriham však doufal, že nastražili dostatek falešných stop v podobě samopalů a řeči, kterou se záměrně nahlas dorozumívali při Harryho únosu, aby to federálnímu úřadu trvalo co nejdéle.

Ibriham se ubytoval v hotelu ve washingtonské oblasti a dával dobrý pozor na vše, co dělal Mercer po fiasku na letišti. Dalo mu dost práce dostat se do stejného letadla do Říma, měl však k dispozici tým crackerů, který mu s tím pomohl.

Jako každý zkušený agent věděl, že i z toho nejlepšího plánu většinou nakonec moc nezbude. Je možné předpokládat každou akci protivníka, promyslet třeba tucet tahů dopředu, ale v okamžiku, kdy protivník podnikne něco neočekávaného, je třeba znovu začít od začátku, vymyslet zcela novou strategii a okamžitě ji použít.

Když začal, měl před Filipem Mercerem obrovský náskok. Američan však ztrátu rychle dotahoval. Ibriham byl zatím stále ve výhodě, ale obával se, že to nebude na dlouho. Když vzal pod ochranu Selome Nagastovou, vědomě riskoval a celou akci tím ohrozil. On a jeho tým se nyní pohybovali na tenkém ledě. Věděli to od okamžiku, kdy přijali úkol. Situace se však stávala den ze dne nebezpečnější.

Navíc Ibriham nedokázal odhadnout, jaký bude skutečný výsledek pro jeho lidi, pokud se Mercerovi podaří důl najít. Získají-li zpět artefakt, který byl po tisíce let ztracen a který tvoří součást jejich historie, určitě se tím upevní víra v Boha – nejen na Středním východě, ale po celém světě. Prorok jediného pravého Boha vyslechl jeho vůli a předal ji svému lidu. A Ibriham teď možná bude mít v ruce přesný text toho, co bylo člověku sděleno božským jazykem.

Zaslechl za sebou jakýsi hluk a otočil se. Současně se halou rozlehl výkřik. Za Ibrihamem stál muž s krátkou pistolí v ruce. Než stačil Ibriham jakkoliv zareagovat, muž stiskl spoušť a začal bezhlavě střílet.

Aniž to tušil, byl ten, kdo sledoval Filipa Mercera, sám sledován.

Prudkost a nenadálost útoku jej překvapila jen na okamžik. Mozek si vzpomněl na léta výcviku a začal fungovat zcela automaticky. První výstřel šel zcela mimo. Projektil prolétl jedním z monitorů, jehož obrazovka explodovala a na podlahu se sesypal déšť střepů. Ibriham uskočil vlevo, svalil se na koberec a snažil se odkutálet z dosahu střel. Stále však představoval příliš snadný cíl. Neměl u sebe zbraň, a tak se nemohl bránit. Viděl střelce, jak na něj míří a chystá se k dalšímu výstřelu. Jednu ženu zasáhly dvě kulky do prsou a náraz ji odhodil vzad jako loutku.

K zemi se skáceli další dva lidé. Na podlaze se objevily krvavé cákance. Ibriham se opět převalil a pokusil se na chvíli skrýt za mrtvolou obézního muže v hnědém pršiplášti. Do těla se zavrtaly další čtyři střely. Následující výstřel zasáhl Ibrihama do lýtka. Vzdor výcviku se Ibriham nepatrně nadzvedl, aby ulevil poraněné noze. Tím se na okamžik odkryl a kus olova mu vnikl hluboko do těla a drtil a trhal veškerou tkáň, která mu přišla do cesty. Šok a ztráta krve začaly závodit, kdo ho zahubí dřív.

Ibrihamovo srdce přestalo bít v okamžiku, kdy už nemělo dostatek tekutiny, kterou by rozvádělo po těle.

Střelec, vysoký Afričan v uniformě letištní zásobovací služby, se otočil a vystřílel zbytek zásobníku do oken letištní haly. Velké tabule dvojitého skla se roztříštily na tisíc kousků, které se snesly dolů jako lavina. Od vytažení zbraně do rozbití skla uplynulo čtyři a půl vteřiny.

V nastalém zmatku proskočil zabiják rozbitým oknem a dopadl o šest metrů níže na asfalt. Nikdo z přítomných neměl dost odvahy, aby vyhlédl a podíval se, jak kousek dál podbíhá pod břichem Boeingu 737. O pár okamžiků později ze sebe rychle strhl uniformu, pod kterou měl montérky uklízeče. Získal anonymitu a zmizel. Jen další z imigrantů, provádějící podřadnou práci, kterou není příliš mnoho Evropanů ochotno dělat.

Mercer dorazil ke krvavé scéně jen několik vteřin po vrahově útěku. Srdce mu divoce bušilo. Nejprve si myslel, že střelba je určena jemu. Obrnil se proti morbidní podívané a pečlivě si prohlédl každou z obětí. Z pěti mrtvých upoutal jeho pozornost pouze jediný – ten, který odpovídal popisu Harryho únosců. Rychle sáhl muži do kapsy a našel mobilní telefon.

Pohlédl na mobil a pak na zakrvácenou tvář mrtvého, kterou se snažil vrýt si do paměti. „Sejdeme se v pekle,“ zasupěl. „A pak si věru budeš přát, abys nikdy nezemřel.“ Nenápadně se vytratil dřív, než se objevila letištní ochranka a carabinieri.

Asmara, Eritrea

Pokud se Habteho Makkonena někdo zeptal, co dělá, odpovídal, že tesaře. Vyptával-li se někdo dál, pak mu sdělil, že nějaký čas také pracoval v povrchovém dole na jihu Eritreje, kde Japonci těžili během etiopské okupace měď. Neměl v povaze tajit lidem pravdu, ale rád si uchovával soukromí.

Byla to taktika těch, kdo uměli přežít. A to Habte uměl. Naučil se to již v mládí a postupem času tuto schopnost dále zdokonaloval. Zachovával tichou rezervovanost, díky které si záměrně udržoval odstup od každého, s kým se setkal.

Jen málo lidí vědělo o jeho činnosti během války za nezávislost. A ti všichni byli Eritrejci. Z etiopských, kubánských a ruských vojáků, s nimiž se střetl během patnácti let ve zbrani, nezůstalo na živu mnoho těch, kteří by o něm, jednom z nejudatnějších vojáků celé války, mohli vyprávět. To, že on sám vyvázl z války bez sebemenšího zranění, byl zázrak.

Habte zasvětil život boji za svobodu svého lidu. Zdálo se však, že pro něj samotného není ve světě, který pomáhal vytvořit, žádné místo. Záměrně se držel stranou, protože věřil, že křehký mír dlouho nevydrží. Nedovolil si užívat poválečného klidu, protože znal jeho cenu i jeho chatrnost.

Při svých sto padesáti centimetrech výšky a útlém těle nevypadal ani zdaleka jako jeden z nejnebezpečnějších mužů Afriky, který má na svém kontě dvacet pět mrtvých. Nervózně kouřil jednu cigaretu za druhou. Měl ke svému tělu neúměrně dlouhé ruce, které trčely z rukávů černého koženého kabátu jako chapadla nějakého mimozemšťana. Pod ostrým nosem měl tenký, sotva znatelný, avšak pečlivě pěstěný knírek.

Habte nebyl pohledný podle západních měřítek. Bylo na něm však něco, čím poutal pozornost těch, kteří tu společně s ním čekali na přílet letadla z Říma. Vyčleňoval se z davu, přestože stál přímo uprostřed. Jednou mu jeden kamarád řekl, že má pohled pronikavější než Bystrozraký. Habte se tomu přirovnání vysmál, avšak každý, kdo ho jen chvíli pozoroval, by s tím souhlasil. Lidé vždy vycítili, že se jedná o někoho významného, a nechali ho na pokoji. Osamělý ostrov v lidském moři čekajícím na přílet letadla Etiopských aerolinií.

Letištní budova v Asmaře působila okázale. Postavili ji teprve před několika lety s optimistickým očekáváním světlých zítřků. Kapacita letiště čtyřikrát převyšovala stávající potřeby. Jednopodlažní terminál z masivního betonu se celý otřásl, když letadlo z Říma dosedlo na přistávací dráhu. Čekající se zaradovali, protože let měl zpoždění. Jakýsi šestý smysl přiměl Habteho zbystřit pozornost v okamžiku, kdy se lidé namačkali k oknům, aby vyhlíželi své blízké.

Úplně vzadu postávala skupina súdánských uprchlíků. Nebylo nikterak neobvyklé, že se jednalo o samé muže. V tamní společnosti nebylo ženám běžně umožňováno objevovat se na veřejnosti. Habteho však zaujaly sveřepé výrazy jejich tváří a skutečnost, že byli všichni velmi dobře oblečeni do dlouhých kalhot a košilí s rozhalenkou. Jejich nápadný zevnějšek jej upoutal natolik, že si je začal prohlížet pozorněji. Po chvíli mu došlo, že jsou to shiftové, súdánští bandité. Jako starý voják neomylně poznal bojovníka.

Pomalu se začal sunout davem, až stál těsně za čtyřmi Súdánci. Nyní viděl, že jeden z nich má v ruce kus papíru. Byl to fax s fotografií bělocha. Tvář odpovídala tomu, jak mu Selome Nagastová popsala Filipa Mercera. Také si všiml, že jeden z banditů má pod košilí zastrčenu za opaskem zbraň.

Do terminálu začali proudit cestující. Příslušníci súdánské guerilly studovali každou tvář, přičemž jim oči těkaly z papíru na cestující a zpět. Z letištní plochy však dorazil jediný běloch. Súdánci i Habte ho poznali současně. Z dvou set padesáti lidí v hale jediný Habte cítil napětí ve vzduchu.

Cítil se bezmocný. Nebyl ozbrojen, protože v Eritreji neměli civilisté povoleno nosit zbraně. Dva unudění strážci přílišnou důvěru nebudili. Válka skončila už dávno. Habte změkl. Ještě před pár lety by ho okamžitě napadl nějaký plán. Nyní tu bezradně postával, zatímco Mercer se blížil k celní překážce s kufrem v každé ruce. Vůdce teroristů zmuchlal obrázek v pěsti jedné ruky. Druhou ruku položil na pažbu pistole za pasem.

Habte se začal prodírat davem, aby se k Mercerovi dostal dřív než shiftové. Současně se však dal do pohybu i velitel banditů, který neurvale odstrkoval všechny, kteří mu stáli v cestě. Zdálo se, že nezpozoroval Habteho zájem o bílého cestujícího. Jeho tři kumpáni mu byli v patách, přičemž nevědomky křížili Habteho trasu.

Mercer stál u celní přepážky s kufry u nohou. Před ním ležel na pultě jeho otevřený pas s růžovým eritrejským vízem, které čekalo na vstupní razítko. Habte zrychlil a předběhl bandity. Kradmo se ohlédl. Viděl, že shiftova pistole je stále ještě v úkrytu. Napadlo ho, že se možná nechystají Američana zabít. Jeho napětí náhle povolilo a on byl schopen racionálně uvažovat.

Prudce se otočil, ale okolní dav jeho pohyb zpomalil. Zvedl pěst a z otočky poslal nejbližšího Súdánce k zemi s přeraženou nebo přinejmenším vykloubenou čelistí. Několik žen vykřiklo. Habte využil zmatku a přiskočil k druhému shiftovi. Stále se však držel dál od ozbrojeného velitele. Setřepal si hodinky ze zápěstí tak, aby mu jejich kovový pásek kryl klouby. Pak Súdánce udeřil třikrát rychle za sebou do obličeje. Muž se sesul k zemi s tváří zalitou krví.

Dva eritrejští vojáci, kteří hlídali příletovou halu, se probrali k životu a vyrazili s pokřikem vpřed. Zbraně drželi nízko, aby mohli snáze odstrkovat překážející lidi. Mercer vyšel z prostoru pro odbavení, aniž si uvědomil, že se něco děje. Než mohl velitel shiftů zareagovat, popadl Habte Mercera za zápěstí. Vzduchem třeskl výstřel. Habte vyrazil vpřed a vlekl Američana za sebou ze dveří terminálu. Usadil Mercera na zadní sedadlo svého fiatu a prudce vystartoval, zanechávaje za sebou oblaka zvířeného prachu.

„Vítejte v Eritreji, doktore Mercere. Mé jméno je Habte Makkonen,“ řekl s úlevou. Sám žasl nad tím, že se mu tak snadno podařilo odjet z letiště. Pokud se letištní orgány vůbec začnou incidentem zabývat, bude jim trvat hodiny, než na něco přijdou.

„Je ne comprend pas. Je m’appell Claude Quesnel.“ Habteho pasažér byl na pokraji zhroucení a mluvil rychlou francouzštinou. „Qu’est-ce que se passe maintenant? Et qui est Docteur Mercier?“

Řím, Itálie

Skladištní budovy poblíž letiště halil závoj hustého deště, který se valil z oblohy. Těžké kapky bubnovaly na kovové střechy a boční stěny obrovských staveb tak hlasitě, že vzdálený jekot tryskových letadel zde nyní zněl pouze jako tichý šum v pozadí. Vzduch byl chladný. Nezvykle chladný na dubnovou noc. Bouře přišla ze severu, což se zde nestávalo často. Přinesla z alpských vrcholků vrstvu ledového vzduchu, takže déšť se mísil se sněhem. Půlnoc tak díky počasí působila temně a přízračně.

Sklady patřily jedné z mnoha firem Giancarla Gianelliho, stejně jako limuzína, která pomalu plula k jednomu z nich. Jednalo se o celní sklady, jejichž zboží již prošlo celnicí, a muselo být tedy zajištěno. Celníci sklady hlídali, stejně jako podobné tranzitní body po celé Evropě. Dnes v noci však naplnily příslušné obnosy lir ty správné kapsy, takže hlídka neváhala poněkud zanedbat své povinnosti.

Před budovou stála řada kamionů. Některé z nich s přívěsem připraveným pro nakládání. V noční tmě vypadaly jako podřimující prehistorické příšery. Četná obrovská vrata byla zkonstruována tak, aby jimi mohly obludy bez potíží projet. Otevírala se na signál dálkového ovládání. Pracovník Gianelliho osobní ochranky, který seděl na sedadle spolujezdce mercedesu, měl takové zařízení v ruce a vrata se s klapotem vysunula nahoru.

Teprve když se brána zase zavřela, zastavil řidič vůz a vystoupil, aby otevřel zadní dveře a důležitý pasažér mohl vystoupit. Jako by vše bylo dokonale secvičeno, rozsvítila se všechna světla v hale ve stejném okamžiku, kdy se Gianelliho podrážky dotkly betonové podlahy. Zářivky chvíli bzučely, než se rozzářily s plnou intenzitou. Oslnivě bílé světlo zaplavilo prostor skladiště.

Gianelli si uhladil záhyby na dlouhém svrchníku, přičemž si dával pozor, aby se tento kus oděvu v hodnotě čtyř tisíc dolarů neumazal od olejových skvrn na podlaze. Oblek pod kabátem byl neméně nákladný. Vzdor strohému okolí vypadal Gianelli elegantně jako obvykle, s bezvadným účesem a dokonale vyžehlenými šaty.

Řady beden a palet sahaly do výše šesti metrů, lemovaly zdi skladiště a vytvářely paralelní uličky, dostatečně široké pro manévrování žlutých vysokozdvižných vozíků, které byly zaparkovány poblíž vrat. Bedny a palety se táhly hluboko do nitra skladu. V jedné sekci čekaly speciální kontejnery pro maximální využití místa v komerčních přepravních letadlech, až budou naloženy či vyloženy. V budově byla cítit bouře zuřící venku, olej a pot stovek dělníků, kteří zde přes den pracovali.

Gianelli si z dlouhé chvíle prohlížel řadu beden ve své blízkosti a četl si přepravní dokumenty zatavené v plastikových obalech. V jedné bedně bylo dvacet milionů dávek antimalarik určených pro Kongo. Gianelli se usmál, když zde viděl řadu těchto beden. Neměl tušení, že zrovna tento náklad mu bude po příjezdu nejblíže, a nyní považoval jeho přítomnost za dobré znamení. Uvnitř byly pilulky, hermeticky uzavřené do bílých plastových tub, připraveny pro distribuci lékařským zařízením v jednom z nejlidnatějších afrických států. Některé tablety obsahovaly účinnou látku, avšak pouze v množství, aby obstály při případném testování – pokud by se tím v Africe vůbec někdo obtěžoval. Většinu léků však tvořil inertní materiál. Byly naprosto bezcenné.

Gianelli se chystal prodat placebo v hodnotě dvacet tisíc dolarů za rovný milion. A takových nákladů měl připraveno více. Dvacetimilionový zisk – a jedinými oběťmi byli nevzdělaní černoši, kteří, pokud by dostali skutečné léky, by stejně dříve či později umřeli na něco jiného. Gianelli s prodejem falešných léčiv teprve začínal, ale rychle se propracovával na čelné místo v tomto oboru.

Z prostoru za první řadou přepravních kontejnerů byly bedny pro tuto noc odsunuty. Dva vysokozdvižné vozíky zde parkovaly tak blízko u sebe, že se jejich ocelové vidlice překrývaly jako propletené prsty. Kolem postávalo několik mužů, kteří očividně čekali na Gianelliho příjezd. Mezi vozíky stál súdánský terorista, který měl na svědomí střelbu na letišti. Byl zcela nahý a jeho hrudník se vzdor chladnému vzduchu leskl potem. Byl to pot smrtelného strachu. Tlusté kabely poutaly jeho nohy k vidlicím jednoho vozíku, zatímco jeho hrudník a paže byly stejnými kabely připoutány k druhému.

Gianelli došel se znuděným výrazem ke svým mužům. Tahle triviální záležitost mu nestála za to, aby se kvůli ní vzrušoval. Bez jakéhokoliv úvodu dal pokyn jednomu z mužů, který si přiložil k oku videokameru a začal snímat nejprve Súdánce a potom Giancarla.

Jakmile se Gianelli ocitl v záběru, začal hovořit – stejně nezaujatě, jako se tvářil. „Náš obchodní vztah v posledních letech úspěšně fungoval a já tě za tvé služby velice dobře platil. Tak dobře, že vaše revoluční hnutí konečně začalo slavit úspěchy v boji o svržení súdánské vlády.“ Mluvil k muži před sebou, ale slova byla určena tomu, pro koho byl pořizován záznam. „Až do dnešního dne jsi vše plnil správně. Po dnešním masakru však vidím, že ti budu muset připomenout, kdo tady velí. Tenhle hlupák měl za úkol hlídat Filipa Mercera a zjistit, zda jej někdo sleduje či bude kontaktovat. Nikdo mu nenařídil, že má v přeplněné letištní hale začít kolem sebe střílet jako šílenec. Kvůli tomu teď nemáme nejmenší tušení, kdo se s Mercerem spojil. A to ani nemluvím o tom, že během střelby mohl Mercer snadno přijít o život.“

Náhle se Gianelli neudržel a vybuchl: „Ty zasraný tupý opičáku. Teď se nám Mercera nepodaří sbalit v Asmaře, protože se kvůli tobě zdržel v Římě. V Eritreji byla zvýšena bezpečnostní opatření, takže už nebude možné tak lehce ho unést. Neptám se, co tě to napadlo, protože vím, že ti to vůbec nemyslí.“ Pohlédl do kamery. „Tak, vy bezbožní zmrdi. Berte to jako výstrahu.“

Pokynul řidičům vysokozdvižných vozíků. Motory naskočily. Kameraman švenknul na Súdánce, připoutaného mezi vozidly. Bandita měl oči dokořán a něco si rychle mumlal. Nešlo poznat, zda se modlí nebo prosí o slitování.

Na další Gianelliho znamení zvedli oba řidiči vidlice vozíků, takže terorista byl zdvižen do výše. Jeho výkřik přehlušil dokonce i řev dieselových motorů. Jeden z řidičů vidlici svého vozíku zastavil, zatímco druhý pokračoval ve zvedání. Během sekundy byl Afričan natažen na tomto moderním skřipci tak, že se nemohl ani pohnout. Vlivem silného tahu mu takřka zmizela krev z tváří a jeho křik ještě zesílil. Opravdová bolest však měla teprve přijít. Kamera zaostřila zpět na Gianelliho.

„Dobře se dívej, Mahdí. Zatím jsi selhal pouze jednou, když jsi pověřil tohoto idiota tak delikátní operací. Zklameš-li mě ještě jednou, čeká tě něco mnohem horšího.“

Řidiči přidali plyn a vozíky začaly táhnout od sebe. Jeden dolů, druhy nahoru. Súdáncův křik přešel v srdceryvné vytí. Jeho tělo bylo nyní napnuto na samu únosnou mez. Pokožka získala nepřirozeně šedou barvu a tělo připomínalo karnevalovou maškaru.

A vozíky pracovaly dál. Kabely omotané okolo banditova těla a nohou se zbarvily do červena a z otevřených ran se začala proudem řinout krev. Dráty se zařízly do kůže, prošly bez větších obtíží masem a zakously se do kostí. Začaly trhat tělo na kusy.

Gianelli právě nevzrušeně hovořil s jedním ze svých poskoků, když mučení dospělo k nevyhnutelnému vyvrcholení. Ječení oběti náhle přerušil trhavý zvuk a obsah Súdáncova břicha a hrudníku pleskl na beton. Vše se odehrálo tak rychle, že Giancarlo neměl čas uskočit před proudem krve, který se vyvalil z těla. Vztekle ze sebe serval potřísněný kabát a hodil ho na hromadu vnitřností.

„Vypněte kameru a zabalte to tady,“ zavrčel na svého řidiče. „Zavolej pilotovi. Dnes večer zůstanu v Římě. Po dnešním incidentu bude letiště nejspíš nějakou dobu mimo provoz. Ať dotankuje a připraví letadlo na zítřek.“

Usadil se na měkké sedadlo limuzíny. Právě dokonaná vražda mu starosti nedělala. Ale mrzelo ho, že musel k něčemu takovému přikročit. Jeho súdánští vojáci byli zatím vždy neuvěřitelně věrní a plnili jeho rozkazy zcela bez chybičky. Vzpomněl si na případ archeologa starý několik měsíců, který byl příkladem jejich efektivity. Za stávající situace si však nemohl dovolit žádnou shovívavost. Až se operace rozjede naplno, bude na nich závislý stále víc a víc. Dnešní hrůzná ukázka byla jen takovým nezbytným připomenutím.

Více než neúspěchy v Římě a Asmaře však dělala Gianellimu starosti skutečnost, že nemá nejmenší tušení, kdo Mercera na da Vinciho letišti kontaktoval. Operovala zde nějaká další skupina, o které Gianelli neměl žádné informace a neměl ji tudíž pod kontrolou. Přemýšlet o identitě neznámých rivalů bylo ztrátou času, ale on si nemohl pomoci. Odkud se vzali? A jak se dozvěděli o ztraceném dole? O jeho ztraceném dole.

Neznámé místo na středním východě

Zpráva o Ibrihamově smrti zastihla Josefa až celý den po masakru, protože tým byl přes noc na cestě. Stěhovali vězně z původního místa v Libanonu do bezpečnějšího úkrytu. Usadili se v bytelném měšťanském domě poblíž rušného centra města, dostatečně izolováni starobylými kamennými zdmi. Podle zdejšího zvyku navazoval dům těsně na sousední budovy. Posledních několik let zůstával neobydlen.

Sousedé s jejich záležitostí sympatizovali, takže se žádný neobtěžoval uvědomit úřady o tom, že prázdný dům získal tak náhle nové obyvatele. Jejich postoj by se nezměnil, ani kdyby se dozvěděli, že je ve sklepení bez oken proti své vůli držen Harry White. Tato skrýš skýtala mnohem větší pohodlí, avšak vzhledem k povaze svého úkolu se únosci raději drželi zpátky. Odhalení policií nebo zvláštní jednotkou by znamenalo krvavou přestřelku nebo popravu po rychlém, jednostranném vojenském soudu. Kromě jiného musel Josef promyslet další přesun, ke kterému mělo podle striktních bezpečnostních zásad dojít nejpozději za týden.

Když se dozvěděl o vraždě svého synovce, nedal na sobě Josef nic znát. Těm členům týmu, kteří mu byli nejblíže, však bylo jasné, že nese zprávu velice těžce. Znovu se zatvrdil a vybudoval si novou ochrannou vrstvu, která ho měla chránit před ztrátou a trvalou bolestí jeho celoživotní práce.

Část skupiny seděla v jídelně se džbánky vody a konvicemi silné kávy na stole. Bylo ráno, prvních pár minut, kdy měli možnost si trochu oddechnout. Ostatní spali nebo venku doplňovali zásoby. Atmosféra v místnosti byla stísněná vlivem tragické noviny i ranního chladu, který se sem vtíral skrz omítnuté stěny.

Tento dům Josef zatím nikdy nepoužil. Nepřipadal mu však nijak zvlášť odlišný od všech ostatních, ve kterých přespával, pracoval a zabíjel v minulosti. Vybral si tento způsob života dobrovolně a nikdy ničeho nelitoval. Poslední dobou ho to však začínalo zmáhat. Ztráta Ibrihama byla poslední kapkou.

Nikdo z přítomných zatím nepromluvil. Každý čekal, až se Josef, nový velitel, ujme slova. Ten však mlčky kouřil cigaretu za cigaretou, až naplnil malý popelník před sebou po okraj. Dnes ráno Josef zestárl nejméně o deset let.

„Jak je na tom náš vězeň?“ promluvil konečně. Záměrně začal podružným detailem, aby oddálil hlavní téma.

„Docela dobře,“ odvětil jeden z členů týmu. „Co mu dáváme cigarety, je tišší a spolupracuje.“

„Jeho zranění?“

„Vzhledem k jeho věku se hojí neobyčejně dobře. Ruka bude v pořádku.“ Tuto informaci poskytla zdravotní sestra, která se do organizace zapojila teprve před rokem.

Josef si zapálil další cigaretu a chvíli sledoval, jak se šedomodrý dým ovíjí kolem stropních trámů. Kouře, který mu vnikl do očí, si nevšímal. Tázavé pohledy ostatních ho znervózňovaly. Zatoužil vypadnout z této místnosti, z tohoto domu, z celé organizace. Ne však dřív, než Filip Mercer zaplatí za smrt jeho synovce.

Násilím se vytrhl ze zamyšlení. „Nemá cenu probírat, co se stalo. Všichni víme, že Ibriham je mrtev. Velení tedy přechází na mě. Je to práce, o kterou nestojím, ale to nehraje roli.“ Pokud čekají nějaký proslov na pozvednutí morálky, ať se poohlédnou jinde, pomyslel si. „Vše zůstává při starém. Jedinou podstatnou změnou plánu bude, že já pojedu do Eritreje sledovat Mercera s těmi, kteří již byli pro tento úkol vyčleněni. Po skončení operace chci, aby byl vězeň neodkladně popraven. O Američana se osobně postarám sám.“

Ozval se nejmladší člen skupiny. „Nechci zpochybňovat tvoje rozhodnutí, Josefe, ale vyostření situace zabitím dvou dalších lidí naší věci nijak neprospěje. Podle našich informací nemá Mercer se zavražděním Ibrihama nic společného. Když ho zabijeme, jenom tím na sebe strhneme pozornost.“

Josefova tvář zůstala opět bez hnutí, ale jeho hlas zněl nekompromisně: „Zabití Mercera nemá s naší akcí nic společného. To je osobní záležitost. A nikdo si toho ani nevšimne. Eritrea je velká země, plná nebezpečí. Prostě jen přibude další mrtvola zahrabaná v poušti.“

Rozhlédl se po okolních tvářích, zda se mu ještě někdo odváží odporovat. Všichni však uhnuli pohledem. Bylo na něm, aby vedl tým ještě několik týdnů – do voleb. Pak už mu nebude záležet na tom, co se s nimi, s ním či, Bože odpusť, s celým Izraelem stane.

Josef se ve vzpomínkách vrátil k vraždě své neteře, Ibrihamovy sestřenice, před mnoha lety. Zastřelil ji izraelský voják, který v důsledku toho utrpěl takový šok, že musel odejít z aktivní služby. Ibriham nesl její smrt neobyčejně těžce a Josef se obával, aby se z touhy po pomstě nepřidal k některé z palestinských skupin. O několik dní později však na autobusové zastávce v Tel Avivu zahynulo při pumovém útoku jedenáct Izraelců. V televizních zprávách se objevily záběry jásajícího davu studentů v Baze – oslavovali mučednictví sebevražedného útočníka. Toho večera přišel Ibriham za svým strýcem a požádal ho, zda by také nemohl nastoupit k Mossadu. Ibriham byl dojat účastí vojáka, jenž měl na svědomí osudnou střelbu, a pobouřen davy radujícími se uprostřed konfliktu, který jeho samého trhal ve dví od útlého dětství. Nyní prohlásil, že se na prvním místě cítí být Židem a chce, stejně jako jeho strýc, zasvětit svůj život obraně židovské otčiny.

Od toho okamžiku popustil Ibriham uzdu svému nadšení a pracoval neúnavně v řadách Mossadu, až se stal jedním z předních agentů. Tehdy si ho všiml ministr obrany Chaim Levine, který dával dohromady tým z vojáků a agentů zpravodajské služby pro vlastní tajnou operaci. Ibriham okamžitě přijal Levinovu nabídku a nakonec se stal velitelem týmu, který měl ministrovi splnit jeho sen. Byl to Levine, kdo vtáhl Ibrihama do hry. Nyní však ležela zodpovědnost na Josefových bedrech. Ostatní spolubojovníci ho tiše pozorovali.

„Já vím, co si myslíte: staroch se zbláznil. Myslíte si, že ohrožuji misi kvůli pomstě na muži, který nám ve skutečnosti pomáhá. Ujišťuji vás, že dokud Mercer neobjeví důl a my nezískáme zpět to, co bylo před mnoha lety ztraceno, nezkřivím mu ani vlásek.“ Josef se odmlčel, aby si nalil sklenici vody. „Ibrihamova smrt velmi těžce zasáhla nejen mne, ale nás všechny. To však neznamená, že všeho necháme. Již za několik týdnů, budeme-li úspěšní, omladíme náš národ a zajistíme, že Židé již nikdy nebudou mít pocit, že pro ně na tomto světě není místo.

Ano, máme nyní svou vlast. Vykoupili jsme ji krví a ještě více krve bylo prolito při její obraně. Avšak od počátku založení státu nám chyběla duše. Existovali jsme, žili a umírali, ale nikdy jsme si doopravdy neuvědomili, kde je naše místo. Mnoho lidí se domnívalo, že dobytím Jeruzaléma v roce 1967 jsme získali tuto duši v podobě Západní zdi. Zdi, které se po celé generace říkalo Zeď nářků, protože stála za hranicemi s Jordánskem. Je to zeď postavená samotným králem Davidem při budování Chrámu. Je to hmatatelný důkaz toho, co jsme kdysi měli.“

„Nyní je naše,“ pronesl Josef zachmuřeně. „Vysoká zeď z pískovcových kvádrů stojící ve stínu mešity. Byl jsem u té zdi jen jednou – v roce 1967 jako voják. Zabíjel jsem pro ty kusy kamene. Zabíjel jsem s radostí. Od té chvíle však považuji tu oblast za hnus. Hemží se to tam mnohem více zvědavými turisty než modlícími se Židy. Je mi z toho nanic.

Zabíjel jsem, a málem sám přišel o život kvůli symbolu. Západní zeď byla prvním krokem, ale nikdy nebyla považována za vrchol našeho snažení. Avšak teprve v okamžiku, kdy na Jeruzalém a Tel Aviv dopadly během války v Zálivu rakety Scud, si vybraná skupina uvědomila, že je třeba ještě mnohem více práce, aby byl Izrael kompletní.

Za pár týdnů se ministr obrany Chaim Levine stane ministerským předsedou. Zruší mírové dohody a znovu postaví OOP mimo zákon. Uzavře naše hranice na Západním břehu a v pásmu Gázy a uvězní palestinské hordy v jejich vlastních slumech. Až s Palestinci skoncuje, nebudou už žádné sebevražedné útoky. Všichni, kdo by byli ochotni takto zemřít, budou totiž mrtvi. Brzy bude postaven Třetí chrám na původních základech a stane se posvátným srdcem veškerého židovstva. Naším úkolem je, aby až bude Chrám hotov, byla v jeho zdech uložena také slova Boží. To je naše úmluva s Bohem.

Ibriham obětoval pro tuto víru svůj život. Jeho smrt otřásla mou rozhodností, ale nesmí oslabit tu vaši. Jsme svému cíli blíž než kdokoliv jiný za uplynulé dva tisíce let. To, že si přeji Mercerovu smrt, neznamená, že jsem sešel z naší společné cesty.“

Josef ukončil nejdelší proslov ve svém životě. V nitru cítil hořkost a prázdnotu. Ve skutečnosti mu nezáleželo ani na poslání, ani na Chaimu Levinovi. Zapojil se do mise pouze proto, aby pomohl Ibrihamovi. Jeho smrt dala nyní Josefovi nový cíl, křižácké tažení, které pro něj bylo důležitější než cokoliv jiného na světě. Chtěl, aby Filip Mercer zemřel.

„Dnes večer odjedu s ostatními členy eritrejského týmu. Před odjezdem ještě promluvím s Levinem o nutnosti najít bezpečnější úkryt. Zde nemůžeme zůstat dlouho. Jde po nás jak Mossad, tak Šin Bet. Levine si nemůže dovolit riskovat, že budeme odhaleni. Bude muset najít mnohem bezpečnější místo než toto. Nejlépe na nějaké vojenské základně, třeba ve středisku pro výzkum tajných zbraní v poušti Negev. Vím, že se snaží od nás distancovat, aby mohl v případě vyzrazení vše popřít. My však nyní, když je Ibriham mrtev, potřebujeme jeho ochranu.“

Josefovi bylo jasné, že Levine nebude váhat obětovat všechny přítomné, dostane-li strach, že jeho kandidatura na post ministerského předsedy je ohrožena. Izraelští politici byli nyní stejně nebezpeční jako ti ze Třetího světa.

„Než zavolám Levinovi, běž, Moše, zkontrolovat pana Whitea. Zjisti, zda něco nepotřebuje, než ho přestěhujeme.“ Josef si zapálil další cigaretu a vyfoukl oblak dýmu přes stůl. „Tohle je naposled, co se ho chystáme přemístit. Bude-li tedy mít nějaké zvláštní požadavky, splň mu je. Ať je v dobré náladě pro případ, že budeme potřebovat natočit další video pro Mercera.“

„Ano pane,“ odvětil mladý agent a vstal od stolu, aby se neprodleně odebral do sklepa.

Zdi sklepení byly z neomítnutého kamene a podlaha z udusané hlíny připomínala beton. Chladný vlhký vzduch byl cítit plísní a zatuchlinou. Centrální chodba vedla ke kobce Harryho Whitea.

Dveře neměly žádné okénko, a tak si Moše nejprve připravil pistoli, než odsunul závoru a rozkopl dveře. Ve slabém světle dvou žárovek uviděl vězně tiše ležet na vojenském polním lehátku. Šaty dostal při přesunu nazpět a byly mu ponechány.

Harry pohlédl na mladíčka s pistolí v ruce. Polekal-li ho pohled na zbraň, nedal to na sobě znát. Poznal svého strážného z minulé cely a skutečnost, že měl nyní tvář nezahalenu, nevěstila nic dobrého. „Což takhle nějaké jídlo, hajzlíku? Už jsem nejedl několik dní.“

Ve skutečnosti dostal najíst před dvanácti hodinami. Avšak bez přirozeného světla neměl Harry přehled o čase. Moše na Harryho nechápavě zíral.

„Ach můj bože!“ Harry skoro křičel. „Jídlo, chápeš? Snídani, oběd, večeři, to je jedno.“ Naznačil jídlo posunkem.

„Chcete jíst?“ Moše se narodil v Izraeli a angličtinu jako druhý jazyk příliš nezvládal.

„Zasranej pasáku velbloudů, jasně že chci jíst.“ Harry se posadil. Protézu měl odepnutou a Moše nyní zíral poněkud vyděšeně na prázdnou nohavici, která visela z postele. „A když už jsem u toho, co takhle nějaký chlast? Ruka mě bolí jak ďas.“

Moše opět jen nechápavě civěl.

„Chlast, panáka, špiritus, alkohol. Nektar bohů, sakra! Bourbon, gin, vodku, skotskou. Hergot, dal bych cokoliv i za pink lady.“ Harry viděl, že to nemá cenu. Znovu si lehl a hlavu složil do dlaní, protože neměl žádný polštář. „Zapomeň na to. Moc toho nevím, ale jedno vím jistě – Alláh ti odepře tvou poslední radost v životě. Vypadni!“

Moše se otočil, ale Harry ho zarazil. „A nezapomeň na to jídlo, ty přiblblej zkurvysynu.“

Harry opět osaměl. Dveře se s třesknutím zavřely. Znělo to definitivně. Harry se vztyčil a připnul si protézu.

Pamatoval si, že ho minulou noc zase omámili. Tři muži ho drželi, zatímco mu jakási žena píchla injekci do ruky. Z cesty na nové místo si vůbec nic nepamatoval. Tahle cela nebyla lepší ani horší než ta předchozí. Alespoň že delirium mu už dalo pokoj. Přicházel k vědomí pozvolna, naplněn obavami, ale po dvaceti minutách si uvědomil, že létající opice už ho obtěžovat nebudou. To byla ale noční můra.

Pokud šlo o Harryho, mohli si tuhle detoxikaci nechat od cesty. On strávil posledních čtyřicet let pečlivým vyhýbáním se střízlivosti a za tuhle nucenou odvykací kůru nebyl ani trochu vděčný. Byl však rád, že delirium překonal. A také ho potěšilo, že mu nechali šaty.

Dokonce i jemu se pohled na nahého osmdesátiletého starce s jednou nohou zdál poněkud depresivní. Obzvláště tehdy, když se snažil vymočit do malého kyblíku, který mu pro tento účel dali. Ruce se mu třásly natolik, že mu dělalo problém se trefit. Bože, Tiny se téhle historce nasměje, až mu to budu vyprávět.

Asi deset minut nehybně ležel a přemýšlel. Měl výhodu, vlastně dvě, o kterých neměli jeho únosci ani zdání. V prvé řadě neměl strach ze smrti. Na to byl přece jen už příliš starý. Jestli si mysleli, že se prostě jen tak všemu podřídí, přepočítali se. Před takovými třiceti lety by fňukal jako dítě. Ale teď už ne. To bylo na jeho věku skvělé. Nikdo už ho nemohl zlomit pod pohrůžkou smrti. Prostě se jí nebál. Druhou výhodou byla jeho nezdolná víra, že pokud se mu nepodaří uprchnout, Mercer ho dřív nebo později nějakým způsobem najde a zachrání.

Závora se opět odsunula a dveře se hlučně rozlétly. Strážný měl pistoli v pouzdře a v rukou nesl podnos s velkým kusem černého chleba a pořádnou porcí sýra. A, Bůh žehnej, byla zde i láhev plná čiré tekutiny. Už jen při pohledu na ni se Harrymu začaly sbíhat sliny a ruce se mu přestaly třást. Toužebně se na ni zadíval a vyrazil vpřed tak rychle, až se Moše lekl.

„S tímhle ti rád pomůžu,“ řekl Harry a zmocnil se láhve. Jídla, které mu mladý Izraelec přinesl, si ani nevšiml.

Modrá etiketa na láhvi Harrymu nic neříkala. S brýlemi či bez nich se mu písmo jevilo jako nečitelná škrábanice. Sotva však láhev odzátkoval, věděl hned, na čem je.

„Po pravdě řečeno si na gin příliš nepotrpím, ale za těchto okolností…“ Obrátil láhev dnem vzhůru a dopřál si tři mocné doušky, jako by nepil kořalku, ale mateřské mléko. Ten první lok bylo zatím to nejpříjemnější, co Harry v životě zažil. Včetně návratu z druhé světové války. Vzdychl, když mu alkohol spálil hrdlo a vehnal slzy do očí. „Ty si asi nedáš, co?“ nabídl láhev Mošemu.

Byl překvapen a poněkud zmaten, když černovlasý strážce, spíš chlapec než muž, s jasnýma očima a tvářemi, na kterých teprve nedávno vyrašily první vousy, přijal láhev a dlouze se napil.

„Nespal jsem už dva dny,“ řekl Moše a vrátil láhev Harrymu. „Díky.“

„Mně neděkuj,“ Harry byl vlídnost sama. „Je to tvůj chlast. Jen si ještě dej.“

„Ne, díky, to není dovoleno,“ zavrtěl Moše hlavou a odešel.

Harry se posadil na posteli s lahví ginu na klíně. Sakra. Doufal, že se mu podaří strážného opít a zmizet. Ten malý syčák mu na to ale neskočil. „Tak jo, Harry, starý brachu,“ zamumlal si pro sebe. „Jaký je plán B?“

Eritrea

Afrika se líně povalovala pod Evropou podobna deformované hlavě vyčerpaného koně, který marně lapá po dechu. Dokonce i její tvar byl smutný, stejně jako místo samé. Červenobílý boeing etiopských aerolinií se vynořil nad Rudým mořem. Letěl nepřímo, aby se vyhnul súdánskému vzdušnému prostoru. Ani ve výšce devíti tisíc metrů nebyl Boeing 737 bezpečný před zbloudilou raketou, která mohla být vypálena v jedné z nejdelších a nejkrvavějších občanských válek světa.

Východní srázy Východoafrického příkopu vystupovaly takřka svisle od pobřeží jako jednolitá kamenná stěna, která se táhla v délce přes patnáct set kilometrů. Hradba chránící africké vnitrozemí po celá tisíciletí. Mercer se díval z oválného okénka letounu, když přelétali nad bariérou. V jednom okamžiku bylo letadlo kilometr nad vyprahlou pouští, která se vinula podél pobřeží, a vzápětí bylo sotva třicet metrů nad zemí a kymácelo se v horkém proudu vzduchu stoupajícím od strmých útesů.

Přestože pobřeží bičoval déšť padající z hustých černých mraků, nad vnitrozemím bylo jasno. Obloha zde měla právě ten odstín modré, který dokáže vykouzlit pouze příroda. Nikde na světě není takové nebe jako v Africe, pomyslel si Mercer.

V posledních minutách letu jako by se odehrával boj mezi gravitací a pilotovým úsilím přistát tam, kde bylo třeba. Dokonce i poté, co se letadlo dostalo z posledního vzdušného víru, měl pilot plné ruce práce, aby stroj srovnal pro přistání. Letadlo dosedlo ztěžka na pravou stranu, až se z pneumatik začalo kouřit a kusy gumy létaly na všechny strany.

S mohutným žuchnutím se však nakonec přilepil k dráze i levý podvozek a letadlo se ocitlo bezpečně na zemi.

Mercer cucal kostky ledu ze svého posledního drinku, aby si osvěžující pocit naposledy užil. Dobře totiž věděl, že v Africe obsahuje led stejné zákeřné mikroby jako voda, a tak je lepší se mu vyhnout. Prázdnou skleničku zasunul za pružnou síťku na časopisy na opěradle sedadla před sebou, načež vstal, aby se stejně jako ostatní pasažéři připravil k výstupu z letadla.

Kvůli střelbě v letištní hale byly ten den veškeré noční lety zrušeny. Snaživá asistentka etiopských aerolinií však Mercerovi zarezervovala první třídu na nejbližší ranní let. Mercer nesl jen dva příruční kufříky. Zbytek šatů stejně jako spoustu další výbavy nechal expresně poslat. Předpokládal, že už na něj budou čekat v hotelu v Asmaře.

Odbavení trvalo jen pár minut. Mercerovi neušla přísná bezpečnostní opatření v hale. Rovných deset vojáků hlídalo cestující a všechny, kteří je přišli přivítat. Vzhledem ke zpoždění Mercer nepředpokládal, že by ho Habte Makkonen přišel osobně vyzvednout na letiště. Sotva však vyšel z letištní haly, oslovil ho snědý mládenec, který se opíral o jeden ze zaparkovaných automobilů.

„Doktor Mercer?“

„Ano,“ přitakal Mercer ostražitě. „Vy jste Habte?“

„Habteho bratranec,“ usmál se mladík. „Habte čekat vás v hotel. Včera velký problém tady. On povědět.“

Nedůvěřivě, avšak bez možnosti volby pokrčil Mercer rameny. „Tak pojďme, Habteho bratranče.“

Z letiště do centra města to bylo asi pět kilometrů. Cestu lemovaly chatrné domy postavené v rámci čínského projektu z období etiopské okupace. Otevřenými okny profukoval do auta suchý, příjemně chladivý vzduch. Voněl pouští a čistotou města bez průmyslu. Samotná Asmara, půlmiliónové město, vypadala docela jinak, než jak si ji Mercer představoval.

Byla bez poskvrny. Starší ženy chodily ulicemi nahoru a dolů s košťaty a rozvrzanými vozíky a pečlivě zametaly každou nečistotu. Převažovala zde architektura italského typu, a protože se válečné útrapy městu vyhnuly, byla většina budov ve skvělém stavu. Jen málo domů však mělo víc než čtyři podlaží. Nejvyšší stavbou ve městě byla cihlová zvonice katolického kostela. Nebýt mešity, jejíž kopule se klenula opodál, a poněkud snědšího odstínu kůže místních lidí, byl by Mercer přísahal, že se ocitl v nějaké toskánské vesničce, a nikoliv v hlavním městě jedné z nejchudších zemí Afriky. Automobilů zde jezdilo jen velice málo. Místo nich ovládaly silnice povozy tažené osly.

Mercer dával celou cestu pozor, zda je někdo nesleduje, ale do hotelu dorazili bez potíží. Očekával klasickou koloniální stavbu se sloupy a zahradou, jaké Britové roztrousili po celé zeměkouli. Ambasoira však byla pouze čtyři podlaží vysoká a stála v obytné čtvrti. „Nejlepší“ hotel v Asmaře připomínal hranatou krabici postavenou bez špetky inspirace. Na nábytku ve foyer se už podepsal zub času.

Habteho bratranec klábosil s vedoucím hotelu, zatímco se Mercer přihlašoval a zjišťoval, zda bedny, které poslal, v pořádku dorazily. Mladík ho pak zavedl do malého baru v zadní části hotelu, kam se vcházelo pod točitými schody vedoucími do pokojů. Byl to kamrlík schopný pojmout maximálně tucet lidí. Na polici za barem napočítal Mercer pouze osm různých lahví s lihovinami. U jednoho stolu spolu hovořili dva obchodníci z Evropy, u dalšího stolu seděl osamělý Eritrejec. Ten si Mercera chvíli pozorně měřil, jako by se o něčem rozhodoval. Nakonec vstal a představil se.

„Doktore Mercere, já jsem Habte Makkonen.“ Krátce, ale pevně stiskl Mercerovi ruku. „Vítejte v Eritreji. Omlouvám se, že jsem vám nemohl přijít naproti osobně, ale včera došlo na letišti k menšímu incidentu a já nemohl riskovat, že mě někdo pozná.“

„Váš bratranec se o něčem takovém zmiňoval.“ Teprve nyní si Mercer všiml, že mladý muž v tichosti zmizel. „Řeknete mi, co přesně se stalo?“

Mercer se rozhodl Habtemu důvěřovat. Kdyby mu Eritrejec usiloval o život, měl dostatek příležitostí cestou z letiště. Kdyby chtěl, mohl být Mercer již mrtvý, ponechán napospas divokým psům. Že teď místo toho spolu rozmlouvali, svědčilo ve prospěch Eritrejcových úmyslů. Mercer u Habteho navíc vycítil určitou životní zkušenost, která štíhlého Afričana povyšovala nad politické machinace a nebezpečí, se kterými se Mercer setkal ve Washingtonu a Římě.

Během líčení včerejších událostí na letišti vykouřil Habte Makkonen několik cigaret. Také již věděl, že Claude Quesnel, zástupce farmaceutické firmy z Paříže, odletěl z Asmary prvním ranním letem. Když Habte skončil, pověděl mu Mercer o střelci na římském letišti a o Harryho únosu.

„Pokud by vás v Římě chtěli zabít, už byste tu nebyl,“ usoudil Habte. „Sice jste neviděl, kdo na letišti střílel, ale já jsem si jist, že patřil ke skupině, která na vás čekala v Asmaře. Podle všeho však tito lidé stojí proti únoscům vašeho přítele.“

„Souhlasím.“ Mercer si mnul strniště na bradě. Zatím neměl čas se oholit. „Ale co jsou zač a o co jim jde?“

„Nejedná se o normální súdánské rebely. Na to byli příliš dobře oblečeni. Něco takového se jen tak nevidí dokonce ani v Asmaře. A jestliže si mohli v Římě dovolit rozpoutat takové peklo, musí tam mít bezpečné zázemí. Možná si je někdo najal jako žoldáky.“

„A kdo je tedy platí?“

„To musíme teprve zjistit.“

„Nemáme čas hrát si na detektivy.“ Mercerův hlas zněl naléhavě. „Jestliže chci Harryho zpátky, musím být v buši nejpozději v pondělí. I tak budeme mít pouze pět týdnů na nalezení kimberlitové trubky.“

„Pokud jde o geologii dané oblasti, nemohu vám říci nic, co už byste nevěděl. Nevím o žádných diamantech v Eritreji. Ale znám to území. Během války jsem tam v poušti pochoval nejednoho přítele.“ Přes Habteho tvář přeběhl temný stín.

„K tomu se dostaneme za chvíli,“ změnil Mercer téma. „Znáte Selome Nagastovou?“

„Znám její rodinu, ale ji osobně nikoliv,“ odvětil Habte. „Na eritrejské poměry jsou poměrně zámožní. Je to stará vážená rodina, tady v Asmaře. S ní jsem mluvil pouze po telefonu, když mě najímala jako vašeho průvodce.“

„Ona ovšem není tím, za koho se vydává. Je třeba dávat si na ni pozor.“

„A to proč?“

Mercer pověděl starému bojovníkovi za svobodu o spojení Selome Nagastové s Izraelem a Prescottem Hydem a tom, jak mu od začátku lhala.

„Pojede s námi, když se vydáme na sever?“

„Nehodlám ji spustit z očí, dokud tohle všechno nebude za námi.“

Zbytek dne strávili Mercer s Habtem v baru projednáváním různých aspektů chystané expedice. Pro dopravu zajistil Habte zánovní Toyotu Land Cruiser a najal dva místní dělníky. Na základě Mercerova dřívějšího požadavku na Selome také pronajal staré pásové rypadlo značky Caterpillar a tahač s návěsem. Oba stroje na ně čekaly v Nakfe, nejbližším městě od oblasti průzkumu. Ostatní těžká mechanizace, kterou Mercer objednal, byla zatím stále na cestě a měla do Eritreje dorazit do dvou týdnů.

Po jídle sestávajícím z rozvařených nudlí, vodnaté omáčky a plátku masa blíže neurčeného původu si Mercer vyzvedl část zavazadel z úschovny a domluvil se s Habtem, že se zase sejdou hned druhý den ráno. Potom se odebral do svého pokoje. Ve sprše tekla pouze studená voda a to ještě jen slabým čúrkem. Mýdlo si Mercer naštěstí přinesl vlastní. Zrovna postával na balkóně a kochal se pohledem na město pod sebou, když jeho satelitní telefon, který byl stále ještě v kufru, slabě zapípal. Mercer v duchu zaklel. Omylem nechal telefon zapnutý a teď na něm blikal indikátor vybité baterie. Sakra.

Očekával Dicka Hennu, a tak ho neznámý hlas překvapil. Přízvukem se však podobal hlasu muže zastřeleného v Římě.

„Harry White prošel peklem za to, co se stalo v Římě našemu příteli,“ řekl hlas. „Je to podruhé, co jste se nás pokusil obelstít. Ještě jednou a White bude popraven a jeho tělo pohřbeno tak, aby ho nikdo nenašel.“

Mercerovi bylo, jako by mu někdo dal ránu. Harry měl silný kořínek – ale kolik toho ještě snese? Mercerův pocit vlastního selhání opět o něco zesílil.

„Nemám s tím nic společného,“ protestoval rychle. „Ani jsem neviděl, kdo vašeho muže zabil. Já to rozhodně nebyl.“

„Na tom teď nesejde,“ pokračoval volající výhružně. „Váš přítel za vraždu zaplatil. Nyní vás budeme na tento telefon volat každý třetí den, vždy o půlnoci, a vy nám oznámíte, jak pátrání po dole pokračuje.“

„Ušetřete si práci.“ Mercer už nedokázal skrývat hněv. „Bude trvat minimálně týden, než se pustíme do práce. Nepotřebuju vás mít celou tu dobu za zadkem.“ Mercer raději ani příliš nepřemýšlel o tom, kde vzali číslo na jeho satelitní telefon. „Ozvěte se od pondělí za čtrnáct dní o půlnoci a pak každé další pondělí ve stejnou dobu. Možná pro vás budu něco mít.“

Nenabízel se příliš velký prostor k vyjednávání, avšak Mercer doufal, že se mu ho časem podaří rozšířit.

„To zní rozumně,“ souhlasil únosce. „Ale mějte na paměti, že vás máme neustále pod dohledem.“

Mercer věděl, že nemají nejmenší šanci ho sledovat, jakmile se dostane do hor. „Rozumím. Udělám všechno pro to, aby se Harrymu nic nestalo. Garantuji vám, že já svou část dohody dodržím.“ Poslední slova mu vůbec nechtěla z úst.

„Tak za dva týdny, doktore Mercere.“ Telefon zmlkl.

Jen o tři pokoje dál zaklapl Josef svůj satelitní telefon a otočil se k druhému „obchodníkovi z Evropy“, který s ním prve seděl v baru, kde nahrávali Mercerův rozhovor s Habtem Makkonenem. Druhý Izraelec, o dobrých třicet let mladší než Josef, právě čistil dvě pistole Desert Eagle .50 Action Express. Tyto těžké zbraně jsou patrně nejúčinnějšími pistolemi na světě. Jedna rána dokáže člověku ustřelit hlavu a zásah kamkoliv do těla bývá obvykle smrtelný. Jejich další zbraně a další vybavení se nacházely u druhé části týmu v jiném hotelu.

„Pořád chci vědět, kdo byl skutečným Ibrihamovým vrahem,“ pronesl Josef hlasem plným zášti. Harrymu nikdo neublížil. Josefa však potěšila bolest v Mercerově hlase.

„Dostaneme ho,“ řekl druhý muž s jistotou mládí.

„Na tom mi tak moc nezáleží. Ten střelec nejednal na vlastní pěst, a my nevíme, kdo za tím vším stojí. Také nevíme, jaký je jeho vztah k Mercerovi a jaký to má vliv na naše plány.“ Josef se posadil na posteli a zahleděl se před sebe. „Není možné, aby o nás někdo věděl. Naše bezpečnostní opatření jsou bez chyby. A přesto Ibriham zemřel. Musíme zjistit, kdo v tom má prsty.“

„Možná nás zradil někdo z našich…“

Josef pochopil, na co jeho mladší kolega naráží, ale zavrtěl hlavou. „Ne. Je příliš brzy na to, aby Šin Bet nebo Mossad byly něčemu na stopě. Naši informátoři mi už podali zprávu o setkání Selome Nagastové s jejím představeným. Nevyplynulo z něho nic, co by nasvědčovalo tomu, že o nás ví.“

Jeho společník neodpověděl.

„Zítra bude ostatně tady, zcela izolována od svého vedení. Sama o sobě pro nás nepředstavuje žádnou větší hrozbu.“

„Bude s Mercerem.“

„Dokud máme Harryho Whitea, není pro nás nebezpečný ani on.“ Josef vzal jednu z pistolí Desert Eagle a zasunul si ji na noc pod polštář.

Mercer se probudil chvíli po půlnoci. V pokoji byla tma a chlad, ale Mercer byl celý zpocený a tak zamotán do přikrývek, jako by ho trápila noční můra. Ve skutečnosti se mu poprvé od únosu Harryho Whitea podařilo spát spánkem beze snů. A z hlubin jeho nevědomí při tom vyplulo něco, co ho trápilo už tolik dní. Uvědomil si to tak náhle, že ho to přinutilo posadit se na posteli. Ztěžka oddychoval.

Od okamžiku, kdy se poprvé setkal s Prescottem Hydem, měl Mercer pocit, že v Eritreji jsou diamanty. Hyde o nich mluvil, fotografie z Medusy to potvrzovaly. Kimberlitová trubka někde v pustině na severu, vytvořená geologickými procesy před miliony let. Selome také mluvila o kimberlitové trubce a tom, co to bude znamenat pro její lid. Ale nikoliv únosci. Ti mluvili vždy o dole. O výtvoru lidských rukou, nikoliv přírody. Při třech různých příležitostech – na videokazetě, kterou Mercer našel u sebe doma, na letišti v Římě, a konečně během dnešního večerního telefonátu – vždy mluvili tak, jako by trubka byla už jednou objevena, otevřena a aktivně těžena. Nehledali neznámou kimberlitovou trubku. Šlo jim o dávno zapomenutý důl. Oni věděli, že tam ty diamanty jsou. Ani Mercer už o existenci dolu nepochyboval.

Hra se opět obrátila. Mercer byl sice pořád ve značné nevýhodě, ale když nyní věděl, že musí hledat starý opuštěný důl, svitla mu poprvé od Harryho únosu jiskřička naděje. Násilím zaplašil veškeré pochybnosti a sebeobviňování. Nyní byl připraven čelit všemu, co přijde.

Chartúm, Súdán

V arabštině znamená Súdán „černý“. Avšak ti, co v této zemi vládnou, nejsou černí Afričané. Jsou to původem Arabové. V zájmu udržení nadvlády severu nad etnickými Afričany na jihu zahynuly ve válkách či v důsledku nemocí a hladomoru miliony obyvatel. Největší africká země byla stokou plnou nenávisti, ve které každý den umíraly zbytečně další tisíce lidí.

Súdán tak byl skvělou arénou pro Giancarla Gianelliho, neboť zde mohl těžit z utrpení ostatních a zvětšovat tak své bohatství.

Boháči jako Gianelli tvoří nadnárodní společenství lidí, kteří létají soukromými tryskovými letadly, pobývají v okázalých vilách či exkluzivních hotelích a při cestách do zahraničí se příliš nezdržují s celními formalitami. Bezprostředně po svém příletu do Chartúmu byl Giancarlo převezen v limuzíně do svého domu na pahorku nad městem, v luxusní čtvrti vyhrazené bohatým cizincům a členům vojenské vlády. Přestože Chartúm byl Gianelliho nejméně oblíbeným městem na světě, měl zde tolik obchodních zájmů, že mu stálo za to držet si zde přepychový dvacetipokojový dům, o který pečovalo osmnáct sloužících.

Gianelliho majordomus v Benátkách uvědomil svůj africký protějšek o příjezdu pána domu, takže vše mohlo být náležitě připraveno a veškerý personál čekal seřazen u vchodu. Světla jim olízla tváře, když vůz zatáčel pod kryté sloupořadí a zastavil tak, že hlavnímu komorníkovi stačilo pouze hluboce se předklonit a otevřít zadní dveře.

„Grazie, Ali,“ oslovil Gianelli majordoma. „Jak se vede?“

„Velmi dobře, pane,“ odvětil postarší Súdánec italsky. „Nebylo mi ovšem sděleno, jak dlouho se pán hodlá zdržet. Máme se připravit na dlouhý pobyt?“

„Ne, Ali. Nepobudu dlouho.“ Gianelli přehlédl personál. Dvě dívky oblečené jako komorné mu nebyly povědomé, a tak se na ně Aliho zeptal.

„Koupil jsem je od otrokáře, který prodával poslední zásoby. Přišly draho, ale jsou již plně zacvičené,“ odvětil Ali hrdě.

Súdán je jednou z mála zemí, kde dosud kvete obchod s otroky. Oficiálně je sice zakázán, ale vláda ho velkoryse toleruje. Otroci – nejčastěji mladé dívky – jsou chytáni během nájezdů na jih armádou nebo otrokáři z povolání a přiváženi do Chartúmu, kde jsou prodáváni místní elitě, nebo jsou vyváženi přes Rudé moře do arabských zemí. Gianelli, který byl vždy připraven chopit se každé obchodní příležitosti, nějaký čas uvažoval, že by se do obchodu s otroky také zapojil. Hlavní trhy však již byly dostatečně zásobeny; Gianelli proto usoudil, že otevírat nové by stálo příliš mnoho času a energie, než aby se to vyplatilo.

Přestal si všímat dívek a znovu se obrátil na Aliho: „Už je tady?“

„Ano. Váš host přijel asi před hodinou.“ Ali jen stěží skrýval pohrdání. „Čeká na vás v pracovně. Je u něj strážný. Pro všechny případy.“

Giancarlo se usmál předvídavosti svého sloužícího. On sám by neponechal Mahdího bez dozoru ani vteřinu. Vešel do domu, ve kterém vládl díky klimatizaci příjemný chlad. Dům měl zvenčí štukovou omítku, ale uvnitř převládalo mramorové obložení. Postaven byl ve středomořském stylu s velkým otevřeným foyer. Gianelli si netroufl přivézt sem z Evropy cokoliv ze svých uměleckých sbírek, a tak dům zdobily umělecké předměty afrického původu, které pro Gianelliho nakoupil profesionální sběratel. Na stěnách zde visely ašantské masky a štíty kmene Ndebele, tkané nástěnné závěsy Dinků i rozličné zlaté ozdoby ze všech koutů Afriky.

Pracovna se nacházela na konci jednoho z křídel velkého domu. Gianelli vstoupil, nevšímaje si polic zaplněných knihami a dlouhých sloních klů, které rámovaly kamenný krb a matně se leskly v tlumeném osvětlení místnosti. Zaměřil pozornost na mladého Súdánce rozvalujícího se na gauči, s nohama ležérně položenýma na skleněném konferenčním stolku. Strážce stojící vedle psacího stolu zpozorněl. „Nech nás,“ zavelel Gianelli úsečně a obrátil se ke svému hostu.

„Jen si udělej pohodlí,“ pronesl kousavě plynulou arabštinou.

Mahdí měl na sobě západní šaty – černé džíny, plandavé tričko a volnou koženou bundu. Okolo hlavy měl omotánu pestrobarevnou kúfiju jako nějaký člen OOP. Mahdí však byl křesťan a příslušník súdánského hnutí odporu. „Udělal jsem snad něco špatně, effendi?“

„Ano.“ Gianelli se usadil do křesla a z kapsy vytáhl videokazetu. „Ten magor, co jsi ho poslal do Říma, málem zabil Filipa Mercera. Měl nařízeno pouze zjistit, zda bude Mercer po příletu někým kontaktován. Místo toho kolem sebe začal střílet v hale mezinárodních letů jako šílenec. Ty se jen modli, aby se carabinieri nějak nedomákli, že jsem v tom měl prsty.“

„Proč začal střílet?“

„Jak to mám vědět?“ Gianelliho tvář potemněla vztekem. „Zabil čtyři lidi.“

„Musel k tomu mít dobrý důvod. Abdula je můj bratranec. Má mou plnou důvěru,“ vysvětloval Mahdí. „Byl se mnou, když jsme vystopovali a oddělali toho evropského vědce před pár měsíci. Pamatujete – motal se poblíž místa, kde by se podle vás měl nacházet váš důl. Vyslechl jste potom Abdulu?“

Giancarlo se zachechtal. „Vyslechnout není to pravé slovo.“ Zasunul kazetu do přehrávače na sekretáři za svými zády a zapnul televizi.

Pozoroval, jak se výraz Mahdího tváře mění při pohledu na bratrance připoutaného mezi vozíky. Súdánec nebyl schopen odtrhnout oči od hrůzné podívané.

Když záznam skončil, Gianelli vypnul přístroj.

„To je cena za neuposlechnutí mých rozkazů,“ řekl klidně. „Tvůj bratranec se dopustil chyby, ze které by ses měl poučit, Mahdí. Nyní vidíš, jak moc beru svou věc vážně.“

Postavil se a došel k malému baru poblíž krbu a naplnil dva křišťálové pohárky marsalou. Protože nevěděl, jak bude Mahdí reagovat, měl při tom pravačku neustále položenu na pažbě malé automatické beretty v kapse. Mahdí přijal nabízenou skleničku a rychle ji do sebe obrátil. Gianelli usedl naproti němu s pohárkem ve svých dlouhých prstech. Aniž čekal, až se Mahdí vzpamatuje z šoku, nevzrušeně pokračoval:

„Až dosud byla naše spolupráce neobyčejně přínosná pro nás oba. Není žádný důvod, aby tato politováníhodná událost,“ volnou rukou mávl směrem k televizoru, „nějakým způsobem negativně ovlivnila naše spojenectví. Zatím jsem dal na vaši věc miliardy lir a na oplátku jsem dosud žádal jen samé maličkosti. Chci totiž, abychom zůstali přáteli i poté, co se vám podaří Súdán rozdělit na dvě nezávislé země.

Podporuji vaše hnutí již několik let. Myslím, že si za to zasloužím nějakou tu protislužbu, projev dobré vůle, abych viděl, že jsem své peníze nevynaložil na předem ztracený podnik vedený bandou idiotů.“

Mahdí nebyl diplomat ani politik, což byl ostatně důvod, proč si ho Gianelli vybral jako prostředníka pro jednání s hnutím odporu. Mahdí byl voják, který se vyznal v boji. Na řeči si dvakrát nepotrpěl. A právě proto se s ním dalo tak snadno manipulovat. Giancarlo předpokládal, že Mahdího předáci si to uvědomují také, nicméně nechávají věci být tak, jak jsou, dokud trvá přísun peněz. Pokud se jim nějak příčilo, že Giancarlo využívá jejich lidi jako soukromou žoldáckou armádu, nikdy to nedali najevo.

Mahdí pomalu vstal. Giancarlo byl ve střehu, s prstem na spoušti beretty. Mladý rebel však pouze došel k baru, aby si připravil další, tentokrát o něco silnější drink. „Než mi řeknete, co po mně budete chtít, musím vám oznámit, že tým poslaný na letiště do Asmary Mercera ztratil po incidentu v hale.“

Giancarlo stěží skrýval své uspokojení nad tím, jak dobře se vyzná v povaze lidí. Mahdí byl dostatečně velký sociopat na to, aby považoval bratrancovu smrt prostě jen za další nutnou oběť jejich společné revolty – hněv vůči tomu, kdo ho zabil, snadno nasměroval jinam.

„Mercer svůj včerejší let do Asmary nestihl,“ pravil Gianelli věcně. „Přijede nejdřív dnes ráno. Dostaneme ho v Asmaře. Je to malé město, ve kterém není mnoho míst, kam by se mohl ukrýt. Chci, abys tam neprodleně vyslal tým svých nejlepších lidí. Ať z něho dostanou ty satelitní snímky a pak ho někam zahrabou. Už se mě naotravoval dost.“

„Povedu tým osobně.“

„Ne,“ odvětil Gianelli ostře. „My pojedeme k eritrejské hranici. K místu, kde by se měl nacházet důl. Budeme čekat na místě, abychom se mohli pustit do práce, jakmile získáme fotografie.“

„Není to riskantní?“ zeptal se Mahdí uctivě.

„Je.“ Giancarlo si všiml, že žoldák je poněkud zmatený. „Ale nemůžeme si dovolit ztrácet čas. Musím ti říct jednu věc. Mezi těmi, co je tvůj bratranec postřílel v Římě, byl jeden muž s falešným pasem. Dozvěděl jsem se to díky svým kontaktům u policie. To, že byl poblíž Mercera, nebude určitě náhoda. Je tady někdo, kdo ho sleduje. Někdo, kdo mi chce ukrást mé diamanty.“

„Kdo?“

„Na tom nesejde.“ Gianelli přezíravě mávl rukou. „Získejte ty fotky, a ten dotyčný to vzdá. Kolik mužů jsi schopen do dvou týdnů shromáždit u hranic s Eritreou?“

„To bude záležet na revolučním výboru, ale řekl bych, že minimálně padesát.“

„To by mělo stačit. Pak budeme potřebovat dát dohromady asi tak stovku dělníků. Už jsem si najal důlní specialisty z Jižní Afriky. Ale bez dělníků se neobejdeme.“

„Jak dlouho si myslíte, že budeme schopni důl udržet, až jej najdeme?“

„Zůstal neobjeven sedmdesát let. To znamená, že musí být na nějakém velmi nepřístupném místě. Sever Eritrey je vylidněná oblast. Výjimku tvoří pouze trasy, kudy přes hranice proudí uprchlíci. Vaši muži se postarají o případné nomády či pastevce, kteří by zabloudili k našemu táboru. Předpokládám, že budeme moci nerušeně pracovat i několik měsíců. Což je víc času, než potřebujeme.“

Gianelli byl svým informátorem v Londýně zpraven o tom, že k diamantovému syndikátu už se donesly zvěsti o dosud neznámém diamantovém dole v Africe. Tyto zvěsti ovšem nechal rozšiřovat Gianelli osobně, aby do mocné skupiny zasel neklid. Zatím se mu to skvěle dařilo. Jeho agent mu sdělil, že členové syndikátu jsou značně nervózní při pomyšlení, že by mohlo existovat naleziště diamantů, nad kterým nemají kontrolu. Gianelli si byl jist, že mu rádi zaplatí miliardy, pokud bude moci dokázat, že důl vlastní on. Zaplatí mu buďto za prozrazení místa, nebo za ujištění, že nebude v dole těžit. Odhadoval, že mu bude stačit pět tisíc karátů, aby mu představení syndikátu uvěřili.

„Na mě se můžete spolehnout, effendi,“ prohlásil Mahdí sebevědomě.

Gianelli se významně zahleděl na tmavou televizní obrazovku. „Já vím, že mohu,“ odpověděl.

Asmara, Eritrea

Selome dorazila do hotelu v okamžiku, kdy Mercer a Habte snídali. Podle odstínu kůže a hustých vlasů vypadala jako jedna z místních žen, avšak její šaty pocházely z luxusního módního salónu. Nosila je se samozřejmou nonšalancí špičkové modelky. A opět z ní vyzařovala záhadná sebedůvěra, která Mercerovi připadala stejně zajímavá jako nebezpečná. Domníval se, že její odjezd do Izraele uhasil jiskřičku, která mezi nimi přeskočila během letu z Washingtonu, ale nyní, když se na Selome díval, jasně cítil, že tomu tak není. Habte pozdravil Selome poněkud odměřeně. Mohlo to být způsobeno jednak Mercerovým varováním, jednak tradičními sexistickými předsudky. Mercerovi to neušlo, zatímco Selome si buďto ničeho nevšimla, nebo se tak alespoň tvářila. Políbila Mercera letmo na tvář a posadila se.

„Vidím, že jste si mé varování ohledně místní kávy vzal k srdci,“ řekla při pohledu na dva šálky cappuccina na stole.

„Zkoušel jsem tu běžnou sortu,“ usmál se Mercer. „Ale vážně se to nedá.“

Opětovala úsměv. „Jídlo je v pořádku, i když to není žádný zázrak. Stejně jako většina hotelů ve městě tu podávají pouze italskou kuchyni, což je pozůstatek z období okupace. Bude-li čas, vezmu vás do některé tradiční restaurace. Pokud se vám zdálo, že místní káva chutná jako rašple, pak počkejte, až ochutnáte zdejší specialitu zvanou zigini. Dávají se tam takové malé papričky, co mají sílu vulkánu.“

„Díky za nabídku, ale bude to muset počkat, až se sem vrátíme,“ odvětil Mercer vážně. „Habteho bratranec šel právě vyzvednout vůz. Jakmile ho přistaví, naložíme ho, nabereme nějaké čerstvé zásoby a ještě dnes odpoledne vyrazíme na sever. Nocovat budeme v Kerenu a zítra časně zrána budeme pokračovat do Nakfy.“

„Nač ten spěch?“

„Protože tady nejsme v bezpečí.“ Mercer přemýšlel, kolik toho má Selome prozradit o tom, co se seběhlo od jejich rozloučení v Římě. Nakonec usoudil, že diskrétnost je stále ještě jeho nejlepším spojencem. Harryho únosce řekl, že Selome je jediný člověk, na kterého se může spolehnout. Ale do jaké míry se tomu dá věřit? Rád by jí důvěřoval, ale dokud toho o ní nebude vědět víc, bude si ji raději držet hezky od těla. Škoda, říkal si. První hezká holka, která mě po dlouhé době zaujala, je tajnůstkářka a lhářka, která postupuje podle svého vlastního plánu.

O událostech v Římě proto pomlčel, stejně jako o svém přesvědčení, že důl, který hledají, byl již jednou objeven. Rozhodl se však povědět jí o incidentu na letišti v Asmaře, když Habte čekal na jeho přílet. „Měl jsem štěstí, že jsem zmeškal ten odpolední let,“ zalhal. „Jinak jsem mohl být unesen partou Súdánců.“

Bedlivě sledoval její reakci. Její údiv a zájem byly opravdové. „A pak už jste neměl žádné problémy? Bože můj, nemohu tomu uvěřit. Je jen otázkou času, kdy nás tahle súdánská válka všechny zničí.“

„Selome, nepochopila jste to. Oni čekali na mne. To znamená, že existuje ještě někdo další, kdo ví o našem poslání.“ Zalapala po dechu. Mercer pokračoval. „Ve městě jsme příliš zranitelní. Proto chci vyrazit co nejdřív. Tím myslím nás všechny. Včetně vás.“

„Já s vámi stejně chtěla jet,“ přiznala. „A tohle je určitě dost dobrý důvod. Náš policejní sbor a armáda mají co zlepšovat. Jak se zdá, jen málokomu se po válce chtělo zůstat ve zbrani. Užili jsme si bojů až příliš. Nikdo by nás tady nemohl účinně chránit proti ozbrojeným bandám.“

„Má pravdu,“ přidal se Habte. „Čím dřív vyrazíme na sever, tím lépe.“

„Tedy domluveno.“ Mercer dopil cappuccino. „Habte, jakmile váš bratranec přiveze toyotu, naložte veškeré vybavení a přibalte vše, co uznáte za vhodné. Selome, kolik potřebujete času na přípravu?“

„Mohu zde být do hodiny se všemi zavazadly. Můj byt je nedaleko.“

„Snad vám nemusím připomínat, abyste balila uvážlivě,“ podotkl Mercer jemně. „Nechystáme se na výlet.“

Ani ne za hodinu vyzvedla Selome Mercera v hotelu a společně vyrazili na trh nakoupit vodu a čerstvé potraviny. Habteho bratranec, který se jmenoval Gebre, ale dával přednost oslovení Gibby, měl za úkol přistavit toyotu k hotelu, jakmile bude naložena.

Mercer se nechal nejprve dovést na poštu, kde strávil dvacet minut marnou snahou spojit se s Dickem Hennou, kterého chtěl informovat o tom, co se stalo na letišti v Římě a Asmaře. Vzhledem k technickým problémům, v Eritreji zcela běžným, však nebylo možné mezikontinentální spojení uskutečnit. Mercer nechtěl použít satelitní telefon, protože je oba nechal celou dobu zapnuté a baterie už byly takřka vybité. A nabíjecí souprava, jak si Mercer vzpomněl, zůstala ležet u něj doma na kuchyňském stole hned vedle krabice s antimalariky, které mu dal Terry Knight.

Ulice v Asmaře neměly žádný systém. Klikatily se všemi směry, neboť se jednalo o někdejší pěší stezky z dob, kdy zde místo města stály jen čtyři nezávislé vesnice. Jméno města je odvozeno od slova spojený a bylo zvoleno tehdy, když se vesnice sloučily v zájmu zajištění lepší ochrany před hyenami, kterými se svého času místní pahorkatina jen hemžila. Od ulice Osvobození lemované palmami, která je hlavní třídou Asmary, se rozbíhá spleť ulic a uliček. Některé jsou dlážděné, ale převažují prašné cestičky s chatrnými přízemními baráčky po stranách. Ulice kypěly životem. Tradičním tržním dnem v Asmaře je sice sobota, ale protože se blížily Velikonoce, vyrazili lidé za nákupy také v neděli.

Hlavní městská tržnice se nacházela v dlouhé budově se střechou z vlnitého plechu. Vůně koření se odtud táhla celou ulicí. Staré nákladní automobily americké a ruské výroby stály tiše opodál, zatímco jejich majitelé uvnitř nabízeli své zboží. Na zemi se válely hromady oslího trusu. Hned za tržnicí stála ohrada pro dobytek, odkud se táhl nezaměnitelný zápach. Bučení krav se mísilo s pokřikováním trhovců. Na tak chudou zemi zde panoval čilý obchodní ruch, který Mercera překvapil.

Selome se doma převlékla do tradičního oděvu – pestrobarevných šatů a bavlněného přehozu. Na rozdíl od ostatních místních žen, které měly na nohou povětšinou sandály, však měla obuty sportovní boty západního stylu a pod šaty jí prosvítaly džíny. Vlasy měla sčesány dozadu, což dávalo vyniknout jejímu vysokému čelu a tmavým očím. Hladce splynula s davem. Mercer sice nebyl oblečen nikterak nápadně, avšak jeho bílá pleť jej dostatečně spolehlivě vyčleňovala. Cestou k tržnici nepotkali jiného bělocha. Mercer však Afriku dobře znal a vlastní rasová odlišnost mu problémy nečinila.

„Jak často sem jezdíte?“ zeptal se Mercer, když Selome skončila smlouvání ohledně pětikilového pytle rajčat.

„Do Eritreje?“

„Ano.“

„Moc často ne, musím přiznat.“ Selome se do Mercera zavěsila a takto pokračovali v nákupu. „Během války jsem byla v Evropě. Kdykoliv přijedu zpátky, cítím určitou nevraživost ze strany lidí, kteří riskovali život za naši nezávislost. Možná jste si toho povšiml u vašeho přítele Habteho.“ Nenápadně ukázala na jednoho muže, který vedl velblouda. Měl pouze jednu ruku a tvář znetvořenou zraněním. „Všichni ti lidé velice trpěli, zatímco já byla v zahraničí. Podle nich jsem se v Evropě prostě schovávala. Jenom pár jich ví, že jsme v Evropě dělali důležitou práci, když jsme se o našem zápase snažili informovat zbytek světa.“

Zatímco Selome hovořila, Mercer se rozhlížel po ulici. Byl ohromen počtem invalidů.

„Více než polovina lidí, které zde vidíte, se aktivně účastnila bojů za svobodu. Muži i ženy. Tato společná zkušenost je stmelila. Projevuje se zde něco jako kult bojovníka. Ať už jsou moje zásluhy sebevětší, nikdy nebudu jednou z nich.“

„Proto je pro vás tak důležité najít ty diamanty? Chcete se jim vyrovnat?“

„Ano,“ odvětila Selome bez zaváhání. Náhle se zastavila a otočila se k Mercerovi. Jejich tváře se téměř dotýkaly. „Vaše země získala nezávislost už tak dávno, že jste zapomněli, co to znamená se pro ni obětovat. Svou svobodu považujete za samozřejmost. My tu naši teprve objevujeme. Mám pocit, že jsem nevykonala dost. Cítím, že jsem vlasti nedala zdaleka tolik, co lidé okolo mě. Hrozně si přeji něco vykonat. Chci, aby mě mezi sebe opět přijali. Rozumíte tomu?“

Stejně jako toho večera, kdy se poprvé setkali, byl Mercer uchvácen jejími ústy. Jejich pohybem, jejich smyslností. Selome byla dokonalá žena a Mercer sám sebe proklínal za to, že si všímá víc jejích fyzických půvabů než její inteligence. Uvědomoval si, že je to projev mužského šovinismu, ale nemohl si pomoci. Také cítil, že Selome je přesně ten typ ženy, jaký ho vždy přitahoval – že je ochotna riskovat pro to, čemu věří. Nesetkával se s takovými ženami často.

„Myslím, že rozumím,“ přikývl nakonec. „Pokusím se vás nezklamat.“

„Zatím si vedete dobře,“ řekla a stiskla mu paži.

Za tržištěm s čerstvými potravinami se nacházely chatrné stánky z tenkého plechu, namačkané jeden na druhý. Byla to africká verze blešího trhu, kde se dalo koupit v podstatě cokoliv. Od starožitného nábytku, který zde zůstal po italské okupaci, po mosazné potrubí vyrobené na koleně z prázdných nábojnic. Jako v každé zemi Třetího světa přecházel i v Eritreji každý předmět z ruky do ruky tak dlouho, dokud se nadobro nerozsypal. Mercer a Selome se v tomto bludišti brzy ztratili. Selome konverzovala s trhovci a zodpovídala dotazy na Mercerovu přítomnost. Také se za nimi táhlo hejno dětí, které, když se od Selome dozvěděly, že Mercer je Američan, vykřikovaly anglická slůvka.

„Kéž nikdy nepoznají válku,“ řekla Selome zjihle. „Snad jsme bojovali dost na to, aby oni nikdy nemuseli. Nyní však musíme bojovat znovu, abychom je zabezpečili. Pořád ještě je plná šestina naší populace v uprchlických táborech v Súdánu, protože si nemůžeme dovolit přivést je nazpět.“

Nakažlivá zvědavost Mercera okouzlila, a tak se sehnul, aby si potřásl rukou s asi čtyřletým chlapečkem, který na něj zíral velkými kukadly a náruživě si cumlal palec.

V tom samém okamžiku prořízlo vzduch zasvištění kulky a čísi tělo se zhroutilo na hromadu hrnců. Mercer, stále ještě v podřepu, se otočil. Kdyby stál, výstřel by mu urazil hlavu. Rychle zalehl a rázným kopnutím podrazil Selome nohy, takže dopadla na něj. Jedno z dětí se dalo do křiku. Mercerovi prolétla kolem hlavy další kulka a zavrtala se do velkého hrnce opodál.

Tržiště zachvátila panika. Muži i ženy hledali zmateně nějaký úkryt a snažili se dostat děti z dosahu střelby. Mercer se probral z počátečního šoku, popadl Selome a zatáhl ji pod stůl, na kterém byly rozloženy rozličné mechanické součásti. Chvatně odhadl úhel střelby a pak převrhl stůl a vytvořil tak barikádu mezi nimi a neviditelným střelcem. Bylo načase. Dalších šest střel se zarylo do dřeva. Některé se prodraly skrz, jiné se neškodně zastavily o kovové haraburdí. Mercer několikrát kopl do chatrné zadní stěny stánku, až se mu podařilo vytvořit dostatečně velkou škvíru, aby se jí mohl on i Selome protáhnout.

Ulička za stánkem byla plná vyděšených lidí. Jedna žena upadla, a kdyby ji Mercer včas nezachytil a nepomohl jí na nohy, byla by v příštím okamžiku ušlapána. Mercer strčil Selome před sebe tak, aby ji kryl svým vlastním tělem, a společně si začali razit cestu davem. Výstřely ze zbraní opatřených tlumičem byly tiché, avšak další projektily hvízdly vzduchem, když Mercer a Selome skočili do úzké mezery mezi dvěma stánky.

V další uličce nikdo nebyl. Kdyby se jí dali na útěk, představovali by příliš jasný cíl. Museli něco vymyslet. Mercer řekl Selome, ať zůstane v úkrytu mezi stánky, a sám rychle přeběhl uličku do nejbližšího stánku naproti. Ten byl stejně tmavý a stejně naplněný zbožím jako všechny ostatní. Prodavač utekl, ale nechal tu po sobě malý kovový koš se žhavým uhlím, na jehož roštu nechyběla tradiční konvice s vodou na kávu. Jednalo se o krámek se svítidly všeho druhu. Na policích ležela převážně elektrická zařízení v nepříliš dobrém stavu. Nacházelo se zde však také několik olejových lamp a u zdi objevil Mercer několik kanystrů. Doufal, že je v nich lampový olej. Rychle dva kanystry propíchl šroubovákem, který ležel na rozvrzaném ponku.

„Mercere!“ vykřikla Selome přes uličku.

Otočil se a spatřil zpoza rohu vycházet postavu s namířenou pistolí. Nečekal ani, až se útočník zcela ukáže, a vrhl na něj jednu z nádob. Proud hořlavé kapaliny smáčel mužova prsa. Takřka současně podebral Mercer kouřící koš nohou a vykopl ho do výše. Žhavé uhlíky a jiskry se rozprskly na všechny strany. Mercer padl na zem a rychle se odvalil do vzdáleného rohu stánku. V témže okamžiku zasáhla ohnivá sprška střelce.

Súdánec, nasáklý hořlavinou, naráz vzplanul. Plameny vyšlehly vysoko do výše a vysály vzduch ze stánku. Výkřiky živé pochodně byly to nejhorší, co Mercer v životě slyšel. Ovzduší se naplnilo pachem spáleného masa.

Mercer popadl druhý kanystr. „Selome, pojďte!“

Vyskočila z úkrytu a přidala se k Mercerovi, který zatím připálil druhou nádobu. Kolem hlavy prosvištěla Mercerovi další kulka. Uličkou k nim běželi dva muži. Mercer vykřikl a roztočil se s hořícím kanystrem v ruce. Jako olympijský kladivář jej vrhl proti útočníkům. Vyletěl jim vstříc jako kometa s ohnivým chvostem.

Mercer a Selome vyrazili na opačnou stranu, zatímco nádoba dopadla na zem těsně před jejich pronásledovatele. Olej se rozprskl a úzkou uličku přehradila ohnivá stěna, která jim na okamžik poskytla kryt.

Lapajíce po dechu doběhli na konec uličky a zabočili k ohradě s dobytkem. Prašná cesta zde byla posypána senem vypadlým z hromad navršených u cihlové zdi. Obvykle se zde lidé účelně pohybovali sem a tam a přiváděli nebo si odváděli krávy, ovce a kozy. Nyní však všichni bez hnutí zírali na plameny, které šlehaly nad tržištěm.

Postranní uličky byly ucpány nákladními automobily a autobusy, což Mercerovi a Selome zabránilo opustit oblast. Věděli, že oheň Súdánce dlouho nezdrží. Protože před sebou viděli jedinou volnou cestu, vběhli do ohrady s dobytkem. Byli již asi v jedné čtvrtině, když se Selome náhle zastavila. Předklonila se a snažila se popadnout dech. Krávy i lidé jim polekaně ustoupili z cesty.

„Mercere,“ vypravila ze sebe Selome přerývaně, „není tady druhý východ.“

„Sakra,“ zasupěl Mercer. I jemu došlo, že jsou v pasti. Kdyby se nyní obrátili a běželi nazpět, vběhli by svým pronásledovatelům rovnou do náruče.

Krávy v ohradě byly jiné, než jaké Mercer vídal ve Státech. Tohle byly Bos indicus, zebu indičtí. Plemeno lépe snášející subtropické podnebí. Vzhledem k chudým eritrejským pastvinám se nejednalo o žádné výstavní kusy. Každý však vážil alespoň tunu, měl charakteristický tukový hrb v oblasti kohoutku, mohutný lalok pod krkem a hrozivě zakroucené rohy, schopné přerazit člověka vejpůl jediným pohozením hlavy.

Po Mercerově levici se právě jedna z krav otelila. Tele bylo ještě celé vlhké a nejistě stálo na chvějících se nožkách. Snažilo se dostat k mateřskému vemenu, aby se mohlo napít. Matka však byla mnohem víc soustředěna na ochranu mláděte než na jeho krmení. Vytvořila okolo sebe a telátka kruh volného prostoru, který žárlivě střežila.

Mercer vytrhl opodál stojícímu rolníkovi z ruky dřevěnou tyč a zaútočil jím na čerstvou matku. Sledovala ho unavenýma rozhněvanýma očima a postavila se mezi mládě a nenadálého útočníka. Mercer si nevšímal jejích nedotažených výpadů a tancoval okolo ní jako toreador. Snažil se ji odlákat od telete.

Vyrazila vpřed, s rohy skloněnými k zemi. Uskočil právě včas a přikrčil se. Hrot rohu prořízl vzduch těsně nad ním. Vyskočil a kráva se otočila, aby zopakovala útok. Tele však nyní zůstalo nechráněno. Mercer se napřáhl a prudce uhodil zvíře tyčí přes zadek.

Zabučelo víc strachem než bolestí a vrávoravě se rozběhlo směrem k východu. Mercer ucítil jeho matku za zády a na poslední chvíli uskočil. Přistál mezi ovcemi a zabořil se do jejich měkké vlny. Kráva si ho dál nevšímala a vyrazila za svým mládětem. To bylo příliš vyděšené, než aby se dalo uklidnit. Panika se rychle rozšířila na celé stádo, které se za chvíli valilo ven z výběhu jako lavina. Bezmocní rolníci se ani nepokoušeli ho zastavit a raději se klidili z cesty.

Oba Súdánci právě vběhli do ohrady a ocitli se tváří v tvář splašenému stádu. Zareagovali rychle. Kus za kusem se skládal pod palbou jejich zbraní. Zbytek stáda si toho však nevšímal. Sotva se jeden býk skácel k zemi, dva další se drali na jeho místo. Brána ohrady byla přibližně tři metry široká. Tři sta padesát tun vyděšeného dobytka se hrnulo ven a vířilo prach kopyty. Střelci neměli nejmenší šanci. Jejich smrtelný jekot však zanikl v bučení a dupotu krav. Dokonce i jejich pistole byly totálně zničeny. Z obou mužů nezbylo víc než dvě velké krvavé skvrny na zdupané zemi.

Mercer si otřel špínu z rukou a šatů do ovčí vlny a vrátil se k Selome. „Měli bychom odtud vypadnout. Až farmáři seženou dobytek dohromady, patrně si s námi budou chtít vyřídit účty.“

Selome si svlékla přehoz a přehodila ho Mercerovi přes hlavu a ramena tak, aby mu nebylo vidět do tváře. Až na svou výšku se nyní nijak zvlášť neodlišoval od rozhněvaných mužů v ohradě. Proběhli branou a o pár minut později byli na ulici.

Než však dorazili k hotelu, vyřítil se ze zatáčky za nimi s hlasitým troubením bílý terénní automobil.

„Potíže v hotelu. Odjíždíme!“ křičel Habte z otevřeného okénka. Jeho bratranec seděl vzadu a otevřel dveře ještě dřív, než Habte toyotu zastavil.

Selome zareagovala dokonce ještě rychleji než Mercer a vrhla se na sedadlo. Mercer následoval jejího příkladu, a sotva zabouchl dveře, Habte vyrazil vpřed. Troubením rozehnal skupinu mužů, kteří se snažili zkrotit splašeného býka. Do cesty se jim připletl osel a Habte měl co dělat, aby se mu vyhnul. Vzdor hrozícímu nebezpečí se Habteho bratranec chechtal a křičel: „Habte srazit osla. Habte srazit osla.“

„Nesrazil,“ odsekl Habte a šlehl po bratranci pohledem. Srazit pomalého, upachtěného osla bylo mezi eritrejskými řidiči považováno za největší potupu. Habte nehodlal příbuznému podobné řeči tolerovat.

Mercer se vymotal ze skrumáže na zadních sedadlech a přelezl dopředu. Zapnul si pás a snažil se zklidnit bušení srdce. „Co se stalo?“

„Přestřelka v hotelu. Pokojská načapala ve vašem pokoji dva Súdánce. Když vykřikla, dva Evropané, kteří seděli v baru, vyběhli rychle nahoru. Zaslechl jsem střelbu a viděl, jak jeden z nich spadl z balkonu. Na víc jsem nečekal. Musel jsem tam ale nechat většinu vašich šatů a výbavy.“

Mercer vytáhl fotografie z Medusy z pouzdra na mapu, které měl přišito k vnitřní straně khaki vesty. „Nevadí. To, co hledali, nedostali.“

„Vy jste je měl celou tu dobu u sebe?“ zeptala se Selome.

„Neznám bezpečnější místo,“ usmál se Mercer. Adrenalinové opojení začalo pomalu opadat.

„To bylo pěkně riskantní.“

„Větší riziko představují ti Evropané.“

„Co tím myslíte?“

„Habte právě řekl, že slyšel výstřely.“ Habte přikývl. „Dá se předpokládat, že pokud ti, co se vloupali do mého pokoje, patřili k Súdáncům, kteří nás napadli na trhu, měli nejspíš zbraně rovněž opatřeny tlumiči. Jenže Habte slyšel výstřely, což znamená, že Evropané opětovali palbu.“

„Kdo tedy jsou ti Evropané?“

„Nemám zdání.“ Mercer se snažil nevypadat podezíravě. „Co vy?“

Pohlédla mu zpříma do očí a zavrtěla hlavou. Její pohled však nebyl upřímný. Mercer poznal, že mu zase lhala.

Cestou z města je nikdo nesledoval a doprava byla mírná. Potkali pouze několik starých náklaďáků s bavlnou, které se šinuly vyprahlou zemí. Silnici lemovaly pozůstatky války – vojenská mechanizace, která tu pomalu rezivěla. Sovětské nákladní automobily a tanky T-55, zle poničené minami a raketami, se povalovaly kolem výpadovky jako rozkládající se zdechliny ocelových dinosaurů.

Mercer se dočetl, že vrchovina je nejúrodnější oblastí Eritreje. Byla to však země kamenitá a vyprahlá, kde nerostlo skoro nic. Jedinou vegetaci zde tvořily nízké křoviny a kaktusy. Na jednom místě zahlédl Mercer rolníka, který s volským spřežením oral své políčko. Jeho pluh nebyl o mnoho dokonalejší než ten, který vyvinuli Egypťané za časů faraónů. Zanechával hlubokou brázdu a obracel půdu, která byla vespod stejně vysušená jako na povrchu. Sysifovská dřina, kterou rolník vykonával s trpělivostí soumara.

Projeli několika vesničkami tvořenými nízkými baráčky z pálených i nepálených cihel s doškovými či plechovými střechami. Byly mezi nimi také kruhové stavby s kuželovitou střechou, kterým se zde říkalo agdo. Drobní lidé na prašných ulicích působili unaveně. Měli na sobě dlouhé prosté kaftany podobné egyptské galabii.

O dvě hodiny později dorazila výprava do Kerenu, města o něco menšího než Asmara, ale s týmž koloniálním šarmem nízkých bungalovů a palmových alejí. Zdejší populaci tvořili převážně muslimové, takže každou ženu halil dlouhý černý chador, který vydatně absorboval sluneční paprsky. Habte zaparkoval toyotu před hotelem Keren – omšelou budovou s krytou verandou porostlou bougainvillií. „Musíme nakoupit potraviny a palivo, než se vydáme na sever.“

„Dobrá, ale nerad bych se dlouho zdržoval,“ odvětil Mercer a vysoukal se z vozu.

„Souhlas,“ přikývl Habte. „Gibby a já zajdeme na trh obstarat, co bude třeba. Mám tady mnoho přátel. Nemělo by to trvat dlouho.“

Selome se obrátila k Mercerovi. „Nevykládejte si to zle, ale měl byste se držet raději zpátky. Běloši do Kerenu příliš často nezavítají, a čím méně lidí vás tu uvidí, tím lépe.“

Než Selome došla pro Mercera do hotelu, byla zahrádka toyoty zaplněna bedýnkami a kanystry. Čekali v aleji poblíž. Gibby seděl na zadním sedadle, ale Habte pořád nikde. Mercer zaběhl do auta a požádal Gibbyho, zda by mohl koupit v hotelu ještě pár věcí. Když se vrátili, seděl už Habte za volantem.

„Dal jsem řeč s několika lidmi,“ prohodil, zatímco startoval. „Pokud se tu po nás objeví nějací Súdánci, budou mít potíže dostat se dál,“ ušklíbl se.

Mercer vytáhl z přihrádky mapu. „Tím bude postaráno o první partu. Teď je třeba postarat se i o tu druhou. Podle mapy je v Nakfe letiště. Dám krk na to, že ti Evropané zkusí sehnat letadlo a nadběhnout nám. Což takhle vzít to trošku víc na západ?“ Mercer ukázal Habtemu v mapě, co má na mysli. „Tahle cesta obchází Nakfu a napojuje se na hlavní opět v Itaru.“

„Deště ještě nepřišly, takže by to mělo být průjezdné,“ souhlasil Habte. „Ale co ten bagr, který na nás čeká v Nakfe?“

„Nějakou dobu ho nebudeme potřebovat. Jakmile se dostaneme do divočiny, nikdo nás nenajde. Pokud se mi podaří najít během několika týdnů trubku, bude Selome moci použít svých kontaktů ve vládě a zajistit nám lepší ochranu. Pak budeme také moci použít exkavátor.“

Zkušenému válečníkovi Habtemu se nezamlouvalo pomyšlení na nepřítele v zádech. „A nebylo by lepší ty Evropany prostě vyřídit?“

„Rozumnější ano. Ale není to možné. Nemáme žádné zbraně. Musíme důvěřovat poušti, která dokázala skrýt vaši armádu v době války. Snad nám poslouží stejně alespoň na pár týdnů.“

Habte neochotně souhlasil a na křižovatce šestnáct kilometrů za Kerenem stočil volant na západ.

Nakfa, Eritrea

Celé tři dny čekali v Nakfě, přibližně šedesát kilometrů od súdánských hranic, než jim konečně došlo, že jim Mercer proklouzl. Když tudy po uzavření hranic se Súdánem přestaly jezdit autobusy plné uprchlíků, život ve městě se zastavil. Kromě popíjení nesčetných šálků kávy a sledování dělníků opravujících silnici neměli nic na práci. Nuda byla během čekání na Mercera a Selome nejhorším nepřítelem Josefova týmu.

Josef se snažil srovnat si v hlavě to, co se semlelo v Asmaře. Vzpomínal si na výkřik pokojské, když si v hotelové hale s jedním ze svých mužů pročítal stará čísla Profilu – jediných eritrejských novin v anglickém jazyce. Oba noviny naráz odhodili a vyběhli po schodech nahoru. Josef spatřil v Mercerově pokoji vysokého Afričana ozbrojeného pistolí s tlumičem. Druhý Súdánec zrovna prohledával Mercerova zavazadla. Josef okamžitě uskočil stranou. Súdánec vystřelil a mladší Izraelec byl dvakrát zasažen do hrudi. Jeho bezvládné tělo přepadlo přes zábradlí a zřítilo se dolů. Josef pohotově tasil svou pistoli, nadechl se a překulil se přes práh Mercerova pokoje. Vystřelil třikrát rychle po sobě. Oba Súdánci klesli k zemi. Z obrovských ran se řinula krev.

Josef stačil ještě sebrat zbraň svého partnera a zmizel ze scény. Připojil se k druhé části týmu, která čekala v jiném hotelu. Než se zorganizovali a znovu začali sledovat Ambasoiru, byla Mercerova Toyota Land Cruiser pryč. Josef Mercera ztratil.

Ve snaze geologa dostihnout si Izraelci pronajali letadlo a odletěli do Nakfy. Jeden člen týmu byl vyslán na sever vyhlížet Mercera a jeho skupinu. Od té doby uplynuly tři dny a pořád nic. Josef si uvědomil, že Mercer zřejmě pokračoval jinou cestou. Nezbývalo než se vrátit do Asmary a snažit se tam něco vypátrat.

Josef se nerad spoléhal na informace z druhé ruky, avšak nyní, když jim Mercer unikl, neměl jinou možnost. Cítil, jak se mu situace vymyká z rukou. Jeho muži byli stále věrní a zapálení pro věc. Byl to on, Josef, kdo selhával. Zaklel a obrátil se ke dvěma mužům, kteří mu dělali společnost. Třetí agent hlídal venku a pozoroval cestu.

„Vypadneme z téhle díry,“ řekl vztekle. „Zavolejte Aviho a přistavte vůz. Chci odjet do deseti minut.“

Tentokrát podcenil Mercera naposledy. Příště už nezaváhá. Mučením z něj dostane umístění dolu a pak jeho mrtvolu nechá zakopat v poušti. Pokud jde o Súdánce, kteří měli na svědomí Ibrihamovu vraždu v Římě, to bude jiná bitva, na kterou teprve přijde čas.

Severní Eritrea jižně od planiny Hajer

Deset dlouhých dní a neméně dlouhých nocí se pomalu harcovali pouští. Neviděli nic než to, jak jim pomalu, ale jistě dochází palivo. Nálada ve voze uvízla pod bodem mrazu vlivem zklamání a vyčerpání. Od natřásání toyoty už je bolely všechny kosti v těle. Žhavý vzduch je spaloval jako otevřená výheň a bodavý hmyz se na ně vrhal v celých hejnech při každé zastávce. Habte a Selome spolu takřka nemluvili a Gibby, který se shlížel ve svém starším bratranci, se od ní také držel raději dál. Ticho v automobilu bylo nesnesitelné.

Pouze Mercer vypadal, jako by nic z toho nevnímal. Cítil se ve svém živlu a soustředil se výhradně na geologii a geografii oblasti. Vše ostatní vytěsnil z hlavy. S použitím fotografií z Medusy, Habteho vzpomínek a vlastního smyslu pro terén je vozil sem a tam, neztráceje dobrou náladu.

Ani po tolika dnech marného pátrání jeho zápal neochaboval. Právě naopak. Jako by každý den postupoval s větší sebejistotou. Jeho úkol však byl stále nejistý. Připadal si jako starý zlatokop z éry kalifornské zlaté horečky, který nemá nic jiného než krumpáč a naději. Byl zvyklý na dobře financované a zajištěné expedice. Nyní se musel spolehnout pouze na svou mnohaletou zkušenost a vrozenou intuici.

Od okamžiku, kdy dosáhli provincie Barka, velel Habtemu zastavit minimálně dvacetkrát za den. Pokaždé vyběhl ven vyzbrojen špičatým geologickým kladívkem, odsekl kus kamene, jazykem ho navlhčil, aby změnil optické vlastnosti, a studoval ho třeba i půl hodiny. Někdy požádal Gibbyho, aby ho následoval se dvěma lopatami. Hodinu nebo dvě pak hloubili ve vyprahlé půdě příkop, načež se beze slov vraceli do auta. Mercer ukázal novým směrem a jeli dál.

Na noc vždy rozbili primitivní tábor. Habte stihl sbalit pouze dva stany, a tak v jednom spal on a Gibby, Mercer měl druhý a Selome se vždy uložila na zadních sedadlech toyoty. Také jejich jídlo bylo prosté – placky z prosa, tuřín nebo rajčata a maso z konzervy. Jediným zpestřením bylo zdánlivě nekonečné množství lahví brandy, které Mercer tahal ze svého zavazadla. Některé si dovezl ze Států, jiné pro něj Gibby koupil v hotelu Keren. Selome a oba Eritrejci obvykle usínali krátce po jídle hlubokým spánkem, zatímco Mercer pracoval dlouho do noci. Ve světle petrolejky si horlivě psal poznámky, fotografie z Medusy rozloženy před sebou.

Původně chtěl Mercer strávit pojížděním po poušti asi týden, načež plánoval návrat do Asmary, kde si chtěl pronajmout letadlo, aby mohl prozkoumat terén z výšky a porovnat ho s předchozím průzkumem a fotografiemi. To však nyní nepřipadalo v úvahu. Byla by sebevražda ukázat se teď v hlavním městě. Nezbývalo než spokojit se s tím, co věděl, a pokusit se srovnat topografii povrchu s fotografiemi ze země.

Ráno jedenáctého dne zastínila slunce bariéra mraků. Daleko na východě pršelo. Poušť získala ve slunečním světle růžový nádech a na hory na západě dopadly bizarní stíny. Mercer vylezl ze svého stanu dřív, než se ostatní probudili, a vychutnával si klid a samotu časného rána. Tábořili na břehu jedné z mála řek v oblasti. Po dlouhé době měli k dispozici dostatek vody. Mercer se svlékl a ponořil se do proudu, aby ze sebe smyl pot a prach. Oblékl si pak tytéž šaty, ale čistý pár ponožek a také čisté boxerské trenýrky. V chladném ranním vzduchu mu naskočila husí kůže. Bylo to příjemné.

Habte se vynořil ze svého stanu již s cigaretou v ústech. Rozfoukal oheň a postavil na kávu.

Mercer vděčně přijal nabízený šálek a hřál si o něj zkřehlé dlaně. Mlčky popíjeli. Gibby a Selome se probudili za chvíli. Selome se vzdálila, aby se umyla a upravila. Gibby se dal s Habtem do řeči v rodné tigrinštině. Mercerovi nezbylo než se kochat pohledem na vzdálené vrcholky hor vynořující se z mlhy.

„Dnes se musíme vrátit do Badnu,“ poznamenal Habte, když si Gibby odskočil do pouště.

Vyjednali se skupinou nomádů tábořících u vesnice Badn, že jim dojedou do Nakfy pro benzin. Karavana by se měla zrovna vrátit a v toyotě bylo už benzinu sotva na dojetí.

„Já vím,“ odvětil Mercer nepřítomně. Sledoval, jak se Selome vrací ladnou chůzí do tábora. I přes značně drsné podmínky se jí dařilo vypadat každé ráno svěže a přitažlivě. Měla na sobě pohodlné rajtky a pánskou bundokošili. Husté vlasy se jí draly zpod širokého slamáku ozdobeného nachovou stuhou. Její stávající oděv vyhovoval pouštním podmínkám lépe než džíny, ve kterých vyrazila na cestu.

Usadila se na zem se zkříženýma nohama naproti Mercerovi. Lehoučce se zarděla, když na sobě ucítila Mercerův pohled.

„Vracíme se do Badnu,“ informoval ji Mercer. Tempo posledních dnů bylo vražedné a všichni se těšili, že si ve vesničce alespoň trochu odpočinou. „Také chci tamní kočovníky znovu najmout, aby odjeli do Nakfy a dovezli sem rypadlo.“

Habte i Selome na něj zůstali vyjeveně zírat. První promluvila Selome: „To už jste našel důl?“

Mercer na ni ostře pohlédl a rozehnal její naděje rázným zavrtěním hlavy. „To ne. Ale blíží se deště. Pokud sem nedostaneme exkavátor teď, později už to nebude možné. Přes řeku Adobha nevede žádný dostatečně pevný most, který by kamión a návěs s rypadlem unesl.“ Zatvářila se zklamaně. „Ale mám pár dobrých zpráv,“ dodal Mercer.

Odešel do stanu a vrátil se s mapou, zápisníkem a fotografiemi, které už byly notně ohmatané. Rozložil materiál na zemi a mapu zatížil kameny. Habte a Selome mu hleděli přes rameno, zatímco Gibby si vzal na starost balení. „Jelikož můj GPS zůstal v Asmaře, jsou veškeré body na mapě určeny pouze odhadem. Mohou se odchylovat o dva až tři kilometry. Taková nepřesnost nám samozřejmě příliš nepomůže.“

Ukázal na místo asi třicet kilometrů severně od Badnu. „Nyní jsme přibližně zde. Hvězdičky označují místa, kde jsme již odebrali vzorky.“ Takto označených míst bylo na mapě několik desítek. Vzdor zdánlivé náhodnosti jejich pojíždění tvořily na mapě dokonale symetrický vzor s roztečí zhruba kilometr. Habteho i Selome ohromil Mercerův orientační smysl. „Červené značky představují místa, kde jsem našel stopy granátu a ilmenitu, které mohou, ale také nemusí indikovat diamanty. Problém je jejich množství. Není toho tolik, aby to nasvědčovalo tomu, že kimberlitová trubka dosáhla povrchu, kde by její obsah mohl být vyplaven dávnými vodními toky.“ Ukázal na několik klikatých čar, které nakreslil na mapě. Byl si vědom toho, že ostatní si ani nevšimli, že by kdy přejížděli nějaká dávno vyschlá řečiště. „Je-li trubka stále hluboko pod zemí, pak máme velice malou šanci ji najít.“

„Tak co budeme dělat?“

Mercer zalistoval ve svém zápisníku, až našel stránku s nákresem skalní stěny přeťaté hlubokým údolím, které ústilo do široké otevřené pláně. Nákres byl strohý, avšak zručně provedený. Jeho kompozice dokonce evokovala i určitý pocit. „Podle toho, co jsem byl schopen vyčíst z fotografií z Medusy, by místo, které hledáme, mělo vypadat nějak takhle. Satelit nebyl zkalibrován, což se nejvíc promítlo do zobrazení nadzemních částí. Nicméně ze země by se to tomuhle mělo podobat. Chtěl jsem to mít hotové dřív, ale teprve minulou noc se mi to podařilo nakreslit tak, abych s tím byl sám spokojen. Jestliže trubka existuje, pak se nachází mezi srázy tohoto údolí. Habte, neříká vám to nic?“

Obrázek byl natolik dokonalý, že kdyby Habte někdy něco takového viděl, určitě by to poznal. Nepamatoval se však. Nikdy neviděl horu, která by byla uprostřed jakoby proříznuta. „Ne, ale ukažme to nomádům v Badnu. Možná to budou znát. Já bych řekl, že to bude někde víc na severu. Poblíž planiny Hajer.“

„Znáte tu oblast?“

„To je špatný kraj. Většinu ho ovládají shiftové. Vláda se ani nesnaží zavést tam pořádek. Etiopská armáda to tam během války hustě podminovala, aby nám zabránila zbudovat si v Súdánu základnu. Není bezpečné pouštět se mimo cestu, která se táhne z Itara na východ. Kočovníci i pastevci se těm místům vyhýbají, ale i tak jich tam každoročně několik zahyne nebo je zmrzačeno.“

Mercer zaklel, když slyšel o novém nebezpečí. Vojenští plánovači říkali minám „dokonalí vojáci“. Po svém rozmístění čekaly tiše a trpělivě po celá desetiletí a rozsévaly smrt i dlouho potom, co válka skončila. K aktivaci spouštěcího mechanismu stačilo pár kilogramů. Oběťmi se proto často stávaly malé děti, které se při hrách zatoulaly příliš daleko od své vesnice.

„Je tam ještě něco?“

„Je tam klášter. Za války byl opuštěn, ale myslím, že mniši už se tam vrátili.“

Mercer věděl, že se miny možná nikdy nepodaří zneškodnit. Náklady by byly astronomické. Severní Eritrea jimi zůstane zamořena po mnoho let a bude tak oblastí stejně nebezpečnou a neobyvatelnou jako okolí Černobylu. „Nemáme na výběr. Pokud se někdo z vás rozhodne výpravu opustit, pochopím to. Já ale jedu dál.“

„Jsme s vámi,“ řekla Selome rychle a Habte i Gibby přikývli.

„Díky.“ Mercer nevycházel z úžasu. Oba muži kvůli němu riskovali život, přestože ho ani pořádně neznali. Selome měla své vlastní poslání. Její ochota pokračovat tedy znamenala, že to myslí vážně. „Myslím, že poušť mezi námi a planinou Hajer můžeme klidně vynechat. Rypadlo dostaneme po hlavní cestě až do Itara, odkud ho nomádi přivezou sem.“ Udělal tužkou malý kroužek okolo vesnice Ila Babu na řece Adobha. „Teď vyrazíme.“

Motor toyoty prskal, když dojeli do Badnu. Karoserie byla tak zaprášená, že to vypadalo, jako by měla pouštní maskovací nátěr. Vesnice sestávala jen z několika trvalých staveb. Většinu obydlí zde tvořily stany z hrubé látky a dřevěnou kostrou. Na otevřené pláni vypadaly jako malé bochníky chleba, za kterými právě zapadalo slunce. Jediným důvodem existence této vesnice byla její hluboká studna. Kočovníci z celé provincie Barka se sem sjížděli napojit své velbloudy a kozy.

Habte našel tábor rodiny, kterou najal na dopravu benzinu z Nakfy. Poblíž hlavního stanu byla navršena hromada palivového dříví a v dáli se karavana velbloudů právě vracela s nákladem dalšího. V horkem se tetelícím vzduchu vypadala zvířata jako přízraky volně se vznášející nad zemí. Několik korábů pouště bylo také přivázáno u tábora. Jejich krotké oči shlížely na terénní automobil s neskrývaným opovržením. Za hromadou dříví stála řada plastových kanystrů naplněných benzinem.

Návrat výpravy uvítal náčelník kočovníků jako vhodnou záminku k uspořádání oslavy. Byl to statný šedesátník se zvučným hlasem. Místo pozdravu poplácal Mercera po zádech tak silně, že kdyby na to Mercer nebyl připraven, poslalo by ho to k zemi. „Nasrat, nasrat,“ smál se stařec a předváděl svou znalost angličtiny. „Nasrat.“

„Jo. Taky si naser,“ odvětil Mercer s úsměvem.

Náčelník se obrátil k Habtemu a začal cosi rychle drmolit. Habte překládal: „Říká, že nás vítá ve svém skromném příbytku a doufá, že naše výprava byla úspěšná. Také doufá, že jste přivezl peníze, které upevní vaše přátelství.“

Mercer sáhl do kapsy pro svazek desetidolarových bankovek a celý ho podal náčelníkovi. Bylo to tolik peněz, kolik rodina neviděla za celý rok. Kočovník se znovu usmál a znovu plácl Mercera po zádech. Pár zbylých zažloutlých zubů měl zbroušených do špičky. „Nasrat.“

„Nasrat, nasrat,“ přikývl Mercer.

Muž pokračoval a Habte překládal: „Musíme zde strávit noc jako jeho hosté. Říká, že nás nepustí, dokud nám nebude moci dokázat svou pohostinnost.“

„Řekni mu, že nám bude ctí. Je-li to povoleno, mohu přinést k tabuli láhev brandy.“

Předákovi zasvítily oči. „Nasrat, to se ví!“

O dvě hodiny později vstupoval Mercer čerstvě vykoupán společně s Habtem, Selome a Gibbym do náčelníkova stanu. Hned u vchodu ho zarazil silný zápach a kouř z malého ohně, který jen pomalu unikal ze stanu otvorem ve střeše. Olejové lampy osvětlovaly střed stanu a ozařovaly překrásně utkané koberce ležící na holé zemi. Náčelník seděl obklopen svými muži a po pravici měl vyhrazeno čestné místo pro Mercera. Uprostřed kruhu ležel na zemi mohutný tepaný mosazný podnos s několika šálky. Každý z mužů měl u sebe talíř s injerou, nekvašenou chlebovou plackou, která tvoří základ eritrejské stravy. Ve stanu pobíhalo také přibližně patnáct dětí, které byly zaujaty jakousi hrou, při které se hlasitě smály a výskaly. Jejich křik se mísil s hlučným hovorem dvaceti dospělých. Poněkud nesourodě zde působil kazetový magnetofon, ze kterého vyhrával Michael Jackson. Král popu však zpíval barytonem, protože přístroji již takřka došly baterie. Selome stiskla Mercerovi ruku pro povzbuzení. „Jak se zdá, nakonec přece jen ochutnáte nějaké to tradiční jídlo.“ Hutné aroma připravovaného pokrmu se táhlo od ohně přes celou místnost a Mercerovi z něj začaly i na tu vzdálenost okamžitě slzet oči.

Náčelník pokynul Mercerovi, aby se posadil vedle něj. Selome se uvelebila po Mercerově boku. Eritrejec vložil Mercerovi do dlaně měděný kalíšek a nalil mu nápoj z vlastních zásob. Mercer po čichu poznal, že se jedná o tej – lahodnou medovinu, která se vyrábí pouze v Etiopii a Eritreji. Obrátil do sebe pohár na ex. Avšak na rozdíl od jemného, sladkého nápoje, na jaký byl zvyklý z etiopských restaurací ve Washingtonu, chutnal tenhle jako kyselina se silou dynamitu. Mercer měl co dělat, aby hlasitě nezařval, když mu utrejch vybuchl v žaludku. Chvíli mu trvalo, než popadl dech. „A do prdele.“

Další čtyři žejdlíky teje a Mercer se pomalu začal dostávat do nálady. Převzal od Gibbyho láhev brandy a obřadně ji předal náčelníkovi. Ten ji nadšeně otevřel a hodil svůj pohár za hlavu, kde neomylně přistál v jednom z hrnců. Stařec nedočkavě přiložil láhev k ústům a lačně pil, jen mu ohryzek poskakoval. Pak předal láhev Mercerovi. Doufaje, že alkohol zahubí veškeré případné mikroby z nomádových úst, si Mercer také notně zavdal. „Do prdele,“ zamumlal znovu. Vypadalo to na dlouhou noc.

Ženy zatím dokončily přípravu jídla a vyklopily kotle do tří mosazných mís na velikém podnose. Shromáždění muži se na jídlo vrhli jako smečka vlků. Utrhávali kousky injery a namáčeli je do mís, takže měli ruce zamatlané od omáčky až po zápěstí a kousky masa a zeleniny jim padaly od úst na podnos, nad nímž se nakláněli. Habte a Gibby se ládovali neméně náruživě, kdežto Selome se snažila při jídle zachovat alespoň nějaké dekorum. V míse nejblíže Mercerovi se nacházel wat – směs čočky, cizrny a tučného skopového. Chléb pohltil část mastnoty, ale i tak Mercer přímo cítil, jak mu s každým soustem kornatějí cévy. Jediná věc, která dokázala chuť pálivého pokrmu přerazit, byl tej, jejž mu ženy přičinlivě dolévaly, sotva svůj žejdlík vyprázdnil do poloviny.

Během několika minut byly obrovské mísy prázdné a ženy okamžitě přispěchaly s novou dávkou watu a doplnily mužům injeru.

„Tak jak to jde?“ zeptala se Selome a otírala si ruce do kalhot. Oči se jí leskly od vypitého alkoholu a kořeněné jídlo jí vehnalo ruměnec do tváří.

Bylo na ní vidět, že si to užívá přinejmenším stejně jako Mercer. Ten přemýšlel o tom, jaké to pro ni asi je – být po tolika letech odloučení mezi svými a těšit se ze společného jídla. „Ještě pár kalíšků teje a přestanu vnímat propálený žaludek,“ zažertoval.

Selome se náhle předklonila a políbila ho vášnivě na ústa. Zaskočilo ho to. Cítil na jejích rtech pálivost watu a pak ještě mnohem větší žár, který neměl s jídlem nic společného. Nenadálá intimnost však překvapila i Selome samotnou. Zmateně se odvrátila.

A opět byly všechny tři mísy vymeteny do posledního sousta a znovu naplněny až po okraj. Pára prosycená kořením spalovala chřípí. Náčelník namočil kus injery do omáčky a navrch posadil kus masa velký jako jeho pěst. S úsměvem nabídl pokrm Mercerovi. „Nasrat?“

„Jasně, dej to sem,“ řekl Mercer. Obrátil do sebe další kalíšek teje a nacpal si tučné sousto do úst.

Ještě čtyřikrát byly mísy vyprázdněny a znovu naplněny. Spousta jídla, které padalo mužům od úst, se nyní válela na podnose. Dva skalní jedlíci tyto zbytky právě srdnatě odklízeli. Tváře všech přítomných se leskly mastnotou. Také jejich ruce byly až po předloktí umazané od omáčky. Večeře se chýlila ke konci, a Mercer usoudil, že je na čase hostitele o něco požádat. Celou dobu seděl na svém zápisníku a chránil ho tak před mastnotou či před tím, aby ho některý z nomádů omylem zhltnul. Nyní ho otevřel na stránce s náčrtkem. Požádal Selome o tlumočení a ukázal kresbu náčelníkovi.

„Znáte v okolí takové místo?“

„Jasně.“ Náčelník se pokusil napřímit, ale byl natolik zmožen alkoholem, že se zhroutil zpět a opřel se o svého souseda. „Matka mého otce se kousek od toho narodila. Je to západně od planiny Hajer. Říkáme tomu Údolí mrtvých dětí.“

„Proč?“

„Protože se to tak jmenuje,“ odvětil stařec logicky.

„Ale proč se to tak jmenuje?“ trval na svém Mercer.

„Kdo ví? Říká se tomu tak odjakživa.“ Bylo na něm vidět, že ho rozhovor zmáhá. Oči se mu klížily a jazyk těžkl. „Dokonce ani před válkou tam nikdo nechodil. V horách tam žijí zlí duchové. Otec mi vyprávěl, že ani zvířata se do údolí neodváží. Dokáží duchy vycítit. Nyní je celá oblast okolo Údolí mrtvých dětí podminovaná. Bratranec tam přišel před dvěma obdobími dešťů o nejstaršího syna, když chlapec hledal zaběhlou kozu.“

„Byl jste tam někdy?“

„Ne.“

Během přátelství s Harrym Whitem si Mercer odbyl nejednu ranní kocovinu. Nic ho však nemohlo připravit na nesnesitelné bušení v lebce či křeče v žaludku, se kterými se probudil. Většina z hostí včerejší oslavy byla stále ještě ve stanu. Hlasitě chrápali na místech, kde je zastihla dřímota. Jeden kočovník ležel přímo na mosazném podnose a riskoval, že se utopí v omastku.

Mercer se probouzel pomalu a bolestivě. Jen matně si uvědomoval, že venku je stále ještě tma a stan je osvětlen jedinou čadící olejovou lampou.

Selome se mu choulila pod paží s hlavou opřenou o jeho hruď. Tváří byla otočena k němu. Ústa měla pootevřená a rty odrážely bledé světlo lampy. Mercer si vzpomněl na nečekaný polibek ze včerejší noci. Mávl nad tím však rukou jako nad vášní probuzenou alkoholem. Políbil ji zlehka na čelo a vymanil se z jejího objetí.

Podle osvětleného ciferníku jeho hodinek zbývalo do svítání ještě půl hodiny. Měsíc visel těsně nad horizontem, obklopen vlastní září. Mercer dovrávoral k toyotě. Vytáhl zpod vozu balík a vrátil se k nízkým stoličkám, které stály u vchodu do stanu. Vzpomněl si, že náčelník se jmenuje Negga. Už tu seděl, s hlavou složenou do dlaní. Mercer mu poklepal na rameno a nabídl mu jedno z piv, která nechal přes noc zabalena v mokrém ručníku. Chladné pivo bylo osvěžující.

„Na, dej si hyení chlup,“ řekl Mercer. Jestli měl přežít den, potřeboval potlačit účinky teje. Pivo bylo nejlepší lék. Harry tomu říkal: „Plán rozložené kocoviny. Bav se teď, následky nes později.“

Habte a Gibby se k nim přidali ve chvíli, kdy Mercer podával Neggovi druhé pivo.

„Habte, zeptej se našeho hostitele, jestli nám půjčí někoho, kdo by nás dovedl k Údolí mrtvých dětí.“

„Vedu rodinu na východ, abychom stihli deště,“ překládal Habte slova vůdce kočovníků. „Má stáda neviděla pořádnou pastvu už celé měsíce. Rád bych vám pomohl, ale nemohu se zdržet. Ale dejte na má slova. Tam není o co stát. Nejenže je třeba dát si pozor na miny, ale také jsem se doslechl, že se poblíž hranic zdržuje ozbrojená skupina Súdánců. Jsou tam už asi šest dní.“

„Co jsou zač?“

„Nemám zdání. Nejsou to vládní vojáci. Je jich nejméně padesát a jsou dobře vyzbrojeni. To je příliš mnoho na běžnou tlupu shiftů.“ Náčelník pokrčil rameny. „Těžko říct, co tam pohledávají.“

Mercer vytáhl svou topografickou mapu a rozložil ji před Neggu. „Můžete nám alespoň ukázat, kde se to údolí nachází?“

Negga na mapu nechápavě zíral. Stejně jako ostatní nomádi, spoléhal se i on na zkušenosti nastřádané za celé generace. Dokonce ani poté, co mu Mercer ukázal řeku Adobha jako vodítko, nedokázal Negga pochopit, jak čáry na mapě představují severní pohoří.

„Nevím, co ten papír znamená. Údolí je na západním úbočí planiny. Jeden den jízdy na velbloudu od Ila Babu. To je vše, co vám mohu říci.“

„Mohl byste alespoň dovést mé lidi do Nakfy, vyzvednout nákladní automobil, co tam na nás čeká, a dovést je pak do Ila Babu?“ Obě místa nespojovala žádná silnice.

„Pili jsme z jedné láhve. Jasně že to pro vás udělám. Ale nedovolím nikomu z mých lidí, aby šel dál než do Ila Babu. Nechci, aby při vašem pátrání přišel někdo z nich o život.“

„Tomu rozumím.“

Neggova tvář se rozjasnila. „Bude vás to ovšem stát dalších dvě stě amerických dolarů.“

V mátožném stavu trvalo Habtemu a Gibbymu půl hodiny, než přelili benzin z plastových kanystrů do toyoty a zbytek umístili na střední nosič. Mercer si šel promluvit s Neggovým synem, který jakž takž rozuměl anglicky. Když dosáhl dohody, potřásl mu rukou a předal něco peněz.

„To vypadá, že s vámi dál nejedem,“ řekl Habte, když se Mercer vrátil k vozu.

„Ne. Nechci, aby byla s námi, kdybychom se dostali do potíží. A nevěřím jí natolik, abych ji nechal samotnou s Neggovými průvodci.“ Mercer se odmlčel. „A pak je zde ještě něco. Včera, když jsme mluvili o návratu sem, se mě Selome zeptala, zda už jsem našel důl, pamatujete?“

Habte pomalu přikývl.

„Ovšem pokud je mi známo, měla by mít Selome za to, že hledáme kimberlitovou trubku, žádný důl. Také únosci mluvili o dole. Pokud Selome neví něco, o čem nevíme my, neměla by mít ani ponětí o nějakém dole. Já jí nic neřekl.“

Habte to vyslechl, aniž hnul brvou. „Dohlídnu na ni. Uvidíme, jestli se v Nakfě pokusí někoho kontaktovat.“

„Fajn. Díky.“

„A co Gibby?“

„Gibby zůstane se mnou.“ Mercer přivázal poslední sítě pro zabezpečení nákladu. „Budu ho potřebovat. A také ho pošlu do Ila Babu, aby vás přivedl, pokud se mi podaří najít důl.“

„O čem jste mluvil s Neggovým synem?“ zeptal se Habte.

„Rezervní plán B,“ řekl Mercer a podal Habtemu jeden ze satelitních telefonů s instrukcemi, jak a kdy ho použít.

Nakonec byli připraveni. Negga ujistil Mercera, že dva jeho synové dovezou Selome a Habteho do Nakfy hned druhý den ráno. Selome stále ještě spala. Mercer se cítil poněkud provinile, že ji opouští jen tak bez vysvětlení. Nedal však na sobě nic znát. Polkl tři tablety ibuprofenu, zapil je čistou vodou a nasedl do auta. Gibby už čekal na sedadle spolujezdce. Hlava se mu klimbala, jako by ji krk nebyl s to unést.

„Selome nebude nadšená, že jste ji tu nechal,“ poznamenal Habte poťouchle.

Mercer jeho popíchnutí ignoroval. „Zavolám vám, jakmile mne budou kontaktovat únosci. Pokud se mi do té doby nepodaří najít důl, buďte připraven za mnou vyrazit i tak. Budeme v pátrání pokračovat společně.“ Současně si Mercer umínil, že až se příště setká se Selome, zatlačí na ni, aby mu řekla, co všechno vlastně ví. Únosci hráli vabank. Bylo na čase, aby Mercer začal také.

Fairfax, Virginie

První výsledky ve vyšetřování vraždy Prescotta Hydea a jeho ženy se dostavily jen díky vytrvalosti.

V den požáru vyslechla policie každého v sousedství Hydeových, zda někdo neviděl možné žháře. Bez výsledku. Byla tu ještě určitá naděje, která se týkala doktora Gradyho a jeho paní, kteří bydleli hned vedle Hydeových. Manželé opustili město asi hodinu předtím, než byl zpozorován požár. Doktor Grady pracoval jako specialista na ústní chirurgii a každý rok věnoval čtrnáct dní svého času a schopností charitativní klinice v Peru. Přes veškeré úsilí se s nimi spojit nepřišly z Latinské Ameriky žádné zprávy.

Sám Dick Henna na ně čekal ve služebním voze, když se konečně vrátili do vlasti a přijížděli z letiště ve svém prostorném Mercury Mountaineeru. Normálně by se ředitel FBI do vyšetřování konkrétního případu osobně nezapojil, ale tentokrát měl pro přímou účast hned dva dobré důvody. Jedním z nich byl zájem prezidenta Spojených států na vyšetření vraždy jednoho z vládních úředníků a objasnění krádeže fotografií z Medusy. Henna vyslechl vrchního vyšetřovatele ihned poté, co ho admirál Morrison pověřil případem. Většinu důkazů sice zničil požár, ale díry po kulkách v ohořelých lebkách Prescotta Hydea i jeho ženy Jacqueline mluvily jasně. Druhým Hennovým důvodem bylo jeho přátelství s Mercerem.

Brzy poté, co se objevily v tisku informace o požáru a vraždě obou manželů, přišel Washington Post s podrobnostmi o vyšetřování Hydea ministerstvem spravedlnosti. Nechyběly ani zvěsti o tom, že Hyde možná prodal tajné materiály neznámé straně. Post zatím nevěděl nic konkrétního, ale dalo se předpokládat, že na případu usilovně pracuje s využitím všech informačních zdrojů. Bylo jen otázkou času, kdy vyjde najevo existence satelitu Medusa i případ ztracených fotografií.

Prezident naléhal na rychlé vyšetření případu. Chtěl co nejdříve znát jména i tváře zabijáků. Pokud by vypukl skandál, potřeboval mít připraven ukazovák, který by mohl namířit příslušným směrem. Jeho úřad se stále ještě vzpamatovával z loňského debaklu na Aljašce. Druhou podobnou aféru by nemusela vláda vydržet. Prezident řekl Hennovi, aby se zaměřil na vrahy a pokud možno držel vyšetřování co nejdál od zavražděného náměstka pro africké záležitosti. Měl dávat dobrý pozor, aby se z případu nestala aféra, která by se mohla obrátit proti vládě.

Na příjezdovou cestu k domu Gradyových vjelo červené SUV. Manželům mohlo být něco mezi čtyřiceti a padesáti. On měl prořídlé šedé vlasy, ona byla obarvená na blond. Oba byli opálení a očividně unaveni prací v Jižní Americe. Henna jim dopřál pouze tolik času, aby si všimli spáleniště, které bylo ještě nedávno domem jejich sousedů.

„Žhářství,“ řekl Henna věcně. „A musím vám s politováním oznámit, že Prescott i Jacqueline byli ještě před požárem zastřeleni ranou do hlavy.“ Teprve nyní, když upoutal pozornost překvapených manželů, se představil: „Já jsem Dick Henna, ředitel FBI. Mám na vás několik otázek.“

O pět minut později již všichni seděli v obývacím pokoji Gradyových. Na zdi visela řada fotografií s výjevy ze života jejich dětí. Na klavíru stály zarámované diplomy z Georgetownu. Meredith Gradyová stále ještě poplakávala, protože se s Jacqueline Hydeovou přátelila. Chodily spolu hrát golf. John Grady přijal zprávu podstatně klidněji. Ne že by byl proti podobným tragickým zvěstem imunní, ale jako lékař dokázal lépe ovládat emoce.

„Abyste rozuměli,“ spustil Henna, když se mu zdálo, že Meredith je již schopna odpovídat na otázky, „prezident se o případ velice zajímá. On a Prescott si byli blízcí, jak se vám pan náměstek jistě svěřil.“

„Ach, ano, Jackie byla tak nadšená, když byli pozváni na Inaugurační ples. Nejméně měsíc předtím a měsíc potom o ničem jiném nemluvila.“

Henna byl na Inauguračním plese jen jednou. Vydrželi to tam s Fay asi hodinu. Déle už se ta snobská záležitost nedala snést, a tak se sebrali a zašli, ještě ve večerním, k Tinymu. Vzpomínal si, jak Harry galantně tančil s Fay na jakousi odrhovačku z jukeboxu.

„FBI a policie hovořily s každým v sousedství kromě vás dvou. Doufáme, že nám pomůžete vnést do případu trochu světla.“ Ani balistická expertiza neposkytla žádné vodítko. „Viděli jste nebo slyšeli jste něco před svým odjezdem?“

Meredith se naklonila vpřed. „Já zahlédla krátce před naším odjezdem vcházet k Hydeům ženu. Nikdy dřív jsem ji tu neviděla. Jackie a Bill se však stýkali s obrovskou spoustou lidí.“

„Mohla byste mi ji popsat?“

„Bylo velmi časně, pořád ještě byla tma. Ale všimla jsem si, že byla mladá – tak třicet, řekla bych. Velmi hezká. Oblečená byla vcelku prostě. Už si nepamatuji, v jakém přijela autě. Dojela až k domu, zaklepala a okamžitě vešla dovnitř. Za pár minut zase odjela. Myslíte, že to byla ona? Nevypadala jako zabiják.“

Díky Bohu za zvědavé sousedy. „Poznala byste ji na fotografii?“

Meredith zaváhala a Henna věděl proč. V době politické korektnosti se lidé často schválně zapomínali zmínit o jedné věci, když přišlo na to někoho popsat. „Byla to černoška?“

„Ano, byla.“ Meredith Gradyová se nadechla. „Ale to nebylo zas tak neobvyklé. Afroameričanů chodilo k Hydeům víc. Souviselo to ostatně s jeho prací.“

„Ne všichni černí jsou Afroameričané. Mohlo se například jednat o rodilou Afričanku,“ poznamenal Henna. Meredith na něj pohlédla, jako by příliš nechápala rozdíl. „Poznala byste ji?“

„Já nevím, možná.“ Meredith Gradyová nemusela říkat, že jí všichni černoši připadají stejní. Bylo to jasné z jejího ztrápeného výrazu.

„Doktore Grady, viděl jste tu ženu?“

„Ne. Já už byl tou dobou na letišti. Musel jsem proclít léky. Meredith za mnou přijela až těsně před odletem.“

Henna se obrátil zpět na paní Gradyovou. „Nuže?“

„Snad. Kdyby se jednalo o dobrou fotku. Jediné, co mě zaujalo, byly její vlasy. Viděla jsem je ve světle lampy, než vešla do domu. Měla je jiné, než jak je nosí většina Afroameričanek. Byly delší, a nikoliv prodloužené – ten rozdíl poznám. A byly přibarveny henou do červena. Jejda – vaše jméno a to barvivo – zní to stejně!“

Dick se usmál. „Naštěstí si toho moje děti ještě nevšimly.“ Z kufříku vytáhl několik fotografií. „Chci, abyste se podívala na tyto fotografie a řekla mi, zda někoho nepoznáváte.“

Meredith vzala fotografie a začala se jimi rázně probírat. Každou prohlédnutou fotografii vždy položila na stůl lícem dolů. Byly to snímky agentek Mossadu, které působily v USA. Několik z nich bylo tmavé pleti a Henna doufal, že by se mohlo zadařit. Nakonec mu však Meredith podala štos zpátky. „Je mi líto. Ale žádná z nich jí není ani podobná.“

„To je v pořádku.“ Henna jí podal menší balíček fotografií. „A co tady?“

„To je ona!“ vykřikla Meredith Gradyová a strkala inkriminovaný snímek Hennovi pod nos. Jednalo se převážně o tmavší zaměstnance FBI, jejichž fotografie vzal s sebou čistě do počtu. Jedna z nich však byla naprosto odlišná.

„Jste si absolutně jistá?“

Znova se pozorně podívala na obrázek. „Ano. To je ta žena, kterou jsem viděla vcházet do domu Jackie a Billa Hydeových.“

Hennovi se sevřel žaludek. Potřeboval bezpodmínečně kontaktovat Mercera. Snímek pořídila bezpečnostní kamera ministerstva zahraničí. I přes nízké rozlišení se jednalo mimo vší pochybnost o Selome Nagastovou.

Eritrea

Po opuštění Badnu si Mercer a Gibby vychutnali jízdu k úpatí náhorní planiny Hajer. Mercer jel agresivně a řítil se pouští jako účastník rallye Paříž-Dakar. Jen co se Gibby vzpamatoval z kocoviny, radoval se z rychlé jízdy jako snad každý mládenec jeho věku. Hlasitě výskal, když se těžký automobil tu a tam ocitl ve vzduchu, jak Mercer přeskakoval mělké průrvy a od pneumatik odletovala oblaka prachu.

Ale ať se Mercer snažil sebevíc, neprobádali zatím více než sto kilometrů vytyčeného prostoru, přestože najeto měli podle počítadla již skoro dvě stě. Terén byl příliš členitý. Mercer si také vzal k srdci Neggovo varování o minách a vedl vůz pouze tím nejméně schůdným terénem – takovým, který by přirozeně zpomalil postup armády, a tak nebylo tolik nutné ho zaminovat.

I když jim Negga popsal polohu Údolí mrtvých dětí, stále jim zbývalo prozkoumat dvě stě padesát čtverečních kilometrů. Podle Mercerovy mapy byla oblast tvořena stovkami vysokých izolovaných kopců, hlubokými kaňony a křivolakými údolími, které se vzájemně proplétaly ve složitém vzoru. Pokusil se mapu srovnat s tím, co viděl před sebou, ale zjistil, že kartograf podobu oblasti jen zběžně načrtl a s přesným zakreslením jednotlivých orientačních bodů se nezatěžoval. Mapa byla pro jejich účel k ničemu. Vytrhl proto náčrtek ze svého zápisníku a přilepil si ho na palubní desku jako jediné vodítko.

Území bylo formováno vodami a větry po miliony let. Eroze vyhlodala někdejší hory na pahýly holé skály. Protože neměli nejmenší tušení, do kterého vrcholu je hledané údolí zaříznuto, objížděli každý kopec kolem dokola. Strávili tak tři dny bez konkrétního výsledku.

„Tohle k ničemu nevede,“ řekl Mercer Gibbymu v poledne třetího dne.

V zoufalém pokusu se vydrápal s toyotou na jeden z nejvyšších vrcholů. Výstup do výše dvě stě metrů po strmém srázu. Motor dostal pořádně zabrat a ke konci už jeli sotva krokem. Mercer naštvaně vypnul zapalování a v nastalém tichu slyšeli, jak voda v motoru vře.

Mercer sáhl na zadní sedadlo pro triedr a vylezl na střechu automobilu. Pomalu se otáčel, silné čočky Zeiss přitisknuty k očím.

„Asi tři kilometry odtud je údolí, které vypadá, že bylo v minulosti hlavní vodotečí této oblasti. Pokud se kimberlitová trubka proklubala až k povrchu, eroze mohla nějaké kameny či alespoň stopové prvky zanést do řečiště.“ Gibby nezvládal angličtinu jako Habte, a tak na Mercera jen tupě zíral. „To nic, příteli. Možná jsme něco našli.“

Měl pocit, že je konečně na správné stopě. Jeho nitro pookřálo stejnou nadějí, jako když si uvědomil, že únosci hledají dávno opuštěný důl.

Povrchová topografie se v průběhu věků změnila natolik, že bývalé řečiště nyní vypadalo, jako by někdejší řeka tekla do kopce. Mercerovi však nečinilo žádnou potíž určit, kterým směrem voda proudila. Jel na sever asi kilometr a držel toyotu v náklonu, opřenou koly o břeh. Obával se totiž, že by dno mohlo být podminováno. Dospěli k ostré zátočině ve stínu další hory – béžového pískovcového monumentu, který poskytoval alespoň nějakou záštitu před vražedným sluncem. Sotva Mercer zabrzdil, otevřel Gibby dvířka.

„Stůj!“ vykřikl Mercer jen okamžik předtím, než se chlapcovy nohy dotkly země.

Bože, říkal si, když otevíral dveře na své straně. Srdce mu prudce bušilo při pomyšlení, co se mohlo stát. Pozorně studoval terén a pátral po výmluvných jamkách, které by mohly ukrývat nášlapnou minu. Když nic neviděl, řekl Gibbymu, aby ulomil anténu toyoty a podal mu ji. Použil ji jako sondu, kterou opatrně zasouval do písku do hloubky asi dvaceti centimetrů. Nic.

Teplota v kabině se vyšplhala nad čtyřicet stupňů Celsia. Pot se Mercerovi valil ze všech pórů, zalepoval mu oči a rozostřoval vidění. Mercer se však nepřestal naplno soustřeďovat a dál zkoumal terén. Trvalo dobrých dvacet minut, než usoudil, že místo je dostatečně bezpečné, a vystoupil z vozu. Další dvě hodiny prohledával okolí vozu. Bylo v pořádku.

„Podej lopaty. Je čas dát se do práce.“ Hodil anténu do auta a svlékl si košili. Trup se mu bronzově leskl a svaly pracovaly jako dobře promazaná soukolí.

Pustili se do břehu, o který se svého času tříštily vlny, a tedy se zde usadilo něco z toho, co voda nesla. Podobná místa odjakživa vyhledávali také zlatokopové. Ve zlatonosných řekách se vyskytují kapsy drahého kovu tam, kde proud ochabne a není již schopen unášet těžké nuggety. Také naplavené diamanty lze najít podobným způsobem, protože jejich specifická hmotnost je vyšší než váha ostatního materiálu unášeného vodou.

Čtyři hodiny mlčky kopali. Mercer tu a tam vyklopil lopatu na kus igelitu a přelil obsah vodou z jejich omezených zásob. Kromě známých vlastností, jako je lom a rozptyl světelných paprsků a tvrdost, vyznačuje se diamant také tím, že je v podstatě nesmáčivý. Polévejte ho, postřikujte či potápějte, jak chcete, na povrchu se vždy okamžitě utvoří kapky, které stečou, a kámen zůstane suchý. Mercer rozhrnoval písek prsty, znova ho namáčel a pozorně si prohlížel každý kamínek. Uspokojen vysypal vzorek na zem a pokračoval v kopání.

Díra už byla asi dva a půl metru široká a takřka dva metry hluboká, když se setmělo natolik, že Mercer na vzorky pořádně neviděl. Slunce viselo nad západním obzorem jako malý oranžový disk a zaplavilo poušť milionem odstínů všech barev – od sytě černé po sytě červenou. Už když se pouštěl do kopání, bylo Mercerovi jasné, že v tak malé hloubce nemusí vůbec nic objevit. Podloží severní Eritreje, zformované v prahorním období, patřilo k nejstarším na Zemi. Jeho hloubka pod povrchem mohla být kilometr i více. A za miliony let od jeho vzniku na ně bylo naneseno tisíce druhů půd. Mercer potřeboval hloubkovou sondu, která by byla schopna vynést vzorky z hloubky několika kilometrů. S hořkostí si uvědomil, že přes dva metry hluboký ruční výkop byl jen ztrátou času. Jeho předchozí naděje se rozplynula.

„Jestliže tady je kimberlitová trubka a pokud se dostala k povrchu a něco z ní bylo vyplaveno erozí, pak nic nenasvědčuje tomu, že k tomu došlo v tomto povodí. A pokud ano, mohou být stopy v hloubce půl kilometru i víc,“ řekl Mercer Gibbymu. „Nezbývá nám než dál jezdit sem a tam a najít údolí tímto způsobem.“

Mercer vyhodil z jámy poslední lopatu hlíny. Vyškrábal se nahoru, podal ruku Gibbymu a pomohl štíhlému Eritrejci ven. Podíval se na hromádku hlíny na igelitu a sklonil se, aby ji prozkoumal. Rozhrnoval ji rukama a drtil hroudy prastarého jílu v prstech. Přehraboval se tím jako toho dne padesáti jinými vzorky. Veškeré pohyby vykonával však již víceméně mechanicky, zatímco mozek už se chystal ke spánku. Jeden malý úlomek kamene zůstal suchý, když hlínu pokropil vodou. Sáhl pro něj a znova jej polil vodou. Okamžitě se utvořily kulaté kapky a skutálely se dolů.

„Gibby, podej mi baterku!“ Málem se zadusil, jak mu vyschlo v ústech. Zatřepal kanystrem nad kamenem, ale byl již prázdný. „A víc vody!“

Mladík vycítil naléhavost v Mercerově hlase a rychle odběhl pro požadované předměty. Za okamžik byl zpátky vedle Mercera. Noc přišla rychle a Mercer svítil baterkou na kamínek ledvinovitého tvaru mezi prsty. Nerost měl tmavý a popraskaný povrch, ale vyznačoval se i jistou čirostí, která připomínala čistý křemen. Mercer si nalil trochu vody do dlaně a pečlivě omyl veškeré nečistoty. Kamínek však zůstával nadále naprosto suchý.

„Je to?“ Gibbymu svítily vzrušením oči.

Mercer neodpověděl. Došel k toyotě, přitiskl ostrý konec osmistěnného krystalu k přednímu sklu a potáhl. Skřípavý zvuk mu zježil všechny chlupy na těle. Na skle zůstala hluboká bílá rýha.

S úsměvem se otočil k Gibbymu a hodil mu kámen.

„Je příliš nepravidelný na to, aby se hodil do zásnubního prstenu, nicméně máš v ruce slušný dvanáctikarátový průmyslový diamant, příteli.“ Mercer zavýskl. Gibby pohlédl na kámen, konečně mu došel smysl Mercerových slov, a spustil vlastní vítězný pokřik.

Mercer by se nejraději vypravil vzhůru řečištěm okamžitě. Museli však počkat do rána. Uvelebil se v toyotě, i když věděl, že se mu stěží podaří usnout. A je to. Dokázal to. Harryho únosci se ozvou zítra o půlnoci. Co jim řekne? Nehodlal jim prozradit nic o nálezu. Musí jim však říci něco, aby uvěřili, že už je blízko. Tím, že se mu podařilo najít diamanty tak rychle, získal obrovskou výhodu. Takto bude mít plné čtyři týdny na to, aby vymyslel, jak na únosce vyzrát. V případě potřeby jim prozradí místo. Získal však zpět dostatek sebedůvěry na to, aby se pokusil překazit jim plány. Zaplatí za to, co udělali.

Nakonec přece jen usnul. Ráno se probudil celý ztuhlý. I sebemenší pohyb mu působil bolest. „Sakra, na podobné vylomeniny už začínám být trochu starý.“

Vzbudil Gibbyho a za chvíli už byli zase na cestě. Řečiště tvořilo dlouhé, široké zátočiny. V jednom místě narazili na mrtvé rameno a o kus dál na útes, který byl kdysi dávno vodopádem. Museli ho překonat s použitím navijáku. Mercer pak ztratil několik hodin prohledáváním půdy za pomoci ulomené antény.

Řečiště směřovalo víceméně přímo na jih. Ukázalo se, že je vede k hlavnímu masivu planiny Hajer – obrovským štítům, které převyšovaly vše okolo. Mercer uvažoval o tom opustit koryto a vydat se přímo k horám. Opatrnost však byla jeho jediným spojencem, a tak zůstal v křivolakém řečišti.

„Effendi!“ Gibby strhl náčrtek z palubní desky a mával s ním jako s talismanem. Ukazoval nalevo.

Mercerova kresba byla takřka dokonalá. Údolí mrtvých dětí se zařezávalo do stěny hory vysoké asi sto metrů. Vypadalo přesně tak, jak si ho Mercer představoval – s jednou stranou zřícenou a tvořící strž, která takřka zahradila vstup. Dělil je od něj necelý kilometr.

Otevřené prostranství mezi korytem a údolím bylo rozryto četnými krátery. Nejspíš od etiopského dělostřelectva. Okraje některých z nich se stále ještě černaly od výbuchů.

„Bože,“ vydechl Mercer. Zničená oblast vypadala jako obrázky země nikoho z první světové války.

Snažil se nemyslet na lidi, které těžká palba zastihla nekryté. Rozhlédl se, zda tu není nějaký provizorní hřbitov, ale uvědomil si nesmyslnost svého počínání. Na živu nemohlo zůstat dost vojáků na to, aby dokázali pohřbít padlé. Také na Gibbyho ten pohled mocně zapůsobil. Vzhledem ke svému mládí si nemohl pamatovat nejkrutější boje, ale dobře si uvědomoval utrpení, kterým jeho národ zaplatil za svobodu.

„Dokážeme, že nezemřeli nadarmo,“ řekl Mercer povzbudivě.

Když přejížděl bitevní pole, měl pocit, že se dopouští svatokrádeže. Cítil pod koly toyoty kosti chrabrých mužů. Napadlo ho, zda skutečnost, že se jedná o bojiště, odrazovala od průzkumu oblasti. Možná právě proto sem celou tu dobu nikdo nezavítal.

Údolí mrtvých dětí bylo dole široké asi šedesát metrů a nahoře přibližně dvojnásobné. Zářez ve tvaru úzkého V do bezejmenné hory. Mercer musel opět zařadit redukci, aby dostal toyotu přes suťoviště u vchodu do údolí. Přetáčel motor, až zněl jako turbína. Údolí pronikalo horou takřka přímo do hloubky přibližně jednoho kilometru. Stěny netvořila pevná skála, ale nánosy písečných sedimentů, které se zde navršily v průběhu tisíciletí. Byly nestabilní. Na střechu projíždějící toyoty se sypal písek a padaly úlomky kamenů.

„Není divu, že diamanty dosud nikdo neobjevil,“ řekl Mercer, když toyota dorazila na obrovské volné prostranství na konci údolí. „Geologie tomu vůbec neodpovídá. Měl by tu být ryolit nebo čedič.“

Projeli údolím a dostali se do otevřené pánve široké přibližně osm kilometrů. Věnec okolních hor se ztrácel v mihotavém horkém vzduchu. Mercer začínal chápat, proč nomádi toto místo nevyhledávají. Po celé zemi se nevyskytovalo mnoho vegetace, tady nerostlo už vůbec nic. Dokonce ani kaktusy ne. Celé místo připomínalo měsíční krajinu. Gibby se okolo otřeseně rozhlížel, ruce sepjaly před sebou, jako by se modlil.

„Nelíbit se mi tady,“ zamumlal.

„Ani mně ne.“ Mercerovi se nedařilo zbavit stísněného pocitu.

Byli asi v půli pánve, když Mercer cosi uviděl. Asi kilometr daleko. Poblíž ochranného valu stála jakási člověkem vybudovaná stavba. „Co to sakra je?“

Poznal to, jakmile se přiblížili asi na půl kilometru. „Ať se propadnu, to je těžní věž!“

Stavba připomínala ropnou vrtnou věž. Vysoká konstrukce z propletených rezavých nosníků, která nesla obrovské kolo setrvačníku ve výšce dvanáct metrů. Vedle věže stálo několik polorozpadlých dřevěných baráků. Mercer věděl, že v jednom z nich se nachází strojovna těžní věže. Věž sloužila jako důlní výtah. Svážela horníky do útrob země a vynášela na povrch vytěžené nerostné bohatství v obrovských kontejnerech.

Po včerejším nálezu diamantu Mercer předpokládal, že pro něj bude tento objev zklamáním. Ale nebyl. Každý krok, který ho přiváděl blíže k Harrymu, byl nadějnější než ten předchozí. Šklebil se šťastně na starý důl, když tu ho něco napadlo.

Byly tam diamanty. Nasvědčovaly tomu snímky z Medusy – a diamant uložený v přihrádce přístrojové desky to dokazoval. Tak proč byl důl opuštěn? Mercer tipoval, že stavby mohou být tak padesát let staré. To by vše vysvětlovalo. Italové patrně důl vybudovali v době okupace a opustili ho po britské invazi v roce 1941. Je možné, že Britové důl nenašli. Jeho umístění zaručovalo utajení. A pokud Negga mluvil pravdu, nomádi se tomuto místu vyhýbali. Pravděpodobně tedy důl nikdo znovu neobjevil. A pokud ano – například během války za nezávislost –, byli objevitelé rozprášeni palbou z dalekonosných kanónů.

Hlavou mu však vrtala další otázka. Občanská válka v Eritreji skončila před pár lety. Proč se Italové nevrátili a nepokračovali v těžbě? Je možné, že v době těžby nenarazili na diamantonosný kimberlit, ale nepochybně věděli o jeho existenci. Určitě by se vrátili. Pak mu blesklo hlavou, že třeba Harryho únosci nepocházejí ze Středního východu, ale jsou to Italové – komplikace, která ho zatím nenapadla. Tento nový nález opět obracel vše vzhůru nohama.

Mercer zaparkoval vedle těžní věže a otevřel dveře na své straně. Pokud se skutečně jednalo o „ztracený důl“, pak nehrozilo nebezpečí, že by to tu bylo zaminované. Těžní věž se vypínala nad dírou do země o velikosti čtyř metrů čtverečních. Hrozivá černá jáma připomínající bránu do Hadovy říše. Mercer se postavil na kraj a hodil dolů kámen. Na hodinkách mění čas. Čekal dlouho. Déle, než předpokládal. Konečně se ozvalo slaboulinké ťuknutí. Rychle počítal hloubku – padesát metrů. „Můj bože.“

„Effendi.“ Gibby stál u vchodu do jednoho z baráků.

Budova vypadala jako z Divokého západu. Nahrubo stlučené laťky a střecha z rezavého plechu. Mercer nahlédl Gibbymu přes rameno dovnitř. Když mu došlo, na co se dívá, musel se chvíli vydýchat, aby se uklidnil. Opřena o zeď tam seděla mumie. Mrtvola eritrejského vojáka opuštěného spolubojovníky, kteří se zřejmě pokusili uniknout z údolí a vběhli rovnou před hlavně čekajících kanónů. Horký pouštní vzduch tělo vysušil tak, že tvář připomínala koženou masku a ruce vypadaly jako pařáty. Přes prsa se táhla velká tmavá skvrna. Byl zřejmě raněn při přestřelce a právě zde skonal; nebo ho tu pro jeho zranění ponechali osudu. Místo očí měl jen dva temné důlky. Křivé zuby byly vyceněny v hrůzném šklebu. Gibby vyběhl ven a vrátil se s kusem celty, kterou mrtvolu pietně přikryl. Opakovaně se pokřižoval.

Po mužích, kteří zde tábořili, tu zůstalo více památek – prázdné nábojnice, pokřivené pružiny z pokažených zásobníků, zčernalé kameny okolo ohnišť, hromada smetí v jednom rohu.

„Pochováme tělo, než zapadne slunce, a uděláme si z téhle budovy základnu,“ řekl Mercer. „Je příliš pozdě na průzkum šachty.“

Než Mercer a Gibby dokončili chmurnou práci, zcela se setmělo. Gibby vyrobil ze stanové tyče improvizovaný kříž, označil jím hrob a tiše se pomodlil. O hodinu později už spokojeně chrápal. Mercer se zády opřel o stěnu kůlny. Byl unaven, ale nedělalo mu problémy zůstat vzhůru. O půlnoci se měli ozvat únosci. Jelikož dal Habtemu telefon s nabitější baterií, hodlal svůj přístroj zapnout až těsně před smluvenou hodinou. Zatím měl dost času na přemýšlení o dole, kimberlitu a Harrym. Jak se blížila půlnoc, cítil, že se mu začínají potit dlaně a srdce začíná bít rychleji. Žaludek se mu stáhl a ztěžka se dýchalo.

Obával se toho, co Harry vytrpěl či vytrpí za smrt Evropana v hotelu Ambasoira. Věděl, že to bude zlé.

Washington, D. C.

Dick Henna se marně snažil spojit s Mercerem, sotva odešel od Gradyových. Když se mu nepodařilo geologa kontaktovat, zavolal do Bílého domu. Prezident se právě zdržoval v Alabamě, kam jel vyjádřit podporu obětem nedávného tornáda. Přestože měl o veškeré novinky veliký zájem, nebyl nějakou dobu k dispozici. Přenocoval v Huntsville a vrátil se do Bílého domu až dvacet čtyři hodin poté, co Henna učinil svůj objev. Tomu se nakonec podařilo prezidentovi dovolat něco po sedmé hodině večer.

„Ano, Dicku, co pro vás mohu udělat?“

„Pane, volám kvůli případu Prescotta Hydea.“

„Co máte?“

„Raději bych o tom nemluvil po telefonu, pane prezidente. Právě sedím ve voze a jedu do města. Budu v Bílém domě do dvaceti minut.“

„Oslavujeme vítězství Seahawks v Superpoháru.“ Prezident pocházel z Cincinnati, ale se svou ženou se seznámil během studií na Washingtonské státní univerzitě. Na tuto příležitost čekal půl života. „Budu v hlavním sále.“

„Až uslyšíte, co vám řeknu, nebudete mít na oslavy náladu.“

Dopravní zácpa na mostu přes Potomac zdržela Hennu o celou hodinu. Strážný u jižní brány Bílého domu jej rychle prověřil a za chvíli již Henna parkoval v podzemní garáži.

Hlavní sál byl naplněn k prasknutí. Muži ve smokingu zde postávali ve společnosti žen v oslnivých róbách. Jako obvykle sem zavítalo několik filmových hvězd, washingtonská smetánka a pak asi stovka největších chlapů, jaké Henna v životě viděl. Vzdor uvolněné atmosféře drželo několik statných chlapáků – útočná linie týmu – stráž okolo pohledného mladého quarterbacka a chránili ho jako na hřišti. Mladá hvězda byla očividně vděčná, že jí její spoluhráči pomáhají zbavit se některých vlezlých návštěvníků.

Prezident si nedaleko vchodu povídal s trenérem týmu. První dáma stála toporně vedle něj a nijak se nesnažila skrývat, že ji celý podnik dokonale nudí. V kuloárech se šeptalo, že jejich manželství nepřežije prezidentovo funkční období. Prezident byl o pár let starší než Henna, ale rozhodně na svůj věk nevypadal. Vzdor své pověstné chuti k jídlu byl štíhlý a vlasy měl dosud husté, prošedivělé jen na skráních.

Henna se nezdržoval seznamováním s koučem týmu a vzal prezidenta stranou. Sotva se ocitli z doslechu, pošeptal mu: „Prescott Hyde byl zabit na příkaz izraelské vlády. Patrně Mossadem.“

Ani ne za minutu seděli v klubovkách Oválné pracovny. Prezident nalil každému skleničku whisky a naslouchal Hennovu líčení výslechu Gradyových, vyprávění o Selome Nagastové a jejím napojení na izraelskou tajnou službu. „Pokud si to chcete ověřit, zavolejte Lloydovi Eastonovi. Poví vám o intervenci izraelského ministerského předsedy,“ uzavřel Henna.

„Mám lepší nápad,“ odvětil prezident, stěží skrývaje hněv. Zvedl telefon a vyžádal si od operátora zahraniční hovor.

V Jeruzalému byly právě dvě hodiny ráno. Davida Litvinova, izraelského ministerského předsedu, však vzbudil jeho asistent. Když se židovský vůdce ruského původu dozvěděl, že volá prezident USA, okamžitě zvedl telefon: „Pane prezidente, to je ale překvapení!“

„Říká vám něco jméno Selome Nagastová, Davide?“

Následovala významná odmlka.

„Ano, říká,“ přiznal izraelský premiér nakonec. „Je v pořádku?“

Otázka vyvedla prezidenta poněkud z míry. Byl příliš rozčilen, než aby přemýšlel o tom, proč mu ji izraelský premiér položil. „Čeká ji plynová komora ve Virginii, jestli se nám dostane do rukou. Zavraždila úředníka ministerstva zahraničí a jeho ženu. Zapálila dům, aby zahladila stopy. Víte o tom něco?“

„K čertu,“ ulevil si Litvínov. Prezident slyšel, jak se zvedá z postele a říká něco své ženě. „Pane prezidente, zavolám vám za chvíli z pracovny. Mohu to vysvětlit, i když tím otevřu celou řadu nových problémů.“

„No?“ zeptal se Henna, když prezident položil sluchátko.

„Ještě se ozve. Ale jak to vypadá, tak víceméně očekával, že zavolám.“

„Zná Selome Nagastovou?“

„Nepochybně. Říkal, že nám to vysvětlí, ale že z toho vzniknou další problémy.“

„Máte nějaké tušení, co tím myslel?“

Telefon zazvonil dřív, než se Hennovi dostalo odpovědi. Prezident přepnul přístroj na hlasitý odposlech. „Davide, je tady se mnou Dick Henna z FBI. Oba dva čekáme na vysvětlení, proč se nám tady motají agenti Mossadu a zabíjejí naše vládní činitele.“

„To se hodí, že je tam,“ odvětil Litvinov. „Selome Nagastová nedělá pro Mossad. Je agentkou Šin Bet, naší obdoby federálního úřadu vyšetřování. A nezabila Prescotta Hydea.“

„Jak víte, že se jedná o Prescotta Hydea? Pochybuji, že se zpráva o jeho smrti dostala do izraelských novin.“

„Pane prezidente, jestli dovolíte, všechno vám vysvětlím. Ale bude to chvíli trvat, tak mne prosím nechte mluvit.

Jistě víte, že mě čeká hlasování Knessetu o vyslovení nedůvěry. Pokud to dopadne špatně, bude má vláda rozpuštěna a vypíší se mimořádné volby. Chaim Levine, současný ministr obrany, se pak s největší pravděpodobností stane novým ministerským předsedou. Nemusím vám doufám připomínat jeho fašistické názory a jeho plány zrušit veškeré mírové dohody s našimi arabskými sousedy. Má také takový ztřeštěný nápad dát zbořit mešitu Skalní dóm a vybudovat na jejím místě Šalamounův chrám. Od masakru u Zdi nářků se Levine těší obrovské podpoře. Na jeho stranu se začíná přiklánět už i umírněná většina.“

„Nemusíte mi tady podávat rozbor vaší politické situace, Davide. Mám vlastní zdroje informací. Podle našich prognóz vás Levine porazí v případných volbách poměrem pět ku třem. Také si přejeme, aby k tomu nedošlo – ten chlap je blázen.“

Litvinov promluvil s novou naléhavostí v hlase: „Co se vám teď chystám říci, dost možná zničí naše vzájemné vztahy na mnoho let. Raději bych o tom pomlčel, ale nevidím jinou možnost. Vyšší zájem musí dostat přednost.“ Henna a prezident si vyměnili pohledy. „Mossadu se podařilo nasadit agenta do vašeho Národního průzkumného úřadu – jako vysoce postaveného analytika snímků. Zatím bych raději neprozrazoval jeho jméno. Ohrozil bych tak jeho život. Dodával nám informace z vašich špionážních satelitů, včetně těch posledních typů třídy Medusa.“

Hennu rozčilovala představa, že spojenci provádějí špionáž proti Spojeným státům. Nepřátele chápal. Ale to, že se k podobným praktikám uchylovali Izraelci, ho popouzelo. Seděl s rukama zaťatýma v pěst. Zdalipak o tom vědí admirál Morisson a plukovník Baines? Pochyboval o tom.

„Začal u NRO pracovat dva roky po vypuštění první špionážní družice, a dostal se k zapomenutým snímkům pořízeným těsně před zřícením první Medusy v roce 1989. Vzhledem k bezpečnostním opatřením se mu je nepodařilo předat běžnými kanály a také je nemohl prostě ukrást. Nešly ani okopírovat. Pokud jsem to správně pochopil, jsou ty fotografie na nějakém speciálním typu papíru. Náš agent tedy vypracoval plán, jak k nám snímky dopravit prostřednictvím důstojníka letectva, který by přitom ani nevěděl, že je kurýrem. Měl s ním sjednanou schůzku, ale mezitím major Rosen, ten kurýr, snímky objevil, poznal jejich cenu a rozhodl se použít je pro sebe. Nakonec je, jak víte, prodal Prescottu Hydeovi.

Když náš člověk zjistil, že o snímky přišel, kontaktoval své představené, přičemž zhruba popsal, co na fotografiích je. To zaujalo Chaima Levina.“

„Já měl za to, že Mossad je civilní agentura. Copak vaše armáda nemá vlastní rozvědku?“ vmísil se do rozhovoru poprvé za celou dobu Henna. Vzpomněl si, že Rosen je člověk, o kterém vyšetřovatel CID říkal, že už byl zatčen. To ovšem znamenalo, že Izraelci stále ještě mají svého špióna u NRO. V duchu si udělal poznámku, že o tom musí říct Bainesovi.

„To má. Ale Levine má řadu příznivců ve velení Mossadu. Jak víte, je na snímcích sever Eritreje a jihozápad Súdánu. Také z nich vyplývá, že by se v severní Eritreji mohlo nacházet naleziště diamantů. Odhalují však ještě něco. Něco, k čemu se dostanu za chvíli. Když se o tom dozvěděl Levine, okamžitě zatoužil snímky získat pro sebe.

Už nějaký čas si budoval soukromou armádu z řad vojáků, agentů zpravodajské služby a vůbec odevšad, kde mohl najít lidi vhodné pro své záměry. Tito muži a ženy sdílejí jeho názory a jsou ochotni za naplnění jeho vize položit vlastní život. Brzy poté, co se dozvěděl o fotografiích z Medusy, poslal do Eritreje svého člověka, který se tam vydával za rakouského archeologa. Jmenoval se Jakob Steiner, ale ve skutečnosti měl samozřejmě pátrat po kimberlitovém jícnu. Byl Levinem naverbován na geologické fakultě telavivské univerzity. Avšak dřív, než se mu podařilo cokoliv najít, jej zabili bandité.“ Premiér se odmlčel, jako by zvažoval, kolik toho má ještě prozradit.

„Pokračujte, Davide,“ pobídl ho prezident. V obličeji byl vzteky celý rudý. Hněval se ještě víc než Henna.

„Levine strašně potřeboval ty snímky. Poslal tedy do Washingtonu speciální tým pod vedením Ibrihama Beina, velice schopného agenta, který byl napůl Palestinec a napůl Žid. Bein však před časem svůj palestinský původ zavrhl a stal se fanatickým sionistou. Měl nařízeno získat fotografie za každou cenu.“

„Chcete říct, že Selome Nagastová pracuje pro tohohle Beina?“ zeptal se prezident.

„Ne. Ona patří k mým lidem, kteří dostali za úkol Beina a jeho tým zastavit. Dozvěděli jsme se, komu Rosen snímky prodal, a poslali jsme Selome do Washingtonu, aby Hydea zkontaktovala. Její eritrejský původ ho přesvědčil, že mu může pomoci najít naleziště diamantů.“

Hennovi pomalu začínalo všechno docházet. „A tehdy se do toho všeho dostal Mercer.“

„Je mi líto, ale to jméno mi nic neříká.“ Litvinovův hlas zněl poněkud zmateně.

„Mercer je americký důlní specialista, který je v současné době v Eritreji a hledá naleziště,“ vysvětloval Henna. „Selome Nagastová a Prescott Hyde se na něj obrátili, aby se ujal vedení průzkumu.“ Henna sebou najednou trhl. „Pane Bože! To Izraelci drží Harryho Whitea, ne Arabové!“

„Cože?“ zeptal se prezident.

„Byl to ten hajzl Bein, kdo unesl Mercerova přítele, Harryho Whitea.“ Henna se stěží ovládal. „Mercer nechtěl o Hydeově plánu ani slyšet. Brzy po jeho schůzce s Hydem však byl Harry White unesen. Jako výkupné požadovali únosci Mercerovu účast na expedici. Harryho pak odvezli z Washingtonu soukromým letadlem do Bejrútu. To mělo mě a Mercera přesvědčit, že únosci jsou arabští teroristé. Ani jednoho z nás nenapadlo, že by se mohlo ve skutečnosti jednat o Židy.“

„O tom únosu jsem až dosud neměl ani tušení a zjevně o něm neví ani Selome. Máte však mé slovo, že pokud se Harry White nachází na území Izraele, udělám vše pro to, aby se v pořádku vrátil do vlasti,“ sliboval Litvinov. „A pane Henno, fanatismus a terorismus nejsou v této oblasti výsadou našich muslimských přátel. My, Židé, máme také slušnou historii teroristických aktivit. Nebyla jim věnována taková publicita, ale to neznamená, že by byly méně brutální. Zeptejte se britských vojáků, kteří zde sloužili po druhé světové válce.“

„Hydea a jeho ženu tedy zavraždil Bein?“ Henna si uvědomil, že Selome musela k domu dorazit bezprostředně po činu.

„Ano. Zřejmě se nejprve snažil získat snímky z Medusy nenásilnou cestou, ale když neuspěl, rozhodl se pro zastrašování a možná i pro mučení.“

Hennovi začalo všechno hezky zapadat do sebe. „V té době však už měl snímky u sebe Mercer. Hyde byl zabit v okamžiku, kdy si Izraelci uvědomili, že už pro ně nemá žádnou cenu, ale představuje naopak hrozbu, protože ví o diamantech.“

„Správně. Selome Nagastová se dostala do domu krátce po vraždě. Zapálila dům, aby pozdržela vyšetřování a tím nás kryla. Pak se vrátila do Izraele, aby mě osobně zpravila o všem, co se stalo. Překvapuje mě, že se nezmínila o tom vašem důlním inženýrovi. Ona je tak trošku nezávislá a snaží se chránit přátele, kteří by mohli být ohroženi na životě.“

„Takže kde je tedy Ibriham Bein teď? A co můžeme podniknout my?“

„Je mrtev. Což nás staví před další, ještě větší problém. Nadešel čas prozradit vám, o co Levinovi ve skutečnosti jde, a také vás informovat o dalších frakcích – italské a súdánské, které to celé ještě více komplikují.“

Trvalo další hodinu, než byl Litvinov se svým vyprávěním hotov. Henna a prezident nevěřili svým uším. Znělo to až neuvěřitelně, ale události posledních dnů jasně svědčily o tom, co je skutečně v sázce. Prezident měl na izraelského premiéra jedinou otázku:

„Myslíte si, Davide, že je to skutečně ukryto v tom opuštěném dole?“

„Já nevím. Je to možné. Mluvíme o artefaktu, po kterém naši lidé pátrají už celá tisíciletí. A Bůh ví, že už jsme hledali skoro všude. Je to otázka víry, pane prezidente. A víra, to je zdroj obrovské síly. Mně moje víra pomohla přežít v ruském koncentráku a začít nový život v Izraeli. Ale tady nezáleží na tom, čemu věřím já. Věří tomu především Chaim Levine a žádná lidská oběť pro něj není dost velká. Jestli to v Eritreji je a Levine to najde, použije to k radikalizaci židovstva na celém světě. Na mír na Středním východě pak budeme moci všichni na dlouho zapomenout.“

Dick Henna se vrhl k telefonu, sotva prezident položil sluchátko. Rychle vytáčel číslo, a zatímco čekal na spojení, vysvětloval prezidentovi: „Musím rychle varovat Mercera. Nemá ani tušení, že hraje klíčovou roli v bitvě staré tři tisíce let.“

„Uklidněte se, Dicku,“ řekl prezident povzbudivým hlasem. „Znáte Mercera lépe než já, ale podle toho, co jsem o něm slyšel, je to chlapík, který se o sebe dokáže postarat.“

„To ano. Ale tady má co dělat se dvěma frontami lidí, kteří řeší velice starý spor.“ Henna tiskl sluchátko k hlavě, až mu klouby prstů bělely.

Údolí mrtvých dětí, severní Eritrea

Mercer několikrát upadl do spánku a pokaždé se s trhnutím probral, sotva zavřel oči. Zarudlé oči ho pálily od ostrého prachu, který do děravé kůlny foukal zvenčí. V jedenáct si uvědomil, že pokud zase usne, bude patrně spát až do rána. Vyšel tedy ven a telefon si vzal s sebou. Teplota vzduchu poklesla jen nepatrně. Mléčná dráha se táhla přes celou oblohu jako velká zářící šmouha. Vál slabý vítr. Nejsilnějším zvukem bylo křupání Mercerových podrážek v písku.

Zhruba deset minut před dvanáctou zapnul Mercer satelitní telefon. Překvapilo ho, že zazvonil takřka okamžitě. Stiskl tlačítko pro příjem.

„Mercer.“

„Doktore Mercere, to jsem rád, že vás zase slyším.“ Byl to stejný hlas jako v Asmaře. Mercer se dosud kochal nadějí, že dotyčný zahynul při přestřelce v hotelu.

„Bohužel nemohu tvrdit totéž,“ odvětil kysele.

Volající Mercerovu nevraživou poznámku ignoroval. „Snažil jsem se vám dovolat dřív, ale měl jste vypnutý telefon. Musíme toho hodně projednat. Od našeho posledního rozhovoru se udála spousta věcí.“

Možná že Mercerovi tím, že našel důl, poněkud otrnulo. Nebo už toho na něj bylo naopak moc a on nedokázal ovládnout vztek. Každopádně odvětil sarkastickým tónem: „Jo, v hotelu vám nakopal prdel párek amatérů, co mi chtěl ukrást spoďáry. Už to zkoušeli noc před tím, ale uklízečka je vypráskala smetákem. Jak to vypadá, zmůžete se tak akorát na únos bezbranného starce. Možná by to chtělo trošku víc tréninku. Co takhle krást pamlsky dětem? Slyšel jsem, že to je těžší, než se zdá.“

„Váš humor je poněkud křečovitý,“ odvětil hlas. „Nyní vás patrně přejde docela. Poslouchejte pozorně.“

Následovala krátká pauza a pak se ozval jiný hlas. Harry! Zněl tlumeně jako nahrávka z magnetofonu. I přes zkreslení z něj zazníval starcův strach. Harry si zjevně užil svoje.

„Mercere, musíš najít ten diamantový důl. Řekli mi, že jestli ho nenajdeš do dvou týdnů, začnou mě krájet zaživa.“ Harryho hlas se zachvěl. „Trčím tu ve smrdutý díře s patokem horším než Boodles. Nevím, jak dlouho to vydržím.“ Harry byl přerušen a ve sluchátku se opět ozval terorista. „To by vám mělo stačit k ujištění, že váš přítel je stále naživu. Já svou část dohody dodržuji. Co vy?“

„Co to Harry říkal o dvou týdnech? Mám za to, že mi ještě zbývají čtyři.“

„Už ne. Musíte najít důl do dvou týdnů, nebo bude Harry White zabit.“

„Nejsem ještě ani na stopě,“ zalhal Mercer a díval se přitom na temnou siluetu těžní věže. Dva týdny? To na vymyšlení přijatelného plánu nestačí. Sakra.

„To je problém váš a pana Whitea. Ne můj.“

„Něco bych měl,“ Mercer se pokusil o smířlivější tón, „určité informace od rodiny kočovníků, kterou jsem potkal před několika dny. Potřebuji však víc času. Proboha, tohle je přece pořádný kus země! Až dosud s vámi byla alespoň trochu rozumná řeč. Potřebuji alespoň ještě týden navíc. Do tří týdnů důl najdu. Přísahám.“

„Máte dva týdny.“ Hlas zněl nekompromisně. „A teď musíme projednat to, co se stalo v Asmaře.“

„Já vašeho muže nezabil.“

„Já vím, doktore. Je nám však oběma jasné, že existuje ještě někdo, kdo se zajímá o vaši činnost. Proto bychom vám a vašemu týmu chtěli poskytnout ochranu. Řekněte mi, kde právě jste.“

„Opravdu si myslíte, že vám uvěřím, že vám záleží na mém bezpečí?“

„Už jsme vám to přece dokázali. Co ti dva mrtví Afričané v hotelu?“ zeptal se únosce klidně. „Považuji vás za svého zaměstnance. Chci, abyste uspěl. Řekněte mi, kde jste.“

„Ne. Vy chcete důl a já chci Harryho Whitea. To je naše dohoda. Necháte mě na pokoji, dokud důl nenajdu,“ prohlásil Mercer rozhodně.

„A co Súdánci?“

„Nějak se s nimi vypořádám.“

„Nemohu vás nutit a vy to víte,“ řekl druhý muž. „Ale až spolu budeme mluvit příště, přehraji vám záznam, jak Harrymu Whiteovi řežeme levou ruku.“ Telefon zmlkl.

„Sakra!“ Mercer rychle vytočil číslo telefonu, který dal Habtemu.

„Selam?“ Habte se ozval okamžitě. Podle předchozí dohody čekal na Mercerův hovor.

„Habte, to jsem já. Mám dojem, že jsem právě naštval ty únosce. Pohrozili mi, a já se obávám, že to myslí vážně.“ Mercer si v duchu přehrával právě skončený rozhovor. O čem to Harry sakra mluvil? S patokem horším než Boodles. Co tím chtěl k čertu říct? „Habte, teď není čas na vysvětlování, ale potřebuju exkavátor dřív, než jsme plánovali. Jste připraveni vyrazit?“

„Ano. Majitel stroje tady začal pracovat na opravě silnic, ale stanovil si podmínku, že může okamžitě odjet.“

„Trošku si stranou přivydělává?“

„Nevidím na tom nic špatného. Nakfa je v troskách a o podobné stroje je v Eritreji nouze.“

„Hlavně aby mu nedošlo palivo,“ upozornil Mercer.

„Bez obav. Mám také to ostatní vybavení, které jsem měl sehnat.“

„Dobře. Budeme potřebovat hlavně generátor a přenosné reflektory.“ Satelitní telefony sice nebyly zabezpečeny proti odposlouchávání, ale Mercer si byl takřka jist, že v tak pozdní hodinu právě tuto frekvenci nikdo neodposlouchává. Nemohl si však dovolit riskovat prozrazení přesného místa. Udal Habtemu souřadnice asi patnáct kilometrů od Údolí mrtvých dětí. Plánoval poslat mu pak naproti Gibbyho jako průvodce. „Jak jste na tom?“

„Bude nám to trvat minimálně den. Terén je obtížný a Adobha už bude možná rozvodněná. Nejlepší bude, když na nás bude Gibby čekat pozítří kolem poledne.“

„Rozumím,“ řekl Mercer. Pořád myslel na Harryho Whitea. Boodles je značka ginu. Co tam má co dělat gin, když únosci jsou muslimové? Harry mu tím určitě chtěl něco naznačit. Mercer však byl příliš unaven, než aby si to dokázal dát dohromady.

Mercer probudil Gibbyho, sotva se dostatečně rozednilo. Sám spal jenom tolik, aby překonal nejhorší únavu. Cítil se zpomalený a letargický. Gibby souhlasil, že s ním zůstane do zítřejšího rána a bude mu pomáhat. Pak se vydá na schůzku s Habtem a se Selome a převezme zařízení.

Po rychlé snídani Mercer prohlédl konstrukci těžní věže, zatímco Gibby připravil lano, které s sebou přivezli. Rez byla pouze na povrchu. Ocel se jevila jako dostatečně pevná, V toyotě měli jen tři patnáctimetrové kusy lana. Spolu s tažným lanem to však dávalo dost na to, aby se Mercer mohl spustit na dno šachty.

Mercer omotal části ocelové konstrukce izolační páskou a naolejoval je, aby se o ně lano nedřelo. Pak lano propletl a vytvořil tak jakousi improvizovanou soustavu kladek. Ukázal Gibbymu, jak s tím zacházet, a domluvili si několik signálů pro komunikaci.

„Pamatuj, Gibby – jen na tobě závisí, zda neslítnu rovnou do pekla,“ nabádal Gibbyho, zatímco se připravoval na okraji šachty. Přestože se Gibby zatím projevoval jako schopný pomocník, zneklidňovalo Mercera, že musí svěřit svůj život nezkušenému mladíkovi. Černá jáma jako by se ho chystala pohltit.

Mercer se několikrát zhluboka nadechl a vkročil do prázdna. Pod ním bylo padesát metrů ničeho. Gibby měl na chvíli co dělat. Přehmátl na laně a Mercer se propadl o pár centimetrů. „Dobrý?“ vydechl s nuceným úsměvem.

„Ano, effendi,“ culil se Gibby. „Vaše provaz motání udělat, že vy nevážit skoro nic.“

Díky improvizovaným kladkám Gibby táhl sotva dvacet kilogramů z celkové Mercerovy váhy. I tak Mercer pro jistotu přivázal konec lana k navijáku toyoty. Při vytahování bude Gibby potřebovat sílu motoru.

„Dobrá. Spouštěj.“

Mercer se pohroužil do temného světa. Jasný obdélník světla nad jeho hlavou se rychle zmenšoval. Zapnul svou elektrickou svítilnu a ujistil se, že mu hornická přilba na hlavě dobře sedí. Shora se na něj sypaly prach a hlína, bubnovaly na helmu a mizely v hlubině pod ním. „Pomaleji!“ vykřikl a opřel se nohama o nepravidelnou zeď. Dvakrát prudce zatáhl za lano, aby slovní příkaz zdůraznil. Okamžitě začal klesat o poznání pomaleji.

A stále níž a níž. Improvizovaná sedačka se mu bolestivě zařezávala do nohou i zad. Baterka mu vrhala před oči bílá kolečka. Namířil ji pod sebe, ale světlo proniklo jen do hloubky několika metrů. Mercer předpokládal, že ve stěně uvidí ocelové kolejnice pro stabilizaci klecí a kontejnerů. Nic však nenasvědčovalo tomu, že by tu kdy něco takového bylo. Nemohl se dočkat, až zjistí, jak daleko se někdejší hledači diamantů dostali.

Na povrchu nenašel žádné stopy po drtiči či separačním zařízení. A jelikož ani výtahová šachta ještě nebyla řádně vybavená, mohlo to znamenat, že se v dole pracovalo jen krátce. Na druhou stranu muselo vyhloubení takové šachty trvat při tehdejším vybavení minimálně rok.

V hloubce přibližně dvaceti pěti metrů narazil na první štolu. Byla to vodorovná chodba, kterou horníci vykopali, aby se dostali k hornině s minerály. Z této hloubky se ústí šachty jevilo už jen jako okapová roura. Mercer se natočil a zhoupl, až se mu podařilo pevně došlápnout na podlahu štoly. Ať už štolu vykopal kdokoliv, věděl dost na to, aby nezajel přímo do vulkanického jícnu, ale vedl ji skálou. Ze štoly jistě vedou odbočky do kimberlitové rudy. Mercer dal Gibbymu signál, aby podržel lano tam, kde je. Sám se odvázal a zahákl konec lana za dřevěnou vzpěru, aby se mu nezhouplo někam do prázdna mimo dosah.

Baterka prozářila temnotu a ukázala dlouhý tunel přibližně tři a půl metru široký, dva metry vysoký a bůhvíjak dlouhý. Mercer posvítil na strop a s překvapením zjistil, že tu nejsou žádní netopýři. Necítil ani typický zápach guana, běžný v opuštěných dolech. Stejně jako celé Údolí mrtvých dětí byl i důl bez života. Po zádech mu přeběhl mráz, který neměl nic společného s chladem v podzemí.

Ušel štolou asi padesát metrů, než našel první křižovatku. Druhá štola odbíhala v pravém úhlu a byla přibližně stejně vysoká, ale pouze z poloviny tak široká. Mercer chvíli váhal, zda se jí má vydat, nakonec se však rozhodl pro hlavní chodbu. Další odbočka následovala o pár metrů dál a hned za ní třetí. Znova posvítil na strop a viděl, že v něm nejsou zavrtány žádné svorníky pro zpevnění. Skálu tvořil převážně ryolit, a tak možná svorníky nepotřebovala. Mercerovo neblahé tušení nicméně zesílilo. Na tomhle dole bylo něco velmi v nepořádku.

Po zhruba dvou stech metrech objevil „šibík“ – díru v podlaze, která vedla rovnou na další podlaží. Tyto malé vertikální šachty obvykle spojovaly dvě úrovně dolu a často vedly k dopravníku vytěženého materiálu. Dřevěné bednění okolo šibíku bylo suché a polámané a žebřík, který vedl dolů, vypadal tak chatrně, že by neunesl ani myš, natož dospělého muže. Mercer šel dál. Než dorazil na konec štoly, přibližně půl kilometru od hlavní šachty, minul celkem osm odboček, dva šibíky a jednu šachtu vedoucí vzhůru, což znamenalo, že nahoře je ještě jedno podlaží, které není spojeno s hlavní šachtou.

Jeho původní odhad velikosti dolu se ukázal naprosto mylný. Bez průzkumu postranních chodeb se mohl pouze domýšlet, že minimálně zdvojnásobují počet těžních tunelů z této jediné štoly. A to mu ještě zbývalo dobrých třicet metrů dolů hlavní šachtou. Těžko říct, kolik tam ještě najde štol. Vzhledem ke stabilitě skály a způsobu ražení štol tu mohlo být několik kilometrů tunelů.

Mercer strávil na čelbě patnáct minut zkoumáním kamenů. Ruda po posledním odstřelu zde zůstala neodklizena. Důl byl zjevně opuštěn ve spěchu. Žádný pořádný horník nenechá v dole nezpracovanou rudu. Mercer odhrnoval největší kusy rukama, aby se dostal k přední stěně štoly. Ať svou baterku nakláněl, jak chtěl, nikde neviděl matně modrou horninu – kimberlit –, která by mohla skrývat diamanty. Odhadoval, že tady někdo promarnil minimálně rok pro nic za nic. Tahle štola byla k ničemu. Totálně bezcenná.

Vrátil se k hlavní šachtě, přivázal se k sedačce a dal pokyn Gibbymu, aby ho spustil dolů. Když vykročil do prázdna, lano se napnulo a roztočilo. Nebylo to nic příjemného, ale Mercer na to byl zvyklý, a tak žádnou nevolnost nepociťoval.

Dalším třem šachtám nevěnoval pozornost a rozhodl se je v případě potřeby prozkoumat až při cestě zpět. Jak předpokládal, válela se na dně šachty hromada pokroucených součástek a stovky metrů opleteného kabelu. Majitelé dolu se rozhodli veškeré vybavení raději naházet do dolu, než aby je nechali padnout do rukou nepřítele – patrně postupující anglické armády. Mercer přistál na cívce ocelového lana, jehož závity slepila rez v jednolitou masu. Celek připomínal nějakou moderní plastiku. Vedle cívky se válela zprohýbaná klec na přepravu horníků a o kousek dál obrovský kontejner na vytěženou rudu. Když si Mercer vše prohlédl ve světle baterky pozorněji, zjistil, že mechanizace nedopadla až dolů, ale vzpříčila se v šachtě asi pět metrů ode dna. Jak tak bloudil světlem po všem tom haraburdí, najednou polekaně uskočil, když paprsky ozářily pokroucenou mrtvolu. Trvalo mu několik sekund, než se mu tep vrátil k normálu.

Začal se prodírat harampádím, aby se podíval zblízka. Železo se pod jeho vahou prohýbalo a skřípělo. Mrtvola byla v podobném stavu jako eritrejský voják, kterého s Gibbym pochovali předešlý den. Také uniforma vypadala stejně. Mercer usoudil, že se patrně jedná o ostatky zvědavce, který se nahnul nad otvor, ztratil rovnováhu a našel zde smrt. Odvázal se od sedačky a opět dal Gibbymu signál, aby držel lano v pozici, což ale nemělo valný smysl – v této hloubce už z délky provazu mnoho nezbývalo.

V navršeném materiálu byly skuliny, kterými se mohl protáhnout a spustit se na dno ke spodní šachtě, jejíž vchod byl pohřben pod hromadou železného šrotu. Ale i za těch nejpříhodnějších okolností by něco takového bylo neuvěřitelně riskantní. Materiál se mohl uvolnit a zavalit jej nebo ho dole uvěznit. Pokud by tam dole Mercer uvízl, neměl by jak dát signál Gibbymu. A i kdyby ano, mladík samotný by mu nedokázal nijak pomoci.

Mercer však neměl jinou možnost. Protáhl svaly a trochu se rozcvičil před nadcházejícím výkonem. Poklekl, pohledem zkoumal změť pod sebou a dopředu si promýšlel každý pohyb. Jako hadí muž se proplétal mezi nosníky a trubkami, řezal si ruce o ostré hrany a sdíral kůži z nohou i zad. Připadal si, jako by prolézal obrovským klubkem ostnatého drátu. Dostane-li se až ke vchodu do štoly, najde cestu zpět snadno – podle vlastních krvavých stop.

Když byl do hromady železa zavrtán asi na dva a půl metru, zavěsil se hlavou dolů a baterkou podsvítil klec výtahu zapříčenou o stěnu šachty. Pod ní zel otvor do poslední štoly. Strop tunelu byl na dosah. Mrskl sebou jako ryba na suchu a zasunul se pod klec. Zatajil se mu dech, když zdemolovaná kabina povolila a s ohlušujícím skřípotem se posunula po skále. Cítil, že hromada nad ním každou chvíli spadne. Nevšímaje si bolesti, kterou mu působil kus železa, zarývající se mu do zad, se natáhl, jak nejvíc to šlo, a vklouzl do tunelu právě v okamžiku, kdy se železný šrot, vybalancovaný zde polovinu století, zřítil za strašlivého lomozu a víření prachu na dno šachty. Kdyby byl Mercer jen o zlomek vteřiny pomalejší, byla by ho klec zdviže přeřízla vejpůl jako čepel gilotiny.

Zhluboka oddechoval a s každým nádechem mu vnikal do plic smrdutý prach. Když se jakž takž uklidnil, zkontroloval nejhorší zranění. Potom si posvítil na ucpanou šachtu. Obdélníkový vchod štoly zatarasilo harampádí, takže se Mercerovi nyní nepodařilo prostrčit ruku dál než několik centimetrů. Uchopil ocelový nosník a zapáčil, až se mu před očima dělaly mžitky. Nosník se nepohnul ani o píď. Při pádu se nosníky, kolejnice, lana, klece, kontejnery a veškeré další součásti zaklínily do sebe jako kousky skládačky. Jedině silná nálož je mohla uvolnit.

Mercer byl v pasti.

„Hm, menší komplikace,“ řekl si nahlas.

Mercer věděl, že panika je důsledkem strachu z neznámého. Nestalo se mu zdaleka poprvé, že zůstal uvězněn v dole. Držel svůj strach na uzdě. Stejně chladnokrevně jako úředník jdoucí ráno do práce se otočil a vydal se na průzkum štoly. Po několika metrech však náhle zastavil. Žaludek mu stoupl do krku a krve by se v něm nedořezal.

Narazil na hromadný hrob. Stovky mrtvol tu ležely vyrovnány v řadách podél stěn, kam až Mercerova baterka dosvítila. Nejprve ho napadlo, že zde uvízli podobně jako on, ale pak si uvědomil, že poloha je příliš uspořádaná. Bojovali by do posledního dechu, aby se dostali ven. Byli by namačkáni u vchodu a neleželi by tu takto odevzdaně. Prohlédl tělo muže, který mu byl nejblíže, a pochopil – v lebce zela malá kruhová dírka. Podle oděvů šlo o horníky, kteří vyhloubili tyto štoly. Italové je postříleli v okamžiku, kdy se rozhodli důl opustit. Nechali je zde střežit tajemství dolu.

„Bože.“ Mercer si vzpomněl na osud vězňů přinucených nacisty k pracím na tajných podzemních továrnách na rakety a stíhačky.

Jak šel kolem, odhadoval, že zde musí být pohřbeno minimálně čtyři sta horníků. Cítil lítost, ale současně si kladl otázku, co to všechno znamená. Odpověď nenacházel.

Přestože tím oddaloval hledání cesty ven, došel Mercer až na čelbu. Štola měla skoro dva kilometry a větvila se doprava i doleva. Strop se klenul jen pár centimetrů od jeho helmy. Tento tunel ho opět donutil zdvojnásobit odhad velikosti dolu a času na jeho vybudování. Stejně jako v případě první štoly byla i zde čelba opuštěna krátce po posledním odstřelu. Vrak mechanického skrejpru se povaloval kousek od čela štoly. Kabely, které ovládaly toto pluhu podobné zařízení, vedly k čtyřválcovému motoru. Horníci zde dokonce zanechali krumpáče, lopaty a páčidla. V suchém vzduchu se vše dokonale zachovalo.

Mercerovi stačilo chvíli studovat skalní stěnu před sebou a kousky nalámané rudy a rázem se mu udělalo jasno. Smutně se otočil od stěny. „Ach, vy ubožáci. Neměli jste nejmenší šanci.“

Existovaly však ještě další otázky, na které zatím marně hledal odpověď. Nejprve se ale potřeboval dostat na povrch. Protože strávil v podzemí kus života, naučil se trojrozměrná bludiště dolů mapovat za chůze. Část jeho mozku vždy počítala vzdálenosti a měřila úhly, aniž si to plně uvědomoval. Časem tuto schopnost dovedl k dokonalosti. Díky ní se nyní pohyboval v podzemí relativně snadno. Vrátil se k prvnímu dovrchnímu vrtu, na který cestou narazil. Nahlédl do něj a usoudil, že nepovede do dalšího patra, ale pouze do větvené subštoly. Narazil na odbočku, která vedla do další štoly – kratší než hlavní štola a svažující se dolů. Hned kousek za začátkem tohoto tunelu našel další vertikální šachtu. Prozkoumal žebřík, který vedl nahoru. Dřevo bylo zšedlé věkem a natolik prokvetlé suchou hnilobou, že na omak připomínalo křídu. Mercer zkusil první příčku. Praskla pod jeho chodidlem, sotva jen nepatrně zatlačil.

„Dobrá, bude to tedy chtít trošku práce.“

Instinkt mu napověděl, že tato šachta vede do hlavní štoly, která ústí nad hromadou haraburdí. A k záchrannému lanu. Na zemi se válelo dostatek balvanů, z nichž postavil pod otvorem jakousi pyramidu. Při práci si pobrukoval a tu a tam raději vypínal svítilnu, aby šetřil baterie. Pracoval pak v naprosté tmě. Po dvaceti minutách byla hromada dostatečně vysoká. Při výšce štoly dva metry potřeboval podstavec vysoký asi metr. Postavil jej raději do výše metru a půl. Zamířil světlo baterky do šachty, ale rozplynulo se v temnotách.

Kameny se kymácely, když stoupal na vrchol pyramidy. Nasoukal se do otvoru, takže se mu okraj otíral o stehna. Jen pro jistotu vyzkoušel ještě jednou žebřík. Dřevo se mu rozdrolilo pod rukama. Mercer se nadechl a zapřel se nohou o stěnu šachty. O protilehlou stěnu se opíral zády. Odrazil se a zapřel se i druhou nohou. Byl v šachtě vzpříčen s rozkročenýma nohama. Nyní potřeboval k výstupu obě ruce, a tak si zastrčil svítilnu za pás. Přenesl váhu na levou nohu, posunul pravou o pár centimetrů výš a znova přenesl váhu.

Trvalo mu patnáct minut, než se vysoukal vzhůru o půl metru. Mohl se totiž jednorázově posunout vždy jen o patnáct centimetrů, aby to bylo bezpečné. Rukama se opíral o skálu a snažil se tak lépe rozložit váhu. Očekával, že šachta už bude každou chvíli končit, ale zatím jen stále stoupal do prázdna. Ke svému zděšení zjistil, že se šachta rozšiřuje. Jeho chodidla teď byla od sebe skoro jeden a půl metru. Bolest v kyčlích a horní části stehen se stávala nesnesitelnou. Poprvé od zhroucení hromady železného šrotu ho napadlo, že se možná nikdy nedostane ven. Změnil polohu. Oběma nohama se zapřel o jednu stěnu a zády o druhou.

Rameny se sunul po kameni a nohama dělal drobné krůčky po protilehlé stěně. Pomalu stoupal vzhůru. Košile i kalhoty mu nasakovaly krví. Šachta se dále rozšiřovala a bylo stále těžší se v ní udržet. Mercer věděl, že bude-li se vzdálenost stěn nadále zvětšovat, stane se výstup za chvíli nemožným. Snažil se na tu možnost nemyslet, ale začínal si zoufat. Tělo ho bolelo i na místech, o kterých dosud netušil, že existují. Docházely mu síly. Do svalů ho chytaly křeče. Věděl, že případný sestup by nezvládl. Pád z výšky deseti metrů na kamennou podlahu by se neobešel bez zlomenin. A v jeho současné pozici by to odnesla páteř a krk. S vypětím všech sil pokračoval ve stoupání.

Že dosáhl štoly, poznal podle toho, že už neslyšel škrábání kamene o svou kovovou hornickou přilbu. Vypnul se o dalších patnáct centimetrů a podařilo se mu odrazit a překulit se stranou, na podlahu horní štoly. Ležel tam a oddychoval, s tváří přitisknutou na chladný kámen. Z otevřených ran na zádech a rukou mu crčela krev.

Uplynulo pět minut, než byl schopen dalšího pohybu. Vrávoravě se postavil, oprášil se a zapnul svítilnu. Chodby nalevo si nevšímal a vyrazil vpravo. Podle velikosti štoly poznal, že se jedná o hlavní chodbu. Po dvou stech metrech před sebou spatřil stíny vržené světlem, které se dolů linulo otvorem hlavní šachty. Podíval se na hodinky. Bylo teprve poledne, ale on měl pocit, jako by v dole strávil nejméně celý den.

Provaz se houpal mimo jeho dosah. Musel použít opasek, aby ho zachytil a přitáhl k sobě. V temnotě pod sebou viděl zničenou mechanizaci, která ho v dole málem uvěznila navždy. Prudce zatáhl za provaz. Gibby začal lano okamžitě vytahovat. Když se sedačka dostala na Mercerovu úroveň, zatáhl znova, aby Gibby přestal. Přivázal se, vytáhl z kapsy světlici a rozškrtl roznětku o kamennou zeď. To byl signál pro Gibbyho, aby nastartoval toyotu a zacouval od věže. Za chvíli již stoupal jako ve výtahu.

Bylo báječné spatřit po tolika hodinách ve tmě zase slunce. Kdyby se Mercerovy oči nedokázaly rozdílům přizpůsobit jako oči kočky, patrně by dočasně oslepl. Odvázal se a opřel se zády o vzpěru věže. Gibby už se s vozem vracel zpět. Mercer se cítil naprosto vyčerpán. Gibby měl správné tušení a podal mu poslední ze zásoby piv. Bylo teplé a pěnivé, ale Mercer ho vyzunkl několika mocnými doušky. Na závěr si říhl tak hlasitě, až se mladý Eritrejec překvapeně rozchechtal.

„No, effendi?“ Chlapec nedokázal skrývat vzrušení. „Vy ukázat mi více těch kamínků, co naše země udělat bohatou?“

Mercer na něj pohlédl s očima přimhouřenýma proti slunci. Gibby vypadal jako nějaký černý Ježíš Kristus – se svatozáří okolo hlavy. Mercer vylovil cosi z kapsy a hodil to mládenci.

Gibby zmateně zíral na kousek zdeformovaného kovu.

„Není to žádný poklad, chlapče. Je to olovo z kulky, kterou byl zastřelen horník v nejhlubší štole. Stejně skončilo i dalších čtyři sta mužů, kteří tam pracovali s ním,“ řekl Mercer.

Poslední mrtvolu našel zhroucenou u ovládacího panelu skrejpru na čelbě poslední štoly. Muž byl zavražděn stejně jako ostatní. Nejen aby zůstala utajena poloha dolu, ale také aby se nikdo nedozvěděl, že celý projekt zkrachoval. Ani se nepřiblížili k bájné modré hornině, kimberlitu, který by oplýval diamanty. Dřeli se tam v potu tváře několik let a nenašli nic. A jejich odměna? Dostali zaplaceno ranou do týla.

Někde tady byly diamanty. Mercer o tom ani v nejmenším nepochyboval. Kdyby měl pár tisíc mužů a pár milionů dolarů, tak by je během několika let určitě našel. Nic z toho však neměl. Neměl nic, co by mu pomohlo zachránit Harryho. Únosci po něm chtěli, aby našel důl. Ten našel. Ale věděl dobře, že na nic takového mu neskočí. Chtěli diamanty, ne bezcennou díru do země. Jenže i kdyby mu dali termín do soudného dne, tak jim za stávající situace nemohl vyhovět.

„Zkurvysyni,“ zamumlal temně. Po tváři se mu koulely slzy zklamání a smutku.

Eritrejsko-Súdánská hranice

Přes osamělou hranici vedly dvě štěrkem vysypané cesty. Obě přetínaly hlubokou rokli překlenutou dřevěnými mosty starými několik desetiletí. Poblíž obou mostů, přibližně čtyřicet kilometrů od sebe, vyrostly na pláni porostlé kravinami uprchlické tábory – desetitisíce zubožených lidí choulících se v chatrných stanech, které poskytovaly jen minimální ochranu před větrem a neúprosným sluncem. Stanová městečka se stala domovem Eritrejců, kteří se nemohli vrátit do vlasti. Po eskalaci súdánského konfliktu se sem uchylovali i mnozí Súdánci, kteří doufali v lepší život v Eritreji. V jejich zoufalství se jim sousední chudý soused jevil jako země zaslíbená.

Jelikož byly tyto tábory blízko hranic, a tedy snáze dostupné, byly na tom lépe než podobná zařízení v súdánském vnitrozemí. Pravidelně sem zajížděly nákladní automobily Spojených národů a Evropské unie s jídlem, léčivy a ošacením.

Na dně rokle protékal okolo obou táborů potůček. Z obou stanových osad vedl neustálý řetěz dívek, které chodily nahoru a dolů a nosily džbány s vodou na hlavách. Umývárny a latríny stály nedaleko místa, kde dívky braly vodu. Do dolního tábora navíc přitékala voda znečištěná obyvateli horního tábora. O nemoci jako úplavice proto rozhodně nebyla nouze.

Dalších patnáct kilometrů od druhého tábora byl další. Ten však obývali spíše vojáci než uprchlíci. Tábořiště bylo zřízeno v jednom z mála lesíků, takže stany stály ve slabém stínu stromů acacia erioloba. Kousek od tábora vrčel generátor a voda byla čerpána z rokle dvoupalcovou hadicí. Tříčlenný tým měl za úkol vodu vždy nejprve převařit a potom ještě chemicky ošetřit.

Navzdory úsilí udržovat tábořiště čisté a zdravé sem však vítr zanášel zápach splašků z uprchlického tábora. Smrad a hejna lesklých zelených much považoval Giancarlo Gianelli za dva hlavní nedostatky vojenského tábora. Vše ostatní mu vyhovovalo. Měl k dispozici prostorný stan vybavený klimatizací. Ani na jídlo si nemohl stěžovat – jeden z Mahdího rebelů pracoval svého času jako šéfkuchař v Chartúmu. Nyní se vyžíval na vybavení kuchyně, které dal Gianelli přivézt do buše. Nebýt neustálého mašírování a cvičení vojáků, Gianelli by se cítil jako v některém z elegantních „hemingwayovských“ loveckých táborů, jaké v Jižní Africe a Keni provozují velké společnosti.

Gianelli seděl ve stínu markýzy svého stanu, výhled na okolní svět poněkud zastřen tenkou moskytiérou. Masivní mahagonový stůl se dal díky důmyslné konstrukci snadno složit a přemístit. Sladěná židle byla potažena zebří kůží. Orosená sklenice perlivé minerálky stála vedle notebooku, který Gianellimu umožňoval udržovat kontakt s jednotlivými filiálkami Gianelli SpA prostřednictvím satelitního spojení.

Kdyby zdejší krajina skýtala více povyražení – například v podobě lovné zvěře –, hodil by Gianelli obchodní záležitosti klidně za hlavu. Ale poušť byla vyprahlá, nudná a s výjimkou páchnoucích lidských příbytků na severu bez života. A tak si Gianelli krátil dny řízením své nadnárodní korporace.

Mahdí dostál slibu a zajistil pro Gianelliho podnik dostatek ozbrojenců. Když se Revoluční výbor súdánské osvobozenecké armády dozvěděl o požadavku svého hlavního evropského sponzora, bez řečí odeslal kontingent padesáti mužů k eritrejské hranici. Velením byl pověřen Mahdí, ale vše ve skutečnosti řídil Gianelli. Vybraní vojáci představovali elitu SOA – všichni byli zoceleni v boji a měli za sebou minimálně deset let zkušeností v krvavé válce v buši. Gianelli je vybavil nejmodernější technikou NATO. Pouze oblíbených AK-47 se odmítli vzdát, přestože jim Giancarlo nabízel modernější zbraně.

„Pane Gianelli?“ Před stanem stál jeden z bílých důlních specialistů.

„Ano, Joppi? Pojď dál, pojď dál.“ Těžaře si Gianelli najal mezi uprchlíky z Jižní Afriky, kteří se báli zůstat v zemi po převzetí moci ANC v roce 1994. Našel je v Austrálii mezi celou řadou jejich spoluobčanů, kterým se nechtělo žít pod vládou černých. Gianelli se domníval, že řada z nich se možná bude moci vrátit, až se jihoafrická ekonomika následkem jeho plánů zhroutí a lidé začnou volat po relativní prosperitě, která v zemi panovala za bílého režimu.

Vysoký Búr se propletl moskytiérou a usedl na židli naproti Gianellimu. „Dokončili jsme prohlídky těžního vybavení, který jste přivez. Setsakramentsky dobrej materiál.“

Gianelli si zajistil služby celkem pěti bílých těžařů. Všichni to uměli s výbušninami a svého času pracovali jako předáci. Dostali za úkol vést skupinu sta horníků, které měl najmout Mahdí. Gianelli dále přivezl pět dieselových nákladních automobilů plných nejrůznějšího důlního vybavení – pneumatických sbíječek, výbušnin apod. Také zde čekalo několik menších náklaďáků speciálně upravených pro práci v podzemí. Veškerou výbavu sem nechal Giancarlo postupně dopravit v průběhu několika měsíců a uložit v chartúmském závodu Gianelli SpA. Chtěl mít vše připraveno, až se mu podaří najít důl, který před tolika lety opustil jeho strýc.

Joppi Hofmyer si zapálil cigaretu a nechal ji mezi rty, takže poskakovala a houpala se, zatímco těžař mluvil. Jeho hlava se ztrácela v oblaku kouře. „Ty zasraný kaffirové furt šmejděj vokolo skladiště s plastikem. Musel jsem rozbít pár kebulí, abych je naučil móresům.“

Gianelli se usmál. „Doufám, že to nebylo nic příliš drsného. Tihle vojáci vám jednou můžou zachránit život.“

„Typickej kaffir má palici jak šutr. Ňáká ta rána může kousek vodštípnout, ale nijak zvlášť neublíží,“ zahuhlal Hofmyer. „Vedení na Randu nebylo schopný pochopit, že dobrej vejprask je pro černý lepší pobídkou k práci než nějaký extra příděly bašty nebo ten zasranej zubní program.“

„Joppi, tihle muži pro vás nebudou pracovat,“ řekl Gianelli podrážděně. „Tohle je naše ostraha.“

„Ja, a to máme podle vás pracovat s ouchcapkama z lágrů? Mahdí mi jich tu a tam pár přivede, abych je zkouk, víte? Gott, jestli se dá použít jeden z padesáti, tak je to moc. Horničina je těžkej džob a polovina těchhle kaffirů se sotva udrží na nohou. A pitomý sou jak vovce.“

Giancarlo vypnul notebook, aby se mohl soustředit na rozhovor s Jihoafričanem. Jestliže chtějí znova otevřít důl, budou potřebovat horníky. Mahdí navrhl, a Gianelli souhlasil, že nejlepší bude najmout lidi z uprchlických táborů. Všichni dychtili po práci. Byli ochotni udělat cokoliv. Pro mnohé to znamenalo vůbec první pracovní příležitost v životě. Většinou se jednalo o uprchlíky druhé až třetí generace. „Kolik jich zatím máte?“

„Čtyřicet.“ Hofrnyer nepostřehl ustaraný tón zaměstnavatele. „Ale jak se dáme do práce, polovina jich bude chtít zdrhnout, jakmile přičichnou ke skutečný rachotě, nebo pochcípaj v dole. Tyhle křehotinky ze severu nic nevydržej. Natáhnou vám bačkory jen tak pro nic za nic.“

„Vy už jste někdy pracoval se Súdánci a Eritrejci?“

„Ja. V měděnejch dolech v Zambii, když se tomu ještě říkalo Severní Rhodesie. Pár stovek jich tam přišlo kopat jámy, ale do pěti měsíců byli zasejc fuč. Polovina zařvala na místě a zbytek radši vodtáh zpátky chcípat hladem.“

„To jsem nevěděl,“ odtušil Gianelli. Pochopil, že stojí před vážným problémem.

„Ale žádnej strach. Než bude čas vyrazit, budeme těch sráčů mít dost na to, abychom nahradili ty, co padnou nebo pláchnou. Nějaký zprávy vo tom, kdy začnem?“

„Zatím nic.“ Gianelli to ještě ani nedořekl, když se u stanu objevil Mahdí. Byl celý zpocený a ztěžka oddychoval. „Ano, co se děje?“

„Pane,“ sípal Mahdí, „jdu zrovna z uprchlického tábora. Zhruba padesát mužů i s rodinami minulou noc překročilo hranici. Vede je nomád, který je naverboval. Povídá se, že prý se v Eritreji otevírá veliký důl a je zapotřebí pracovníků. Další rodiny se balí, že vyrazí za nimi. Nomáda prý poslal bílý muž.“

„To je ono!“ Gianelli vyskočil ze židle. „Mercer našel důl!“

„Ano, pane. Povídá se o bílém náčelníkovi, co umí mluvit s kameny.“

Gianelliho ovládlo vzrušení. Fotografie z Medusy ukazovaly, že Enrico měl celou dobu pravdu. A Mercer snímků použil k nalezení dolu. V severní Eritreji se tedy skutečně nachází kimberlitová trubka, jeden z nejvzácnějších geologických úkazů na planetě. Enrico ji našel před padesáti lety bez jakékoliv moderní technologie. Giancarlo měl nyní Enricův „vrtoch“ na dosah.

Nikdy sice prastrýce osobně nepoznal, ale vždy obdivoval určitou nespoutanost a nezávislost, která ho hnala kupředu. Giancarlo v sobě cítil totéž. Neukojitelnou touhu dokázat nemožné, jít za svou vírou bez ohledu na následky. Vzpomněl si na to, co měl v plánu po objevení dolu, a lišácky se usmál. Očistí Enricovo jméno – to je dobrý cíl. Ale zisk, který z toho půjde do jeho vlastní kapsy, také nebude k zahození. Byl v pokušení okamžitě zatelefonovat do Londýna. Ovládl se však a usoudil, že lepší bude přece jen počkat, kolik diamantů se mu podaří najít a ukázat na zasedání Centrálního prodejního systému. Předsevzal si nejméně pět tisíc karátů. S pozvolna se projevující Joppiho brutalitou nepochyboval, že se mu podaří této mety dosáhnout.

„Mahdí, svolej muže. Musíme rychle vyrazit.“ Gianelli začal křičet. „Uprchlíci mají před námi náskok, který v autech hravě doženeme. Nechci však, aby se dostali příliš daleko. Jak se zdá, náš přítel Mercer nám obstaral zbytek mužů, které nutně potřebujeme. Tihle Eritrejci doplní ty, které už jsme naverbovali. Je vše naloženo na nákladních autech?“

„Ja.“ Afrikánec se usmíval. Radoval se, že nuda v táboře končí. „Naložili jsme je pokaždý hned po kontrole nákladu.“

„Mahdí, jak rychle se může karavana uprchlíků na poušti pohybovat?“

„Pokud by nechali ženy a děti za sebou, tak až třicet kilometrů za den i více. Mají však s sebou rodiny. To je zpomalí přinejmenším na polovinu.“

„Výborně.“ Pomalý postup uprchlíků Gianelliho uklidnil a přiměl ho pozměnit plány. „Pošli zvědy, ať je vystopují. Nemělo by to být nic těžkého. Zůstaneme zatím v táboře a dáme jim několik dní náskok. Tak se nestane, že bychom je předjeli. Také budeme moci počkat na další cisternu s palivem z Chartúmu.“

„Pane Gianelli, jestli bude v dole dělat tolik lidí, budeme potřebovat taky víc vody,“ podotkl Joppi.

Giancarlo otevřel znova svůj notebook a začal sepisovat seznam. „Voda, palivo, co ještě?“

Všichni tři pak pracovali na seznamu asi hodinu. Nakonec sestavili soupis zásob, které by jim měly vydržet několik týdnů bez doplnění. Pak bude třeba vozit zásoby ze Súdánu, ale to při Gianelliho vlivu nepředstavovalo žádný problém. Kromě tajné podpory rebelů spolupracoval také s vládou z Chartúmu a hrál to úspěšně na obě strany.

Gianelli ukončil poradu. „Mahdí, teď pošli ty zvědy. Vybav je kapesní vysílačkou, ať mohou hlásit polohu a vývoj událostí. Já jdu objednat zbytek zásob z Chartúmu a provést nezbytná bezpečnostní opatření. Joppi – zajistěte, ať jsou vaši muži připraveni.“

„Ano, pane,“ řekli oba muži jednohlasně. V jakémsi bizarním hnutí svého rasismu, ve kterém nenáviděl skupinu, ale nikoliv jednotlivce, podržel Joppi Mahdímu moskytiéru, aby mohl projít.

Údolí mrtvých dětí

Krátce před setměním dorazili Habte, Selome a Gibby do Údolí mrtvých dětí na napůl naloženém návěsu tahače. Pět minut poté, co se souprava dovalila k těžní věži, vyjel na planinu jasně žlutý bagr s hydraulickým drapákem připojeným k hranaté otočné kabině. Bagrista musel odklidit část závalu na začátku údolí, aby kamion mohl projet. Než aby jej znova nakládali, nechali ho zbytek cesty dojet po vlastní ose.

Celou cestu přes poušť je bičoval vítr a zvedal a vířil prach v jejich stopách. Sotva dorazili do tábora, nechali motory obou strojů vypnout a v údolí se opět rozhostilo ticho. Habte rychle vystoupil z vozu hned za Selome a vběhl do hlavního baráku. Za chvíli byl zase venku a se zacloněnýma očima pátral po Mercerovi. Toyota Land Cruiser byla pryč a po geologovi nebylo nikde ani vidu, ani slechu.

„Gibby,“ zavolal Habte, když chlapec také slezl z vleku. „Jsme na místě. Kde je Mercer?“

„Já nevím,“ pokrčil rameny Gibby. „Řekl, že nás tu bude čekat. Dost ho vzalo, že je důl prázdný, a zdálo se, že se nemůže dočkat, až s vámi bude mluvit. Nemám tušení, kam mohl jet.“

Habte zaplašil neblahou předtuchu. Přistoupila k nim Selome s oběma řidiči. „Něco není v pořádku?“ zeptala se.

„Mercer tu na nás měl čekat, ale nikde ho nevidím.“ Došli k těžní věži a všichni nahlédli do černé jámy.

„Myslíte, že by ho to natolik vzalo?“ Selome vyjádřila slovy, čeho se oba muži obávali.

„Ne,“ odvětil Habte ostře. „Prostě jsem se tam jen chtěl podívat.“ Otočil se od jámy. „Za chvíli bude tma. Je čas rozbít tábor.“

„Kde je toyota?“

„Mercer se patrně vydal na průzkum. Vzal si z kůlny nástroje a věci na táboření. Pochybuji, že se ho do večera dočkáme.“

„Zvládne to?“ V jejím hlase zaznívalo něco víc než jen obava o přítele.

Habte to postřehl, přestože ona sama si toho nebyla vědoma. „Určitě. Není v Africe poprvé.“

Trvalo jim asi hodinu, než vyložili z trajleru vše potřebné k táboření. Selome strávila více času upíráním zraku na horizont než pomocí ostatním. Povečeřeli v baráku za svitu petrolejových lamp. Mnoho toho však nenamluvili. Muži usnuli brzy po jídle. Selome zůstala dlouho vzhůru a napínala uši, zda neuslyší vrčení motoru. Nakonec však přemohl spánek i ji.

Mercer se vřítil do kůlny okolo půlnoci a všechny probudil. Obličej i šaty měl hrozně umazané a vlasy tak plné prachu, že to vypadalo, jako by měl na hlavě kapuci pískové barvy. Byl vyčerpán, že se mu stěží dařilo udržet oči otevřené. Slastně se natáhl na zem vedle přenosného vařiče. Okamžitě vzplály lampy a v jejich světle Mercer zhltl zbytky od večeře. Tázavých pohledů všech okolo si nevšímal.

„Kde jste se toulal?“ zeptala se Selome nakonec. Hlas se jí třásl.

Mercer se na ni usmál. Pořád ještě nevěděl, co si o ní má myslet. Poznal však, že její zájem není předstíraný.

„Když se něco nepovede hned napoprvé…“ Zakřenil se a obrátil se na Habteho. „Nějaké problémy s nákladem?“

„Museli jsme použít rypadlo na zbudování provizorního brodu přes Adobhu. Byla rozvodněná, a dokud voda neopadne, nedostaneme stroje zpátky. Dobrou zprávou je, že ve městě nebyly žádné potíže. Evropané to možná vzdali.“

„Ne. Prostě jen nevědí, kde jsme.“ Mercer zajedl poslední sousto kusem injery. „Hergot, to jsem potřeboval. Neměl jsem v ústech od svítání.“

„Gibby mi říkal, že jste prozkoumal důl.“ Habteho konstatování si říkalo o vysvětlení.

„Jo. Je to totální krach. Nenarazili na kimberlit. A to vykopali tunelů víc než dost.“ Mercer přijal od Selome šálek kávy.

„A tohle je ten důl, o který je takový zájem?“ zeptal se Habte. Viděli, že Mercer není ani zdaleka tak zoufalý, jak jim líčil Gibby.

Mercer se opřel o zeď, potlačil únavu a záhadně se usmál. „Jo, někdo se o něj zajímá. Akorát nevím kdo.“

„Co tím chcete říct?“

„Máme tady dvě skupiny, pravda? A na základě toho, co viděl Habte v Asmaře a já v Římě, se nedá říct, že by táhly zrovna za jeden provaz. Myslím, že jedna skupina hledá tento důl a druhá něco úplně jiného.“

„Jako co?“ zeptala se Selome rychle.

„Jako druhý důl,“ odvětil a vychutnával si ohromené pohledy. Došlo mu to včera a celý den pak strávil ověřováním své teorie. „Všechno vám vysvětlím ráno,“ zívl. „Mám za sebou perný den. Potřebuju se prospat.“ Než stačil Habte pozhasínat lampy, Mercer už lehce pochrupoval.

Ráno byl první na nohou a hned všechny pobízel do práce. Než se ostatní probudili, měl už navařenu kávu a připraven chléb a máslo k snídani. „Čeká nás den plný práce a slunko nám dá zabrat.“ Nikomu nevysvětlil, z čeho má tak dobrou náladu.

Majitel rypadla vyšel z kůlny jako první. Když spatřil Mercera v kabině svého stroje, začal křičet a divoce gestikulovat rukama.

„Co říká?“ zeptal se Mercer Habteho.

„Že prý nejste kvalifikován pracovat s rypadlem. Jenom on ho může obsluhovat.“ Habte se právě chystal zapálit si první cigaretu.

„Zeptej se, jestli mu mám předvést svou kvalifikaci,“ zasmál se Mercer.

Bagrista souhlasil a Mercer se znova usadil v kabině exkavátoru. Podle ukazatele v kabině už měl stroj odpracováno několik tisíc hodin a Mercer pochyboval, že mu byla věnována dostatečná péče a údržba. Motor však naskočil na první otočení klíčem. Mercer nechal motor zahřát, vystoupil, a vzal Habtemu z rukou zápalky.

„Hned je vrátím,“ sliboval. Jednu sirku připevnil lepicí páskou na nejdelší zub lžíce. Prohlédl si zemi a pak Habteho požádal, aby si stoupl o něco blíže k rypadlu.

Vrátil se do kabiny a přezkoušel hydrauliku. Otočil kabinou o tři sta šedesát stupňů, zvedl a sklonil rameno a naklopil lžíci. Když se přesvědčil, že dokáže korigovat prodlevu mezi pohybem pák a reakcí stroje, podíval se po ostatních s ďábelským úsměvem. Je to ale po čertech dobrý pocit sedět zas v pořádné mašině, pomyslel si.

Selome, Gibby a oba šoféři přihlíželi. Uhodli Mercerův záměr, ale nikdo nevěřil, že to dokáže. Především majitel stroje se pobaveně zašklebil, když Mercer v jednom okamžiku nedopatřením přetočil motor.

„Věř mi, Habte. A nehýbej se,“ křikl Mercer.

Sklonil lžíci bagru k zemi, až se hlavička zápalky takřka dotkla země. Jemnými pohyby ovládal páky. Nechal lžíci ještě o kousek poklesnout a pootočil kabinu. Zápalka se vzňala o tvrdý kámen. Roztáhl rameno a otočil budkou. Rameno prosvištělo vzduchem, až zápalka málem uhasla. Habte zavřel oči, když se k jeho hlavě blížila obrovská ocelová lžíce.

Mercerovy nohy a ruce tancovaly po pákách a pedálech. Odhadl situaci přesně. Okamžik před tím, než vítr uhasil zápalku, přiblížil plamínek ke konci cigarety v Habteho ústech. Eritrejec nervózně potáhl a blaženě se usmál. Vyfoukl kouř současně nosem i ústy. Mercer sklidil obdivné ovace a žertovně zasalutoval.

„Jak jste to dokázal?“ zeptala se Selome užasle.

Culil se jako chlapec. „Na těchhle mašinách jsem vyrostl. Můj děda mě začal zaučovat, když mi bylo deset nebo dvanáct. Habte, zeptej se řidiče, zda mám dostatečnou kvalifikaci. Pak bagr naložte. Pojedeme na menší projížďku.“

Na opačném konci pánve, pod vysokým skalním štítem severního hřebene, zpomalil Mercer toyotu. Řídil namáčknut na čelní sklo a studoval útesy nad jejich hlavami. Konečně zastavil a tahač s návěsem hned za ním. Mercer chvíli studoval terén a pak se dal do běhu vzhůru po svahu, tvořeném táhlým suťovištěm. „Pojďte!“ volal dolů.

Asi patnáct metrů nad planinou zastavil a počkal na Selome a ostatní. Nacházeli se na široké plošině z pískovce.

„Co vidíte?“ vybídl Mercer své společníky a máchl rukou směrem ke kotlině.

„Nic,“ vydechla Selome.

„Také jsem si to myslel, když jsem sem včera přišel.“ Mercer si sedl na bobek.

„Dobrá. Je čas vše vysvětlit. Po včerejším průzkumu dolu – který byl mimochodem vybudován za italské okupace – mi došlo, že je poněkud nepravděpodobné, že by se tu dvě na sobě nezávislé skupiny lidí snažily najít zrovna tohle bezcenné zařízení. Nevěděly o sobě až do přestřelky v Římě. A přesto obě strany hrají vabank, aby dosáhly cíle. Není prostě možné, aby hledaly stejnou věc, a přitom neměly jedna o druhé ani tušení. A tak mě napadlo, že ty dvě skupiny sice hledají diamantový důl, ale nikoliv jeden a ten samý.“

„Co tím naznačujete?“ Jak Mercer předpokládal, zaznívalo v hlase Selome ještě něco jiného než zvědavost.

„Že jsou tady dva doly. Jeden vykopaný před druhou světovou válkou a druhý mnohem, mnohem dřív. Předpokládám, že ti Evropané v Asmaře mají nějakou vazbu na italskou společnost, která postavila těžní věž a posléze zaházela šachtu. Súdánci jdou po něčem jiném. Nejspíš vědí o starším dole, ale netuší, kde přesně se nachází.“ Selome vypadala, že Mercerovo vysvětlení přijímá. Byl na ni však patrný určitý neklid, který se ještě před chvílí vůbec neprojevoval. Mercer navíc vůbec netušil, ke které skupině patří Harryho únosci. Pokud dali Harrymu gin, možná se skutečně nejednalo o arabské teroristy. Pak by připadala v úvahu Selome a Mossad.

„Pokračujte,“ vybídl Mercera Habte.

„Ten starý důl musel být ztracen a zapomenut dávno předtím, než sem přišli Italové. Jinak by ho našli při průzkumu údolí. A tak otevřeli svůj důl pár kilometrů od cíle.“

„Jak to?“

„Začali kopat pět kilometrů od ústí kimberlitové trubky. To je ovšem naprosto pochopitelná chyba. Jejich geolog zřejmě předpokládal, že se jícen nachází ve středu této kruhové sníženiny, a podle toho nechal vyhloubit šachtu. Neuvědomil si, že eroze, vítr a déšť během miliard let posunuly povrchovou topografii. Hory byly zvrásněny tak, že ústí neohraničovaly, ale místo toho teď sedí přímo na něm. Takže za předpokladu, že diamanty někdo těžil dávno před Italy, mi už zbývalo jen najít stopy dávných prací.“

„A našel jste?“

„To bych řek,“ odvětil Mercer. „Jednou z klíčových otázek těžařství je ventilace. Doprava vzduchu do podzemí tak, aby byl odváděn prach a přiváděn kyslík pro horníky. Ve velkých dolech v Jižní Africe pumpují do šachet šestnáct tun vzduchu na každou tunu vytěženého materiálu. No a v případě velmi starého dolu zbudovaného ještě před zavedením moderní mechanizace to bylo s ventilací ještě těžší. Včera, když se vám Gibby vydal naproti, jsem si z prázdné plechovky a násady od lopaty vyrobil jednoduchý anometr, jezdil s ním po kotlině a měřil směr a rychlost větru, dokud jsem nenašel tohle místo. Vítr fouká přes severní stěnu prolákliny a stáčí se zpět ve víru, který může mít rychlost až třicet kilometrů za hodinu.“ Během řeči kreslil Mercer do písku hrubý náčrtek. Kresba znázorňovala stranu hory a symbol ve tvaru písmene V s hrotem namířeným na její bok.

„Problém nastává v okamžiku, kdy musíte vítr nasměrovat do šachty a přinutit ho, aby foukal přesně tak, jak potřebujete. Nyní se znova podívejte na poušť pod námi a řekněte mi, jestli pořád nic nevidíte.“

První se ozval Gibby. Jako ze všech nejmladší měl také nejlepší oči. „Tam,“ ukazoval. „Já vidět, co vy nakreslit!“

V písku bylo možno rozeznat dvě slabé linie, jen o něco tmavší než zbytek pouště. Mohly být tak třicet metrů dlouhé a takřka se sbíhaly těsně pod stanovištěm Mercera a jeho skupiny. Byl to útvar příliš geometrický na to, aby mohlo jít o dílo přírody. Měli před sebou nepochybně výtvor člověka.

„Co je to?“

„To jediné, co zbylo ze základů dvou vysokých zdí. Podle jejich šíře tipuji, že mohly být tak dvacet metrů vysoké. Dost na to, aby zachytily vítr a nasměrovaly ho do dolu. Jsem si jist, že do hory budou někde proraženy větrací otvory, které vzduch zase odváděly ven. Momentálně mě však příliš nezajímají.“

„Chcete říct, že právě stojíme nad druhým dolem?“

„Přesně tak.“ Mercer stěží ovládal vzrušení. „Stojíme nad vodorovnou šachtou vyhloubenou do hory.“

„Kdy ji vykopali?“

„Nemám zdání. Můžeme prohlédnout základy, abychom získali nějakou představu. Ale teď to není důležité.“

„Já bych ráda věděla jedno – kdo vykopal tu šachtu?“ vložila se do toho Selome.

Mercer na ni pohlédl. Měl za to, že ona odpověď zná. „To zjistíme, až ji otevřeme.“

O hodinu později se exkavátor zakusoval do hory a odstraňoval letité nánosy navršené u skalní stěny.

Mercer stál u výkopu a posunky naváděl bagristu. Měl u sebe polní lopatku a každých deset minut slézal dolů a kopal. Teplota už se zase pohybovala okolo čtyřiceti stupňů ve stínu a Mercer pracoval vysvlečen do půl těla. Každý sestup do příkopu představoval větší nebezpečí než předcházející. Výkop byl již dobrých pět metrů hluboký a dvakrát tak dlouhý. Jeho stěny se drolily a sesouvaly. Mercer kopal lopatkou do půdy a odkrýval hlínu, která nespatřila denní světlo možná několik staletí či dokonce tisíciletí. Vzorky vynášel z výkopu a pečlivě je studoval, než pokynul bagristovi, aby pokračoval v práci.

„Co to hledáte?“ zeptala se Selome, když se vynořil asi pošesté. Habte, Gibby a řidič náklaďáku zatím vykládali zařízení z návěsu.

„Hlušinu.“ Mercer si utřel pot z čela do již tak dost mokrého šátku. „Když razili šachtu, nejspíš navršili bezcenný materiál poblíž vchodu. Měl by jít snadno rozeznat od ostatních usazenin.“

„Ale jestliže je vchod do dolu u spojnice obou zdí, proč nekopeme tam?“

„Protože chci vědět, co tam je, dřív, než šachtu otevřeme. Je to otázka bezpečnosti,“ vysvětloval Mercer. „Doufám, že mezi hlušinou objevím také kimberlit, který již byl rozdrcen a proset.“

„Proč? Víme přece, že tu ty diamanty jsou.“

Mercer jen cosi zavrčel a díval se za ní, jak odchází. Věděl, že ona ví, že tady něco je. Nebyl si však jist, zda ji zajímají opravdu diamanty. Rozhodl se, že až najdou vchod do štoly, vážně si s ní promluví.

V poledne už zela v úbočí hory rána dlouhá patnáct metrů. Boky se bortily, jak ztrácely oporu, a bylo třeba kopat znova. Mercer ovládal rypadlo. Eritrejský operátor jménem Abebe stál ve výkopu právě v okamžiku, kdy se zuby drapáku zakously do první vrstvy kimberlitové hlušiny.

Mercer vypnul stroj a vyskočil z kabiny. Abebe už klečel na kolenou a přehraboval se v namodralých kamenech. Kimberlit byl rozemlet na jemný štěrk. Největší kusy nebyly větší než Mercerův palec. Muži, kteří pracovali v dole, jej zpracovali velmi důkladně, aby jim neunikly ani ty nejmenší diamanty. Tato mravenčí práce svědčila o vysoké hodnotě dolu. Rovněž se dalo předpokládat, že se jedná o dílo obrovských rozměrů vytvořené stovkami, možná tisíci horníků. Kimberlit je pověstný svou tvrdostí. Rozdrtit ručně třeba jen malé množství na tuto konzistenci znamenalo lopotit se několik dní.

Mercer si vzal od Abebeho lopatu a zaryl ji do odkryté žíly kimberlitového odpadu. Šlo to ztěžka, protože kousky horniny byly slepeny k sobě tlakem nadloží a nesčetnými dešti. Lopata narazila na obzvláště houževnaté místo. Mercer kus vydloubl a odhodil stranou. Lehl si na břicho, aby prozkoumal vzniklou díru. Zabořil obě ruce do hlíny a jal se cosi dobývat ze země. Byl to jiný druh kamene. Bílý a notně osekaný. Veliký přibližně jako pěst. Mercer si ho ve světle užasle prohlížel.

„Ať se na místě propadnu!“ Studiem nálezu se stáří dolu posunulo o několik tisíc let dozadu.

Abebe nechápal Mercerovo zaujetí pro starý omlácený kámen a nevěnoval pozornost tomu, když si Mercer došel pro svou koženou brašnu a kámen do ní uschoval.

Po chvíli k nim přišla Selome spolu s ostatními. Gibby měl připravenou svačinu a Habte nesl několik piv, která se mu podařilo objevit ve vesnici Ila Babu. Potichu jedli. Selome seděla blízko Mercera, až se ho koleny takřka dotýkala.

Habte přeložil otázku řidiče náklaďáku: „Chcete, abychom pracovali celý den? Začíná být horko.“

„Obávám se, že není zbytí,“ odvětil Mercer. „Nevím, jak dlouho zůstane naše přítomnost utajená. Hora sice většinu hluku pohltí, ale i tak nás musí být na druhé straně slyšet.“

Řidič pokýval hlavou, že rozumí, ale příliš nadšeně nevypadal.

„Za chvíli se dostaneme ke vchodu do dolu,“ dodal Mercer, aby je něčím povzbudil. „Právě jsme narazili na kimberlitovou hlušinu. Došel jsem k závěru, že odkrytí štoly je vcelku bezpečné.“

„Co myslíte, že najdeme?“

„Mám určitou teorii,“ řekl Mercer a podíval se na nejmladšího člena výpravy. „Gibby, Habte se zmínil, že je tu někde poblíž starý klášter. Trefíš tam?“

„Mohu vám to ukázat,“ ozval se Habte. „Je to asi sto kilometrů odsud.“

„Ne. Potřebuji vás tady, abyste dohlédl na otevírání dolu. Rád bych tam ale zajel a promluvil si s mnichy. Gibby, zvládneš to?“

„Ano. Já myslet, že to najít. Ale být to daleko.“ Chlapec nevypadal příliš sebejistě.

„Ať ti to Habte raději pořádně vysvětlí. Stejně nevyrazíme dřív než za den či dva.“

„Proč chcete mluvit s mnichy?“

„Ten klášter tu stojí přes tisíc let. Vsadím se, že tamní mniši budou o dole něco vědět – i o tom, kdo ho zbudoval.“

„Ale co přesně chcete zjistit?“ naléhala Selome.

„Kdybych to věděl, nepotřeboval bych s těmi mnichy mluvit.“ Mercer se postavil a oprášil si kalhoty. Byl si jist, že Selome postřehla změnu jeho chování k ní. Dělala z něj hlupáka, a to ho pěkně hnětlo. Od samého začátku věděla, o co tady jde, a přesto pořád kladla otázky, na které znala odpověď sama nejlíp. Mercer měl plnou hlavu vlastních otázek. Nastal čas, aby začal hledat odpovědi.

Pracovali tři dny. Tempem, které je do západu slunce totálně vyčerpalo. Habte a řidič tahače přimontovali k automobilu pluh a používali ho jako buldozer k odhrnování hromad hlíny, které exkavátor vykrajoval z úbočí hory. Mercer a Abebe se u řízení bagru střídali, zatímco Gibby stál ve výkopu a naváděl rypadlo tak, aby se na lžíci nabralo při každém záběru maximum materiálu. Pouze Selome, pro kterou se žádná příhodná práce nenašla, se musela ujmout tradiční ženské role hospodyně a kuchařky.

Pozdě odpoledne třetího dne stále ještě nebylo po vchodu do štoly nikde ani známky. Tým se shromáždil ve výkopu. Zem byla udusána pásy rypadla na kámen. Vykopali jámu téměř dvacet metrů širokou a dvakrát tak hlubokou. Hora se hrozivě tyčila nad nimi. Ze dna výkopu viděli oblohu jen jako úzký modrý pruh. Habte a Abebe kouřili cigarety, zatímco Mercer si přihýbal z lahve piva. Všichni byli zklamáni množstvím práce a zatím nulovým výsledkem.

Nakonec Mercer prolomil mlčení. „Odstřelím horu. Zakopali jsme se příliš hluboko. Obávám se, že to na nás za chvíli všechno spadne. Musíme spustit svou vlastní lavinu. To znamená odklízet pak celý další den suť, než budeme moci pokračovat v kopání a hledání štoly.“

„Jinak to nejde,“ souhlasil Habte. „V lomu jsme to dělali stejně.“

„Sehnal jste to hnojivo?“ zeptal se Mercer, když dopil poslední pivo.

„Dusitan amonný, sto kilogramů. A také mám patnáct set metrů zápalné šňůry.“ Výbušniny, které Mercer objednal ve Washingtonu, zůstaly v Asmaře. Nezbývalo tedy než improvizovat.

„Dobře. Použijeme také naftu z přídavné nádrže kamionu. Nebudeme potřebovat žádnou velkou ránu – hora drží pohromadě jen silou vůle.“ Začal si prohlížet svah a přemýšlel, kam rozmístit nálože. „Až to odstřelím, pojedeme se Selome a Gibbym do kláštera popovídat si s mnichy.“

„Na co potřebujete mě?“ Nevypadalo to, že by se Selome výlet nezamlouval. Ptala se čistě ze zvědavosti.

„Nechci se dotknout Gibbyho, ale jeho angličtina není o mnoho lepší než moje tigrinština. Blahopřeji. Právě jste povýšila z kuchyňské síly na tlumočnici.“

Selome se usmála. „Dejte mi ještě týden, a budu to tady mít všechno na povel.“

„Tak se mi líbíte.“ Poprvé za několik dní opětoval Mercer její úsměv. Doufal, že cestou do kláštera se mu naskytne příležitost se Selome promluvit.

Asmara, Eritrea

V noci byl ve svém živlu. Josef dokázal splývat se stíny, takže se takřka liduprázdnými ulicemi plížil jako duch a pečlivě se vyhýbal ostrůvkům světla vrhaným sporadickými pouličními lampami. Pohyboval se rozvážně, avšak rychlou chůzí, přestože neměl nijak zvlášť naspěch.

Po jedenácté hodině večerní život v Asmaře jako by ustal. Dokonce i z nejrušnějších ulic zmizely automobily a potkat chodce bylo výjimečné. A na žádné ze svých nočních pochůzek nepotkal drsný agent Mossadu ještě policejní hlídku.

Po návratu z Nakfy se Josef s celým týmem ubytoval ve zchátralém hotelu poblíž starého sovětského cvičiště. Majitel hotelu měl sice určitá podezření, dostal však zaplaceno tolik, aby se zbytečně nevyptával. Asmarská policie pátrala po neznámém Evropanovi v souvislosti s přestřelkou v hotelu Ambasoira. Neměli sice Josefův popis, ale i tak bylo třeba mít se na pozoru. Podle Profilu se úřady zajímaly více o dva súdánské teroristy a jejich kumpány zodpovědné za střelbu na městském tržišti. Úvodník listu volal po tvrdém zákroku proti všem Súdáncům ve městě, z nichž mnozí zde pobývali ilegálně. O bělochovi, který zabil oba rebely, se našla sotva zmínka.

Zjevný nedostatek zájmu poskytl Josefovi prostor pro navazování kontaktů v Asmaře. Vzhledem ke své národnosti měl zajištěnu podpůrnou síť takřka kdekoliv na světě. Po návratu do Asmary mu trvalo jen několik hodin, než našel svého člověka.

Místní židovská komunita čítala jen několik rodin, z nichž pouze pár mělo k dispozici informační zdroje, které Josef potřeboval. Byla tu samozřejmě rodina Selome Nagastové, která by jistě dokázala zajistit požadované informace, ale ta z pochopitelných důvodů nepřipadala v úvahu.

Přestože město nemělo oficiální synagogu, působil zde rabín, který učil a pořádal bohoslužby ve vlastním domě. Táhlo mu na čtyřicítku, měl pohlednou ženu a dvě děti. Jeho otec v padesátých letech vystudoval na rabína ve Spojených státech a sám vyškolil syna tak, že mohl nyní rovněž sloužit jako duchovní pastýř eritrejských Židů. Svým dětem přál Aharon lepší budoucnost, a tak doufal, že se mu později podaří poslat je na univerzitu do Izraele. Josef v něm tyto naděje přiživil a učinil z rabína svého komplice.

Aharon Yadid přivítal Josefa hned první den s respektem hraničícím s uctíváním. Nejenže tajný agent pocházel ze Svaté země, ale byl dokonce členem Mossadu – agentury zodpovědné za bezpečnost židovského státu. Mladý rabín Izrael osobně nikdy nenavštívil a cítil se odtržen od světové židovské komunity – obzvláště poté, co během operace Mojžíš byly tisíce eritrejských Židů letecky dopraveny do Izraele.

Aharon čekal Josefa u dveří svého jednopodlažního bungalovu, protože ho viděl přicházet skrz zatemněné okno. „Shalom, shalom,“ vítal ho nadšeně, používaje jediné hebrejské slovo, které znal.

„Nazdar, rabi. Doufám, že ty i tvá rodina se máte dnes v noci dobře?“ Josef mluvil anglicky – jediným jazykem, kterým se spolu mohli domluvit.

„Ano, velmi dobře, pojďte dál, prosím. Děti již spí a má žena šla navštívit přátele. Chvíli se zdrží, takže budeme mít klid.“

„Výborně.“

Aharon rozsvítil jedinou lampu. Interiér byl spoře zařízen. Yadidovi neměli peněz nazbyt. O nábytek však bylo vzorně pečováno a květiny a barevné obrázky na zdech činily pokoj veselým a útulným. Bylo zde znát ženskou ruku paní Yadidové. Josef odmítl občerstvení a oba muži se posadili.

„Já vím, že to říkám při každém našem setkání,“ vyhrkl Aharon, „ale opravdu chci, abyste věděl, jak moc pro mne znamená, že mohu pomáhat vám a našemu milovanému Izraeli.“

Josef hleděl do Aharonovy upřímné tváře a jeho upřímných očí. Zamýšlel se nad tím, jak je to dávno, kdy on sám cítil podobné nadšení.

„Je povinností každého Žida pomáhat naší otčině. A je opravdu povzbudivé potkat zas po dlouhé době člověka, který si to uvědomuje a jde příkladem. Židé v Americe dávají akorát peníze – a to ještě jen tehdy, když to pro ně neznamená přílišnou oběť.“

„Můj otec to také říkal,“ přikývl Aharon.

„Takže, příteli, co pro mne máte?“

„Udělal jste jedině dobře, že jste se obrátil na mne. Ale rozhodně ne proto, proč vy si myslíte. Na severu žije pouze jedna židovská rodina. Když jsem se s nimi spojil, nevěděli o ničem neobvyklém, co by se dělo u hranic. Avšak bratr nejlepší kamarádky mé ženy z dětství má malý obchod v Nakfě. A podle něj prý v posledních dnech opravovali v okolí Nakfy silnici.“

„Ano. Vzpomínám si. Pracoval tam bagr. Měl jsem za to, že patřil státu.“

„Nikoliv. Ten bratr několikrát mluvil s majitelem stroje a dozvěděl se, že tam pouze čeká na jinou zakázku poblíž planiny Hajer. Tajnou zakázku.“ Aharona potěšil zaujatý výraz Josefovy tváře. „A dnes jsem se dozvěděl, že exkavátor odjel z Nakfy směrem k planině Hajer. Přesněji řečeno do místa, kterému nomádi říkají Údolí mrtvých dětí.“

„Znáte to údolí?“

„Slyšel jsem, že je to neblahé místo. Za války tam došlo k hroznému masakru. Několik set eritrejských vojáků se tam dostalo pod palbu z děl a zahynulo. Ale i předtím se té oblasti lidé vyhýbali. Eritrea je plná předsudků a tohle Údolí mrtvých dětí je prý jedním z nejobávanějších míst v zemi.“

„Víte proč?“

„Ne. Nestarám se o pověry. Pramení z hlouposti a nevzdělanosti. Spousta kočovníků jsou stále animisté. Uctívají své předky a pořádají pohanské rituály. Jejich směšné obavy nejsou nic pro vzdělaného člověka jako já.“

Josef měl co dělat, aby se neušklíbl. Dokonce i tenhle muž, který se naučil víře z druhé ruky, byl snob. „Jak se dostanu do toho údolí?“

Aharon mu podal kus papíru. „Tohle je stará vojenská mapa. Místo, kde došlo k onomu masakru, je tam vyznačeno červeným křížkem. Nevede tam žádná cesta a musíte překročit řeku Adobha, která je právě rozvodněná.“

Josef pohlédl na mapu. Pořád ještě měl k dispozici pronajaté letadlo, které použili, když si chtěli na Mercera počíhat v Nakfě. Nejjednodušší bude řeku prostě přeletět. Najít poblíž údolí vhodné místo pro přistání by neměl být problém. Nuceně se usmál. „Dobrá práce. Až se vrátím do Izraele, postarám se o to, aby vaše děti dostaly stipendium na telavivské univerzitě.“

Než mohl Aharon projevit svou vděčnost, vstoupila do místnosti jeho žena. Aharon jí řekl o Josefově nabídce. Žena se okamžitě vrhla Izraelci kolem krku a z očí se jí valily slzy štěstí. Mluvila vzrušenou tigrinštinou, ale její emoce hovořily za vše.

Josef si její radosti sotva všímal. V duchu již plánoval další fáze operace. Mercer musel být u dolu, když s ním naposledy mluvil. Lhal mu, což Josef považoval za urážku. Vztek jím doslova lomcoval. Vyhrožoval Mercerovi, že nechá Harrymu uříznout ruku, přestože to ve skutečnosti neměl v úmyslu. Ale teď? Hned nařídí, ať to vykonají. A celé to nechá nahrát Mercerovi na kazetu.

Jestliže ovšem Mercer našel důl a pracuje na jeho otevření, pak asi nemá žádný důvod vracet se do Asmary. A po dnešní noci si Josef nebude moci dovolit být někde v zemi viděn.

„Josefe?“ vyrušil ho Aharon z úvah.

„Ano?“

„Moje žena by vám ráda nějak projevila vděčnost. Co třeba večeře na vaši počest?“

Josef se na něj smutně usmál. „To není třeba. Řekněte jí, že ještě jedno objetí to spraví.“ Stál s pravou rukou za zády.

Žena mu ovinula ruce okolo krku a přitiskla mu obličej k hrudi. „Yakanyelay,“ vzlykla. Děkuji.

„Je mi líto,“ řekl Josef tiše hebrejsky.

Použil nůž. Podle klasického postupu měl zabít nejdříve Aharona, protože ten jako muž představoval větší hrozbu. Josef však usoudil, že pohled na smrt vlastní ženy ohromí rabína natolik, že nebude problém ho vyřídit, než se vzpamatuje. Ženy mají navíc rychlejší reakce a její křik by mohl probudit děti.

Josef se skokem ocitl na druhém konci pokoje a proklál Aharona zkrvavenou čepelí dřív, než se tělo jeho ženy sesulo na podlahu. Rabín klidně stál, když proti němu Josef vyrazil s nožem, oči upřeny na hrůzu, kterou nedokázal pochopit. V několika vteřinách bylo po všem a Josef se vydal zpátky k hotelu.

Neměl na vybranou. Musel je zabít z bezpečnostních důvodů. Jednoho dne by se Aharon Yadid někomu pochlubil, jak pomáhal agentovi Mossadu. Takový únik informací si Josef nemohl dovolit.

Před odjezdem k Údolí mrtvých dětí musel ještě zařídit celou řadu věcí. Za prvé zkontaktovat tým v Jeruzalému a nařídit zmrzačení Harryho. Josef se na to těšil kvůli bolesti, kterou tím způsobí Mercerovi. Také nastal čas spojit se s ministrem obrany Levinem a vyžádat si helikoptéru pro ukončení mise. Izraelské obranné síly byly vybaveny vrtulníky CH-53 Super Stalion, pro které bude vzhledem k jejich možnosti tankování za letu snadné překonat danou vzdálenost a vrátit se zpět se vzácným nákladem na palubě. Naplánovat celou akci a připravit tankovací letadla však nebylo jednoduché a pouze Levine dokázal něco takového tajně zařídit.

Vzdor všem těmto myšlenkám a plánům si Josef našel pár sekund na představy o tom, co najdou v dole. Fascinovalo ho to. Nejenže to Levinovi zajistí vítězství ve volbách. Šlo tady o mnohem víc než o politické vítězství. Hluboko v poušti tam ležela památka na samý vznik judaismu. Talisman, jakému se žádný jiný náboženský artefakt nemůže rovnat. Pokud se jim ho podaří vynést na světlo, Svitky od Mrtvého moře se budou jevit jako nic. Nyní měli na dosah kus živé historie. Něco, co bylo z Izraele uloupeno před dávnými věky. A jeho osudem bylo přivézt to zpátky domů.

Násilím se vymanil z fantazírování a znova se soustředil na svou práci. Všechno do sebe začínalo zapadat. Nejprve poloha dolu. A také už nejspíš věděl, kdo stojí za těmi útoky Súdánců v Římě a Mercerově hotelu. Josef zjistil v archívu, jejich tajném okénku do systému Mossadu, že FBI se velice zajímá o italského průmyslníka Giancarla Gianelliho, kterého podezřívá z účasti na zcizení jistých tajných dokumentů. Josef byl přesvědčen, že se jedná o fotografie z Medusy. Vzhledem k italské okupaci Eritreje bylo více než pravděpodobné, že Gianelli jde po snímcích a dole. Pokud jde o Súdánce, nejspíš se jedná prostě o žoldáky ve službách Italů, kteří mají zmařit Mercerovo, a tedy i Josefovo úsilí.

Josef ale nevěděl, jak je Gianelli blízko a zda tuší, co je skutečně ukryto v severní pustině.

Jeruzalém

V celém Izraeli stále vládla přísná bezpečnostní opatření, přestože od pumového atentátu u Západní zdi uplynuly už dva víceméně poklidné měsíce. A nikde to nebylo patrnější než uvnitř hradeb jeruzalémského Starého města. Ozbrojené hlídky procházely úzkými křivolakými uličkami v ještě větším množství než během Infitaty. Přestože branná povinnost ukládala každému Izraelci odsloužit si dva roky vojenské služby, bylo zjevné, že pro ostrahu svatého města používá IDF jen ostřílené veterány. Uniformy a automatické zbraně byly běžným jevem po celé zemi, avšak sveřepé tváře příslušníků těchto úderných oddílů naháněly strach i těm nejotrlejším obyvatelům.

Tuto noc byly uličky a průchody tísnivě ztichlé. Zlověstný klid rušilo jen mumlání strážných a občasný šramot toulavých koček, které se hrabaly v odpadcích. Výklady obchodů byly na noc zabedněny a světlo z lidských příbytků se dralo ven jen škvírami v roletách a okenicích. Měsíc v poslední čtvrti osvětloval dláždění z kočičích hlav a jeho bledé světlo jen přispívalo k strašidelné atmosféře města.

Za hradbami z období křižáckých válek, v nové části Jeruzaléma, se také skoro nic nehýbalo. Přítomnost tolika ozbrojených vojáků v ulicích, kteří při pátrání po teroristech prověřovali každého – Židy i Araby –, nakonec obyvatele otrávila natolik, že vycházeli jen v nejnutnějších případech.

V úkrytu ve Starém městě začínala tým střežící Harryho stále více zmáhat únava a napětí. Jednalo se o vojáky v nejnižším postavení, s minimálními bojovými zkušenostmi. Nejlepší členové organizace odcestovali do Eritreje s Josefem. Vězně tak měli na starosti mladí, nedostatečně vycvičení nadšenci. Bez Josefova přímého velení začala morálka a disciplína rychle upadat. Jejich víra ve společnou věc a v ministra Chaima Levina sice neochabla, ale hlídat hašteřivého dědulu je zkrátka nebavilo.

Nejmladší členové týmu si začali stěžovat na nudu a nečinnost. Hádky byly na denním pořádku. Ráchel Goldsteinová, zdravotní sestra, které připadlo v Josefově nepřítomnosti velení, musela v jednom kuse ošetřovat řezné rány a odřeniny z potyček, kterých den za dnem přibývalo. Její autorita vzala dávno za své. Obávala se, že pokud nedostanou co nejrychleji nějaké rozkazy, skončí to vraždou starce a rozprchnutím členů týmu do jejich domovů.

Nadšení, stejně jako oheň, potřebuje palivo, aby neuhaslo. Není-li o ně pečováno, rychle vyprchá.

Nakonec konečně dorazily rozkazy. Ministr Levine volal pozdě odpoledne a řekl jim, že si přeje, aby opustili město. Slíbil jim nový úkryt na bezpečné vojenské základně v poušti Negev poblíž výzkumného jaderného zařízení Dimona. Zpráva všechny potěšila. Levine jim ovšem nepověděl nic o tom, jak se mají dostat přes všechny ty ozbrojené hlídky ve městě. Ráchel se ho zeptala, zda je schopen zajistit jim bezpečný průchod městem, a Levine odpověděl, že nic takového nemůže udělat, aniž by vzbudil podezření. Vysvětloval, že zákaz vycházení nelze zrušit ani změnit bez přímého nařízení premiéra Litvinova. Bez výjimky. Urputně na něj naléhala, ale ministr obrany trval na tom, že se nedá nic dělat.

Protože pro většinu Starého města platil zákaz vjezdu motorových vozidel, uvědomila si Ráchel, že jim nezbývá než dovést Harryho Whitea pěšky až k dodávce zaparkované v novém městě. Tím se stal jejich úkol ještě těžším.

Ráchel už poslala jednoho muže, aby zajistil vůz a počkal na ně u Siónské brány na ulici Eziyyoni. Měl u sebe mobilní telefon, aby mohl zavolat, jakmile dorazí na místo. Ráchel seděla v kuchyni u stolu s ostatními členy skupiny. Diskutovali o tom, jak vše provést co nejbezpečněji, ale zatím nikoho nic převratného nenapadlo. Nedostatek výcviku a zkušeností se začínal projevovat.

„Myslím si, že nejlepší bude nějak odlákat pozornost,“ navrhla Ráchel po půlhodině neužitečného dohadování. „Až David zavolá, že je na místě s dodávkou, Jákob a Lev zůstanou zde.“ Oba jmenovaní agenti přikývli. „Počkejte, až urazíme minimálně půl kilometru od domu, a pak něco udělejte. Co to bude, nechám na vás. Pár výstřelů za domem by mělo stačit. Snad vám nemusím připomínat, že se nesmíte nechat dopadnout.“

Povšimla si vzrušení v mladistvých tvářích. Očividně ji plně nepochopili, a tak jim to řekla na rovinu: „Pokud by vám hrozilo zatčení, musíte spáchat sebevraždu. Nemůžeme riskovat, že by nás vaše dopadení prozradilo. Nikdo nevydrží výslech elektrickými šoky a sérem pravdy.“

„Jasný, madam.“

„Moše?“ Obrátila se k nejmladšímu členovi týmu, mladíkovi, který měl na starosti Harryho Whitea. „Připrav vězně. Vyrazíme za deset minut.“

„Dobře,“ odvětil chlapec pohotově.

Harry pochopil, že se něco děje, sotva Moše vstoupil do jeho cely. Poslední dobou si ho únosci prakticky nevšímali. Nosili mu jídlo a to bylo vše. Harrymu vyhovovalo, že ho nechali na pokoji, ale nijak to nezvyšovalo jeho šance na útěk. Oni měli navíc zbraně, zatímco on ne.

Harry, který nikdy moc nevážil, v zajetí ještě více zhubl. Tváře měl povislé jako dva měchy a jeho jasné modré oči nebylo za záhyby kůže skoro vidět. Avšak vzdor zuboženému zevnějšku se cítil podstatně lépe než v posledních letech. Z láhve ginu, kterou mu Moše přinesl, upíjel pomalu a stále ještě mu dobrá polovina zbývala. Nejdřív měl sice silné nutkání urazit láhev najednou a pořádně se opít, ale s vypětím všech sil se ovládl. Harryho jeho sebekázeň samotného překvapila. Doma pil spíš ze zvyku, než že by ho něco doopravdy trápilo. Napětí posledních dnů znamenalo konec nudy.

Jakmile tohle peklo skončí, dopřeje si alespoň týdenní tah. Do té doby se však musí udržovat v kondici. Protože věděl, že jeho život závisí na způsobilosti jednat, dopřál si vždy jen několik malých doušků před spaním. Tři dny střízlivosti mu skoro zázračně pročistily mysl po padesáti letech každodenních kocovin. Cigaret si dopřával více, ale dařilo se mu držet na polovině balíčku denně. Ještě pár týdnů téhle kůry, říkal si pobaveně, a bude se cítit, jako by mu ještě nebylo ani pětasedmdesát.

„Co se děje?“ zeptal se mladého Izraelce, když ho hoch jemně probudil.

„Stěhujeme se, Harry. Obleč se.“

Harry se posadil a spustil nohu na zem. Jeho protéza stála opřena o zeď jako složený deštník. „Že by čas na další výhružný telefonát Mercerovi?“ Harry jen doufal, že přítel pochopil jeho narážku na Boodles. Samozřejmě že gin, který dostal, nebyl Boodles. Harry si byl jist, že jméno značky únoscům nic neříkalo, zato Mercerovi ano. I Harrymu došlo, že pokud Moše pil, tak není muslim, jak si původně myslel.

„Ne, Harry, opouštíme tenhle dům,“ vysvětloval Moše, zatímco si Harry připínal protézu a oblékal se.

Harryho se zmocnilo vzrušení. Již dříve ho napadlo, že pokud ho budou stěhovat bez omámení, mohlo by se mu podařit uprchnout. Tvářil se však jakoby nic. „Kam se pojede?“

Moše se usmál: „Víš dobře, že ti to nesmím říct.“

„Jo, jo.“ Zapnul si košili a sáhl do zmuchlaných přikrývek, kde měl schovanou láhev ginu. „Mohu si vzít alespoň tohle? Nic tak nezkrátí čas jako kapka špiritusu.“

Mošeho tvář se rozjasnila. „Můžeme se o ni podělit během jízdy. Čeká nás několik společných hodin. Musíš s námi ale spolupracovat, když půjdeme k autu.“

„Ale no tak, chlapče, podívej se na mě,“ uchichtl se Harry. „Vypadá to snad, že mám na výběr?“

Moše se zasmál. Harry představoval asi takovou hrozbu jako bezzubý kocour.

Jejich řidič, David, se ozval asi za dvacet minut. Čekal před bazilikou Zesnutí panny Marie hned za Siónskou bránou. Lev a Jákob okamžitě opustili dům, samopaly uzi schované pod dlouhými tmavými kabáty.

„Tak jo, lidi. Jdeme na to. Lev s Jákobem budou na pozici za pár minut. Jakmile se ozve střelba, vyrazíme,“ velela Ráchel.

Netrvalo to ani sedm minut. Střelba se rozléhala ztichlým městem. Ráchel s kamennou tváří čekala u dveří. O sekundu později naplnil ulici hluk běžících kroků a hvízdání policejních píšťalek. Ráchel si představovala, jak se jejich sousedé choulí v postelích a zmateně se dohadují, co se to zase děje.

„Dobrá, jdeme.“

Byli pouze čtyři včetně Harryho. Moše držel starce pevně za paži. Vyšli ze dveří. Ráchel šla vpředu, automatickou pistoli přitisknutou ke stehnu. Měli před sebou půl kilometru židovskou čtvrtí k čekající dodávce. Jít takhle odkrytě po ulici bylo riskantní, ale neměli na výběr.

Harryho mozek pracoval na plné obrátky. Snažil se postřehnout něco známého v okolí, co by mu prozradilo, kde jsou, ale nic mu nepřipadalo povědomé. Nepochyboval o tom, že se nacházejí na Středním východě. Ale kde? Počáteční stopa – Moše popíjející gin – ho zatím nedovedla nikam. Náhle si uvědomil, že tým vede žena. Žena! Něco takového je v islámském světě vyloučeno. A najednou mu to došlo – jeho únosci jsou Židé! Nějaká izraelská extremistická frakce.

Měl na to přijít dávno. Moše je přece židovské jméno – jméno bájného vůdce. „Kurva,“ ulevil si Harry v duchu.

Ale jak by mu tahle nová skutečnost mohla posloužit? Tohle byla zatím největší příležitost k útěku, a jeho stále nic nenapadalo. Muslimové nebo Židé, vyšlo to nastejno, dokud měli v rukou zbraně. Vycítil napětí členů skupiny a rozhodl se raději je nedráždit tím, že by zpomaloval. Dobře věděl, že jsou všichni v nebezpečí.

Ráchel ztuhla, když zaslechla, jak se k nim rychle blíží skupina mužů. Spěšně skryla pistoli za zády. Vteřinu nato vyběhla zpoza rohu skupina asi deseti vojáků. Výzbroj jim pleskala o uniformy. Když spatřili čtyři civilisty, prudce zastavili a pozvedli zbraně, prsty na spouštích.

„Ne, prosím, počkejte!“ vykřikla Ráchel hebrejsky. „My jsme izraelští občané!“

„Co děláte na ulici?“ vykřikl velitel jednotky. Samopalem přitom mířil Ráchel přímo na hlavu.

„U našeho domu se střílelo. Dědečka to vyděsilo,“ vymýšlela si rychle Ráchel a ukazovala na Harryho. „Nedal jinak, než že musíme okamžitě odejít. On je velice nemocný. Stres mu nedělá dobře na srdce.“

„Okamžitě se vraťte domů,“ velel důstojník. „Tady nemáte co dělat.“

„Já vím, ale nemůžeme ho uklidnit,“ snížila hlas, aby zahrála důstojníkovi na city. „Jeho žena, moje babička, zahynula při atentátu u Zdi. Byl úplně bez sebe.“

Velitel sklonil zbraň. Ostatní příslušníci jednotky ho následovali. Důstojník si měřil skupinu a usoudil, že žena, dva výrostci ještě ani ne plnoletí a stařec, který vypadá, že se nedožije rána, nepředstavují žádné nebezpečí. Vysílačka na jeho opasku zachrastila a on zaměřil svou pozornost na ni.

„Hlídka hlásí kontakt,“ sdělil svým mužům. „Dva chlapi se samopaly. Rozdělili se. Jeden z nich prý běží naším směrem.“ Pohlédl znova na Ráchel, ale myšlenkami byl už u pronásledování narušitelů. „Zmizte z ulice, jakmile to bude možné. Jsou tady dva střelci.“

Harry sledoval rozhovor a dovtípil se, že se je hlídka chystá propustit. Dostal šílený nápad. Teď nebo nikdy, řekl si. Bože, odpusť mi to, co se chystám udělat. Z plných plic vykřikl: „Heil Hitler!“

Jeho nenadálý výkřik měl požadovaný účinek. Hlídka se okamžitě otočila zpět ke skupině únosců. Jeden z mladíků zpanikařil a vytáhl zbraň. Harry se rychle vrhl k zemi a vojenské samopaly galil spustily palbu. Záblesky z hlavní se odrážely na fasádě. Ráchel se podařilo uskočit stranou a současně dvakrát rychle za sebou vystřelit. Zasáhla jednoho z vojáků do krku. Další voják padl, než se jednotce podařilo lépe zamířit. Moše byl mrtev dřív, než padl k zemi. Krvácel z dvanácti ran.

Harry se kutálel po zemi od místa přestřelky. Dosáhl konce ulice a rychle se skryl za roh. Ve tmě před sebou uviděl běžet jakousi postavu se samopalem připraveným k palbě. Uhodl, že to bude jeden z únosců poslaných napřed, a rychle se schoval do přítmí vchodu jednoho obchodu. Nechal muže proběhnout kolem. Věděl, že tím zmatek za jeho zády ještě více vzroste.

Ostrý zvuk Levova uzi se vmísil do třeskotu galilů hlídky. Zbraň vyplivla mezi vojáky celý zásobník. Čtyři klesli k zemi mrtvi, tři další byli zraněni. Nenadálý útok poskytl Ráchel krytí, které potřebovala, aby mohla zmizet z nebezpečné ulice. Těžce dopadala na nohu. Ve stehně jí vězela kulka.

Harry nečekal, až bude patrola opětovat palbu. Vstal a utíkal pryč. Držel se ve stínu a na každé křižovatce zahýbal, aby setřásl případné pronásledovatele.

Nebyl však dopaden jen díky zdecimovanému stavu hlídky a skutečnosti, že se vojáci báli přepadení ze zálohy a tak postupovali vpřed pomalu. Po deseti minutách došel Harry k závěru, že už je od místa přestřelky dostatečně daleko. Zastavil se, aby se vydýchal a promyslel si, co dál. Získal sice svobodu, ale pořád byl sám, opuštěný na neznámém místě. Došlo mu, že bude patrně zákaz vycházení. To znamenalo, že musí počkat, než vyhledá pomoc.

Musí najít nějaké Američany – pracovníky ambasády nebo kohokoliv, chce-li se z těchto končin dostat živý. Dobře – ale jak? Kde najít krajany v zemi, o které vůbec nic neví? Harry se rozhlédl kolem sebe a přes ulici spatřil kostel. Průčelí ozařovaly reflektory a v jejich svědě si Harry všiml, že na nástěnce je také anglický text. Přečetl si rozpis bohoslužeb, pochopil, že je to jeho šance, a usmál se.

David čekal přesně tam, kde měl. Motor dodávky tiše předl. Ráchel se dobelhala k vozu s tváří zkřivenou bolestí. Beze slova otevřela dvířka na straně spolujezdce a vyškrábala se na sedadlo. „Jeď!“

„Kde jsou ostatní?“

„Nedostali se z toho. Narazili jsme na hlídku. Všichni jsou mrtví.“ Její hlas zněl slabě a vyčerpaně.

V kapse jí zazvonil telefon. A teď co?

„Ráchel, tady Josef.“

„Dostali nás, Josefe. Tým byl zlikvidován a White utekl.“

„V úkrytu?“

„Narazili jsme na hlídku, když jsme se pokoušeli opustit město. Harry White využil zmatku a utekl. Levine řekl, že nám nemůže zajistit vojenský doprovod ani nařídit, aby nám bylo umožněno porušit zákaz vycházení. Nechal nás v tom a skončilo to masakrem.“

„Hajzl,“ uplivl si Josef. „Chce být premiérem, ale teď si myslí, že už to má v kapse. Nejspíš se nás chce zbavit. Mluvil jsem s ním o zajištění helikoptéry. Sice souhlasil, ale neznělo to dvakrát nadšeně.“

„Četla jsem noviny. Vypadá to, že vyhraje volby levou zadní,“ řekla Ráchel. „Už nás k ničemu nepotřebuje.“ Tíha situace na ni dolehla. „Myslíš, že nás nechá zabít?“

„Ne. Pořád ještě touží po tom, co je v dole. Ale pak? To nevím.“ Josef se odmlčel a uvažoval. „Levine je ambiciózní parchant. Víme však na něj dost, abychom ho přiměli dostát závazkům. Jestli nás bude chtít zlikvidovat, nebude si nikdy moci být jistý, zda to nestihneme někomu říct. Navíc, jestli bude naše mise úspěšná, jeho postavení ve vládě bude neotřesitelné. Naše účast a naše akce ho nebudou ohrožovat. Nebude třeba se nás zbavovat.“

„Ale White bude mluvit.“

„Ten nic neví. A až zabiju Mercera, žádní svědkové nezůstanou.“

„Ještě je tu Selome Nagastová.“

„Já vím. Ta zemře také. Nejsem z toho nadšený. Šin Bet bude děsně vyvádět, ale bude na Levinovi, aby to dal do pořádku.“

„Josefe, děláme dobře?“ zeptala se Ráchel. „Je naše práce tak důležitá, aby to stálo za všechno to vraždění?“

„Ne. Naše práce nestojí za to, abychom pro ni zabíjeli. Naše poslání ano. Ne kvůli Levinovi, ale kvůli tomu, co to bude znamenat pro celý Izrael.“

Řekl Ráchel o tom, že Mercer už našel důl a že on se s ostatními chystá hned zítra do Údolí mrtvých dětí. Také jí pověděl o Giancarlu Gianellim a o tom, že se jejich zájmy zřejmě kříží. Josef se dokonce obával, že by ho italský průmyslník mohl v hledání dolu předběhnout. To ho přimělo změnit plán. Rozhodl se nepozorovaně přiblížit k dolu, nenápadně ho sledovat a vyčkat na vhodný okamžik. Znova obrátil pozornost k Ráchel a její situaci. „Ty se teď musíš někde schovat a do voleb tam vydržet. Všechno ostatní nech zatím na nás. Levina nekontaktuj, s tím to vyřídím já. Ještě pár týdnů a všechno bude za námi. Pro všechny.“ Josef ukončil hovor.

Severní Eritrea

Toyota byla jen drobnou skvrnkou v nekonečné poušti. Uháněla vpřed a za ní dlouhý chvost zvířeného prachu. Dvě čáry stop pneumatik se táhly daleko dozadu a mizely za horizontem. Kromě automobilu se v poušti nic nehýbalo. Ani ještěrka či hmyz se neodvážily ven v neúprosném vedru. Východní část země sice zaplavovaly prudké deště a v dáli se rýsovala hrozivá bariéra mraků, ale do oblasti planiny Hajar bouřkové počasí zatím nedorazilo. Zem byla rozpukaná, otevřená přirozeným procesem, který ztrojnásobil plochu povrchu a umožní rychlejší vsakování vody do půdy, až se srážky konečně dostaví. Vypadalo to, jako by i sama země už vodu nutně potřebovala pro své vlastní přežití.

Mercer se řítil neohroženě vpřed. Ohledně nebezpečí nášlapných min důvěřoval svým reakcím a rychlosti vozu. Pokud by narazili na větší protitankovou minu, nepomohlo by jim stejně vůbec nic. Gibby seděl na sedadle spolujezdce s rukama zapřenýma o palubní desku. Selome se vzadu přidržovala držadla u stropu a dívala se ze zadního okénka.

„Vidíte je?“ snažil se Mercer překřičet řev motoru. „Ne, ještě ne,“ odvětila Selome chraptivě. „Sakra! Už je vidím.“

Mercer mrkl do zpětného zrcátka. Terénní vůz pronásledovatelů se v něm zatím jevil jen jako malý blýskavý bod obklopený mračnem prachu.

„Je mi líto,“ zahučel temně, „ale asi to nezvládneme.“

Vyrazili z tábora dvě hodiny po východu slunce. Mercer a Habte předtím s pomocí Abebeho položili nálože, které Mercer připravil během noci smícháním nitrátu amonného s naftou. Směsí naplnil tucet pětilitrových plechovek. Za úsvitu vykopali do stráně díry podle Mercerem připraveného plánu tak, aby byl účinek exploze co největší a došlo ke zřícení stěn výkopu.

Jakmile byly díry vykopány a nálože položeny, sestoupili dolů a odvezli vozidla do bezpečné vzdálenosti. Počkali, až Mercer propojí výbušniny s detonátorem napájeným baterií. Odpočítávání si vzal na starost sám, ale vlastním odpálením pověřil Gibbyho. Chlapec o to málem škemral. Roznětky vzplály rychlostí šest a půl kilometru za sekundu, takže to vypadalo, jako kdyby nálože explodovaly naráz. Ve skutečnosti však vznikla kaskádová tlaková vlna, která narůstala po zlomcích sekundy.

Byl-li Gibby zklamán malými gejzíry vyvržené zeminy, celkový výsledek detonace ho maximálně uspokojil. Stěny jámy, kterou tak pracně vyhloubili, se zhroutily dovnitř. Současně se uvolnila ohromná masa materiálu a dolů se začala valit obrovská lavina mnoha tun suti. Utrhlo se takřka čtyři sta metrů svahu. Gibby hlasitě zavýskl. Abebe, Habte a druhý řidič se přidali. Dokonce i Mercer ze sebe vydal vítězný pokřik. Odstřel vyšel lépe, než předpokládal.

„Fajn, hoši. Víte, co máte dělat,“ řekl Mercer.

Čekaly je dva dny odklízení suti. Poté však budou moci pokračovat v bagrování a hledání vchodu do dolu bez obavy ze závalu. Mercer umístil nálože dostatečně vysoko, aby síla exploze směřovala nahoru, a nikoliv dovnitř hory. Nebylo tedy třeba se obávat, že by došlo k poškození prastarých štol.

Selome a Gibby opustili s Mercerem Údolí mrtvých dětí, zatímco Habte a oba řidiči se pustili do odklízení hromad zeminy. V toyotě byly zásoby na několik dní, pro případ, že by jim cesta do kláštera trvala déle. Gibby však Mercera ujišťoval, že cestu najde bez problémů.

Byla to Selome, kdo si jako první všiml druhého vozidla. Spatřila ho, když byli jen asi hodinu a půl od údolí. Upozornila na to Mercera. „To nevypadá dobře,“ poznamenal.

„Může to být prostě jen další výzkumný tým, který náhodou pátrá po minerálech ve stejné oblasti,“ navrhla Selome nepříliš přesvědčivě.

Mercer se nezdržoval s odpovědí. Když viděl, jak se druhý automobil přehoupl přes hřeben kopce, prudce sešlápl plyn. Druhý vůz okamžitě zrychlil také. Jednou, když se vozidlo dotáhlo na dostatečnou vzdálenost, aby se dalo poznat, že se jedná o fiat, se párkrát zablesklo na straně spolujezdce. O okamžik později se za toyotou objevily malé gejzíry prachu. Palba ze samopalu střední ráže. Pronásledovatelé se přibližovali bez ohledu na to, jak Mercer hnal unavenou toyotu. Pouze Mercerovy řidičské schopnosti a členitost terénu pomáhaly pronásledovaným držet se z dostřelu.

Nyní na otevřené pláni je však fiat rychle doháněl.

„Proč myslíte, že to nezvládneme?“ zeptala se Selome.

„Mají novější, rychlejší auto.“ Náhlý poryv bočního větru málem vyrval Mercerovi volant z rukou. Když se mu podařilo srovnat řízení, pokračoval: „Nemáme se jim kde schovat, protože stopy pneumatik a zvířený prach je bezpečně vedou.“

Na to nemohli ani Selome, ani Gibby nic namítnout.

„Další lahůdkou,“ řekl Mercer po chvíli ticha, „jsou miny. Jestliže je tato oblast zaminovaná, což prý určitě je, pak je jen otázkou času, kdy na nějakou najedeme. Dokonce i pěchotní nášlapná mina nás může zastavit.“

„Možná jako první najedou na minu oni.“

„Ne, když se budou držet v našich stopách.“

Další poryv větru zacloumal toyotou. Na horizontu před nimi se jako temná hradba kupila hrozivá bouřková mračna.

„Za jak dlouho to tak může být tady?“ zeptal se Mercer rychle.

„Nevím,“ křičel Gibby do nárazů větru. „Já vidět bouře sedět často i několik dní na jednom místě a nepohnout se.“

„Cože?“

„Má pravdu,“ hulákala Selome ze zadních sedadel. „Tyhle bouře se obvykle drží při zemi. Nedostanou se přes hory. A často z nich neprší několik dní nebo i týdnů.“

„To znamená, že vzduch před nimi se stlačuje proti horám a odráží se zpět, čímž vzniká…“ Mercerův hlas byl přehlušen, protože vzduch okolo toyoty se dal náhle do pohybu.

Písečná bouře se přihnala tak prudce a divoce, že osádka vozu nestačila včas zavřít okna. Všichni se rozkašlali. V kabině se setmělo, jak se bouře hnala okolo nich. Se strašným rámusem strhával vichr písek z povrchu země a vrhal ho do výše několika set metrů. Mercer zpomalil, protože neviděl na krok.

„Bože,“ zamumlal, když viděl, že bouře ještě sílí. Čelní sklo bylo naprosto neprůhledné. Selome přidušeně vykřikla a Gibby zíral ven s vytřeštěnýma očima. Vítr cloumal toyotou tak silně, že to vypadalo, jako by stále ještě uháněli plnou rychlostí.

„Selome, jak daleko za námi jel ten druhý vůz?“ zařval Mercer.

„Nepamatuji se.“

„No tak,“ naléhal. Když se otočil, všiml si jejího vyděšeného pohledu. „Zkuste to alespoň odhadnout.“

„Tak kilometr. Možná.“

„Fajn. Bouře za námi zamete stopy, ale pořád jsme příliš blízko. Jakmile to přejde, rychle nás zase najdou.“

„Co budeme dělat?“ zeptal se Gibby.

„Musíme jet dál,“ řekl Mercer rozhodně.

„Ale vždyť nic nevidíte,“ vyjekla Selome.

„Ale jo, vidím. Nevidím akorát, co je venku.“ Ani Mercerovi se ten vtip nezdál příliš povedený.

Zkusil si představit poušť před sebou tak, jak si ji naposledy pamatoval. V duchu ji studoval a zařadil rychlost. Spoléhal na to, že řidič druhého automobilu raději počká, až nečas skončí. Toyota se plížila vpřed a Mercer se snažil řídit po paměti. Než přišla bouře, byla krajina před nimi relativně plochá. Neobával se tedy nějakých skrytých průrev či propastí. Udržet však v bočních nárazech větru přímý směr bylo nemožné.

Deset minut uplynulo a toyota se stále zvolna prodírala skrz nápory větru a písku. Mercer držel opatrně volant, připraven okamžitě reagovat na jakoukoliv změnu polohy, která by znamenala stoupání nebo klesání. A pak najednou, stejně náhle jako začala, bouře utichla a kolem se rozjasnilo. Ještě dřív, než si jeho oči zase zvykly na světlo, sešlápl Mercer pedál k podlaze, až to s Gibbym a Selome hodilo do opěradel jejich sedaček. Měli jen pár minut, než se bouře utiší také v okolí jejich pronásledovatelů.

„Selome, dívejte se, jestli se neobjeví fiat. Pokud ano, dejte mi okamžitě vědět.“

Asi kilometr před nimi se zvedala skupina malých kopců. Mercer doufal, že se mu podaří za nimi schovat, než se vynoří druhý vůz. Pokud by byli do té doby spatřeni, znamenalo by to jejich konec.

„Tak co?“

„Nic. Bouře tam pořád visí. Nevidím je. Myslím…“

Toyota byla náhle katapultována do vzduchu, trousíc za sebou kouřící kusy karoserie a podvozku. Hlomoz exploze přehlušil křik pasažérů. Automobil dopadl na zbývající tři kola, naklonil se na bok a zaryl se nárazníkem hluboko do půdy.

„Dokonalý voják“ čekal několik let na svou oběť. Jednalo se o pěchotní minu sovětské výroby, která neměla dostatečnou sílu na zničení toyoty. Díky rychlosti vozu šla hlavní síla výbuchu proti motoru, a nikoliv proti kolu, které aktivovalo roznětku. Většina energie tak byla pohlcena blokem motoru a pouze deset procent se opřelo do kabiny. I to však stačilo.

Poslední, co si Mercer pamatoval, byl výkřik Selome. Pak jej zaplavil vír obrazů, výkřiků, bolesti, erupce země pod vozem a prudkého dosednutí zpět na zem.

V uších mu zvonilo. Otřel si tvář a zjistil, že má dlaň plnou krve. Celé tělo ho bolelo, jak se mu zvolna vracely smysly. Necítil však žádnou bolest naznačující zranění, ze kterého by mohlo pocházet tak velké množství krve na šatech. Jeho první myšlenka patřila Selome. Snažil se k ní otočit, ale byl tak vklíněn pod volant, že se nemohl ani pohnout. Něco na něj tlačilo. Podíval se a spatřil Gibbyho – či spíše to, co z něj zbylo.

Výbuch směřoval přesně pod nohy spolujezdce. Z Gibbyho dolních končetin zbyly jen cáry. Šok zabil chlapce okamžitě. Z ran se však stále hrnula krev přímo na Mercera a vsakovala se mu do šatů. Pohled na mrtvého hocha zbystřil Mercerovy smysly. Ucítil v puse zvratky a s velkým sebezapřením je polkl.

„Selome?“ zařval.

Vzlykala. Díky Bohu! Pomalu ze sebe odvalil Gibbyho tělo. Vysoukal se ven a postavil se na zničené dveře vozu. Nával nevolnosti ho málem porazil zpět na mrtvolu. Nevěnoval pozornost případným vlastním zraněním a soustředil se na Selome. Ležela schoulená na zadním sedadle, obličej ukrytý v dlaních. Ramena se jí třásla. Mercer ji znova oslovil a ona konečně vzhlédla. Obličej měla špinavý, vlasy rozcuchané, ale nikde žádná krev. Oči měla rozšířené strachem, ale nezdálo se, že by byla v šoku.

„Podejte mi ruku.“ Mercer nezapomněl, že je jim fiat stále v patách. „Musíme odtud vypadnout.“

Odevzdaně k němu natáhla paži. Mercer ji pevně uchopil a postavil ji na nohy. Když došlápla na pravou nohu, která byla nejblíže explozi, trhla sebou. „Jste v pořádku?“

„Já nevím.“ Hlas měla slabý a naplněný úzkostí.

„Musíme sebou hodit. To druhé auto tu bude za chvíli.“ Mercer vyhlédl ven zadním okénkem a spatřil sloupec prachu směřující pryč od vzdalující se bouře jako nějaké tykadlo. Fiat byl zatím stále ještě příliš daleko na to, aby byl vidět. Mercer však věděl, že bude trvat jen několik minut, než dorazí až k nim.

„Dejte mi svou pistoli,“ rozkazoval rychle.

„Cože?“

„Vaši zbraň, Selome. Dejte mi ji.“

„O čem to mluvíte?“

Její nechápavost nepůsobila věrohodně. „Máme zhruba pět minut, než tu budou. Jestli to chcete přežít, dejte mi tu zatracenou pistoli.“

Hleděla na něj se směsicí strachu a zmatku. Nakonec sáhla do svého batohu a podala mu velkou automatickou pistoli Heckler and Koch. „Jak to víte?“

„Vysvětlím později. Víte, hodila by se nám tehdy v tom výběhu v Asmaře.“ Mercer převzal zbraň. Selome pokrčila rameny, ale do očí se Mercerovi nepodívala. Mercer se otočil a znova jí podal ruku. „Vylezte sem ke mně. Nedívejte se na přední sedadlo. Gibby to nezvládl.“

Prach za fiatem už se oddělil od bouře. Mercer seskočil na zem. Napřáhl ruce a Selome seskočila k němu. „Zůstaňte tady.“

Na zádi toyoty byl ve speciálním nosiči pevně uchycen dvacetilitrový kanystr benzinu. Mercer ho odepnul, chopil se dvou batohů, které odpadly ze střešního nosiče, a vrátil se k Selome. Kráter po mině vypadal jako malá dýmající sopka. Mercer odhadoval, že výbuch odhodil toyotu minimálně o pět metrů.

„Co budeme dělat? Jsme uprostřed minového pole.“

Mercer nechal její otázku bez odpovědi. Trápila ho ovšem také. Poušť zde byla převážně písečná. Bouře její povrch dokonale uhladila. Ve vzdálenosti asi padesát metrů však půda přecházela v kamenitou pláň. Tam by žádné miny být neměly. Jak se tam ale dostat a nenechat se rozmetat na tisíc kousků? A jak to stihnout dřív, než se přižene fiat? Mercer otevřel kanystr a začal polévat toyotu benzinem.

„Mercere, já potřebuji…“

Přerušil ji. „Není čas. Lituji.“

Fiat byl už jen asi kilometr daleko. Právě projížděl mělkou úžlabinou, takže z něj viděli pouze jeho střechu. Mercer při práci studoval zem, zda neuvidí nějaké stopy po minách. Modlil se, aby tu už žádné nebyly. Když vylil všechen benzin, odvedl Selome trochu stranou. Hodlal použít vraku vozidla jako krytu pro útěk. Kdykoliv pracoval v terénu, měl u sebe neustále alespoň půl tuctu zapalovačů. Toto opatření několikanásobně překračovalo skautské zásady, ale Mercer už se octil v situacích, kdy je potřeboval všechny.

Levou rukou zapálil zippo a hodil ho do kaluže benzinu pod toyotou. Současně začal střílet do země před sebou. Exploze automobilu přehlušila ostré rány pistole H&K. Žár byl nesnesitelný. Selome už chtěla uskočit, ale Mercer ji zadržel. Vystřílel celý zásobník směrem ke kamenům. Každá kulka vyhloubila do země malý kráter vždy přibližně metr a půl od předchozí. Kdyby zasáhl minu, stačilo by to k jejímu odpálení. K žádné další explozi však nedošlo. Mercer pustil ruku Selome a skočil na první dolík vytvořený devítimilimetrovou střelou.

„Držte se v mých stopách,“ nabádal Selome a skočil znova.

Dalo mu dost práce udržovat rovnováhu, jak tak skákal z kráterku do kráterku, zůstal stát na jedné noze a máchal rukama, aby získal stabilitu před dalším skokem. Selome se držela v těsném závěsu. Protože ji netížily dva batohy jako Mercera, skákalo se jí poměrně lehce. Její dlouhé nohy zdolávaly vzdálenost s grácií gymnastky. Pokud ji bolelo chodidlo, nedávala to na sobě znát.

„Dejte mi další zásobník,“ řekl Mercer, když dospěli k poslední jamce.

„To je to, pro co jsem se chtěla vrátit,“ odvětila Selome. „Zbytek munice zůstal ve voze. Víc toho u sebe nemám.“

Mercerovi se rozšířily oči, když se zahleděl na dvacet metrů, které je dělily od bezpečné kamenité půdy. Dvacet metrů zaminované země nikoho, skrz kterou vedla jediná cesta. Za ohnivou clonou již bylo slyšet motor blížícího se fiatu. Už jen vteřiny zbývaly, než se vozidlo objeví v dohledu. Mercer se zhluboka nadechl jako člověk, který se rozhodl pro sebevraždu.

Potlačil nutkání dát se do křiku a uvolnit tak část svých emocí a dal se do běhu. Musel se ovládat, aby nedělal příliš velké skoky. Musel za sebou nechat stopy dostatečně blízko, aby do nich mohla Selome našlapovat.

S každým krokem očekával Mercer detonaci, která ho buď na místě zabije, nebo zmrzačí natolik, že mu nezbude než odevzdaně čekat, až ho pronásledovatelé dorazí. Půlku vzdálenosti měl šťastně za sebou, ale valnou úlevu mu to nepřineslo. Statistika pracovala proti němu. S každým krokem byla pravděpodobnost osudného došlápnutí větší a větší. Když už mu zbývaly jen tři metry, vzdychl při pomyšlení, že by ten úsek mohl překonat jediným skokem plavmo. Musel však myslet na Selome. Udělal krok, který zkrátil vzdálenost na polovinu.

Cvak.

Cítil, jak se mu země pod podrážkou propadla o několik centimetrů. Zvuk připomínal vzdálené lusknutí prsty, tlumené jeho vlastní vahou na mině. Byla to roznětka. Ve zlomku vteřiny, který mu zbýval, jen zadoufal, že Selome vyvázne bez zranění.

Čistě instinktivně se vytočil do strany a vrhl se vpřed. Jeho zoufalý skok se však ukázal jako zbytečný. Po patnácti letech v zemi byla mina natolik zkorodovaná a zanesená hlínou, že roznětka nezapálila hlavní nálož. Mercer dopadl ramenem na kámen. V úžasu nad tím, že je stále ještě na živu, nestačil však zareagovat. Začal ze skalky klouzat. Rychle se zapřel patami.

„Selome, pojďte!“

Selome vyrazila jako sprinter po výstřelu ze startovní pistole. S tváří staženou do soustředěného výrazu skákala z jedné Mercerovy šlépěje do druhé a ruce se jí míhaly podél těla v dokonalé koordinaci. I ve svém rozrušení ocenil Mercer ladné pohupování jejích prsů. Za pár vteřin byla vedle něj.

„Jste v pořádku?“ zajímala se.

„Později.“ Mercer už stál zase na nohou a vedl ji přes kopec a plochou kamennou tabuli směrem k úpatí hor na obzoru.

Zhruba po pěti minutách, když byli asi půl kilometru od minového pole, zaslechli za sebou tlumenou explozi. Mercer se otočil. Půltunový fiat parkoval přímo za vrakem jejich toyoty. Dva Afričané, nejspíš Súdánci, stáli na jeho korbě a v kabině se rýsovaly stíny dvou dalších. Shlíželi na zkroucenou postavu, která ležela pár metrů od obou vozidel. V písku zel nový kráter, z něhož se slabě kouřilo. Z pahýlu utržené nohy crčela krev. Zbytek končetiny ležel opodál. Jeden z pronásledovatelů se zřejmě pokusil vydat v jejich stopách, ale nepřesně došlápl a draze za to zaplatil. Mercer a Selome pokračovali v cestě, aniž událost komentovali. Brzy se ztratili v nepřehledném terénu a Mercer zvolnil, dostatečně ubezpečen, že se pronásledovatelů zbavili.

O půl hodiny později si Selome vyžádala přestávku. Tvář měla zalitou potem a v podpaží tmavé fleky. Svalila se na plochý kámen a ruce si natáhla za hlavu. Mercer žuchl vedle ní. Usoudil však, že je čas podívat se, co je vlastně ve dvou ruksacích, které zachránil z toyoty. První patřil Selome. Vyházel kosmetiku a oblečení. Selome si ho nevšímala a dál zírala do nebe.

„Selome?“

Pohlédla na něj a zamžikala. Mercer držel v ruce plný zásobník do pistole Heckler and Koch. „Jejda.“

„No jo.“ Mercer zavrtěl hlavou. Věci, které mohly být k užitku, naskládal do jednoho batohu. Našel jich zoufale málo – provaz, kladivo, kus zápalné šňůry. Vytáhl z vesty fotografie z Medusy a přidal je k ostatním věcem.

„Cítím se hrozně kvůli Gibbymu,“ řekla Selome po chvíli. „Ne že umřel, ale proto, jak neuctivě jsme se zachovali k jeho ostatkům. To nebylo správné. Zasloužil si křesťanský pohřeb.“

Připomněla Mercerovi Gibbyho smrt a její okolnosti. Přítomnost fiatu dokazovala, že Súdánci jsou v oblasti. A najdou důl dřív, než bude Mercer moci varovat uprchlíky, které Neggův syn vede do údolí. Měli dorazit každým okamžikem a za jejich osud nesl Mercer odpovědnost. „Nemluvte teď prosím o náboženství. Nemám na to náladu.“

Chystala se na to něco říct, když se k ní Mercer naklonil a sáhl jí za límec košile. Kolem krku se jí vinul tenký zlatý řetízek a mizel mezi jejími prsy. Mercer ho uchopil a pomalu táhl. Díval se přitom Selome upřeně do očí. Vytáhl zlatou Davidovu hvězdu.

„Mossad?“ zeptal se tiše.

„Ne. Šin Bet,“ odvětila vzdorovitě. „To je jako vaše FBI.“

Mercerovi se ulevilo. Věděl, že konečně bude konec lžím. „Už jsem o tom slyšel. Řeknete mi, co se tady děje?“

„Nejspíš vám to dlužím.“

„Mírně řečeno.“

Zhluboka se nadechla. „Před několika měsíci se jistá fanatická izraelská skupina dozvěděla o snímcích z Medusy.“

Tuhle odpověď Mercer nečekal. „Izraelci? Já myslel, že za tím jsou muslimové.“

Selome zavrtěla hlavou. „Ti Evropané, co viděl Habte v Asmaře, jsou židovští extremisté, které vede izraelský ministr obrany Chaim Levine. Už o nich nějakou dobu víme, ale netušili jsme, jak jsou silní.“

Mercerovi došlo, jak byli ošáleni. Dick Henna sledoval falešné stopy, které jeho i Mercera přesvědčily, že Harryho únos mají na svědomí Arabové. Nyní žasl na tím, jak chytře to bylo celé vymyšleno.

Díval se na Selome a začínal si všechno dávat dohromady. Přesně tohle se mu Harry snažil naznačit, když mluvil o tom, že mu dávají patok horší než Boodles. Harry věděl, že ho unesli na Střední východ, ale poznal, že únosci nejsou muslimové. Mercer si to měl dát okamžitě do souvislostí. Měl na sebe vztek za svou nedovtipnost. Kladl si v duchu otázku, kolika podobných chyb se ještě dopustil a kolik lidí na to místo něj doplatilo.

Selome pokračovala: „Levine a jeho přívrženci chtějí udělat z Izraele totalitní teokracii. Poznal, co fotografie z Medusy odhalily, a uvědomil si, že takový objev by mu vynesl premiérské křeslo. Snažil se je získat z Národního průzkumného úřadu, ale Hyde ho předešel. Také on si od nich sliboval, že mu pomohou zachránit kariéru. Dozvěděli jsme se o tom krátce poté, co Hyde snímky koupil. Poslali mě do USA, abych s ním navázala styky. Šin Bet podplatil jednoho z členů eritrejské ambasády, který se za mě zaručil. Hyde tedy neměl ani tušení o mé vazbě na Izrael. Měla jsem především sbírat informace a dávat pozor, zda se Levinovi lidé nepokusí Hydea kontaktovat.

Naneštěstí pro něj vás Hyde oslovil krátce poté, co jsem dorazila do Washingtonu. Vy jste na jeho návrh přistoupil, čímž se tato možnost pro Levinovy agenty uzavřela. Ten den, kdy jsme vy a já odlétali do Afriky, zavraždili Hydea a jeho ženu.“

Cože? Hydea také? Bože, kam až to všechno povede? „V Římě jste mne opustila proto, abyste mohla podat hlášení o Hydeovi svým nadřízeným v Izraeli?“

„Tak jste se dozvěděl, že jsem Izraelka?“

„Řekl mi to Dick Henna, ještě než jsem odletěl z Washingtonu. Tu noc, kdy jste se objevila v Tinyho baru, byl můj nejlepší přítel Harry unesen do Bejrútu.“

Na její tváři se objevil naprosto překvapený výraz. „Ten starý pán, co se mi představil jako vy?“

„Přesně ten,“ odvětil Mercer. „Vše ukazovalo na to, že únosci pocházejí ze Středního východu, takže jsem měl za to, že v tom nakonec bude Izrael tak či onak figurovat.“ Vyprávěl jí celou historii od Harryho únosu až po střelbu na letišti v Římě. „Nevěděl jsem, zda jste na mé straně či nikoliv. Když jsme se potkali, pracovala jste s Hydem.“

„To musí být jistě Levinovi lidé, kdo drží vašeho přítele. Když jste odmítl Hydea, unesli ho, aby vás přinutili odjet do Afriky hledat důl. Muž zastřelený v Římě byl nepochybně Ibriham Bein, Levinův hlavní agent.“

Mercer usoudil, že Beinovo varování ohledně Selome bylo motivováno obavou, že by případná smrt agenta Šin Betu mohla ohrozit jejich plány. Už plánovali pro dobu, kdy bude Izrael jejich.

„Levine je fašoun,“ prohlásila Selome hořce. „Vím, že zní divně, když takhle Žid nazývá druhého Žida, ale je to tak. Věří v čistotu židovské rasy a chce všechny ostatní vypudit z Izraele. Plánuje zbudování koncentračních táborů pro Palestince.

Pracuje na tom už roky. Nevím, jestli si vzpomínáte na evakuaci etiopských Židů do Izraele – Levine byl jedním z hlavních iniciátorů celé akce. Prohlašoval, že to je z humanitárních důvodů, ale ve skutečnosti chtěl nahradit Palestince, kteří v Izraeli vykonávají většinu nekvalifikované práce, africkými uprchlíky.“

Takže já a Harry jsme se zapletli do interního izraelského problému, uvažoval Mercer, a nikoliv do mezinárodního teroristického spiknutí. Selome se snažila zabránit Levinovi, aby použil fotografie z Medusy k získání výhody ve volbách. Veškerá Mercerova podezření ohledně Selome se rozplynula. Poprvé za celou dobu cítil, že jí může důvěřovat. Jako by se hluboko v jeho nitru protrhla přehrada. Tak dlouho byl na všechno sám. Nyní měl konečně spojence. Měl sto chutí ji obejmout.

„Takže jste měla za úkol hlídat tuhle skupinu a podávat o ní pravidelně hlášení?“

„A zastavit je, bude-li to možné. Přijeli jsme však do Eritreje dřív, než jsem se dostala dostatečně blízko.“

Najednou tu ale něco nedávalo smysl. „Chápu, že je Levine blázen a fanatik. Ale četl jsem, že má volby v kapse ještě dřív, než jsme opustili Washington. Proč tolik riskuje kvůli bezcennému diamantovému dolu starému půl století?“

„Kvůli tomu ne.“ Selome se po dlouhé době zasmála. „Musí vám být přece dávno jasné, že nás to italské zařízení nezajímá. To hledají nejspíš ti Súdánci a ten, kdo je za nimi. Tím se jejich cesta zkřížila s naší. Začali jsme každý jinde, ale skončili jsme na stejném místě.“ Mercer se také usmál. Alespoň na okamžik se mu podařilo zapomenout na hrůzy posledních okamžiků. „Ještě než jste přijela do údolí, když jsem hledal stopy dávných prací, jsem byl přesvědčen, že víte ještě o druhém dolu v této oblasti.“

Náhle si Mercer na něco vzpomněl a jeho výraz se změnil. Ten kus bílého kamene, který našel, to byl nástroj z doby kamenné. Mlat používaný před mnoha tisíci lety k roztloukání rudy při hledání drahokamů. Najednou to všechno dávalo smysl: Židé, staré doly, náboženští fanatici. Okamžitě pochopil, proč se tady hraje tak vysoká hra. A nemělo to vůbec co dělat s diamanty. Ach, můj Bože! Snažil se uklidnit bujnou fantazii, ale nešlo to. „Je to snad ten důl, který si myslím?“ Slova mu vzrušením vázla v krku.

„Jsme na cestě k mnichům, kteří to budou vědět. Ale ano. Je to on.“ Selome se usmála jeho užaslému výrazu. „Bude to největší objev vašeho života. Vstoupíte do dějin.“

Pořád ještě nemohl pořádně mluvit. Jenom zašeptal: „Důl krále Šalamouna.“

Eritrejsko-Súdánská hranice

Když jeho kamiony překročily eritrejskou hranici, připadal si Gianelli jako Caesar dobyvatel. Seděl na sedadle spolujezdce prvního automobilu, otevřeným okénkem vdechoval suchý pouštní vzduch a naslouchal burácení dvanáctiválcových turbo-dieselových motorů. Pobavila ho představa, že jeho těžké náklaďáky, plně naložené těžařským vybavením, jsou dvakrát těžší než lehké tanky CV.35, které použil Mussolini při své invazi do Abyssinie. Giancarlo měl na sobě nezbytný khaki oděv, na hlavě plátěný klobouk a na očích brýle proti slunci. Cítil se být na vrcholu své kariéry. Všechno v jeho dosavadním životě – každý jeho počin, každičké rozhodnutí – směřovalo k tomuto okamžiku. Vést kolonu automobilů k dolu, který před půlstoletím otevřel jeho strýc, považoval za naplnění své existence. Ostatní k němu odjakživa vzhlíželi pro jeho bohatství a moc. Pro něho samého to však nic neznamenalo. To všechno zdědil. Stejně jako své geny. Teprve tato výprava dala jeho životu smysl.

Brzy poté, co eritrejští uprchlíci pod vedením syna nomádského náčelníka opustili Súdán, přišel Mahdí s nápadem, že by mohli vyslat předvoj, který by se zatím pokusil vypátrat důl. Uprchlíci se pohybovali rychlostí pouhých několika kilometrů za den, a jejich pomalé tempo dohánělo Itala k šílenství. Proto souhlasil s Mahdího návrhem a vyslal vpřed jeden automobil. Tři dny nato obdržel rádiem zprávu, že důl byl nalezen v kotlině na konci úzkého údolí poté, co průzkumníci zaslechli výbuch. Gianelli nařídil objet uprchlíky a spěchat rovnou k dolu. Za chvíli dorazila další zpráva, že se z údolí pokouší uniknout Toyota Land Cruiser, kterou řídí bílý muž. Gianelliho nejdříve popadl vztek, že zvědové vyplašili Mercera, ale pak si uvědomil, že zkušení Mahdího muži by se takové chyby nedopustili.

Nařídil Súdáncům, aby toyotu zastavili, ale kladl jim na srdce, že Mercerovi nesmí být zkřiven vlásek na hlavě. Za několik hodin se dozvěděl, že se Mercerovi podařilo uniknout skrz minové pole, což si vyžádalo život jednoho z Mahdího vojáků. Gianelli celému týmu vynadal a vztekal se tak, že div pěstí nerozmlátil mikrofon. Mahdí to celé poslouchal usazen v zadní části kabiny desetikolového tahače značky Fiat. Když došlo na něj, přijal Gianelliho hněv bez komentáře. Jeho chlebodárce měl pravdu. Mercer neměl uniknout. Jeho muži selhali, a až dorazí do údolí, stihne je mnohem horší trest než Giancarlovo láteření.

Ve vysílačce to opět zachrastilo. Mahdí se chopil mikrofonu. „Ano?“

„Jsme zpátky v údolí. Zajistili jsme ho. Američan tu nechal pouze tři muže, Eritrejce. Mají nějaké zařízení, ale nepracují v dole.“

„Co dělají?“ zeptal se Gianelli velitele své průzkumné jednotky.

„Kopou na konci údolí do jedné hory. Zatím neprozradili, co tam hledají.“

„Ale o dole mého strýce vědí, že?“

„Ano, pane,“ odvětil voják a poněkud ztišil hlas, protože věděl, že následující zpráva jeho zaměstnavatele nepotěší. „Muž, co to tady měl na povel, říkal, že v dole žádné minerály nejsou. Američan prý štoly prozkoumal a řekl, že nemají žádnou cenu.“

„To nemůže být pravda,“ zamumlal Gianelli. Slavnostní nálada, kterou pociťoval, byla rázem ta tam.

Vzdor zvýšené rychlosti trvalo konvoji osm hodin, než projel úzkou branou Údolí mrtvých dětí. Muži, kteří seděli na zadní lavici s Mahdím, o něčem vzrušeně hovořili. Gianelli pochopil pouze tolik, že jim místo není neznámé a že jim nahání hrůzu. Zeptal se tedy Mahdího. Ten mu nebyl schopen říci nic určitého. Pouze tolik, že údolí je tabu už po mnoho generací, ale nikdo přesně neví proč. Mýty o něm se dostaly i do Súdánu a Etiopie.

„Kecy,“ zavrčel Giancarlo kategoricky.

Ve tváři se mu zračil výraz napjatého očekávání. Cítil, že se dotýká historie. Údolí se ani trochu nepodobalo jeho představám z dětství, avšak nyní, když zde byl, mu připadalo, že ani jinak vypadat nemůže.

Přes pláň bylo vidět kostru těžní věže, vystupující z horkem se tetelícího vzduchu. Po chvíli se objevily také dřevěné baráky a nakonec otevřený fiat jeho průzkumníků. Gianellimu prudce bušilo srdce vzrušením.

Nákladní automobily zajely k opuštěnému dolu. Vzduchové brzdy zasyčely a motory utichly. Gianelli vyskočil z kabiny a běžel k otevřené šachtě.

Joppi Hofmyer stanul za okamžik vedle něj.

„Tady to je,“ vydechl Giancarlo. „Dva životy práce – můj a mého strýce. A tady to je.“ Vůbec nepřemýšlel o předchozí informaci, že v dole nic není. Tuto možnost si vůbec nepřipouštěl.

Není možné, aby důl neměl žádnou cenu, říkal si. Enrico si byl jist, že zde jsou diamanty. Věřil tomu až do smrti. Gianelli byl vždy přesvědčen, že kdyby strýc za války nezahynul, nakonec by podal rodině důkaz. Mercer důl prostě dostatečně pečlivě neprozkoumal. Ani na to neměl potřebné vybavení. Diamanty tam prostě musí být.

„Ano, pane,“ přitakal Jihoafričan neochotně. „A pane Gianelli, jak to bude dál?“

„Co máte na mysli?“

„Teď, když jsme tady, chcete, abych si to vzal na povel, nebo to chcete všecko řídit vosobně?“

Gianelli se krátce zachechtal. „Joppi, příteli, patřím k těm, kteří vědí, jak si najímat ostatní pro jejich znalosti a schopnosti. Platím vás, protože víte, jak dostat minerály ze země, o čemž já nemám ani páru. Od této chvíle to tady řídíte vy. Ať už zvolíte jakýkoliv způsob a prostředky, všechno je zcela na vás. Mě považujte jen za zvědavého diváka.“

Hofmyer se otočil. Náhlá Gianelliho žoviálnost ho zaskočila víc, než si hodlal připustit. „Tak jo, vy zasraní kaffiráci,“ zavolal na Súdánce shromážděné u náklaďáků. „Dokavaď nedorazej uprchlíci, budou z vás, smradi, horníci. Velí vám sice Mahdí, jenomže vodteďka musí Mahdí poslouchat mě. Takže já si teďkonc vemu seznam a vy podle něj začnete vykládat zásoby. Potom postavíme stany.

Vostatní budou vykládat těžařskou vejbavu. Povrchový zařízení na jedno místo a podzemní na druhý. Kdo nebude vědět, co kam patří, zeptá se mě nebo jinýho bílýho těžaře. A nezapomínejte na oslovení Baas.“ Ostatní čtyři těžaři se uchechtli. „A vy, kluci,“ obrátil se Hofmyer k bílým kolegům, „vyložíte výbušniny a uložíte je do zajištěnýho skladu minimálně pět set metrů vod tábora i dolu. A teď mi sem dovalte ty tři kaffiry, co je zajali zvědové.“

Habte seděl s oběma eritrejskými řidiči spoután ve stínu fiatu průzkumníků. Nikdo z najatých pracovníků nechápal, co se děje. Jejich strach byl očividný. Habte však něco takového čekal už od Asmary. Dovtípil se, že tihle muži patří k těm, kteří zaútočili na Mercera a Selome na trhu. Zatím nikde nezahlédl bělochy z hotelu Ambasoira. A i kdyby se tu objevili, těžko by od nich mohl čekat nějakou pomoc. Nepřátelé jejich nepřátel nebyli v tomto případě jejich přáteli.

Přistoupili k nim dva Súdánci a samopaly je pobídli, aby šli s nimi. Vedli je rovnou k otevřené šachtě. Abebe se začal hlasitě modlit. Habte, který se neocitl v ohrožení života poprvé, na sobě nedal nic znát.

Joppi se přišoural za chvíli. Břicho mu viselo přes opasek. Zkušeně si prohlédl zajatce a správně určil Habteho jako velitele skupiny. S ledovým klidem přistoupil k Abebemu a bez dlouhých cavyků ho strčil do šachty.

Abebeho výkřik zanikl v hlubině. Habte se dovtípil, že Joppi čeká na jeho reakci. Nehnul proto ani brvou. Hofmyer se mu chvíli upřeně díval do očí. Habte pohled opětoval.

„Hm, ty budeš ňákej votrlej negr, co?“ řekl Joppi nakonec. „Takže co? Mám tam hodit i tvýho druhýho kámoše, nebo začneš mluvit?“

Habte se zdržel námitky, že zatím se ho nikdo na nic nezeptal. Věděl, že by tím jen vyprovokoval vraždu druhého řidiče. Raději sklopil poslušně zrak. Joppi si to vyložil jako vítězství. Stejně jako mnoho jeho krajanů, kteří si nedali tu práci porozumět způsobům Afričanů, usoudil Joppi, že Habteho mlčení znamená přitakání. „To už je lepší. Tak řekneš mi, co jste hledali na druhým konci údolí?“

Habtemu se vůbec nechtělo podvolovat se Búrovi. Usoudil však, že čím déle se mu podaří zůstat na živu, tím větší budou jeho šance na útěk. Řekl tedy Hofmyerovi vše.

Za hodinu už kamiony jely od italského dolu pryč, aby bylo možné rozbít tábor poblíž dolu starověkého.

Poušť

Příliš pozdě si Mercer uvědomil, že možná stálo za to risknout po odjezdu Súdánců minové pole ještě jednou a pokusit se z ohořelé toyoty zachránit jakékoliv užitečné vybavení. Především nádrže s vodou. Nebo satelitní telefon. Pořád se tahal s jedním ruksakem, jehož obsah však neměl valnou hodnotu. Do setmění zbývala pouze hodina a jejich těla byla zmučena žízní. Těch několik metrů mezi minami mohlo rozhodnout o tom, zda na poušti přežijí či nikoliv.

Bez jídla by mohli vydržet i několik týdnů. Nedostatek vody však znamenal rychlou smrt. Mercer měl ústa úplně vysušená a jazyk připomínal šupinaté tělo nějakého pouštního plaza. Když se mu naposledy podařilo polknout – měl pocit, že to bylo před mnoha hodinami –, krk bolestivě protestoval, jako by vysypán rozdrceným sklem. Ženské tělo je sice pro podobné situace vybaveno lépe než mužské, ale ani Selome se nevedlo o mnoho lépe. Plahočili se pod neúprosným africkým sluncem a Mercer odhadoval, že pokud rychle nenajdou vodu, budou mrtví do dvaceti čtyř, maximálně do třiceti šesti hodin. Odhalení Selome a jejího poslání ohledně dolu krále Šalamouna Mercera na okamžik povzbudilo, ale nyní se už dokázal soustředit pouze na zvolna se vlekoucí kilometry.

Slunce teď měli v zádech a poušť se rozzářila odstíny šarlatové. Strmé hory získaly podobu přízračných hradů s věžemi a baštami. Za normálních okolností by se zastavili a pokochali tím pohledem, ale nyní jen mechanicky pokračovali v chůzi a zpomalovali s každým krokem.

Selome i Mercer si z kousků látky utržených z oděvů vyrobili improvizované pokrývky hlavy a dýchali nosem, aby omezili ztrátu tekutin. Zkoušeli veškeré triky pro přežití, o kterých se kde doslechli, ale zdálo se, že to nebude příliš platné. Kdyby měli alespoň kompas, mohli by pochodovat v noci. Takto však bylo jejich jediným orientačním bodem slunce. Po prvním dnu vypadala jejich situace beznadějně.

„Slunce už bude za chvíli za horizontem,“ promluvil Mercer poprvé po šesti hodinách. „Ochladí se.“

„Za chvíli bude po mně.“ Selome se pokusila o úsměv. Její hlas zněl nakřáple jako nahrávka ze starého fonografu.

„Tomu říkám bojovný duch,“ zasípal Mercer. „Není nad pozitivní přístup.“

Při pokusu o úsměv mu praskl vysušený ret a z koutku úst mu vytryskl tenký pramínek krve. Rozhlédl se. Všude okolo čněly do výše ostré vrcholy hor, které je nutily postupovat klikatě. Jen tak tak se jim dařilo držet východní směr k řece Adobha.

Pokračovali dál. Únava a dehydratace se projevovaly čím dál víc. Chvíli před tím, než se krajina ponořila do tmy, stočil Mercer Selome k jednomu z nesčetných kopců, které se podobaly vrcholkům na americkém jihovýchodě. Zavedl ji do jeskyně, vyhloubené do kamene během tisíců let eroze. Byli příliš vyčerpáni, než aby měli náladu hovořit. Prostě se jen zhroutili na zem a vdechovali chladný vzduch v jeskyni. Celou půlhodinu Mercerovi trvalo, než se vzpamatoval natolik, že se dokázal posadit a opřít se rozbolavělými zády o kamennou zeď. Pokusil se použít ruksak jako polštář, ale jeho obsah byl ostrý a neforemný, takže si tím příliš nepomohl.

Neodvažovali se zout si boty. Nohy by jim okamžitě otekly, takže ráno by nebyli schopni se obout. Mercer si rozvázal tkaničky, aby alespoň zmírnil tlak.

„Zkuste to,“ radil Selome, „je to lepší než sex.“

„To asi nejste moc dobrý,“ popíchla ho Selome. „Kolik jsme dnes mohli asi tak ujít?“

„Řekl bych čtyřicet až padesát kilometrů.“

„Tak to je půlka cesty k řece Adobha.“

„Bohužel ne. Vzhledem k členitosti terénu a těmhle zatraceným kopcům, které musíme v jednom kuse obcházet, soudím, že jsme se posunuli maximálně o pětadvacet kilometrů na východ.“ Byl by jí raději nepříznivou skutečnost zatajil, ale nemělo to smysl.

„Takže řeka je…“

„Dobrých sedmdesát kilometrů daleko. Pokud se terén nezlepší, budeme muset ujít minimálně sto deset. A ráno budeme ještě zesláblejší než teď. Zítra půjdeme ještě pomaleji a každou vteřinu na slunci bude pokračovat naše dehydratace. Nerad vám to říkám, ale to jsou prostě fakta.“

Selome sklesle svěsila ramena. „A co se vrátit a risknout to se Súdánci?“

„Myslím, že bychom se nedostali k dolu ani na půl cesty. Jeli jsme několik hodin, než jsme narazili na minu.“

„Umřeme, že?“

„Určitě. Tak za padesát let, sešlostí věkem.“ Mercer se napřímil. „Zatím ještě žijem, Selome. A já už se dostal z horších situací.“

Mercer si sice nemohl vzpomenout, kdy se nacházel v bezvýchodnějším postavení, ale Selome jeho slova povzbudila. Doplazila se k němu a složila hlavu na tuhou podušku jeho vypracovaných břišních svalů. Pohladil ji po vlasech a ona lehce vzdychla, než upadla do vyčerpaného spánku. Mercer si však na odpočinek musel ještě chvíli počkat.

Byl příliš vyčerpán a rozbolavělý, než aby se mu podařilo usnout. Navíc mu vrtalo hlavou něco z toho, co mu Selome řekla o Levinově honbě za dolem krále Šalamouna. Nepochybně se jednalo o archeologický poklad, objev století, ale Mercer nechápal, čím izraelskému ministrovi pomůže získat či udržet moc. Něco tu nehrálo. Kousek skládačky pořád ještě chyběl. Selome mu pořád ještě neprozradila všechno.

Kdyby nebyl tak vyčerpán a sužován žízní, žádal by okamžité vysvětlení. Dokud se však nedostanou do bezpečí, nemá smysl plýtvat energií na něco, co zatím nemohou nijak ovlivnit. Těsně před tím, než ho konečně přemohl spánek, vytanula Mercerovi na mysli další znepokojivá myšlenka – eritrejští uprchlíci, pro které poslal do Súdánu. Opustili jedno peklo a směřovali vstříc druhému. Mercer správně uhodl, že súdánští žoldáci jich rádi využijí jako pracovní síly. Uvědomil si, že zápas o život, jejž tu on a Selome svádí, je také závod s časem.

Ráno Selome procitla jako první a její chabé pohyby probudily Mercera. V noci se k sobě bezděčně přitulili a nyní leželi s propletenýma nohama jako milenci. Chvíli si to jenom tak tiše užívali. Teprve když se Selome pokusila vstát, ukázalo se, jak moc jim přes noc ztuhly svaly. Selome zaúpěla a tvář se jí stáhla bolestí.

„Ach, Bože,“ zaskřehotal Mercer.

Selome se začala protahovat a Mercer následoval jejího příkladu. Připadal si, jako kdyby měl artritidu. V kloubech mu lupalo a vrzalo a on si říkal, že konečně ví, jak se Harry White cítí každé ráno.

Vzpomínka na přítele mu vstříkla adrenalin do žil. Jeho přirozená droga mu dodala dostatek energie na to, aby po chvíli pokynul Selome, že je čas pokračovat v cestě.

Bylo něco před šestou hodinou ranní a zbývalo několik hodin, než se slunce opře do písku s plnou sílou.

„Poslední v bazénu je smrdutý kojot,“ zažertoval. Selome byla příliš vyčerpaná, než aby se pokusila o odpověď. V nedozírné poušti si připadali jako mravenci na desce stolu. Každý krok představoval malé vítězství nad únavou a dehydratací. Po dvou hodinách se Selome dožadovala odpočinku, ale Mercer ji pobídl k dalšímu pochodu. Šla jako robot, ruce malátně svěšené podél těla. Po dalších dvou hodinách už na Mercerovo pobízení odmítla reagovat a zhroutila se na zem do stínu malého žulového výčnělku. Mercer se svalil vedle ní a na svých hodinkách Tag Heuer odměřil přesně patnáct minut. Potom se potácivě postavil na nohy a podal Selome ruku. Ta ji odevzdaně přijala a dovolila, aby ji zvedl ze země.

Ve snaze dosáhnout alespoň trochu pravidelného tempa, začal Mercer počítat kroky. Říkal si, že až napočítá tisíc, zase si odpočinou. Počítal, že tak urazí asi kilometr. Když však došel ke stanovenému číslu, musel konstatovat, že ušli s bídou poloviční vzdálenost. Nechal tedy počítání a dál jen automaticky kladl jednu nohu před druhou. Další přestávku plánoval, až Selome nebude moci jít dál. Nakonec však potřeboval pauzu jako první on.

Těsně po poledni zpozoroval na úpatí dalšího bezejmenného kopce jeskyni podobnou té, ve které strávili noc. Zavedl tam Selome s úmyslem přečkat tam největší vedro. Ze slunečního žáru ho příšerně bolela hlava. Bylo mu nevolno a byl malátný. „Vyrazíme ve tři,“ vypravil ze sebe a upadl do strnulého polospánku.

Ve tři hodiny se jim ještě pořád nedostávalo sil. Vyrazili teprve v okamžiku, kdy už se skoro stmívalo. Šli tak pomalu, že měli problém dojít k dalšímu skalnímu úkrytu, kde se vyčerpaně zhroutili na zem. Cítili, že od smrti dehydratací je dělí už jen maximálně jeden den. Současně si však uvědomovali, že pokud se někde zastaví na noc, patrně už nikdy nevstanou.

„Myslíte, že zvládnete chůzi potmě?“

Selome přikývla. Po chvíli se zeptala: „A nezabloudíme?“

„Už se stalo,“ přiznal Mercer. Mlčky pokračovali v chůzi. Po tmě se jim půjde lépe. Už se nestarali o to, kam směřují. Pořád lepší než sedět a čekat, až přijde konec. Asi za hodinu se Mercer znova ozval. Neměl vůbec představu, kolik času uplynulo. „Můžeme si znova odpočinout zítra. Další noc pak možná zvládneme ještě pár kilometrů, ale obávám se, že na víc už se nezmůžeme.“

Selome trvalo půl hodiny, než odpověděla. Ani jeden si toho v jejich zuboženém stavu nevšiml. „Klášter je na téhle straně řeky?“

Když ušli dalšího půl kilometru: „Tak to říkali Habte a Gibby. Ale nevím, jak moc jsme se přiblížili.“

Po dvaceti minutách: „Doufejme, že už je blízko.“

Setmělo se rychle. Překvapivě brzy se ochladilo. Vyšly hvězdy a prozářily oblohu chladným, netečným svitem. Když teplota poklesla pod dvacet stupňů, zjistili Mercer a Selome, že dokáží urazit větší vzdálenost mezi přestávkami a k odpočinku jim stačí kratší doba. Opět pocítili alespoň zlomek naděje.

Okolo půlnoci však na ně dolehla únava naplno. Byli na dně. Z původního tempa tři kilometry za hodinu zvolnili na polovinu a dále zpomalovali. Žízeň už dávno nebyla jen mučivým pocitem nedostatku. Každá vteřina se krutě podepisovala do stavu jejich těl. Ještě dvanáct hodin a dojde k vážnému, možná trvalému poškození ledvin. Potom je čeká rychlá a neodvratná smrt.

Slunce se vyhouplo nad horizont v pět a zbarvilo obzor do růžova. Mercerovi a Selome se kupodivu podařilo urazit za noc třicet kilometrů a jejich trasa byla nyní poměrně přímá, neboť hory se poněkud rozestoupily. Pořád však měli kus cesty před sebou a netušili, jak velký. Mercer se začal rozhlížet po další jeskyni a začalo mu docházet, že k cíli patrně nikdy nedorazí. Po západu slunce se jim možná ještě podaří ujít pár kilometrů, ale s největší pravděpodobností bude tahle zastávka jejich poslední.

Mercer v zoufalství srkal krev, která mu tekla z rozpraskaných rtů.

Oči měl takřka úplně zavřené. Bylo to způsobeno jednak dehydratací, jednak rychle vycházejícím sluncem. Ve vzdálenosti několika metrů se vše koupalo v oslnivé bělobě. Řezání v očích nebylo ničím ve srovnání s mučivou žízní a bolestí v krku. Kamínek, který měl v ústech, už nedokázal ošálit žlázy k produkování slin. Celé tělo volalo po vodě a mysl začala fantazírovat. Slyšel vodní tok jen pár metrů před sebou. Dokonce i cítil jeho svěží, vlhkou vůni. Ale jak pokračovali v chůzi, ustupovala iluze dál a dál.

Mercer úplně zapomněl na Selome. Postupoval mechanicky vpřed, když tu se mu připomněla tím, že na něj upadla. Vyčerpaný Mercer se nedokázal udržet na nohou. Sesul se k zemi a praštil hlavou do písku. Trvalo mu několik minut, než si uvědomil, že Selome ztratila vědomí. Mžoural před sebe a viděl, že došli k úpatí další hory – strmé kamenné zdi, která se táhla do nedohledna. Ať napínal zrak sebevíc, neviděl žádnou cestu, která by je provedla kolem této překážky.

Pomalu se zkroutil jako had, který svléká kůži, a vymanil se z popruhů svého batohu. Kdyby se nad tím, co se chystal udělat, zamyslel, patrně by to nikdy neudělal. Teď však neviděl jinou možnost. Paže měl opáleny do tmavohněda. Vytáhl z kapsy nožík a s námahou vyklopil nejmenší čepel. Bez dalších okolků se řízl do předloktí.

Skoro očekával, že se z rány vysype prach. Vytryskla však krev a Mercer, aby nazmar nepřišla ani jediná kapka, přitiskl ruku co nejrychleji k ústům Selome. Vědomě by Selome nikdy nepřekročila odvěké tabu. Nyní však její tělo vděčně přijímalo tekutinu a Selome lačně polykala.

Začala přicházet k vědomí a Mercer rychle paži odtáhl, přikryl ránu kouskem látky a otřel Selome ústa. Skláněl se nad ní, když otevřela oči.

„Co se stalo?“

„Omdlela jste. Pěkně jste se uhodila a rozbila si ret. Už je to v pořádku?“

„Myslím, že ano.“ Viděl, jak pohybuje jazykem a pátrá po původu zvláštní chuti v ústech.

„Slunce začne pálit za pár minut. Musíme se někam schovat. Dokážete jít?“

Selome přikývla. Když se však pokusila vstát, nohy se jí podlomily. Vrhla na Mercera prosebný, vyděšený pohled.

„Teď už jistě nevážíte o mnoho víc než tady ten batoh.“ Pokusil se o úsměv, ale mimické svaly odmítly spolupráci. „Ponesu vás.“

Nevšímal si jejího užaslého výrazu a vzal ji do náruče. Zvedl ji tak lehce, až ji to ohromilo. Postavil ji na nohy a otočil se zády. Přikrčil se, aby na něj mohla snáze vylézt.

„Ukončete nástup do rychlíku Mercer. Pro příchod k nástupišti použijte podchod.“

Selome byla štíhlá a během pochodu zhubla o několik kilogramů. Přesto měl Mercer co dělat, aby pod její tíhou neklesl. Zaťal zuby a snažil se nevnímat bolest. Selome spočívala bradou na jeho rameni a dýchala mu do ucha. Nedělal si iluze, že by ji donesl až k řece Adobha. Věděl, že bude rád, když se mu do několika minut podaří najít nějakou jeskyni. Jakmile se slunce vyhoupne nad hory, síly ho nadobro opustí.

„Selome, vůbec nic nevidím. Musíte se dobře dívat po nějaké jeskyni.“ Kolena se mu roztřásla po několika prvních krocích.

Uběhla další mučivá hodina. Mercer nesl Selome podél útesu. Byl už tak otupělý, že bolest ani nevnímal. Snažil se z těla vydolovat poslední zbytky energie. Měl pocit, že ho tíha Selome s každým krokem zaráží do země jako buchar. Myslel, že Selome opět upadla do bezvědomí, když tu náhle zaslechl její výkřik. Znělo to jako vyplašené písknutí nějakého ptáka. Selome ukazovala rukou dopředu. Mercer neviděl, na co ukazuje, a tak šel naznačeným směrem jako osel za mrkví na provázku. Všechno kolem mu splývalo v jednolitou zářivou clonu. Teprve když stanul těsně u vchodu do jeskyně, byl schopen rozeznat jeho temný obrys.

Selome se spustila z jeho zad a Mercer to ani nezpozoroval. Byl na pokraji svých sil. Vydal ze sebe maximum. Stejně jako raněné zvíře hledal už jen místo, kde by mohl v tichosti skonat. Klesl na všechny čtyři a začal se plazit do nitra chladné jeskyně. Zastavil se, teprve když narazil hlavou na zeď. Zůstal nehybně ležet tváří k zemi. Selome vešla hned za ním a usedla vedle něj.

Mercer věděl, že už se mu nepodaří vstát. V hlavě mu bolestivě bušilo, až měl pocit, že se mu při sebemenším dotyku rozskočí. Natáhl ruku a dotkl se paže Selome. Její kůže působila na dotek jako vyschlý pergamen. Každá buňka jejich těl se dožadovala vody.

„Tady zemřeme,“ zamumlal Mercer do skalní stěny. „Je mi líto.“

Selome jej překulila na záda, aby mu viděla do tváře. Pod několikadenním strništěm byla jeho pleť šedá a rozpraskaná. Jeho rty připomínaly zhnisanou ránu. V odrazu jeho očí Selome viděla, že na tom není o nic lépe.

„Budu vám číst, ať nám to uteče,“ řekla. Mercer se na ni polekaně podíval, protože usoudil, že začíná blouznit.

Ona však zvedla ze země knihu v kožené vazbě. Položila si ji na klín a otevřela na náhodné straně. Chvíli překvapeně koukala. „No ne, to je Shakespeare. Je to italsky, ale budu vám to překládat.“

„Co ještě?“ Byl příliš zesláblý, než aby pociťoval něco jiného než zoufalství člověka na pokraji smrti.

„Cože?“

„Co ještě je v jeskyni?“ Bylo to možné? V mysli mu vzplála jiskřička naděje.

Selome se rozhlédla po jejich společné hrobce. „Ach Bože! Jídlo! Voda!“ Slyšel, že se dala do pláče.

Vzduch v jeskyni jako by zesládl, když odzátkovala láhev. Když ji zvedla k ústům, sledoval Mercer, jak se jí po bradě kutálejí krůpěje čisté vody. Zaschlé stroupky na rtech Selome změkly a okoralému jazyku se dostalo vláhy. Selome rozkoší zavřela oči.

Mercer se zdráhal tomu všemu uvěřit. Nejenže mu voda zachrání život. Na to nemyslel. Hlavně že zůstane naživu Selome. Byl by si za to rád přisvojil zásluhu, ale cítil, že to její srdnatost a nezdolná vůle je přivedly až sem. Její zarputilost a odhodlání bez naříkání pokračovat.

Snažil se ji inspirovat svou vlastní silou, ale ona mu to vše oplácela rovným dílem. Pomalu ztrácel vědomí. Zahlédl ještě, jak si Selome naplnila ústa vodou a přitiskla své rty k jeho, aby ho donutila životodárný doušek pozřít. Znova se napila a znova předala vodu Mercerovi. O minutu později už o sobě Mercer nevěděl. Dýchal však klidněji a na tváři se mu rozhostil úsměv.

Klášter Debre Amlak

Mercera probudil nezvyklý pocit. Chvíli mu trvalo, než přišel na to, co to je. Matrace! Ach, Bože! Značně slehlá, takže nebyla o mnoho silnější než deka a pokrývaly ji přikrývky z hrubé bavlny. I tak mu to připadalo jako ohromný komfort. Celé tělo ho bolelo. Nejvíce chodidla a nohy. Byla to však bolest, která ho ujišťovala o tom, že je stále ještě na živu. Převalil se. Puchýře na nohou se mu otřely o přikrývku. Sykl bolestí a natáhl se po bolavé patě. Vědomí se mu však okamžitě znovu zakalilo a svět se s ním zatočil. Upadl zpátky na lůžko a bolest v nohou již nevnímal.

Selome! Na mysli mu vytanul její obraz a on se znova pokusil posadit. Snažil se vyprostit paže ze záhybů přikrývky. Musí ji najít. Na ničem jiném nezáleželo. Náhle zaslechl hlas a podíval se napravo. Do nevelké místnosti se sotva vešla postel, stůl a židle. Stěny byly bílé a čisté, podlaha holá, ale zametená. Skrz jediné okno viděl, že venku se právě stmívá. Krucifix nad stolem tvořil jedinou výzdobu cely. Chlapec v dlouhé róbě stál u Mercerova lůžka. Znova promluvil tigrinštinou, bez ohledu na to, že mu Mercer nerozumí.

„Selam,“ s námahou ze sebe vypravil Mercer.

„Selam, Selam,“ zdravil ho chlapec. „Kemayala-ha?“

Mladík se ho zřejmě ptal, jak se mu daří. „Hmak.“ Špatně. Bylo to jedno z mála slov, která Mercer pochytil.

„Shemay Tedla iyu,“ řekl hoch a ukázal si na hrudník. „Men shem-ka?“

Mercer pochopil, že chlapec se jmenuje Tedla. Ukázal na sebe. „Mercer.“ Potom dodal: „Selome?“

Mladík mu začal něco dlouze vysvětlovat, ale Mercer z toho nerozuměl ani slovu. Zklamaně vzdychl. Tedla mu z cínového džbánu nalil trošku vody a podal mu ji.

Mercer pohárek rychle vyprázdnil, načež se zakutal do přikrývek a v mžiku znova usnul. Když opět procitl, byl v pokoji sám. Pokoj tonul ve tmě, jen na stole hořela jedna svíce. V jejím světle viděl talíř s ovocem. Vzpamatoval se již natolik, že dostal hlad. Sáhl tedy po jídle a zhltl dvě manga a banán. Potom ho opět zmohla únava a on upadl do spánku.

Když přišel k vědomí, byla svíce vyhořelá. Jakýsi neurčitý zvuk se rozléhal za dveřmi jeho komůrky. Mercer byl dezorientován. Ve tmě ho takřka zachvátila panika. Cítil se tak sláb. Neznámý zvuk ho zneklidňoval. Pomalu si začal vybavovat události posledních hodin. Jeho srdce se uklidnilo. Poznal, že neznámý zvuk je zpěv. Chorál. Pak si vzpomněl na pronásledování. Na pochod přes poušť. Na to, jak Selome objevila v jeskyni jídlo a vodu. V mysli mu začaly vyskakovat nesouvislé obrázky. Nějací muži odnášejí jeho a Selome směrem k prastarému stavení. Lehl si a usmál se. Nechal mnichy a jejich půlnoční liturgii, ať ho znova ukolébají. Našli klášter!

Probudilo ho slunce. Mercer již v sobě našel dost síly na to, aby vstal z lůžka a oblékl se. Jeho šaty byly vyprány a ležely složené na stole. S překvapením zjistil, že potřebuje použít nočník, který ležel pod postelí. Jeho ledviny pořád ještě fungovaly.

Zhruba v polovině chodby přepadla Mercera znova slabost. Pokračoval však dál podél několika zavřených dveří, až došel do refektáře. Místnosti dominoval velký, uklizený stůl. Usedl na jednu z židlí a položil hlavu na desku stolu. Jeho dech byl nepravidelný. Selome. Musí ji najít. Zřejmě znova pozbyl vědomí, protože najednou ucítil, jak jím Tedla jemně třese a tiše k němu promlouvá.

„Kde jsou všichni?“ zeptal se Mercer.

Tedla zvedl prst na znamení, že má Mercer počkat, a rychle vyběhl z místnosti. Vzápětí se vrátil v doprovodu staršího mnicha. Stařec měl v sobě něco uklidňujícího, co vzbuzovalo důvěru. Nebyla to jen dlouhá prošedivělá brada a mnišská kutna. Měl v očích soucit a porozumění.

„Selam,“ pozdravil ho Mercer. „Mluvíte anglicky?“

„Selam. No. Italiano?“

Mercer zavrtěl hlavou. „Parlez-vous francais?“

„Un peu.“ Trošku.

Mercer plynule přešel do francouzštiny. Mluvil však příliš rychle. Musel zpomalit, aby mu mnich rozuměl. „Jmenuji se Filip Mercer. Jsem důlní inženýr a pracuji zde v Eritreji.“

„Selome Nagastová být vzhůru už několik hodin, monsieur Mercer. Já vím, kdo vy být. Já jmenuji bratr Efraim.“

„Jak dlouho tu jsme?“ Mercer mnichovi s jeho těžkým přízvukem sotva rozuměl.

„Minulá noc být vaše druhá.“

Mercer spal takřka třicet šest hodin v kuse! Eritrejští uprchlíci budou za chvíli u dolu. Možná už tam jsou. Cítil, jak se mu dech úží panikou. „Musím okamžitě odejít.“

Efraim řekl několik slov svému pomocníkovi a Tedla okamžitě odběhl. Mercer osaměl se starým mnichem. Uvědomoval si, že bez tlumočníka se neobejdou. Zakrátko se objevila Selome. Přestáté útrapy trošku ubraly lesku jejím očím, ale jinak byla pořád stejně krásná. Úbytek váhy nechal ještě víc vyniknout jejím již tak dost výrazným lícním kostem a rozšířil jí oči. Mercerovo nitro zaplavil pocit obrovské úlevy. Zavřel oči a znova je otevřel. Nemohl se na Selome vynadívat. Když se pokusil vstát, aby ji přivítal, přidržela ho na židli. Ovinula mu paže okolo krku a dotkla se svou tváří jeho. „Jak se máte?“ zeptala se tiše.

Než mohl Mercer odpovědět, bratr Efraim zakašlal, aby na sebe upoutal pozornost. Selome se napřímila a zaujala před asketou odtažitější postoj. Efraim chvíli mluvil. Selome si promyslela překlad, než se obrátila k Mercerovi.

„Bratr Efraim je představeným kláštera. Vítá nás v Debre Amlaku. Říká, že je velmi neobvyklé a proti předpisům, aby se po klášteře pohybovala žena. Také mu dělá starosti náš vztah.“ Řekla něco Efraimovi a vrátila se znova k angličtině: „Vysvětlila jsem mu, že vy jste počestný muž a já ctnostná žena, která je zaslíbená jinému.“

„Lhala jste duchovnímu?“

„Co jsem mu měla podle vás říct?“

„Neměla jste tvrdit, že jsem počestný muž.“ Mercer potlačil úsměv. „Povězte našemu hostiteli, že v tomhle stavu nemám na žádné tělesné radovánky ani pomyšlení. Poděkujte mu za jeho pohostinnost a za to, že nás donesli z jeskyně sem. Zeptejte se ho, jak nás našli.“

„Říká, že jeskyně mu slouží jako soukromá svatyně, kdykoliv potřebuje být doopravdy sám. Objevil nás on a přivedl ostatní mnichy, aby nás donesli sem.“

„Utíká se k samotě ze samoty,“ podivil se Mercer nahlas.

„Včera, zatímco jste ještě spal, jsem s ním mluvila. Řekla jsem mu o našem hledání starověkého dolu. Jak to vypadá, o všem ví.“

„Cože? Ví o dole?“

„Ano, ale nejen to. Ví i o nás. Choval se, jako by nás dávno očekával. Nebo alespoň vás.“

„To zní tajemně.“

„Říkám vám jenom to, co se stalo.“ Selome byla přerušena Efraimem. Starý opat mluvil několik minut.

Mercer sledoval reakce Selome. Vypadalo to, že ji mnichova slova ohromila. Než začala Mercerovi překládat, položila opatovi několik otázek.

„Bratr Efraim se původně neměl stát opatem. Ta funkce mu připadla, když se mniši po válce vrátili z exilu. Vysvětloval mi, proč udělal, co udělal, proč četl knihu, kterou slíbil, že nikdy nebude číst.“

„O čem to mluvíte?“

Selome nechala Mercerovu otázku bez odpovědi. „Existuje kniha, která se jmenuje Potupa králů. Podle Efraima ji kromě něj četl pouze jeden člověk – předchozí opat kláštera Debre Amlak, který následkem toho ztratil víru. Zemřel prý v přesvědčení, že válečné útrapy, které postihly Eritreu, byly trestem za jeho hřích.

Bratr Efraim se knihu rozhodl přečíst před několika týdny, když jeden ze starších bratří předpověděl, že prastaré tajemství bude odhaleno a do kláštera přijde někdo, kdo se na ně bude vyptávat. Myslím, že věří, že ten někdo jste vy.“

Mercera zamrazilo. Nevěděl, co na to říct. Když se podíval na Efraima, viděl, že mnich myslí všechno smrtelně vážně. Pocítil jakousi posvátnou hrůzu. „Proč já?“

„Jednak proto, že my dva jsme po desetiletích první návštěvníci kláštera. Navíc když jsem mu prozradila, že jste důlní expert, řekl, že vaše přítomnost a vaše znalosti dokonale odpovídají obsahu knihy.“

„To, že jsem těžař, má nějakou souvislost se starověkým textem?“

„Potupa králů je více o historii než o náboženství. Je to kronika starého diamantového dolu objeveného v Eritreji, který otevřel král Menelik. Je to příběh dolu, který jsme právě objevili.“

„Takže nikoliv Šalamoun, ale Menelik?“

„Ano. Menelik byl prvorozeným synem královny ze Sáby a Šalamouna, krále Izraele. Diamanty objevené Menelikem jsou dozajista základem mýtu o dolech krále Šalamouna. Pověst se pouze posunula o jednu generaci.“ Odmlčela se. „To však není to hlavní.“

Mercer postřehl v jejím hlase zvláštní podtón a vzpomněl si na svůj pocit, že mu pořád ještě něco tají. Něco, o čem věděla celou tu dobu. Také pochopil, že mu to konečně prozradí.

„Příběh začíná v jiné knize, Slávě králů, což je etiopská verze příběhu o návštěvě královny ze Sáby u Šalamouna. Je to ovšem něco úplně jiného, než co je psáno ve Starém zákoně. Šalamoun prý královnu svedl úskokem. Ona se pak vrátila do Etiopie s dítětem. Menelikovým osudem však bylo vrátit se do Izraele. Když dovršil dvacátý druhý rok, vypravil se navštívit svého otce. V Jeruzalémě mu jeden vysoce postavený kněz sdělil, že Bůh si přeje, aby Menelik odvezl Svatostánek božího slova zpět do Etiopie. Boží trůn se tak přestěhoval z Izraele do Afriky.“

Když Selome viděla, že Mercer není zrovna v obraze, vysvětlila mu to prostšími slovy: „Šalamounův syn zkrátka a dobře ukradl Archu úmluvy z Chrámu a odvezl ji do svého království.“

Mercer si nebyl jist, zda správně porozuměl. „Archa úmluvy? Tak o tu celou dobu jde?“ Došlo mu, že Selome původně vůbec neměla v úmyslu se mu s tímhle svěřit. Jeho hněv rostl. Tak tohle před ním pořád tajila! „Diamanty vás nezajímají. Hledáte Archu a myslíte si, že je schovaná v dole.“

„Ano. Agenti ministra Levina jsou v Eritreji proto, aby ji našli a dovezli zpět do Izraele.“ Hlas Selome náhle ztvrdl a byl plný emocí a strachu. „Pokud Levine získá Archu, získá tím současně i morální právo zbourat Skalní dóm a vybudovat Třetí chrám.“

Mercer se na chvíli zamyslel. „Kdyby se mu něco takového podařilo, stal by se něčím na způsob císaře. Na doživotí. Ale Archa úmluvy? To snad nemyslíte vážně, Selome. Nechci zpochybňovat vaši víru, ale Starý zákon a tahle Sláva králů, to nejsou historické dokumenty. To jsou mýty.“

„To byla i Ilias, dokud ji Heinrich Schliemann nepoužil jako turistickou příručku,“ protestovala Selome zapáleně, „a neobjevil Tróju. Místo, o kterém byla většina archeologů přesvědčena, že existuje jen v pohádkách. Jestli mě necháte domluvit, uvidíte, že Efraimovo vyprávění dokonale zapadá do Levinova plánu.“

„Jak?“ zeptal se bez zájmu. Znělo to příliš fantasticky, než aby tomu uvěřil.

„Brzy poté, co se Menelik vrátil s Archou do Etiopie, začal vést četné války a rozšířil své panství až do Indie. Příjem z obchodních karavan však nestačil krýt vydání na jeho tažení. Pak mu jeden z jeho kněží jménem Azariáš pověděl o diamantové hoře na sever od hlavního města.

Potupa králů vypráví o objevení této pohádkové hory a o tom, jak probíhala těžba. Kněží, kteří měli těžbu na starosti, používali k práci v dole válečné zajatce z Menelikových tažení. Když války skončily, začali nakupovat otroky v zemi Kúš – dnešním Súdánu. Podle knihy museli horníci pracovat v nesnesitelných podmínkách. Ale to horší mělo teprve přijít. Po sto letech byly vytěženy diamanty na povrchu a bylo třeba jít pod zem. Nejprve zkoušeli používat pygmeje, pro jejich malou výšku. Ale pygmejové ve štolách rychle umírali. Jedna z kapitol Potupy králů o tom pojednává. Píše se tam, jaká to byla škoda, že pygmejové tak rychle umírali, protože jinak se to prý zdálo jako velice dobrý nápad.“

„A celou tu dobu měli doly na starosti kněží?“

„Ano.“ Selome se očividně příliš nechtělo vyprávět dál. Ale pokračovala. Stísněným hlasem. „Protože se pygmejové neosvědčili, začali správci dolů používat děti. Naháněli do dolů chlapce a děvčátka od šesti let, aby je tam udřeli k smrti. Používali otrokyně jako plemenné samice k doplnění řad horníčků. Ano, vypadá to jako mnohem horší systém, než jaký zavedli nacisté v době holocaustu. A takhle to fungovalo přes čtyři sta let. Desetitisíce nevinných životů byly zmařeny v podzemním pekle. A to všechno měli na svědomí stoupenci judaismu.“

„Selome – to vše se odehrávalo před dvěma tisíci lety.“

„Bratr Efraim říká, že byli pyšní na to, co dělali. V knize jsou popisovány některé velké kameny, které se jim podařilo najít, a je tam také řeč o nelidských podmínkách a postupech, jak děti vybičovat k vyššímu pracovnímu tempu. Myslíte si, že kdyby se některé antisemitské skupiny dozvěděly o tom, že první koncentráky na světě zbudovali Židé, že by záleželo na tom, jak dávno to bylo? Tohle nesmí nikdy vyjít na světlo!“

Mercer chtěl něco namítnout, ale napadlo ho, že Selome má nejspíš pravdu. Nenávist byla vždy dobrý obchodní artikl. „Dobře. Tak dejme tomu, že Potupa králů pravdivě popisuje situaci v prastarém dole v severní Eritreji,“ řekl nakonec. „Příšerné pracovní podmínky zní věrohodně a používat děti na práci v dolech patřilo k běžným postupům ještě před sto lety. Pořád ale nevidím spojitost s Levinem a ztracenou Archou.“

„Levine po ní pátrá už přes dvacet let. Vždycky byl posedlý náboženskými artefakty. Nejvíc ze všeho ho však zajímala Archa. Během operace Mojžíš v roce 1984, kdy byli etiopští Židé evakuováni do Izraele, je nechal vyslýchat ohledně náboženských památek v jejich staré vlasti. Hodně pověstí se točilo okolo jednoho chrámu – Svaté Marie Siónské v Axumu, starověkém hlavním městě Etiopie. Podle některých svědectví je prý Archa stále tam. Levine vyslal několik agentů, kteří se do chrámu tajně vloupali, ale nenašli nic, co by nasvědčovalo, že chrám kdy sloužil za úložiště Archy.“

„Cože, on věřil, že Archa je pořád ještě v Etiopii?“ zeptal se Mercer posměšně.

„Sakra, Mercere! Tady vůbec nezáleží na tom, zda tomu věříte nebo ne. Levine tomu věří. A dokud má v rukou vašeho přítele Harryho, je to to jediné, na čem záleží. Snad už zemřelo dost lidí na to, abyste pochopil, že vaše pochybnosti zde nehrají vůbec žádnou roli.“

Mercerovo vědecké zázemí z něj udělalo přirozeného skeptika. Nyní však viděl, že Selome má svým způsobem pravdu. Důležitá byla Levinova motivace, nikoliv to, zda se zakládala na pravdě. A pokud jde o Mercera – věřit nemusí, ale neměl by dopředu vylučovat žádnou možnost. Nebyla snad Potupa králů pravdivá, pokud šlo o důl? „Promiňte, je to všechno tak… no, ale proč si tedy Levine myslí, že Archa je tady?“

„Etiopie je nejstarší křesťanskou zemí na světě a její vazby na judaismus jsou ještě starší. Levine je přesvědčen, že Archa není v Izraeli. Celá naše zem už byla dostatečně pročesána archeology. Levine se začal zabývat některými méně známými mýty, které přinesli uprchlíci. Podle jednoho z nich se měla Archa nacházet na ostrově v jezeře Tana. I to se však ukázalo jako falešná stopa. Jediná další zmínka se týkala zlaté truhly, která byla uložena ve starobylém dole, aby zažehnala zlo, které zabíjelo horníky. Když se Levine dozvěděl o kimberlitové trubce na fotografiích z Medusy, dospěl k závěru, že se jedná právě o ten důl. A v dole či jeho blízkosti je podle něj ukryta Archa.“

„Takže on neví, že důl byl otevřen Šalamounovým synem?“

„Na tom mu nezáleží. Jde mu pouze o Archu.“

„Zmiňuje se Potupa králů o uložení Archy v dole?“

„Ne příliš mnoha slovy. Pověst o zlaté truhle uložené v dole však nejspíš pochází od někoho, kdo knihu četl před mnoha a mnoha lety. Potupa králů mluví o kletbě, která zabíjela děti. Tajemné chorobě způsobené Satanem, která znemožnila práci v dole. Kvůli boji s tímto zlem byl do dolu přinesen mocný talisman a uložen ve speciální komoře vyhloubené přesně podle původního svatostánku v Jeruzalémě. Nepíše se tam nic o tom, že by byl talisman zase odstraněn.“

„Pomohlo to? Zabránil talisman chorobě?“

Selome se zeptala Efraima. „Děti umíraly ve stále větším počtu. Nakonec si kněží uvědomili, že se jedná o boží trest za to, co tam provádějí. Zavřeli důl a jeho polohu uchovali v tajnosti.“

Mercer se nechal na chvíli unést fantazií. Nepochyboval o tom, že důl, který objevili, je totožný s tím, o kterém se píše v Potupě králů. Ale co zbytek příběhu? Může být rovněž pravdivý? Důl zůstal nedotčen po dobu dvou tisíc let. A pokud byla oním talismanem skutečně Archa úmluvy, pak není vyloučeno, že v dole pořád ještě je. Pohřben pod tunami kamene. Čeká tam, až bude zase objeven. Mercer se zamyslel a zkusil si představit, co by následovalo, kdyby se artefaktu zmocnil Levine. Na Středním východě by propukly krvavé náboženské války, vedle nichž bude padesátiletý konflikt vypadat jako pouhé hašteření. Selome určitě nepřeháněla, když říkala, že Levine použije Archu jako symbol, který mu umožní strhnout Skalní dóm, třetí nejposvátnější místo muslimů. Pokud by se tak stalo, Mercer si dokázal dost dobře představit, že by ve válce došlo k nasazení jaderných zbraní a muslimové na celém světě by se snažili využít své početní převahy k opětovnému získání chrámové hory. Byl to scénář konce světa, a Mercer věděl, že je nejen reálný, ale že k němu také dojde, pokud se právě jemu nepodaří to všechno zastavit.

Bylo toho trochu moc najednou. Před několika dny jej ohromil nález dolu krále Šalamouna a nyní zjistil, že se účastní závodu o nalezení ztracené Archy úmluvy. Kdyby nebyl tak unaven a zesláblý, zmocnila by se ho hrůza. Procházka pouští se na jeho stavu podepsala víc než na Selome. Cítil, že se mu vědomí zase kalí. Nedokázal přijímat žádné další informace. „Vsadím se, že Súdánci o tomhle všem nic nevědí. Jejich sponzoři hledají diamanty, zatímco Harryho únosci, tedy Levine, chtějí archeologický artefakt ztracený před několika tisíci lety.“

„Ano. A to vše se nachází v Údolí mrtvých dětí.“

Nyní už bylo jasné, proč má údolí tak zvláštní jméno.

„Naštěstí máme ještě čas. Podle výkopů, které jsme provedli, než jsme vyrazili hledat klášter, je nalezení vchodu do dolu otázkou několika týdnů.“ Náhle si Mercer na něco vzpomněl. „Ksakru! V tomto okamžiku je tam minimálně dvě stě uprchlíků! Súdánci, kteří nás napadli, je určitě zajali a donutili pracovat pro ně. Možná že už důl našli.“

Mercer zatím Selome neřekl o Eritrejcích, které nechal najmout v Súdánu. Nyní viděl na tváři Selome zděšený výraz. „Kde se tam vzali?“

„Když jsme byli u kočovníků v Badnu doplnit palivo, požádal jsem jednoho z náčelníkových synů, aby je dovedl do údolí.“ Mercerův hlas zněl provinile. Zaznívalo v něm však i pevné odhodlání uprchlíky vysvobodit.

Selome prohodila několik slov s bratrem Efraimem. „Říká, že není možné dostat se do žádného města, dokud voda v Adobze neopadne. Řeka bude rozvodněná ještě minimálně tři týdny.“

„Nemáme na výběr. Nějak se přes ni musíme dostat.“

Zdálo se, že Efraim pochopil Mercerův zarputilý výraz. Selome okamžitě překládala: „Řeka se valí rychlostí a silou nákladního automobilu. Je plná všelijakého smetí strženého cestou. Pokud by se nám podařilo sestrojit vor, byl by okamžitě zničen. Každý rok zahyne několik lidí při pokusech o překročení řeky. Mějte rozum.“

„Ten luxus si nemohu dovolit. Závisí na nás životy mnoha lidí. Nejen těch uprchlíků, ale také Habteho a našich dvou řidičů. A také život mého přítele Harryho Whitea. A pokud se v dole opravdu nachází Archa, pak jde dost možná také o osud celého světa. Začnu být rozumný, až k dolu dorazí eritrejská armáda a pozatýká každého, kdo bude mít v ruce pušku.“

Selome položila mnichovi několik otázek. Jeho odpověď, jak se zdálo, poněkud zmírnila její obavy. „Říká, že talisman, o kterém je řeč v Potupě králů, je uložen v nejhlubší části dolu, tak hluboko, že celá armáda horníků by ho hledala několik měsíců.“ Pohlédla Mercerovi zpříma do očí. „Přemýšlejte o tom. Súdánci nemají o Arše nejmenší tušení. Jakmile narazí na diamanty, přestanou s průzkumem tunelů a začnou těžit. Ani je nenapadne, že by nějaká komnata v hlubinách mohla něco skrývat. Vzpomínáte si, kolik Súdánců podle toho náčelníka čeká u hranic?“

„Padesát,“ odvětil Mercer. Tušil, kam Selome míří.

„Levine nemá dost lidí, aby mohl proti takové síle zaútočit. Budou muset počkat, až rebelové odtáhnou. Teprve pak budou moci začít hledat sami. Máme týdny, možná měsíce na varování příslušných míst.“

„Více času na spásu světa?“ zeptal se Mercer uštěpačně. Pak však jeho nálada opět potemněla. „A co ty dvě stovky uprchlíků? Já ráno vyrážím.“

„Vždyť se sotva držíte na nohou. Mercere, já znám ty tábory v Súdánu. Možná těm lidem bude lépe v dole.“

„Jak to můžete říct?“ Překvapilo ho, že vyslovila to, o čem on právě začínal uvažovat.

„Možná budou přinuceni dřít jako otroci, ale na druhou stranu dostanou jídlo a čistou vodu. Ať už to tam povede kdokoliv, bude se muset o uprchlíky postarat, jestli chce, aby mu byli užiteční.“

Mercer si uvědomil, že ve svém stavu nemá moc šancí dorazit do civilizace. Jeho snaha by vyzněla jako prázdné gesto, ze kterého by nikdo neměl prospěch. Nakonec tedy došel k logickému závěru. „Tak dobrá. Pár dní si tady odpočineme. Ale ne dlouho. Zeptejte se Efraima, zda nám pak bude schopen dát průvodce do Ila Babu. Snad tam někdo bude mít vysílačku.“

„Říká, že nás povede Tedla. Je to asi šedesát kilometrů. Ale říká také, že ví o někom, kdo tam má vysílačku.“

„Dobrá. Začneme se tím zabývat, až bude čas.“

Efraim a Selome ho odvedli zpátky do jeho pokoje a uložili ho do postele. Když mnich odešel, usedla Selome k němu a začala mu otírat čelo mokrým ručníkem. Počínala si s takovou něhou, že uchopil její ruku a políbil ji na špičku každého prstu.

„A tohle děláte proč?“

„Protože jsem to toužil udělat od chvíle, kdy jsem vás poprvé uviděl, ale nemohl jsem, protože jsem vám nevěřil.“

Lehce ho políbila na rty. V očích se jí však zračila mnohem větší vášeň. „Takže teď už mi věříš?“

„Už žádná tajemství.“ Pokusil se o úsměv, ale za chvíli spal jako zabitý.

Selome se na něj chvíli dívala s rukou položenou na jeho hrudníku a s prsty doširoka roztaženými, jako by ho chtěla uchopit co nejvíc. Ještě jednou ho políbila. „Už žádná tajemství.“

Následující dva dny Mercer odpočíval a napájel se vodou víc, než kdy pokládal za možné. Síly se mu vracely pomalu, ale jistě. V předvečer druhého dne už se cítil být natolik v pořádku, že si troufl na menší procházku po okolí kláštera. Dával si přitom dobrý pozor, aby se držel na území, které bylo označeno jako odminované. Selome za celou dobu zahlédl jen zřídka – respektovala pravidla řádu, a snažila se tedy pokud možno nebýt vidět. Během procházky přemýšlel Mercer chvíli o hrůzách popisovaných v Potupě králů. Nejvíce ho zaměstnávaly úvahy o tom, jak osvobodit eritrejské uprchlíky a jak zabránit Levinovi v použití Archy. Pokud by Archa přetrvala až do dnešních dnů, bylo by dost překvapivé, kdyby byla ukryta zrovna ve starém dole. Bože!

Nějakou chvíli po západu slunce ležel Mercer v posteli, když zaslechl, jak někdo přechází pod oknem, které vedlo na malý klášterní ambit. Vyhlédl, ale podařilo se mu rozeznat jen nejasný obrys postavy. Natáhl si tedy kalhoty a boty a vyklouzl z cely. Vchod na nádvoří vedl přes refektář. Mercer opatrně našlapoval, aby vrzání dřevěné podlahy neprobudilo mnichy.

Selome stála uprostřed prostranství obklopeného sloupořadím. Osvětlovala ji pouze záře měsíce a hvězd. Zahleděla se mu do očí, když se k ní pomalu přiblížil.

„Doufala jsem, že to budeš ty,“ zašeptala. „Jak se zdá, tak Tedla se do mě vzdor svému stavu novice poněkud zakoukal.“

„Také jsem doufal, že to budeš ty,“ odvětil Mercer tiše. „Chtěl jsem ti poděkovat. Nikdy bych to nezvládl do Ila Babu.“

„Jak se cítíš?“

„Mnohem lépe. Ale jsem pořád slabý jako kotě.“

„Jak moc slabý?“ zeptala se s podtónem, který Mercer okamžitě pochopil. Přistoupila blíž, až Mercer ucítil žár jejího těla.

„Slabý jako kočka.“ Snažil se o neutrální tón. Uplynuly dva dny, co spolu naposledy mluvili. Sexuální napětí, které začal pociťovat, než se vypravili do kláštera, se nyní ozvalo s ještě větší intenzitou.

Ovinula mu paže okolo krku a koleno mu vklínila mezi nohy. „Jak slabý?“

„Co třeba jako unavený lev?“

„To je lepší,“ usmála se. „Zítra odjíždíme z kláštera. Tedla s námi bude na každém kroku. Jakmile kontaktujeme vládu, bude hodně dlouho trvat, než budeme mít čas jen sami pro sebe. Je mi líto, ale jestli se máme pomilovat, pak to musí být dnes. Teď.“

„Jdeš na to hezky zpříma.“

Položila mu prst na ústa. „Žádné vtipkování.“

„Selome, já…“ Umlčela ho vášnivým polibkem. Přitiskla se k němu. Kolena na kolena, boky na boky, prsa na prsa. Cítil, jak se její bradavky napřimují a tvrdnou proti jeho nahému hrudníku. Žár jejího těla ho spaloval stále víc.

„Chtěl jsem říct,“ zamumlal, „že by bylo vhodné najít nějaké místo, kde bychom měli víc soukromí. Tohle je přece jen klášter.“

Přehrada, která se začala bortit, když mu Selome řekla o své práci pro Šin Bet, se nyní provalila docela. Poprvé po několika měsících od rozchodu s Aggií se Mercer zcela odevzdal druhému člověku. Bylo to osvobozující i děsivé zároveň. Ale cítil, že je to správné.

Vrátil se do pokoje pro svou košili a pokrývky. Potom spolu vyšli úzkou pěšinou z kláštera. Ve svitu měsíce byl vchod do jeskyně, vzdálený necelého půl kilometru, dobře patrný. Její blízkost od kláštera je oba překvapila. Mercer zapálil svíčku a rozprostřel prostěradla i přikrývky na zem. Pokynula mu, aby si lehnul a díval se, zatímco se ona bude svlékat.

Očekával alespoň známku studu, ale nic takového se nekonalo. Jediným ladným pohybem si přetáhla košili přes hlavu. Její ňadra se zhoupla, když se ocitla na svobodě. Bradavky jí trčely vzhůru a na Mercera to mělo patřičný účinek. Kalhoty jí poslušně spadly ke kotníkům. Odkopla je a palce zasunula za gumu kalhotek. Zvolna si je začala stahovat, až se ocitla v hlubokém předklonu.

Napřímila se. Čokoládová Venuše. Její tělo bylo dokonalé. Voskově hladká pleť vypadala ve světle svíčky jako mramor. Mercer nemohl jinak než zírat tam, kde se její stehna stýkala a kde se nacházelo nejtajnější místečko jejího těla. Srdce mu divoce bušilo a jeho dech měl stejný rytmus jako vzdouvání hrudníku Selome. Vůně jejího vzrušení naplnila jeskyni.

Mercer ze sebe začal strhávat šaty, ale Selome k němu poklekla, odstrčila mu ruce stranou a začala sama rozepínat knoflíky a zipy. Prsty se něžně dotýkala každé nově obnažené části jeho těla, dokud nebyl zcela nahý a ona ho pevně nedržela v dlani. Něžně stiskla a Mercer bezděčně pohnul kyčlemi. Znovu ho políbila na ústa.

„Jsi překrásná,“ řekl Mercer a Selome se usmála.

„Ty taky.“

Poprvé ho nenechala vůbec nic dělat. Dokonce ani nedovolila, aby si sám navlékl jeden z kondomů, kterými jej vybavil lékař. Mercerovi připadalo až dekadentní, že nemusí brát ohled na potěšení partnerky. Její výraz mu prozradil, že její vzrušení pramení čistě z jeho prožitku. Deset minut byli spojeni a svět okolo přestal existovat. Selome mu vycházela vstříc a nutila ho pronikat hlouběji a hlouběji. Po vyvrcholení se Mercer cítil malátný a ospalý. Přesto se po chvíli milovali zas. Něco takového se Mercerovi nepodařilo od vysoké školy. Měl jen pár sekund na to, aby si natáhl druhý kondom, a už ho Selome opět strhla na sebe. Její orgastické výkřiky se rozléhaly daleko mimo prostor jeskyně.

Byli natolik zaujati milostnou hrou, že neslyšeli burácení motorů nákladních vozů, které se blížily z východu. Hodinu a půl poté, co vozidla projela, sbalili své improvizované lůžko a chystali se pomalu zpět do kláštera. Noční ticho náhle přerušila dávka ze samopalu. Řetězec drobných explozí rychle zapudil euforii, v níž se nacházeli, a vrátil je do neúprosné reality.

Tel Aviv, Izrael

Dannymu Silverovi bylo dvacet tři let. Narodil se v Americe, ale v šestnácti se přestěhoval s rodiči do židovského státu. Docela se mu v Izraeli líbilo, pokud ovšem zůstával v největším městě v zemi. Před několika lety to zkusil přes léto v kibucu, ale usoudil, že život ve stylu „návrat k přírodě“ je pěkná otrava. Líbil se mu noční život Tel Avivu s jeho diskotékami a kosmopolitní atmosférou, jako barman jednoho z největších hotelů na pláži měl navíc jistotu, že si zasouloží, kdykoliv si zamane. Americké holky na prázdninách nebo dívky objevující zde své „židovství“ fascinovaly jeho historky. Především ty, které si vymyslel o svém působení v armádě.

Teď však bylo úterý krátce před osmou a koktejlový bar zel prázdnotou. Jedinými zákazníky byli dva izraelští obchodníci v jednom rohu a postarší Američanka ze zájezdu z New Jersey, která seděla poblíž vchodu. Danny si za dlouhým barovým pultem krátil čas leštěním již několikrát přeleštěných sklenic a oprašováním lahví, na nichž nebylo ani smítko prachu. Číšnice Sára stála nenuceně na svém místě. Jedním okem pozorovala zákazníky a druhým nahlížela do školní učebnice. Danny ji nesnášel. Sára mu jasně dávala najevo své pohrdání všemi, kdo se nenarodili v Izraeli.

Přeříznout ji, pomyslel si. Oči nemohl odtrhnout od dokonalé křivky jejích ňader pod bílou blůzou uniformy.

Lomoz v hale přiměl Dannyho odpoutat pozornost od Sářina výstřihu. Nějaký stařec zavadil o oznamovací tabuli v hale a převrhl ji. Vůbec se však neobtěžoval ji zase zvednout, ale hrnul se do baru jako velká voda. Hleděl skrz Dannyho na police s lahvemi alkoholu.

Vypadal jako strašák do zelí. Vyzáblý a samá vráska. Vyhlížel skoro až komicky, ale jeho výraz k smíchu rozhodně nevybízel. Kdyby se jednalo o Araba, vzal by Danny nohy na ramena. Byl to však běloch, nejspíš Američan, a zjevně mu přeskočilo. Přihnal se k baru, vyškrábal se na stoličku a hlasitě vydechl. S rameny svěšenými jako sup začal Dannyho hypnotizovat pohledem, dokud se ho mladík nezeptal, co si přeje.

„Drink.“ No jasně. Američan.

„Jaký drink, pane?“ Co to je za idiota?

„Nalej mi hned jakýkoliv alkohol, který máš zrovna po ruce, nebo tě, přísámbohu, roztrhám na kusy a obsloužím se sám.“

Normálně by se Danny takovému blábolení vysmál, ale tento zákazník mluvil tak výhružně, že Danny věřil, že by se o něco takového alespoň pokusil. „Jasně, pane, cokoliv si přejete.“

Danny nalil dávku brandy do skleničky, ale dřív, než mohl nápoj položit na pult, se Američan natáhl po láhvi a vytrhl ji Dannymu z ruky. Nacvičeným pohybem odšrouboval odměrnou nálevku a zvedl láhev k ústům. Třikrát si mocně přihnul, než položil láhev opatrně zpět na bar.

„Promiň, synku,“ vydechl Harry White, „ale hrozně dlouho ti to trvalo. Kdybys měl za sebou to, čím jsem prošel v minulých týdnech já, tak by sis počínal stejně.“

„Samozřejmě, pane, jak myslíte.“ Danny se raději držel zpátky.

„Tak, hochu, teď poslouchej. Jestli tu máš nějaký bourbon, nejlíp Jacka Danielse, tak sem s ním. A já slibuju, že nebudu kousat. Domluveni?“ Šílený výraz vystřídal úsměv hodného dědečka.

Danny nalil panáka bourbonu a prozíravě nechal láhev na pultu. Mrkl na Sáru a viděl, že sleduje celou scénu s pobaveným úsměvem. Vypadala, že takové chování považuje u Američana za typické. Děvka.

Harry do sebe obrátil skleničku bourbonu a hned si nalil další až po okraj. Když ji nesl k ústům, nevylil ani kapku. „Zachránils mi život, příteli. Na to vezmi jed.“ Pálenka dodala Harryho hlasu na zvučnosti. „Ještě osm nebo deset takových a začnu se pomalu zas cítit jako člověk.“

„Pane White!“ ozval se z haly ženský hlas. Do baru nahlédla vyplašeně jakási žena. Prudce oddychovala, protože musela do hotelu za starcem běžet. Měla na sobě konzervativní šedý kostým, konfekční blůzu a směšnou mašli. Danny si ji okamžitě zařadil jako státní zaměstnankyni. S hlasitým klapáním podpatků přeběhla mramorovou podlahu foyer. „Ach, díky Bohu, pane White. Už jsem myslela, že jste se mi ztratil.“

Harry kývl směrem ke své skleničce: „Nic víc než tohle jsem nepotřeboval.“

Uspěchaná mladá žena se jmenovala Jessica Michaelsonová. Byla to agentka CIA, která zde oficiálně působila jako kulturní atašé. Dostala Harryho Whitea na starost do jeho odletu do USA. Jako nejníže postavenému příslušníku CIA na ambasádě jí Harry visel na krku už skoro týden. Neúčastnila se jeho výslechů. Měla ho pouze zabavit v době mezi rozhovory s výše postavenými důstojníky, mezi než patřil i velitel buňky.

Jessica si přečetla zprávu o tom, čím Harry prošel, a i když předpokládala, že si stařec tu a tam něco přibarvil, musela uznat, že si užil svoje. Po týdnu v jeho společnosti však cítila, jak její soucit pomalu, ale jistě opadává. Dokonce se několikrát přistihla, jak si v duchu přeje, aby si ho teroristé vzali zpátky.

Součástí spisu byl i stenografický zápis Harryho líčení toho, jak se mu podařilo uprchnout:

Právě jsem utekl z přestřelky a byl jsem opravdu utahaný. Děsně jsem smrděl a příšerně mě svědily fousy. Myslím, že jsem v té cele chytil nějaký hmyz. Tak jsem ale šel a hledal něco povědomého. Veškeré nápisy však byly napsány jakýmisi klikyháky, jako by to načmáralo malé děcko. Pak jsem uviděl nápis, který jsem dokázal přečíst. A teď mi řekněte, jestli není osud pěkná svině. Byla to vývěska kostela a anglický text se týkal sezení Anonymních alkoholiků, které mělo začít půl hodiny po zrušení zákazu vycházení. Schoval jsem se na noc v uličce jen pár bloků od kostela. Ráno jsem šel v daný čas do chrámu. Nešlo se mi tam ale dvakrát lehce. Tohle je svaté město, že, a já čekal, že do mě každou chvíli bací blesk nebo tak něco.

Tak jsem tam teda přišel a všichni na mě koukali, jako by mě dávno očekávali. Chvíli jsem tam jenom tak tiše seděl a poslouchal, co ti muži a ženy povídají. Většinou se jednalo o Američany a Angličany. Po dvaceti minutách čekání na Boží hněv za znesvěcení toho setkání jsem se postavil a se zkříženými prsty za zády jsem jim řekl, že se jmenuju Harry a jsem alkoholik. Nakukal jsem jim, že jsem právě několik hodin střízlivý po velkém flámu, který začal v De Moines ve státě Iowa a skončil o jedenatřicet dní později v kostele Svatého hrobu. Uzavřel jsem to prohlášením, že většina podrobností o tom, co se událo, mi pořád ještě splývá.

Já vím, že jsem se nezachoval správně. Víte, já myslím, že hnutí Anonymních alkoholiků je opravdu skvělé a ohromně pomáhá lidem, kteří se snaží dát si život znova do kupy. Jenže jsem potřeboval, aby mi někdo pomohl, a tak jsem si řek, že když mě tihle lidi uvidí v tom stavu, v jakém jsem byl, že se třeba slitují. Všichni poslouchali. Doslova hltali každé mé slovo. Připadlo mi, že oni navzájem už své příběhy dopodrobna znají a já jsem jim přinesl něco zcela nového. Jako o překot mi začali nabízet rady a podporu. No, po skončení sezení za mnou přišel chlápek, co se představil jako Walt Hayes z Missouri. A že prý pracuje jako reportér pro Newsweek.

Walt říkal, že mi možná může pomoci dostat se domů. Prý zná pár lidí z americké ambasády. Později toho dne mě opravdu zavedl na ambasádu a představil nějaké úřednici. Když jsem jí vyklopil svůj skutečný příběh, spustila poplach a vy, hoši ze CIA, jste se na mě sesypali. Dostanu teď konečně něco k pití?

Vyšetřovatel: Za chvíli, pane White. Řekněte nám o té ženě, která vedla tým únosců, o té, co byla podle vás zdravotní sestra.

Pokud jde o zbylou část Harryho dobrodružství, porušila Jessica hned několik bezpečnostních předpisů, když naslouchala jeho nesouvislému vyprávění během společných večeří v kavárně ambasády, včetně matných vzpomínek na střelbu na Dullesově letišti a jmen několika únosců.

Její nadřízení vyhověli Harryho neustálému dožadování se alkoholu jen částečně a dovolili mu pouze jeden drink po každém výslechu. Zdůvodňovali to tím, že potřebují, aby byl pro další rozhovor svěží. Ale nyní, když se měl konečně vrátit do Států, vystřelil Harry z auta, které ho vezlo z ambasády do hotelu v Tel Avivu, jako blesk. Protože Harry nebyl ve vazbě a únosci se stáhli hlouběji do podzemí, dostal pár hodin volného času pod podmínkou, že bude neustále pod dohledem agenta. CIA tak navíc získala možnost předat Harryho nenápadně do rukou agentů FBI, kteří ho měli doprovodit do vlasti.

Hned za Jessicou se v baru objevili dva členové ochranky CIA. Oba na sobě měli lehké bundy, které zakrývaly pistole. Také oni ztěžka, oddechovali a nevěřícně zírali na Harryho, který jim všem dokázal utéct.

„Pane White, tohle byste neměl dělat,“ peskovala starce Jessica. Přišla blíž k němu, aby ji dobře slyšel. „Jsme tady, abychom vás chránili.“

Harry se na ni otočil a zmrazil ji pohledem. „Není moje chyba, že mi nestačíte. Kdybyste měli v autě něco k pití, nepotřeboval bych se sem tak rychle dostat. Říkal jsem vám, ať mi dáte káru s minibarem.“ Usmál se na Dannyho. „Neměl bys pro mě jednu zázvorovou limonádu?“

„Harry, jste stále v nebezpečí,“ zašeptala Jessica. „Měl byste se nás držet, dokud vás v pořádku nepředáme agentům FBI.“

„Nebo co? Budu mít potíže?“

„Ne, pane White. Ale mohli by vás zabít.“

„Ech,“ mávl rukou Harry a zapálil si cigaretu, která se jako zázrakem objevila v jeho kostnatých prstech.

Jeden z agentů poklepal Jessice na rameno a ukázal ke stropu. „Harry, měli bychom jít do vašeho pokoje,“ řekla. „FBI tu bude za pár minut a bude nejlepší, když se potkáme nahoře.“

„Dobrá,“ přikývl Harry a dolil si skleničku. „Nechte mě dopít ještě tuhle. Pak se podíváme, jak jim tady funguje pokojová služba.“

„Pane White, Harry. Opravdu si myslíte, že je rozumné se před letem opít?“ Jessica Michaelsonová neměla zatím žádné děti. „Mateřský“ tón však zvládala dokonale.

Harry si byl vědom, že poněkud zneužívá situace. Až dosud však dělal vše, co po něm požadovali, a skoro nic za to nechtěl. Nyní toho měl právě dost. „Poslyšte, drahoušku,“ řekl výsměšně. „Já prošel v uplynulých týdnech hotovým peklem. Dostal jsem se z toho sám, bez vaší pomoci. Taky jsem se bez vaší pomoci dožil osmdesátky. Pamatuju i horší věci. Zkuste si třeba vybavit kapitoly o druhé světové válce z učebnic dějepisu – ty, co obvykle končí obrázkem atomového hřibu. Těší mě váš zájem, je to opravdu dojemné, ale máte pár týdnů zpoždění.

Slíbil jsem vašim nadřízeným, že až se vrátím domů, nechám si všechno pro sebe. Teď ale prohlašuji, že jestli řeknete ještě jedno slovo, prodám svůj příběh prvnímu časopisu, který to bude chtít. Každý říká, že Střední východ je sud se střelným prachem. No a já právě strávil pár týdnů s bandou, co u tohodle sudu stojí se zapálenou sirkou.“

Jessica ohromeně zírala. Nečekala od svého svěřence takovou tirádu.

Harry pokračoval: „Půjdu s vámi nahoru do pokoje a nechám se předat agentům FBI. Pojedu do Washingtonu a nechám se znova vyslýchat hochy Dicka Henny. Jestli si ale myslíte, že hodlám těch pár hodin mezi tím strávit střízlivý, tak to se škaredě pletete, slečno Michaelsonová. Jsem připraven splnit svou vlasteneckou povinnost, ale teď si hodlám udělat čas pro sebe.“

Svezl se ze stoličky a mrkl na Dannyho: „Ona to za mě zatáhne. A ať ti dá slušné dýško.“

Klášter Deber Amlak

Mercer rozpoznal zvuk samopalu o zlomek vteřiny dřív než Selome. Slyšel ho už mnohokrát předtím. Odhodil balík přikrývek a vystrčil hlavu z jeskyně. Střelba se ozvala z útesu nad nimi, z blízkosti kláštera. Mercer studoval okolní krajinu, zda nespatří nějakou zadní hlídku či průzkumný oddíl. Poušť však zela prázdnotou.

„Kdo je to?“ zašeptala Selome.

Mercer neodpověděl. Bylo nemožné, aby je tady našli Levinovi agenti. Střelci tedy museli patřit k Súdáncům, kteří je pronásledovali od Údolí mrtvých dětí. Mercer nechtěl myslet na to, jakými prostředky dostali z Habteho polohu tohoto místa. Ale identifikace teroristů jim byla k ničemu. Od kláštera zazněla další salva.

Mercer rychle přemýšlel, jaké má možnosti. Došel k závěru, že má pouze jedinou. Nemůže připustit, aby mniši zaplatili za to, že zavítal do jejich útulku. Jeho přítomnost sem přivedla Súdánce. Bylo tedy na něm, aby je odtud dostal pryč. Pokud ne, vzdá se a vymění svůj život za život mnichů. Nepochyboval o tom, že ho rebelové přivezou zpátky k dolu. Doufal jen, že se mu pak podaří najít způsob, jak znova uprchnout a obelstít Izraelce.

„Zůstaň tady,“ zavelel. Mluvil klidně, ale nesmlouvavě. Vydal se nalevo od jeskyně.

„Mercere, ke klášteru je to na druhou stranu.“

„Já vím. Ale my jsme přišli z jihu. A tam někde jsem zahodil náš ruksak. Za chvíli jsem zpátky.“

Držel se podél nepravidelné paty útesu. Pohyboval se pomalu a rozvážně. Jeho khaki oděv splýval s pískovcem. Očekával, že bude muset ujít kilometr, ale místo toho našel batoh po ujití zhruba tří set metrů. Vzpomněl si na poslední vypětí sil, díky němuž dovrávoral do jeskyně se Selome na zádech. Byl úplně na dně, takřka bez sebe. Ale tři sta metrů? Byl by přísahal, že nesl Selome mnohem déle. Ta krátká vzdálenost představovala hodinu bolestivé dřiny, možná zatím vůbec nejtěžší v jeho životě. A kdyby byla jeskyně jen o pár metrů dál, zemřeli by schouleni pod útesem.

Měsíc mu poskytl dostatek světla na prohlídku věcí ve vaku. Většina z nich se nehodila k ničemu. Byla zde však pistole Selome s plným zásobníkem. Popadl batoh a utíkal zpátky k jeskyni. Dával při tom bedlivý pozor, zda někde nespatří záblesk zbraně či něčí obličej. Selome ho čekala u vchodu do jeskyně.

„Jak jsi ho tak rychle našel?“

„Nejsem takový superman, jak jsem si myslel. Ruksak byl jen pár set metrů odtud.“ Rychle si přendával věci z batohu do kapes. „Já jdu ke klášteru. Pokud se mi nepodaří teroristy zahnat či odlákat od mnichů, vzdám se jim.“

„A co já?“

„Nemyslím, že by jim šlo o tebe. Chtějí pouze mě. Jsem přece geolog.“

„Tak jsem to nemyslela,“ odsekla Selome. „Zajímá mě, co mám dělat já, zatímco ty si budeš hrát na hrdinu.“

„Nedělám to proto, abych si dokázal, jaký jsem borec.“ To bylo slabě řečeno. Ve skutečnosti měl Mercer hrdlo sevřené strachem tak, že nemohl polknout. „Ale musím jít a ty musíš informovat úřady o tom, co se tady děje. Chci, abys znova vyrazila na jih. Drž se podél útesu a táhni za sebou přikrývku, abys smazala stopy. Najdi si pro dnešek nějaký úkryt. Jestli tě do několika hodin nevyhledám, tak už asi nepřijdu. Počkej do západu slunce a pak se vrať do kláštera. Vsadím se, že do té doby budou Súdánci pryč.“

Její oči vzplanuly. „Vůbec nemysli na to, že mě z toho vynecháš, Mercere. Já mám ještě větší odpovědnost než ty. Máš-li nějaký plán, počítej se mnou.“

„Selome, já…“

Skočila mu do řeči. Nebezpečně pozvedla hlas: „Řekla jsem, ať na to ani nemyslíš, a myslela jsem to vážně. Jdu s tebou. Ano, jsi geolog. Dobře. A já jsem agentka s výcvikem. V Asmaře sis vedl dobře, ale já mám více zkušeností s podobnými situacemi.“

Už chtěl vyjmenovat alespoň některé z přestřelek, kterých se zúčastnil, když byli přerušeni zoufalým výkřikem. Někdo padal z útesu a jeho křik sílil a sílil, až byl náhle prudce uťat. Ticho, které následovalo, bylo horší než jekot.

Neměli čas se hádat.

Mercer odvedl Selome zpět na pěšinu, která vedla ke klášteru. Přibližně deset metrů od místa, kde se pěšina zařezávala do skály, spatřili na zemi tmavou masu. Oba věděli, že je to lidské tělo. Jako rozmazaný stín byla na všechny strany rozstříknuta krev. Její množství dávalo jasnou odpověď na otázku, zda nešťastník pád přežil.

Prošli úzkým průchodem a pokračovali dál podél útesu. Klášter nechali za sebou. Mercer za sebou cítil tázavý pohled Selome, ale nezdržoval se vysvětlováním svého plánu. Pozorně si prohlížel stěnu a hledal místo, kudy by se dalo vylézt nahoru. Přemýšlel o tom, co udělají, jakmile se ocitnou na dohled kláštera. Neměl nejmenší představu, kolik střelců tam je a jak jsou rozmístěni. Jedinou výhodu mohl získat díky momentu překvapení. Ani na ten se však nemohl příliš spoléhat. Svržením jednoho z mnichů ze skály mu teroristé poslali vzkaz, že o něm vědí. Čekali na něj. Potřeboval se k nim dostat z neočekávané strany.

O půl kilometru dál našel Mercer vhodné místo pro výstup. Útes čněl stále takřka kolmo do výše, ale stěna zde byla plná štěrbin a výstupků, které mohly posloužit jako záchytné body pro ruce či nohy. Navíc bylo toto místo z doslechu kláštera.

„Počkej tady.“ Odstoupil od útesu, aby si mohl prohlédnout celou stěnu. Snažil se v duchu naplánovat trasu, aby neuvízl. Zkušenější lezec by možná dokázal spolehlivě zhodnotit skálu i v měsíčním světle a stanovit bezpečnou cestu pro výstup. Mercer se však považoval v nejlepším případě za horolezce z nouze. Nikdy ho příliš nevábila představa viset desítky metrů nad zemí. Věnoval studiu skály jen několik minut a vrátil se k Selome.

„Nuže?“

„Už jsi někdy lezla?“

„Ne.“

„Dobrá. Půjdeš první. Já budu hned za tebou a bude tě navigovat.“ Nemohl si dovolit, aby se zasekla někde pod ním. „Vypadá to mnohem horší, než to ve skutečnosti je. Dělej přesně to, co ti řeknu, a nějak to zvládnem.“

„Musím se ti přiznat, že mám strach z výšek,“ špitla vystrašeným hláskem.

„No, já mám zase strach z pavouků, a to je skutečný důvod, proč polezeš první. Vyplašíš je a já dám na oplátku pozor na tebe. Souhlas?“ Jeho povzbudivý úsměv jí dodal alespoň trošku odvahy.

„Dobrá.“

Zpočátku se jim lezlo dobře. Úpatí stěny nebylo tak strmé a kámen byl vykotlaný erozí. Stoupali opatrně, ale svižně. Po deseti metrech se však skála obracela kolmo vzhůru a museli se k ní těsně přimáčknout. Tiskli se ke kameni a cítili pod sebou vražednou prázdnotu. Mercer vytušil, že Selome začíná panikařit. Dotkl se jemně jejího kotníku, aby ji ujistil, že je pořád za ní.

„Trošku doleva,“ zašeptal. „Je tam komín, kterým se dostaneme vzhůru o dalších šest metrů. Vede na skalní římsu, kde si budeme moci odpočinout.“ Zamlčel, že nad římsou bude výstup o hodně obtížnější.

Komín byl dostatečně široký, aby se Mercer mohl zapřít oběma rameny do stran a takto se soukat vzhůru. Selome, která měla lepší poměr síly k hmotností, postupovala dokonce ještě rychleji. Dosáhli římsy asi za půl hodiny. Lehli si vedle sebe a unaveně oddychovali. „Hýbej prsty, ať ti neztuhnou,“ radil Mercer, zatímco si vysával krev z odřenin na kloubech.

„Jak si vedu?“

„Znamenitě.“

„Taky nejsi k zahození.“ Selome ho políbila. „Připraven?“

„To si piš,“ odvětil, povzbuzen jejím pozitivním přístupem. „Teď se dej napravo. Je tam taková úzká římsa asi dva metry nad námi. Bude obtížné se k ní dostat, ale jakmile se tam vyškrábeme, přejdeme po ní až k další vertikální spáře.“

Pohlédla vzhůru, aby si prohlédla to, o čem Mercer mluvil, ale skalní výčnělek jí zakrýval výhled.

„Musíš mi v tomhle ohledu důvěřovat.“

Položila ruce na skálu, nahmátla špičkou boty první výstupek a posunula se vzhůru. Přehoupla se přes prázdný prostor a přenesla váhu o něco víc, než bylo třeba. Mercer slyšel, jak se nehty zarývá do kamene. Srdce mu poskočilo. V duchu se modlil, ať Selome nepropadne panice. Vteřiny plynuly. Slyšel jen závany lehkého vánku a šoupání šatů po skále.

„Jsem tu,“ vydechla Selome.

Mercer vyrazil a v mžiku byl vedle ní. Pod nohama měl kamenný pás široký asi dvacet pět centimetrů. Rozhlédl se, a okamžitě viděl, že se přepočítal. Zezdola to vypadalo, že římsa vede několik desítek metrů až k další škvíře. Nyní viděl, že se postupně zužuje, až z ní není nic než úzký proužek, který zcela mizí asi jeden a půl metru od spáry. Pak se sice objevuje znovu, ale je ještě užší než v místě, kde zrovna stáli.

Nad nimi byla skála hladká jako sklo. Nahoru nemohli a sestup zpátky dolů se rovnal sebevraždě. Byli v pasti.

„Co teď?“ Selome viděla Mercerovi na očích, že se ocitli v nesnázích.

Chvíli zkoumal situaci a pak odpověděl: „Musíme přeskočit na tu druhou římsu. Vidíš ten skalní výčnělek ve výši prsou zhruba v místech, kde se římsa ztrácí? Musíš se ho zachytit levou rukou a přehoupnout se na druhou stranu. Jsi dost vysoká. Nohou se zachytíš na druhé straně.“

„Ani nápad!“ vykřikla.

„Pokud máš lepší nápad, sem s ním.“

Rozhlédla se. Úchyt, o kterém mluvil Mercer, byl asi velikosti zaťaté pěsti a vystupoval ze stěny maximálně o deset centimetrů. Mělo by to však stačit k tomu, aby se na něm udrželi při překonávání mezery mezi římsami.

Selome se pevně přitiskla ke skále a upřeně se zadívala na výstupek. Dolů, do dvaceti metrů nicoty, raději nepohlédla ani jednou. Natáhla se a prsty pevně obemkla kámen. Postupně přenášela váhu, až byla prohnutá vzad. Odrazila se a její šaty zašustily o skálu. Pravou nohou se dotkla římsy jako první. Přetočila se a přesunula levé koleno vedle pravého chodidla. Volnou rukou se opřela o skálu. Pustila úchyt a usmála se na Mercera.

Ten úsměv opětoval a právě se chystal zopakovat její kousek, když mu kolem hlavy náhle prolétl kámen. Vzhlédl. Proti obloze se rýsovala tmavá silueta. Mercer viděl v mužově ruce další kámen a také hlaveň samopalu vyčnívající zpoza ramene. Muž si všiml Mercerova pohledu a pokynul mu rukou, ať jen leze vzhůru. Žertovně přehazoval kámen z ruky do ruky. Mercer se chytil výčnělku a v mžiku přelétl prázdným prostorem. Vrhač kamenů nezareagoval dost rychle. Mercer přistál bezpečně na římse o okamžik dřív, než okolo něj proletí druhý kámen.

Dohonil Selome. Drželi se skály jen konečky prstů. Vertikální spára byla naštěstí široká a zkosená. Jakmile se dostali dostatečně vysoko, mohli se v ní pohybovat jako po rampě. Neměli šanci dostat se nahoru tak, aby je střelec nezpozoroval. Mercer však doufal, že se mu podaří vyšplhat do patřičné výše a uchystat nepříteli nepěkné překvapení.

Pět metrů od vrcholu chytil Selome za nohu.

„Přikrč se.“

Přelezl přes ni a ujal se vedení. Viděl střelce, jak čeká na konci spáry se samopalem v ruce. Kdyby chtěl, mohl by je dávno oba zastřelit. Mercer však počítal s tím, že má rozkaz dostat ho živého. Házení kamenů byla jen taková provokace. Mercer s tou alternativou počítal už dopředu, a proto zvolil pro výstup místo tak vzdálené od kláštera. Strážný se nyní nemohl dovolat pomoci. Musel by pro ni dojít, a to by zatím mohli Mercer a Selome uniknout.

„Přitiskni se ke skále a dobře se drž,“ pošeptal Mercer Selome.

Soukal se vzhůru jako stroj. Jeho končetiny pracovaly jako písty a posunovaly ho rychle vpřed. Mercer by rád použil pistoli, ale výstřel by vyburcoval vše živé v okruhu několika kilometrů. V zoufalství ho napadl náhradní plán. Bylo natolik tma, že se Mercerovi podařilo dostat se nepozorovaně blíž, než Súdánec předpokládal. V okamžiku, kdy si žoldák uvědomil nebezpečí, bylo již příliš pozdě.

Než vylezl ze štěrbiny, připevnil Mercer své geologické kladívko na pět metrů dlouhé nylonové lanko. Svinutou šňůru držel pod paží a kladívko si zastrčil za košili. Povylezl ještě výš. Úhel byl takřka nemožný, ale Mercer vytáhl nástroj z úkrytu a vyklonil se tak, aby mohl hodit s bočním nápřahem. Hodil. Kladívko mu vylétlo z ruky a šňůra se za ním táhla jako ohnivý chvost rakety. V okamžiku maximálního napnutí se šňůra omotala okolo teroristova krku, kladívko se dostalo do rotace a přistálo v Mercerově připravené ruce. Mercer vší silou škubl, až muže povalil. Zabral znovu a stáhl ho k sobě. Pustil provaz a strčil teroristu dolů. Afričan prolétl vzduchem pár metrů od Selome, několikrát narazil na skálu, než se ocitl ve volném prostoru. Nekřičel déle než dvě sekundy.

AK-47 zůstal opřený o skálu jen pár kroků od Mercera.

Mercer několik minut vyčkával. Žádný poplach se nestrhl. Když se vyhoupl na vrchol útesu, neviděl v okolí nic než poušť. Selome se k němu za chvíli připojila. „A co dál?“

„Obávám se, že dál žádný plán nemám,“ přiznal Mercer a podal Selome pistoli. Samopal si nechal pro sebe. Kladívko zasunul za opasek.

V dálce osvětlovaly hradby kláštera světlomety několika nákladních automobilů. Tu a tam prošla ve světle postava a vrhla na zeď stín. Stály tam minimálně tři automobily a zhruba tucet teroristů. Kalašnikov měl v zásobníku třicet nábojů. Mercer by musel střílet neomylně.

„Myslím, že nejlepší bude přiblížit se co nejvíc a zaútočit, jakmile se naskytne vhodná příležitost.“

„Mercere, jakmile poprvé vystřelíme, všichni se na nás vrhnou.“

„No, ať už uděláme, co uděláme, každopádně se musíme dostat blíž.“

Vedl Selome podél srázu, aby je nikdo nemohl napadnout z boku. Skaliska na okraji také poskytovala určitý kryt. Třicet metrů od budovy už dokázali rozeznat asi deset Súdánců, kteří se rojili okolo vozidel. Několik mnichů stálo seřazeno u klášterní zdi. Jejich tmavé tváře se leskly a oči byly rozšířené strachem. Mercer čekal několik minut a přemýšlel, co dělat dál. Obával se, že nemá příliš na výběr. Náhle bandité zpozorněli. Na světlo vyšla skupina čtyř mužů. Tři z nich se zbraněmi v rukou; čtvrtý se neozbrojen pohyboval s uvolněností přirozeného vůdce. A byl bílý! Někdo z Levinovy skupiny?

Mercer měl v hlavě zmatek. Pozoroval, jak běloch mluví k jednomu z černých a čeká, až budou jeho rozkazy tlumočeny ostatním. Několik mužů naskákalo do jednoho z nákladních automobilů a vyrazilo pryč. Mercer usoudil, že jedou hledat stopy po něm a Selome. Běloch s několika dalšími rebely pak vešel do kláštera. Mnichy hnali před sebou. Jeden z vojáků se vydal směrem k útesu a svítil si na cestu silnou baterkou. Kráčel přímo k místu, kde se ukrývali Mercer a Selome. Od odhalení je dělilo jen několik vteřin.

Mercer přitiskl ústa Selome na ucho a sotva slyšitelně zašeptal: „Zůstaň tu.“

Po břiše se odplazil kousek směrem k Súdánci a schoval se do malé prohlubně. V pravé ruce měl připraveno ostré geologické kladívko, AK-47 přitisknut k tělu. V ústech mu vyschlo, když se voják pomalu blížil.

Kužel svítilny náhodně klouzal po zemi. Mercer věděl, že kdyby Súdánec posvítil přímo na něj, neměl by jinou možnost než se vzdát. Afričan se však, jak se zdálo, více zajímal o to, co je dole. Byl asi deset kroků od Mercerova úkrytu, když Mercer vyrazil. Překvapený voják nestačil ani zareagovat. Jeden prudký úder kladivem na zabití stačil. Mercer odtáhl Afričana zpátky do prachu. Vše se odehrálo v naprosté tichosti.

Vrátil se k Selome a vedl ji pryč od útesu. Obcházeli klášter širokým obloukem, aby se k němu dostali z méně pravděpodobného směru. Byl-li bílý muž izraelským agentem, pak by to znamenalo, že obě skupiny odložily své spory a spojily se. Tahle možnost se Mercerovi ani trochu nelíbila.

Ale co když se jedná o původního organizátora celé akce? A pak mu to došlo. Ital! Někdo s vazbou na šachtu, kterou Mercer prozkoumal, se vrátil, aby pokračoval v práci. Ital spojený s koloniální minulostí Eritreje. Nikdy by mu nedovolili, aby se vrátil. Proto používá súdánské žoldáky! Snaží se v dole pracovat tajně, s minimální osobní účastí. Sakra, a já mu tam poslal pracovní síly.

Vzpomněl si na Afričana, který začal střílet na římském letišti. Musel také pracovat pro Itala. Dostal za úkol sledovat Mercera. Izraelce považoval za hrozbu, a tak ho zastřelil. Tak začal boj mezi Izraelci a Súdánci, který pokračoval v Mercerově hotelu v Asmaře.

Ale jak se Súdánci a jejich italský chlebodárce dozvěděli o Mercerovi a o tom, že se chystá do Eritreje? Na odpověď si bude Mercer muset ještě nějakou chvíli počkat.

Když klášter zčásti obešli, obrátili se směrem k němu. Selome měla pistoli připravenou. Mercer nesl samopal. Přikrčeni u zadního traktu budovy nějakou dobu pozorovali, zda nespatří nějakou hlídku. Nic. Vyrazili vpřed. Posledních sto metrů utíkali jako o život. Jejich kroky tlumila zoraná půda klášterní zahrádky. Pootevřené okno našli za pár vteřin. Mercer do něj vysadil Selome a sám si rychle pospíšil za ní.

Octli se v cele některého z mnichů. Podobala se té, ve které byl ubytován Mercer – stejné prosté lůžko a stůl, na zdi nezbytný krucifix. Mercer otevřel dveře a naslouchal. Klášterem se rozléhaly hlasy. Hněvivé výkřiky a občasné zaúpění, jako by někoho bili. Hlasy byly příliš zkreslené, než aby dokázali rozlišit jednotlivá slova. Mercer však poznal italštinu. Pokynul Selome, ať jde blíž.

„Rozumíš, co říkají?“

Selome si odhrnula vlasy z uší a soustředěně naslouchala. „Vyptává se bratra Efraima, kde jsme. Má benátský přízvuk a mluví tónem člověka, který je zvyklý dostávat vše, co si zamane. Myslím, že jiného mnicha uhodí pokaždé, když Efraim řekne, že o nás nic neví. Co budeme dělat?“

Mercerův pohled se setkal se zoufalým pohledem Selome. Nemohli to takhle dál nechat. Jeden mnich už dnes zemřel.

„Budeš mě krýt. Drž se za mnou.“ Otevřel dveře dřív, než mohla Selome cokoliv namítnout.

Jeho nenadálý vpád překvapil Súdánce, který šel právě po chodbě. Mercer reagoval instinktivně. Pažbou samopalu udeřil vojáka do čelisti. Kost se roztříštila, na zeď vystříkla krev a dopadlo několik zubů. Než se omráčený muž sesul zem, Mercer pokračoval dál. Se Selome v patách se vplížil do refektáře.

Bratr Efraim se skláněl nad zhrouceným tělem jednoho z bratří, jehož tvář byla zbrocena krví. Tři další mniši stáli u zdi, střeženi několika vojáky. Ital stál poblíž místa, kde se skrýval Mercer. Než si ho stačil všimnout některý se Súdánců, chytil Mercer Itala za košili a zatlačil mu hlaveň samopalu do zad. Muž klesl na kolena.

„Mahdí!“ vykřikl Ital.

Jeden ze Súdánců zvedl pistoli, palcem ji odjistil a zamířil Mercerovi na hlavu.

„Selome!“ vykřikl Mercer. Selome pomalu vstoupila do místnosti s pistolí namířenou na Mahdího. „Ještě uvidím jednu zbraň, kámo, a tvoje střeva se rozprsknou po zdech,“ řekl Mercer.

Předpokládal, že jeho zajatec rozumí anglicky, ale pro jistotu mu zatlačil hlaveň samopalu ještě více do zad, aby snáze pochopil.

„Asi si myslíte, že to vypadá na patovou situaci,“ pravil Giancarlo Gianelli klidně. V jeho hlase nebylo ani stopy po strachu. „Tak to tedy rázně vyřešíme, doktore Mercere.“

Třeskl výstřel a bratr Efraim byl vržen proti zdi. Z pistole, kterou Gianelli držel před sebou, takže ji Mercer neviděl, se kouřilo. „Tak střílejte, doktore. Tohle postávání je na nic.“

Efraim ztěžka oddychoval a ruce si tiskl na obrovskou ránu na břiše, z níž se valila krev.

„Je tady ještě dobrý tucet mnichů,“ pokračoval Gianelli nevzrušeně. „Dávám vám své slovo, že pokud mne zabijete, žádný z nich nebude žít déle než několik vteřin.“

Gianelli vyhrotil situaci tak rychle, že Mercer neměl na výběr. Mohl Itala zabít, ale to by znamenalo jistou smrt také pro něj a pro Selome. A nezískal by tím nic. Nebo se mohl vzdát a doufat v jinou příležitost. Od počátku měl pocit, že je v téhle hře o krok za ostatními hráči. Nyní se to opět potvrdilo.

Mahdí se zašklebil, když Mercer Gianelliho pustil. Očividně ho mrzelo, že nedošlo k sebevražedné přestřelce, na kterou se těšil. Selome odhodila svou pistoli, usedla vedle bratra Efraima a položila si jeho hlavu do klína. Gianelli si nevšímal Mercera, který si dřepl vedle Selome. Jeden ze Súdánců zatím sebral pistoli i samopal.

„Je mi to moc líto,“ zašeptal Mercer. Uvědomoval si ovšem, jak prázdně jeho omluva vyznívá.

Efraim se z posledních sil snažil něco říct. Z úst se mu řinula krev.

„Děti,“ překládala Selome. „Děti, co zemřely v dole. Zabil je…“ Jeho poslední slovo nebylo už takřka slyšet.

„Co říkal?“

„Nejsem si jistá. Ale znělo to, jako že děti zabil hřích.“

„No, už jsme se dnes večer flákali dost,“ řekl Giancarlo, zatímco se Mahdí a ještě jeden z žoldáků chopili Mercera a Selome. „Doktore Mercere, co jsme se vás nahledali! Mám na vás několik otázek ohledně starého dolu.“

Mercer předpokládal, že Ital zatím dokončil prácí, kterou on a Habte začali. Otevřel důl krále Šalamouna, ale zatím nevěděl, co vlastně našel. To byla Mercerova jediná šance, chtěl-li zastavit Levina. Také si uvědomoval, že jestliže má sobě a Selome zachránit život, musí se učinit nepostradatelným.

„Řeknu vám, co chcete vědět.“ Nebylo těžké dát hlasu poraženecký tón.

„Já vím.“

„Ale nejdřív mi prozraďte, kdo jste.“

„Jmenuji se Giancarlo Gianelli. To můj strýc vybudoval ten jalový důl, který jste prozkoumal.“ Gianelli potřásl hlavou. „Chudák Enrique věděl, že tam někde jsou diamanty. Zjevně se však spletl o pár kilometrů a začal kopat na špatném místě. Jak se ale zdá, někdo už kdysi kimberlitovou trubku objevil. A podle toho, kam až jsme se dostali, než jsme našli vás, tam pracoval mnoho let. Na mně je teď pokračovat tam, kde můj strýc přestal. A vy, doktore, mi v tom pomůžete.“

Mercer věděl, co Efraim myslel tím, když říkal, že dětí zabil hřích. Stejný hřích teď čišel Gianellimu z očí. Byl to jeden ze sedmi smrtelných – hamižnost.

Údolí mrtvých dětí

Cestou zpátky k dolu vířily Mercerovi hlavou tisíce otázek. Vezl se na korbě jednoho z Gianelliho náklaďáků, bedlivě střežen šesti po zuby ozbrojenými Súdánci. Selome jela v kabině prvního vozu ve společnosti Gianelliho. Mercer doufal, že to je pro její ochranu před živočišnými pudy Súdánců, a nikoliv pro ukojení magnátových vlastních choutek.

Mercer Gianelliho znal. Jeho jméno bylo spojeno s evropskými finančními kruhy již po celá staletí. Mělo skoro takovou váhu jako jméno Rothschild. Mercer už si přesně nepamatoval, kolik evropských válek Gianelliho rodina financovala, ale nepochyboval o tom, že většina jejího bohatství byla vykoupena krví statisíců nevinných lidí. Mercer dobře věděl, že Gianelliové patřili ve dvacátých a třicátých letech dvacátého století k oporám fašistického režimu. Po druhé světové válce se jim podařilo dostat pod ochranu Spojených států jen díky svému silnému antikomunismu. O současné hlavě dynastie mnoho informací neměl. Jedno však věděl jistě – ambice, díky kterým se stal tento rod tak mocným, podědil Giancario mírou vrchovatou.

Krátce před polednem dorazila karavana do Údolí mrtvých dětí. Minuli otevřenou šachtu vyhloubenou Gianelliho předkem a zamířili k starověkému dolu. Když zastavili, zvedl jeden ze strážců plachtu a seskočil. S namířenou zbraní pak dával pozor na seskakujícího Mercera. Mercer už si nepamatoval, před kolika dny odsud odjel. Ohromilo ho, kolik práce zde zatím bylo uděláno.

Chvíli mu trvalo, než se jeho uši přeorientovaly z hučení kamionů na ostřejší a podstatně hlasitější lomoz v okolí dolu. Kromě dvou obřích generátorů na podvozcích nákladních automobilů měl Gianelli dva buldozery, několik malých nakladačů Bobcat, bagr Caterpillar, který sem přivezl Mercer, a rotační vrták Ingersoll-Rand pro odběr vzorků. Rachot strojů se odrážel od skal. Mezi touto technikou spatřil Mercer přibližně padesát Afričanů – eritrejských uprchlíků –, kteří se zde lopotili s lopatami, krumpáči a proutěnými koši.

Nemohl uvěřit, jaké množství zeminy se jim podařilo přemístit. Hora, kterou s Habtem odstřelili, byla rozporcována stroji a košík po košíku přemístěna Afričany. Důl, o němž mluvil bratr Efraim, byl odkryt. Temná štola do útrob hory byla dost velká pro nakladač, který zajížděl dovnitř a vracel se zpět s lžící plnou hlušiny. Řidič vysypal náklad na zem, kde se na něj okamžitě vrhl zástup mužů, kteří jím naplnili své koše a na hlavách je odnášeli pryč.

Mercer si vzpomněl na těžkou mechanizaci, již objednal jménem eritrejské vlády a která by měla brzy dorazit. Hydraulické rypadlo 5130 by tuhle práci zvládlo za hodinu. I tak byl výkon Eritrejců úctyhodný.

Jeden ze strážců Mercera hrubě postrčil směrem ke vchodu do dolu, kde čekal Gianelli. Mercer viděl, jak druhý voják, nespokojen s pracovním nasazením jednoho z Eritrejců, srazil dotyčného k zemi. Muž zůstal odevzdaně ležet v prachu, koš s hlínou na prsou. Žoldák do něj několikrát kopl. Nikdo z ostatních nádeníků nepřispěchal na pomoc. Všichni se jen snažili přežít.

Dokonalý návrat otroctví.

„Co říkáte, doktore? To je dílo, co?“ zvolal Gianelli. Selome stála vedle něj. Společnost jim dělal ještě jeden běloch – hromotluk s velkým břichem.

„Jo. A jak to vypadá, odborářům se nábor nových členů mezi vašimi pracovníky příliš nedaří.“

Gianelli se od srdce zasmál. „Chci vám představit Joppiho Hofmyera, vedoucího zdejších prací. Joppi, tohle je Filip Mercer. Slavný americký důlní inženýr.“

Ani jeden z mužů nenapřáhl k druhému ruku. Na Joppim však bylo vidět, že mu Mercerovo jméno není neznámé. V jeho očích se zračil respekt.

„Což abych vás po dole trošku provedl, než mi o něm něco povíte?“ pravil Gianelli žoviálně. „Sám jsem zvědavý, jak práce pokročila.“

Vchod do dolu byl dva metry vysoký a přibližně stejně široký. Střecha bobcatu, který se vynořil ze štoly, drhla o drsný kamenný strop. Joppi prohodil pár slov s bílým řidičem a ten vypnul motor. Gianelli a Hofmyer dostali každý hornickou helmu se svítilnou. Nikdo se neobtěžoval dát po jedné také Mercerovi a Selome.

„Vodstranili jsme hlušinu z dalších dvaceti metrů tunelu,“ hlásil Hofmyer Gianellimu. „Ale čím se dostáváme hloubějc, tím je materiál udusanější. Ten, kdo ten důl uzavřel, zjevně nechtěl, aby sem znova kdy někdo lez. Možná budem muset za chvíli střílet.“

„Mění se nějak sklon štoly? Nějaké postranní chodby či komory?“

„Vede stále přímo dopředu a svažuje se přibližně pod úhlem patnáct stupňů. Uvidíte sám.“

Po šesti metrech zapnuli Gianelli a Hofmyer svítilny. Světlo prozářilo temnotu, ale i tak byla štola depresivně tmavá a vzduch těžký a zamořený výfukovými plyny nakladače. Nízký strop přinutil Mercera sehnout hlavu. On a Selome postupovali za Italem a jihoafrickým těžařem. Za nimi šli dva Súdánci s pistolemi v rukou.

Pokračovali dál asi patnáct minut. Mercer odhadoval délku štoly na dva až tři kilometry. Zatímco Gianelli a Hofmyer mašírovali rovnou za nosem, Mercer pozorně studoval stěny a strop ve světle baterek obou Súdánců. Kdykoliv ho něco zaujalo, zastavoval a dával se do pohybu vždy až na pokyn některého ze strážců.

„Co hledáš?“ zašeptla Selome.

„Únikovou cestu.“

Selome se ohlédla, ale viděla jen nekonečný tubus z masivního kamene.

Tunel končil jakousi terasou, která skýtala výhled na prostornou komoru. Jednalo se o obrovskou podzemní jeskyni, která vznikla před dávnými věky přirozenou cestou při formování kimberlitové trubky. Žhavé magma, vytlačované z nitra Země, vystoupilo během erupce až sem, kde začalo chladnout a tuhnout. Diamantonosný materiál vyplnil dutinu o průměru přibližně jednoho sta metrů, načež začal postupně klesat. Jeho hladina se snižovala, až vznikla síň vysoká patnáct nebo možná i více metrů. Toto byl pracovní prostor starověkého dolu. Hornina dole byla rozryta lidmi prahnoucími po diamantech.

Poblíž vchodu do komory hučel generátor. Několik halogenových světlometů na stojanech osvětlovalo doslova každou píď jeskyně. Původní horníci rozdělili podlahu komory na čtvercová pole – patrně proto, aby měli lepší přehled o vykonané práci. Některé čtverce byly vyhloubeny více než jiné, takže podlaha připomínala trojrozměrnou šachovnici. Ty nejhlubší se ztrácely v polostínu.

Mercer se ani nesnažil odhadovat, kolik tun rudy bylo z komory vyvezeno. Poznal však, že svého času tvořila podlahu jeskyně souvislá skála. Začínal věřit, že se v dole pracovalo i déle než čtyři sta let, jak tvrdil bratr Efraim.

„Můj Bože! Tohle je modrá země!“ vyhrkl Giancarlo a pohledem se u Hofmyera dožadoval potvrzení. Rozložitý Jihoafričan přikývl.

Celé dno komory pokrývala namodralá diamantonosná hornina. Poměr mezi kimberlitem a diamanty bude možné stanovit až na základě rozboru odebraných vzorků. Jedno však bylo jisté – stáli na obrovském bohatství. Mercer si vzpomněl na kimberlit, který našel před dolem, a na to, jak byl najemno rozdrcen, aby ani jediný karát nepřišel nazmar. Svědčilo to o značné hodnotě rudy. Ano, pomyslel si, tohle je bohatství. Bohatství náležející lidu Eritreje, nikomu jinému. Mercer věděl, že pokud něco neudělá, skončí diamanty v rukou Gianelliho. Ukryl svůj hněv za kamennou tváří, ale stálo ho to obrovské úsilí.

„Vobjevili jsme to předevčírem. Musel jsem negrům pořádně nakopat prdele, aby to tu do vašeho příjezdu vyčistili. Ten, kdo tu kopal před náma, si dal tu práci zas to po sobě hezky zasypat.“ Hofmyerův hlas pomohl Gianellimu vzpamatovat se z úžasu. „Na druhým konci komory bude možná potřeba vodstřelit nějakej kak, co tam je narvanej.“

„Jak hluboko vedou vertikální šachty v podlaze jeskyně?“ zeptal se Mercer.

„Nechal jsem v jedný kopat několik kaffirů. Dostali se do hloubky deset metrů, a dno nenašli.“

„Ložisko v kimberlitu?“

„Taky bych řek,“ přitakal Hofmyer. „Museli kápnout na vobzvlášť bohatej úsek a rejt jak hraboši.“

„Tohle několikanásobně předčí mé očekávání,“ vydechl Gianelli. Obrátil se k Mercerovi. „Tak, co mi můžete říct o tomto dole?“

Mercer cítil, jak Selome po jeho boku ztuhla. Také jemu se nechtělo Italovi cokoliv prozrazovat. Nebylo však zbytí, pokud chtěli zůstat na živu.

„Důl byl otevřen přibližně před třemi tisíci lety.“

„Nebuď směšnej,“ vybuchl Hofmyer. „Koukni na tendle plac. Jenom s mašinama je možný dostat se takhle hluboko. Tohle nemůže bejt starší než takovejch sto let.“

„Ujišťuji vás, že se jedná o starověké dílo.“ Mercer si s úsměškem prohlížel Hofmyera. Jen dál dávej na odiv svou zabedněnost, kreténe. „Než jsme vyrazili do kláštera, našel jsem před vchodem kamenný mlat. Byl dost zničený, takže ho patrně vyhodili s hlušinou. Najdete ho v kožené brašně v mém stanu. Pochybuji, že by horníci s přístupem k mechanizaci používali nástroje z doby kamenné. A podívejte se také na štolu za námi. Byla proražena technikou starou několik tisíc let.

Podle struktury stěn a stropu muselo být ražení tunelu pekelná práce. Pokud se podíváte zblízka, uvidíte praskliny od toho, jak tehdejší horníci rozpalovali kámen ohněm a pak ho polévali vodou a kyselinou octovou. Kámen prudkým ochlazením rozpraskal a dal se snáze lámat. Předpokládám, že proražení štoly o pouhého půl metru představuje tak jeden den práce. Celý tunel tak mohl trvat přibližně dvacet pět let.“

„Je to možné?“ zeptal se Giancarlo svého důlního inženýra.

„Ja, možná,“ zamumlal Hofmyer.

„Možná? Dám na to krk. Četl jste Pliniův spis o zlatých dolech Asturias ve Španělsku?“ Mercer pochyboval o tom, že jméno římského historika Hofmyerovi vůbec něco říká. „Nazývá to zničení hory. Přibližně roku 25 př.n.l. nahnali Římané desetitisíce otroků do štol v horách Las Medulas. Používali tam přesně takovou techniku, jakou jsem vám právě popsal. Na vrcholech hor vybudovali obrovské rezervoáry, kanály a akvadukty, které pak naplnili vodou. Když prorazili dostatek vzájemně propojených tunelů – a bavíme se tady o mnoha kilometrech, voda vše zatopila. Hydrostatický tlak horu doslova roztrhl a zlatonosná hornina byla vyplavena do nížiny, kde se dala snadno vytěžit. Římané pracovali v horách dvě stě let a navždy změnili tvář krajiny. Hodnota dobytého zlata podle dnešních cen mohla činit až dvanáct miliard dolarů ve zlatých prutech. Věřte mi, tady se pracovalo podobným způsobem – a mnohem, mnohem dříve.“

Mercer pohlédl zpříma na Gianelliho. „Tím se dostávám k poslednímu důkazu. Mnich, kterého jste včera zastřelil, mi řekl, že ví o dole z jednoho starobylého textu. Z knihy, která byla už dávno ztracena, jejíž obsah je však předáván ústní tradicí.“ Mercer doufal, že překrucuje fakta dostatečně na to, aby Gianelliho uspokojil a nemusel mu přitom říct plnou pravdu. „Říkal, že v tomto dole probíhaly práce několik staletí, než bylo území dobyto jinou mocností. Lidé, pod jejichž vedením probíhaly práce, nechali důl raději zasypat, než aby padl do rukou nepřátel.“

„Můj Bože, to vypadá na důl krále Šalamouna!“ zvolal Gianelli.

„Možná, co já vím.“ Ital se dostal příliš blízko. Bylo třeba ho trošku zmást. „Je docela možné, že tady ta legenda vznikla. Ale jak vám tadyhle Jupík jistě potvrdí, existuje v Africe spousta míst, která si na ten titul činí nárok.“

Joppi Hofmyer zavrčel při zkomolení svého jména.

„Fascinující,“ zamumlal Gianelli. Nijak nezastíral, že na něj dělá mnohem větší dojem jeho vězeň než muž, kterého si na tuto práci najal.

Mercerovi to neušlo a začal kout železo, dokud bylo žhavé. „Dovolil bych si ještě malou poznámku. Zaslechl jsem tu něco o použití výbušnin v této komoře. Na vašem místě bych to nedělal. Strop sice vypadá bytelně, ale pokud nemáte speciální matrace pro odražení tlakové vlny, může vám snadno spadnout na hlavu.“

„Máme takové matrace?“ zeptal se Gianelli Joppiho.

„Ne, pane. Neměl by bejt problém nechat je přivízt během několika dnů z Chartúmu.“ Hofmyer doslova pěnil, že nad ním má Mercer navrch.

„No a když jsme u toho,“ pokračoval Mercer, „díval jsem se, že se chystáte znovu prosívat původní hlušinu. Vykašlete se na to. Hlušina, kterou jsem prohlížel, byla rozdrcena tak jemně, že pokud nemáte přenosný rentgen, nenajdete v ní nic a budete jen mařit čas a energii.“

Hofmyer vrhl na Mercera tak zuřivý pohled, že to až vypadalo, že se na něj vrhne. To on přišel s nápadem prosívat hlušinu.

„To zní logicky,“ přikývl Gianelli a pásl se na rozladěnosti svého zaměstnance. „Kdybych já dobýval rudu tak pracně, také bych si dal pozor, aby mi ani kamínek neunikl.“ Usmál se. „Dobře jsem udělal, že jsem si vás sem přivezl. Myslím, že neudělám chybu, když si vás tu ještě nějaký čas nechám. Budete dělat předáka mých otroků.“

Mercera na okamžik ovládly emoce. Naštěstí se Gianelli zrovna nedíval. Mercer nechtěl, aby Ital viděl nenávist, která mu vyšlehla z očí. Chtěl si ji nechat pro sebe, aby ji mohl použít, až bude třeba. Byl nazván otrokem. Stane se tedy otrokem. Až se však naskytne vhodná příležitost, sevře Gianelliho krk a nepovolí, dokud ten bídák nevypustí duši.

Důl

Uplynuly dva týdny. Dva týdny, během kterých musel Mercer bezmocně přihlížet ubití člověka k smrti. Dva týdny, kdy viděl další umírat vyčerpáním. Dva týdny, po které lidé i stroje rvali kimberlit z útrob země, dobývali ho krumpáči, sbíječkami i holýma rukama. Dva týdny, kdy také jeho tělo dostávalo zabrat.

Gianelli a Joppi Hofmyer nutili mužské uprchlíky, Mercera i Habteho pracovat ve dvanáctihodinových směnách. Každé dvě hodiny si směli udělat desetiminutovou přestávku na trochu jídla a nepatrný příděl vody. Tempo nebylo vražedné pro člověka v plné síle. Mnoho uprchlíků však dorazilo ve stavu hluboké podvýživy. Také pro některé starší muže toho bylo příliš. Vzhledem ke své kvalifikaci byl Mercer jmenován vedoucím jeho směny. Dohlížel na něj jeden z Hofmyerových Jihoafričanů jménem du Toit. Minimálně deset ozbrojených Súdánců drželo nepřetržitě stráž. Jeskyně rezonovala ohlušujícím rachotem pneumatických kladiv a vrtáků. Lidé zde sváděli boj se silami země. Neviděli přitom skoro ani na krok. Vzduch byl plný zvířeného prachu a výfukových plynů. Zakrátko pokryla horníky taková vrstva špíny, že nebylo možné rozlišit bělocha od černocha. Štolou sice vedla pružná hadice k ventilátoru, ale s prachem ani příšerným vedrem toho moc nesvedla.

Mercer si vzal příklad z britských válečných zajatců, kteří stavěli most přes řeku Kwai, a zapojil se do těžby kimberlitu s maximálním úsilím. Pro práci se sbíječkami a vrtáky vybral z uprchlíků ty nejzdatnější a naučil je základní techniku a pár triků, jak si práci usnadnit. Ostatní dobývali rudu krumpáči a další ji odváželi na povrch, kde byla drcena při hledání nepolapitelných diamantů.

Ovšem diamanty nebyly tak docela nepolapitelné. Místní kimberlit byl ten nejbohatší, jaký kdy Mercer viděl. Neměl sice přístup do přísně střežené oblasti poblíž vchodu do štoly, kde byla ruda drcena a diamanty uchovávány v trezoru, ale i tak se dozvěděl dost na to, aby dokázal odhadnout, že výtěžnost kimberlitu se pohybuje okolo dvanácti karátů na tunu, což bylo astronomické číslo. Podařilo se mu také zahlédnout několik kamenů nalezených přímo v dole. Eritrejce zpočátku mátlo, co je tak cenného na nevzhledných krystalech, které jim Mercer ukázal. Dokud totiž nejsou diamanty vybroušeny a vyleštěny, nevypadají kdovíjak impozantně. Největší kámen, který Mercer viděl, měl dobrých dvacet karátů. Kolovaly však zvěsti o obrovském diamantu, velikém jako mužská pěst, který našla jedna z žen přebírajících rudu.

Přímo v jeskyni jeden ze strážných ubil Eritrejce k smrti. Nikdo nevěděl, zda nešťastník porušil některé z četných Hofmyerových nařízení nebo zda to Súdánec udělal čistě pro své povyražení. Důvod koneckonců na osudu oběti nic nezměnil a také neměl valný význam pro ty, před jejichž očima voják rozrazil muži lebku pažbou samopalu.

Mercer měl zrovna přestávku, když k tomu došlo. Hned při prvním úderu vyskočil na nohy. Habte seděl vedle něj. Uvědomil si nebezpečí, kterému se Mercer chystá vystavit, popadl ho za nohy a stáhl zpátky k zemi.

„Ne, Mercere, nepleťte se do toho. Ten muž je již mrtvý a vy jste na živu,“ zašeptal Habte. „Během války jsem se naučil, že ničí život nestojí za prázdné vzpurné gesto.“

Bití trvalo minimálně minutu. Po jeho skončení nařídil du Toit všem vrátit se k práci. Mrtvola zůstala ležet na místě až do konce směny. Dělníci chodili kolem a uctivě klopili oči.

Těžba probíhala už dva týdny. Nepřetržitý řetěz mužů vynášel kimberlit v koších na světlo a hned se vracel pro další. Na konci druhého týdne Mercerovi došlo, že Gianelli má v plánu udřít všechny k smrti. Nejen proto, aby si zajistil jejich mlčení, ale také proto, aby za danou dobu vytěžili maximum diamantů.

Pozdě v noci, když Mercer a Habte leželi na zemi v ohradě z ostnatého drátu, probírali možné důvody Gianelliho spěchu. Habte soudil, že Gianelli má strach z objevení dolu někým jiným, kdo by to mohl nahlásit úřadům v Asmaře. Mercer však měl za to, že pro vražedné tempo jsou i jiné důvody.

„Habte, uvažujte,“ řekl Mercer. „Za celou dobu, co jsme zde, jsme nikoho jiného nepotkali. A podle kočovníků v Badnu je tohle prokleté místo, kterému se na hony vyhýbají. A pak jsou zde také nášlápné miny. Ani žádná letadla tudy nelétají.“

„To je všechno pravda,“ zamumlal Habte unaveně. Přetočil se, aby si mohl zpod zad vytáhnout ostrý kámen. „Ale proč potom Gianelli tak spěchá?“

„To nevím,“ připustil Mercer. Byl příliš vyčerpán, než aby mohl pořádně přemýšlet.

Ta otázka ho trápila od samého počátku, ale na konci každé směny měl vždy jen tolik síly, aby do sebe nasoukal skromnou večeři připravenou manželkami uprchlíků.

Pak mu ještě ležela na srdci bezpečnost Selome. Za celou dobu neměli příležitost si promluvit. Selome věznili v oddělené ohradě s ostatními ženami, kde musela vařit pro horníky. Také ji zotročili. Kdykoliv se ji Mercerovi podařilo zahlédnout při vydávání stravy, snažil se na ni povzbudivě usmát. Uvědomoval si však, že se mu to moc nedaří. Na obličeji a pažích měla modřiny od bití. Každou noc Mercer slyšel, jak si strážní odvlékají několik žen pro své potěšení. Nevěděl, zda se to děje také Selome. Jeho neschopnost zasáhnout ho užírala jako rakovina.

Ráno patnáctého dne jejich zajetí se obloha zatáhla těžkými tmavými bouřkovými mračny. Muži, kteří stáli ve frontě na snídani, se chvěli chladem.

„Neuvidíme slunce, dokud se nevyprší,“ poznamenal Habte, zatímco nastavoval cínový talíř, aby na něj dostal porci šlichty.

„Pokud se odsud chceme dostat, musí to být rychle,“ řekl Mercer, když se předtím nenápadně rozhlédl, zda není nablízku některý ze strážných. „Pochybuji, že nám dají stany. Uprchlíci déle než den nebo dva na dešti nevydrží.“

„To ani my ne,“ zahučel Habte. „Máte nějaký plán?“

Mercer příteli neodpověděl. Sledoval ženy u kuchyňských ohňů a hledal Selome, aby se na ni mohl usmát. Když ji konečně spatřil a ona k němu vzhlédla, všiml si, že vyčerpání ohnulo její dříve vzpřímená záda. Také tváře jí povadly. V očích však stále měla vzdorovitý výraz. Mercer jí pokynul, ať přijde blíž.

Opatrně se rozhlédla, pak si dala na hlavu podnos s injerou a zamířila směrem ke stolu, u kterého se vydávalo jídlo. Mercer viděl, že je neuvěřitelně vyzáblá. Položila podnos na stůl a dávala si pozor, aby nepohlédla Mercerovi do očí.

„Dnes v noci odsud musíme vypadnout,“ zašeptal rychle Mercer. Jeho hněv se změnil v rozhodnost. „Buď připravená dvě hodiny po konci mé směny.“

„To nezvládneme. Strážci po nás půjdou, sotva opustíme tábor. Nebylo by lepší, kdybys uprchl sám a pokusil se přivést pomoc?“

„Trvalo by mi nejméně týden, než bych se dostal do nejbližšího města. A dělníci nevydrží ani dva dny. Navíc nepůjdeme pryč z tábora. Věř mi. Mám nápad. Je bláznivý, je neuvěřitelně nebezpečný, ale za pokus to stojí.“

„Budu připravená. Dokonce se mi podařilo schovat pro nás něco vody a jídla.“

Zbitá, patrně znásilněná, zotročená, ale stále schopná udržovat jiskřičku naděje. Mercer zatoužil se jí dotknout. Cítil, jak se mu sevřelo srdce a současně se mu do krve uvolnil adrenalin. Její statečnost mu byla příkladem. Čerpal sílu z jejího odhodlání. „Uvidíme se večer.“

Dostali na jídlo pouze deset minut. Pak je nahnali zpátky do dolu. Zatímco na povrchu končily práce se setměním kvůli šetření paliva do generátorů, pod zemí se pracovalo nepřetržitě. Předchozí směna právě vycházela z tunelu. Každý muž se díval přímo před sebe na zem. Všichni byli natolik vyčerpáni, že si snad ani neuvědomovali, že skončil další den.

Až do setmění se toho nedalo mnoho dělat. Mercer pouze požádal Habteho, aby připravil na útěk co nejvíc vězňů. Samotná úniková skupina nesměla být příliš velká, měla-li mít nějakou šanci na úspěch. Potřebovali však, aby ostatní v případě potřeby odvedli pozornost.

Avšak smůla, která se Mercerovi lepila od počátku na paty, se znovu přihlásila o slovo. Joppi Hofmyer právě osobně dohlížel na práce v dole. Po dvou týdnech drobnějších potyček s Mercerem si na něm potřeboval vybít svůj vztek. Sotva Mercer sestoupil do šachty, kde pracoval minulou směnu, Hofmyer přiběhl.

„Hej, Mercere, koukej vodtamtaď vylízt,“ zařval Joppi z patnáctimetrové výšky. Jeho hlas se mísil s hlukem mechanizace.

Co nejpomaleji to šlo, vystoupil Mercer nahoru po provazovém žebříku. Pohlédl na dlouhý tunel vedoucí ke svobodě, pak se otočil k Jihoafričanovi: „Copak máš na srdci? Další lekci z těžařství?“

„Jo, bude to lekce, na to vem jed.“ Hofmyer stál tak blízko, že Mercera ovanul jeho zkažený dech. „Gianelli vodjel na celý dopoledne. Takže můžu několik hodin vymejšlet, jak mu vysvětlím, žes chcíp.“

Hofmyer byl o několik let starší než Mercer, ale to nebyla v jeho případě velká nevýhoda. Búr převyšoval Mercera minimálně o půl hlavy a vážil o dobrých dvacet kilogramů víc. Měl široká ramena, klenutý hrudník a pěsti jako kladiva. Na kloubech měl jizvy po odřeninách z pěstních soubojů. Navíc byl v plné síle, zatímco Mercer se vyčerpáním sotva držel na nohou.

Mercer věděl, že první rána bude možná jediná, ke které bude mít příležitost. Proto bez váhání zaútočil. Pohyboval se těžkopádně, ale Hofmyer tak náhlý výpad nečekal. Mercerova pěst ho zasáhla do čelisti, přerazila mu dva zuby a rozrazila ret. Hofmyer zavrávoral pár kroků vzad. Bylo to však spíš překvapením než bolestí ze zranění.

Horníci ustali v práci, aby mohli sledovat drama. Dokonce i súdánští dozorci polevili ve své bdělosti. Hofmyer se na Mercera zašklebil zakrvavenými ústy. „Si troufáš.“ Odplivl si. „Jen do toho. Aspoň bude větší sranda.“

Mercer zaujal obranný postoj a připravil se na boj o život. Jak předpokládal, Hofmyer stál zpříma, s rukama od sebe. Odjakživa se spoléhal výhradně na svou hmotnost a sílu, takže se nikdy nenaučil žádným bojovým technikám. Mercer doufal, že toho umí dost na to, aby přežil výprask, který ho čekal. Nedělal si iluze, že by mohl souboj vyhrát.

Před první Hofmyerovou ránou se mu podařilo uhnout, ale druhá ho zasáhla naplno do hrudníku, vyrazila mu na okamžik dech a srazila ho na kolena. Měl pocit, jako by dostal baseballovou pálkou. A to ho Joppi udeřil prakticky bez nápřahu, s využitím pouhého zlomku síly. Znova se zachechtal a naznačil několik úderů, kterým Mercer musel uhýbat. I slabší rána by ho poslala k zemi.

Asi deset minut rozdával Hofmyer rány na všechny strany. Některé sedly, některé částečně, některé šly zcela mimo. Mercer se zmohl pouze na jediný protiúder, při kterém si spíš sám zhmoždil ruku, než aby způsobil Joppimu nějakou újmu. Eritrejští nádeníci se po prvním Mercerově výpadu rozjařili, ale když viděli, jak špatně se Mercer kryje, zklamaně ztichli. Při každém zásahu se instinktivně přikrčili, protože žádný z nich by nepřestál jedinou z ran, které se sypaly na Mercera.

Ale Mercer měl pro svou špatnou obranu důvod. Pokaždé když Joppi zaútočil, Mercer ustoupil a snažil se dostat co nejblíže k zaparkovanému nakladači. Řidič se do práce zatím nedostavil a stroj stál přibližně uprostřed komory, se lžící zvednutou do výše. Měl-li Mercer přežít zápas, potřeboval bobcat k nahrazení vlastních ubývajících sil.

Hofmyerovi Mercerův záměr nedošel. Mercerovi se však také nedařilo domanévrovat ho na místo, kde ho chtěl mít. Třikrát byl Mercer sražen na půl metru od nakladače a třikrát Joppi ustoupil, aby sklidil ovace Súdánců. Třikrát s nezdolnou trpělivostí Mercer vstal a nechal se mlátit a kopat tak dlouho, až znova skončili u bobcatu. Tvář měl oteklou a zkrvavenou, že takřka neviděl. Jednou rukou si chránil místo, kde měl možná zlomených několik žeber. Nechal se však mlátit dál. Teprve na čtvrtý pokus usoudil, že všechno je, jak má být.

Mnoho sil už mu nezbývalo. Vybičoval se k poslednímu vzepětí. Joppi jej zasypal sérií zničujících úderů, přičemž se zaměřoval na poraněná žebra, aby zvýšil Mercerovo utrpení. Očekával, že Mercer upadne a bude lapat po dechu jako při předešlých třech útocích. Ale to se přepočítal. Mercer se napřímil a zasadil Joppimu dobře mířenou ránu, která vychýlila Jihoafričana z rovnováhy. Pak se Mercer hbitě vrhl na podlahu komory a rázným švihnutím obou nohou poslal Hofmyera k zemi. Než se Joppi vzpamatoval, seděl Mercer za řízením bobcatu. Nacvičenými pohyby spustil lžíci tak, že přitiskl Hofmyerovu hlavu k zemi. Kdyby chtěl, mohl mu ji rozmáčknout jako meloun.

Súdáncům konečně došlo, co se děje, a pozvedli zbraně.

„Držte se zpátky,“ zařval Mercer anglicky. Jeho výraz a tón hlasu byly výmluvnější než slova. Joppi Hofmyer skučel zpod lžíce. „Tak, ty svině. Jen jim řekni, jak to bolí. Řekni jim, že bys nerad chcíp.“

Joppi ze sebe vydal další srdcervoucí výkřik. Jeho tělo sebou zmítalo, zatímco mu lžíce nakladače tiskla hlavu k zemi.

„Habte!“ zařval Mercer. Habte stál v mžiku u něj. „Můžeš promluvit tady k těm Súdáncům?“ Eritrejec přikývl. „Dobrá, Joppi. Chci, aby tví lidé okamžitě vypochodovali z tunelu. Jestli tady budou ještě za půl minuty, použiju tvůj mozek k výzdobě jeskyně.“ Jihoafričan roztřeseným hlasem zopakoval rozkaz a Habte ho přeložil. Súdánci poslušně opustili komoru v nepříliš uspořádaném útvaru.

„Teď jenom doufej,“ řekl Mercer Hofmyerovi, „že se Gianelli brzy vrátí. Protože dřív se z toho nedostaneš.“

Předal řízení Habtemu, aby si mohl otřít krev z obličeje. „Pokud se bude příliš kroutit, stačí mu trošku víc zatlačit na hlavu.“ Mercer pro názornost trošku protočil motor bobcatu.

Giancarlo Gianelli vešel do jeskyně asi za hodinu v doprovodu své súdánské gardy. Měl na sobě čistý khaki oděv. Když uviděl Mercera v kabině nakladače, obdařil jej odzbrojujícím úsměvem. „Jak vidím, máme tady menší problém.“

„Ani ne, pokud vám nebude vadit, že Joppiho hlavu rozmáčknu jako hrozen,“ odvětil Mercer nonšalantně.

„To snad nebude nutné.“

„Máte pravdu.“ Mercer přidal plyn, zvedl lžíci a uvolnil Hofmyera. „Chtěl jsem jen, abyste viděl, že jsem ho mohl zabít, ale neudělal jsem to. Každý z přítomných, včetně vašich žoldnéřů, vám potvrdí, že já jsem si nezačal. Chtěl jsem to jen ukončit. On ať si hledí svého a já si budu také hledět svého.“

„A co teď hodláte dělat?“ Gianelliho očividně pobavilo, jak snadno Mercer Hofmyera přemohl, i to, jak ho zase nechal klidně jít.

„Víte, co myslím, Gianelli. Držte ho na uzdě a já se vrátím do práce.“

„Takže tohle nebyl pokus o útěk?“ Giancarlo zvedl obočí.

Mercer na něj klidně pohlédl. „Až se rozhodnu utéct, dozvíte se to jako první.“

„Vaše kuráž je impozantní,“ uchichtl se Gianelli. Hofmyer seděl na zemi s hlavou v dlaních. „Vícekrát to nezkoušej, Joppi. Jestli chceš Mercera umlátit k smrti, počkej s tím, až tady budeme hotovi, jasné?“

Hofmyer tiše cosi zaskučel.

„Dobře.“

„Gianelli, povězte mi jednu věc.“ Mercer seskočil z bobcatu a přistoupil k italskému průmyslníkovi. Tohle byla za celou dobu první příležitost, kdy s ním měl možnost mluvit. „O co tady jde? Myslím práci v tomhle dole. Peníze nepotřebujete a už jste dokázal, že tady jsou diamanty, jak tušil váš strýc. Proč chcete tyhle lidi udřít k smrti? Pro pár tisíc karátů? Vím, že se odsud živý nedostanu, tak proč mi to neříct?“ Náhle Mercera něco napadlo.

„Koneckonců, myslíte si, že vás Centrální prodejní systém nechá ty kameny udat? Vrhnou se na vás jako psi.“

„Bravo,“ řekl Gianelli. „Uhodil jste hřebík na hlavičku hned napoprvé.“

„Co je to Centrální prodejní systém?“ vmísil se do hovoru Habte.

Gianelli se otočil k Habtemu a jal se mu trpělivým tónem vysvětlovat: „CPS je tajné sdružení nejmocnějších firem světa. Na rozdíl od ostatních oborů je trh s diamanty ovládán tvrdě řízeným monopolem, který kontroluje veškeré aspekty obchodu – těžbu, zpracování i prodej. Skoro každý v Evropě či Americe zná jejich nabubřelé reklamy, které vychvalují kvalitu jejich kamenů. CPS je stínová organizace, která rozhoduje o tom, kdo dostane diamanty, kdo s nimi může obchodovat a za kolik. Cena diamantů je tak uměle nadhodnocována.“ Obrátil se k Mercerovi. „Opravte mne, jestli se mýlím, ale patrně se domníváte, že jakmile se CPS dozví o tomhle mém malém podniku, přinutí mne jej uzavřít, aby udržel svůj monopol, pravda?“

„Přesně tak,“ řekl Mercer. „Mají dokonalý přehled o každém kameni, který je na světě vytěžen. A to nejen v nalezištích, která patří jejich konsorciu. Pokud se na trhu objeví neznámé kameny z neznámého zdroje, začnou se o ně zajímat a budou se snažit to za každou cenu zarazit. Víte dobře, jakou moc mají. CPS má kontakty na přední činitele jihoafrické a britské vlády. Jsou takřka nepostižitelní.“

„A právě na tohle spoléhám. Víte, já budu ten někdo, kdo jim řekne o tomto dole.“ Mercerovi se při tomto odhalení rozšířily oči a Gianelli se spokojeně zasmál. „Nemám ani zájem, ani možnosti soupeřit s CPS. Oni to ovšem nevědí. Neodlučným atributem každého monopolu je strach z konkurence. Od toho se také odvíjí úsilí o udržení kontroly.“

Mercer najednou pochopil. „Chystáte se blufovat?“

„To není úplně přesné. Hodlám jim ukázat kameny, které zde vytěžíme, aby viděli, že to myslím vážně. Když před ně vysypu kyblík diamantů, které nebudou schopni vystopovat, uvědomí si, že je ve hře další hráč. Zatím nevím, jestli mi zaplatí víc za to, že jim prozradím místo naleziště, nebo za to, že jim slíbím, že nebudu pokračovat v těžbě. Ať tak nebo tak, budou chtít dostat důl pod kontrolu. Můžete tomu klidně říkat vydírání. Použiju proti nim jejich vlastní chamtivost.“

Mercer se snažil tvářit neutrálně, ale v duchu musel obdivovat jednoduchost a brilantnost Gianelliho plánu. Vydělá na tom miliardy. CPS nebude vědět, že mu důl nepatří, dokud mu nezaplatí. „A co když vaše akce přinutí CPS zvednout ceny diamantů na celém světě, aby vás mohli vyplatit, a potopí tak jihoafrickou ekonomiku?“

„Komu na tom záleží? Uhrovití mládenci budou prostě solit o pár tisíc dolarů víc za prsteny pro své pitomé snoubenky. A pokud jde o Jižní Afriku, doufám, že tam dojde k rozvratu a bílí se opět dostanou k moci. Vydělával jsem tam slušné peníze, než to tam vzali do ruky černí. Šlo mi sice také o očištění strýcova jména v rodinných análech, protože to byl opravdový génius, ale nevěnoval bych tomuhle podniku tolik peněz a energie, kdyby mi nepřinesl slušnou finanční kompenzaci.“

Mercerovi bylo jasné, že se křehká jihoafrická demokracie musí zákonitě zhroutit, když desetitisíce lidí přijdou najednou o práci. Zavládne tam anarchie a lidé budou bojovat o holé přežití. „Vy prevíte! Zahráváte si tady s lidskými životy!“

„S tou nejlevnější komoditou na světě.“

„Kolik vás tedy uspokojí? Už máte jistě pár tisíc karátů a slyšel jsem něco o obřím kameni. Proč dál štvát tyhle lidi?“

„Čím víc diamantů budu moci CPS ukázat, tím víc peněz budou ochotni zaplatit, aby mě dostali ze hry. Nemusím vám snad vysvětlovat úměru mezi pravděpodobností, že budeme objeveni, a potřebným množstvím diamantů. Díky vám efektivita horníků po dvou týdnech těžby neklesla, a tak tu zůstaneme o něco déle.

A abych vám poskytl alespoň nějakou motivaci, něco vám navrhnu. Za tři týdny, pokud nebudu muset odjet předčasně, pojedu uzavřít svou dohodu do Londýna. Počítám, že jednání nebude trvat déle než pár minut. Jakmile budu hotov, nechám uprchlíky propustit. Až prodám umístění naleziště, nebude mít tato informace žádnou hodnotu, takže budou moci jít, kam se jim zachce. To je fér, ne?“

„Za tři týdny z nich nebude nikdo na živu!“ vyhrkl Mercer.

Gianelli po něm hněvivě blýskl očima. „To není moje starost.“ Obrátil se k Hofmyerovi. „Jdi se dát do pořádku a pošli sem du Toita, ať převezme dozor nad těmi opicemi.“

Mercer se vrátil k práci. Jeho mozek pracoval na plné obrátky. Střední východ, Jižní Afrika, uprchlíci, Selome, Habte, Harry. S tímhle vším v sázce prostě neměl jinou možnost než vytrvat.

Důl

Znělo to jako vzdálené bubnování. Temný zvuk, který ztěžka dolehl na muže vracející se ze směny. Ještě než došli k ústí tunelu, poznali, o co jde. Původně byli zemědělci, a tak dobře věděli, jaké to je, když přijde déšť.

Bylo osm večer a venku vládla taková tma, že otvor byl sotva znatelný. Voda se přes něj lila proudem jako vodopád. Skrz vodní stěnu se jeden za druhým prodírali nádeníci nastupující do práce. Zjevovali se jako duchové.

„Pomůže nám déšť nebo uškodí?“ zakřičel Habte Mercerovi do ucha, aby přehlušil hluk vody.

Mercer jen pokrčil rameny. Soustřeďoval se na jiné věci. Řekl Selome, ať je připravena dvě hodiny po skončení jeho směny. Do té doby toho museli s Habtem hodně stihnout. Těsně předtím, než na ně přišla řada, aby vyšli do bouřlivé noci, strhl Mercer Habteho stranou. Nejbližší Súdánec byl stále ještě dobrých pět set metrů dál v tunelu. Neměl šanci je vidět či slyšet jejich hovor.

„Máte vše připraveno?“ zeptal se Mercer vyčerpaně. Během směny se snažil maximálně odpočívat, ale i tak toho měl dost. Měl pocit, že únava, která ho zmáhá, už ho nikdy neopustí. Potěšilo ho však zjištění, že nemá zlomeno žádné žebro.

„Ano. Budu čekat hned za tunelem. Všechno přichystám podle plánu.“

„Jestli ne, bude to ten nejzbabranější útěk v historii,“ zahučel Mercer. „Ví každý, co má dělat?“

„Dozví se to, až přijde čas. Ti, se kterými jsem neměl možnost mluvit přímo, se to dozví od ostatních. Nebojte se, budou připraveni.“

Mercer sázel na předtuchu. Pokud se mýlí, budou se Gianelli a Hofmyer střídat v grilování jeho varlat a ostatní nechají nejspíš postřílet.

„A vy máte vše hotovo?“ zeptal se Habte s úsměvem, aby trošku rozptýlil Mercerovu chmurnou náladu.

„To uvidíme za dvě hodiny,“ odvětil Mercer.

Jak Mercer předpokládal, neobtěžoval se Gianelli zajistit pro horníky přístřeší. Ital, ostatní běloši i súdánští žoldnéři čekali, až se bouře přežene, v bytelných stanech s klimatizací.

Ženy nikdo nenutil vydávat mužům jídlo. Nechaly ho tedy na dešti. Rozmočená injera připomínala bahno a z kotlů přetékala dešťová voda přes okraje. Mercer raději neztrácel s jídlem čas. Stejně byl příliš nervózní, než aby dokázal cokoliv pozřít. Zamířil rovnou k ohradě z ostnatého drátu. Na zemi byly rozprostřeny velké modré igelitové plachty, pod kterými se choulili unavení a promočení muži. Oblohu prořezávaly blesky a údolím se rozléhalo burácení hromu. Eritrejci vyděšeně skučeli.

Na stráži stáli tři Súdánci. Všichni však zalezli do stanu, který si postavili u ohrady. Když šel Mercer okolo, viděl, že jeden z nich už spokojeně podřimuje a zbývající dva k tomu nemají daleko. Za této deštivé noci neočekávali ze strany vězňů žádné potíže.

Jen tak dál, chlapci, pomyslel si Mercer, když vešel do ohrady. Hlídáte stádo ustrašených ovcí. Jen si hezky zdřímněte.

Eritrejci drželi Mercerovi a Habtemu místo pod igelitem. Nasměrovali ho posunky rukou. Mercer tam zalezl a čekal, dokud Habte nespořádá svou rozmočenou večeři. Vzdor zvýšené hladině adrenalinu v krvi se mu podařilo na pár minut usnout.

„Vy můžete spát?“ podivil se Habte, když se objevil pod plachtou. „Tak to vás starosti příliš netíží.“

„Když je někdo tak ošklivý jako já, musí si dopřát veškerou spanilost spánku, která se namane,“ odvětil Mercer. Pak zvážněl. „Máte to?“

Habte mu ukázal malé hornické kladívko zastrčené za pasem. „Ani si nevšimnou, že jim zmizelo.“

„A ti dva muži, které potřebujeme?“

„Mám jednoho. Tím druhým budu já.“

„Na to zapomeňte, Habte. Nemůžeme riskovat vaše zmrzačení. Vy budete mít speciální úkol, až se nám podaří dostat ven.“

Habte přikývl. „Dobrá. Mám tu ještě jednoho, ten to zvládne.“

Ohrada byla obehnána spirálově stočeným ostnatým drátem ostrým jako břitva, který byl pyramidovitě navrstven. U základny tak měl plot či spíše hradba šířku tři metry a na výšku dva a půl metru. Jednotlivé záhyby k sobě přiléhaly tak těsně, že překážka připomínala ocelový živý plot s dvoucentimetrovými zuby připravenými zakousnout se do oděvu či do masa. Mercer měl jednoduchý plán. Potřeboval však k němu dva statečné uprchlíky se schopností snášet prudkou bolest.

Po krátké přípravě si lehl první Eritrejec na břicho a začal se pomalu plazit pod plot. Postupoval opatrně, ale sotva zasunul do ocelových záhybů jednu paži, měl ji plnou škrábanců a krve. Nevykřikl, nestěžoval si ani ruku nestáhl zpět. Místo toho začal dovnitř pronikat i druhou paží. Půjčil si oblečení od ostatních horníků, takže měl na sobě několik vrstev šatstva. Jak se však plazil dál a dál, bral oděv rychle za své a brzy se z četných ran na jeho těle valila krev, která byla okamžitě odplavována deštěm. Muž přidušeně vykřikl, když se mu jeden osten zabodl do tváře a projel až k bradě, zanechávaje za sebou šrám, který by se mohl pořádně zhojit pouze po sešití.

Celých deset minut sledovali Habte, Mercer a druhý uprchlík, jak se první muž prodírá drátem. Všichni zatajili dech, když se bodl do slabin. Vydechli úlevou, když si nakonec vytáhl ocelový trn z těla a zašeptal, že nic důležitého nebylo zasaženo. Dalších pět minut uplynulo, než z muže zůstala v ohradě jen chodidla. Nyní přišel na řadu druhý, aby se pokusil zdolat zeď ostnatého drátu.

Druhý muž se vklínil pod tělo prvního a jako had se začal soukat vpřed. Tělo svého druha používal jako štít. Zachytil se jen několikrát a pokaždé se dokázal snadno vyprostit trhnutím ruky či nohy. Vzdálenost, kterou první dobrovolník vykoupil svou krví a bolestí, zdolal za pár minut. Pak ale musel dál. Mercer a Habte čekali dvacet minut, než se muž propracoval klubky drátu. Na ostnech za ním zůstávaly viset kusy šatstva i masa. Ustal v okamžiku, kdy se jeho kolena dotkla kamarádovy hlavy. Do konce však zbývalo ještě půl metru drátu.

Mercer neváhal. Se stejným fatalismem jako oba Eritrejci vyrazil vpřed. Vklouzl pod tělo prvního muže, pak pod druhého. Vzhledem ke své robustnější tělesné konstituci se však ani on nevyhnul bolestivým zásahům ocelovými trny. Když dorazil k hlavě druhého dobrovolníka, zašeptal: „Yakanyelay.“ Děkuji.

Pomalu se začal prodírat zbývajícím úsekem drátu. Ruce měl kluzké od vlastní krve a dešťové vody. Voda mu stékala do očí, takže pracoval takřka poslepu. Pouze když temnotu prozářil blesk, viděl, jak pomalu mu jde práce od ruky. Oba Afričané zvládli dvojnásobnou vzdálenost za polovinu času. Mercer měl pocit, že stojí na místě. Pokusil se zrychlit, ale zbrklý pohyb měl za následek osten zaražený hluboko pod nehet. Rukou mu projela ostrá bolest až do mozku. Musel se kousnout do rtu, aby nevykřikl.

Vytáhl trn a pokračoval. Bolestí přivíral oči. Náhle hrábl rukama do prázdna. Dorazil na konec. Uvolnil si obě paže a zašeptal Habtemu, že může vyrazit. Habtemu trvalo pouze tří minuty, než se doplazil k Mercerovi. Plazil se vpřed s neuvěřitelnou lehkostí. Mercer cítil, jak se mu několik ostnů zarylo do zad, když se Habte plazil pod ním. Musel zmobilizovat veškerou vůli, aby zůstal potichu.

Když se Habte konečně ocitl na druhé straně, pomohl Mercerovi vyprostit se zpod drátu. Déšť se stále valil shůry jako při biblické potopě.

„Ostatní půjdou v našich stopách,“ řekl Habte, když poprvé po několika týdnech svobodně vydechli. Déšť jim omyl krev z tváří, rukou i paží.

„Jestli ti dva zůstanou bez pomoci, mohou vykrvácet.“

„Vědí, že to je cena za svobodu ostatních.“

Mercer se zahleděl Habtemu do tváře a pochopil, že Eritrejec mluví pravdu. Napadlo ho, zda si Etiopané skutečně mysleli, že dokáží porazit nepřítele s takovou mentalitou. „Jejich oběť nevyjde nadarmo. Jste připraven?“

„Ano.“

„Setkáme se u vchodu do štoly za…“ Mercer pohlédl na hodinky. Zaskočilo ho, kolik času už uplynulo. „Hodinu a dvacet minut. Zvládnete to všechno do té doby?“

Habte se na chvíli zamyslel. „Ano. Dá mi to zabrat, ale budu tam.“

„Tak zatím.“ Mercer a Habte si potřásli rukama a vzápětí je oba pohltila tma.

Mercer se zahleděl do temnoty za táborem. Mohl bez problémů odejít. Do rána by urazil několik kilometrů a déšť by za ním zahladil stopy. Během několika dnů by mohl být doma. Když nyní věděl, že Harryho Whitea drží Izraelci, stačilo by využít kontaktů ve vládě a zajistit jeho propuštění. Do týdne by si spolu mohli dávat do nosu u Tinyho. Mercer zaplašil lákavou představu rázným zavrtěním hlavy a odvrátil se od vábivé pouště.

Aby zastavil Levina, musí nejprve zastavit Gianelliho. Potřeboval osvobodit alespoň část uprchlíků, aby mohl kontaktovat Dicka Hennu. Navíc to byl on, kdo zavedl Eritrejce do otroctví. Bylo tedy na něm, aby je z něj zase dostal. Také si vzpomněl na Selome a vše, čím musela projít. Poprvé od rozchodu s Aggií Johnstonovou cítil v prsou ono zvláštní teplo. Nezáleželo na tom, zda je to láska – ta možná přijde, možná ne –, stačilo to však k tomu, aby měl sílu pokračovat. Podíval se směrem k Gianelliho táboru.

Běloši tábořili asi půl kilometru od ohrady vězňů, pěkně proti větru od otevřených latrín, které museli používat zajatci. Noc byla inkoustově temná. Světlo ze stanů navádělo Mercera, brodícího se bahnem, jako maják. Déšť dokonale přehlušil jakýkoliv hluk, ale neskýtal žádnou ochranu před případným Súdáncem na stráži.

Ozbrojený žoldák se vyloupl z dešťové clony tak náhle, že Mercer málem nevěřil svým očím. Súdánec byl zabalen do mokré celty a naštěstí se díval opačným směrem. Samopal měl schovaný pod látkou. Mercerovi vyschlo v krku. Postupně tajil dech, až v sobě zadržoval poslední vdech jako vzpomínku na okamžik menšího napětí.

Po špičkách se blížil k žoldákovi a telepaticky se mu snažil vsugerovat, aby se neotáčel. Pohyboval se rychle a natahoval krok, jak jen to šlo. Když byl od vojáka asi metr, vycítil muž, že se za ním něco děje. Začal se otáčet a chystat zbraň k výstřelu.

Mercer přelétl zbývající vzdálenost jako přízrak. Zvedl paži nad hlavu a využil vlastní setrvačnosti k zesílení úderu. Zasáhl Súdánce do krku a srazil ho do bahna. Nezdržoval se zjišťováním, zda ho zabil či pouze omráčil. Rychle si přisvojil jeho AK-47 a vytahal mu z kapes náhradní zásobníky. Hned potom pokračoval směrem k táboru.

Vydechl, znova se pokusil soustředit. Snažil se opanovat zběsilost, která se ho před útokem zmocnila.

Měl zbraň. To mu dodávalo větší pocit jistoty. Přiblížil se ke stanům, které byly uspořádány do dvou skupin. Větší stany tvořily čtyři řady, zatímco pět menších bylo postaveno do kruhu. Blesk osvítil stůl a několik židlí uprostřed tábořiště a ohniště ohraničené kameny. Mercer usoudil, že menší stany patří bělochům. Obešel tedy tábořiště tak, aby se pokud možno co nejvíc vyhnul stanům Súdánců.

Kryt přívaly deště se plížil ke stanům zezadu. Narazil krkem do kotevní šňůry a málem se uškrtil. Upadl do bláta. Chvíli nehybně ležel a počítal v duchu do dvaceti, aby se přesvědčil, že jeho nemotornost nevzbudila žádnou pozornost. Všude vládl klid.

Mercer přitiskl ucho k nylonové stěně stanu a naslouchal. Měl u sebe osten z drátěného plotu, který se mu podařilo ulomit. Byl tak ostrý, že byl problém držet ho a nepořezat si prsty. Když se Mercer přesvědčil, že ve stanu nikdo není, opatrně rozřízl plátno těsně u země.

Vklouzl dovnitř a snažil se rychle rozkoukat, aby rozeznal věci ve stanu. Světlo z okolních stanů sem doléhalo jen velice slabě. Jakmile spatřil dvě lůžka, věděl, že není na správném místě. Hledal Gianelliho příbytek a pochyboval, že by se o něj miliardář s někým dělil. Nejspíš se jednalo o stan dvou Jihoafričanů, kteří měli právě dozor v dole.

Z dalšího stanu zaslechl hovor Gianelliho a Joppiho Hofmyera. Pro déšť nebylo slovům rozumět, ale hlasy si Mercer nemohl splést. Přesunul se k druhé straně stanu, kde byly hlasy lépe slyšet, prořízl do plátna malý otvor a přiložil k němu oko. Výhled mu zakrýval kufr Louis Vuitton. Než aby zbůhdarma hleděl do kůže, raději přitiskl k díře ucho.

„Proč místo bobcatu raději nepoužít rameno exkavátoru?“ chechtal se Gianelli. Mercer se dovtípil, že se baví o tom, jak ho co nejlépe sprovodit ze světa.

„Větší švanda by byla nechat ho Súdáncům – ať ho domrdaj k smrti,“ hlaholil Hofmyer.

„Myslím, že křesťané tyhle věci nedělají.“

„Ále, tydle vopice sou v prvý řadě negři. Prcání poraženejch nepřátel je jejich prastarej zvyk.“

„Je půl desáté,“ zvolal Gianelli. „Ztratil jsem pojem o čase. Musím zavolat do Benátek. Omluvíš mě?“

„Jasan, pane Gianelli. Vomlouvám se, že sem vás zdržel.“

„Ještě je čas, ale musím zase na záchod. Vodu převařujeme, jídlo dovážíme, ledu jsem se týdny ani nedotkl, a přesto mám pořád žaludek jako na vodě.“

„Že by Menelikova kletba?“

„To není k smíchu, Hofmyere.“

Mercer zaslechl zvuk stanového zipu, načež se hlasy začaly vzdalovat. Slyšel Gianelliho láteření na špatné počasí, které pomalu zanikalo v dešti.

Mercer měl možná deset minut, než se Gianelli vrátí. Nemeškal a rozšířil otvor tak, aby se jím mohl protáhnout. Zavadil o hromadu kufrů, které se skácely na zem.

„Hajzl!“ sykl Mercer a masíroval si zátylek, kam ho uhodila cestovní brašna.

Začal systematicky prohledávat Gianelliho stan, nahlížel do kufrů a beden. Gianelli si s sebou přivezl také několik kusů nábytku včetně starožitné dřevěné postele s nebesy a moskytiérou. Mercer se podíval pod matrace i do dvou šuplíků, které tvořily součást postele. Našel satelitní telefon, který dal Habtemu na cestě do Badnu. Tak to bychom měli první věc. Teď ještě tu druhou. Stůl byl také starožitný. Měl deset šuplíků a Mercer je prohledal všechny. Bezvýsledně se prohrabal haldou papírů.

Pohlédl na hodinky. Uplynulo osm minut. Začala se ho zmocňovat panika. Poblíž kempinkového křesílka stál malý stolek. Také na něm ležel stoh papírů. Mercer je nadzvedl, zda se něco neskrývá pod nimi. Opět nic. Gianelli bude zpátky za sekundu. Mercer věděl, že pokud nenajde to, co hledá, může na útěk zapomenout. V takovém případě by udělal lépe, kdyby se vrátil do ohrady a zkusil štěstí následující noc.

Déšť bubnoval na střechu stanu, takže neslyšel, zda se zvenku někdo blíží či nikoliv. Znova zkontroloval čas. Jedenáct minut. Nejvyšší čas zmizet. Další minutu mu zabere srovnání kufrů. Už tak se zdržel příliš dlouho. V tom okamžiku tiše zapředla malá plynová lednička a Mercer rázem pochopil, že přesně tohle místo hledá. Jednalo se o malý přístroj pro kempování. Mercer ji otevřel. Na spodní polici ležela jeho kožená brašna. Rychle se přesvědčil, že fotografie z Medusy jsou stále na svém místě. Ach, díky bohu. Bez nich byl útěk vyloučen.

Gianelli je patrně uložil do lednice, aby je chránil před vlhkem. Mercer si brašnu rychle přehodil přes rameno. Začal rovnat kufry. Nechal za nimi jen tolik místa, aby se mohl protáhnout ven. Vtom zaslechl Gianelliho hlas a ztuhl. Znělo to, jako by Ital stál přímo před vchodem. Něco křičel na jednoho ze súdánských strážných. Patrně na Mahdího. Mercer se nehýbal.

Přesně v okamžiku, kdy se začal otevírat zip stanu, se nasoukal za kufry. Kovový jezdec klouzal vzhůru jakoby zázrakem. Mercer se vrhl na zem a snažil se dostat ze stanu dřív, než jej Gianelli zpozoruje. V posledním zlomku sekundy zaklesl chodidlo za vratkou hradbu přepychových zavazadel a posunul ji na místo přesně ve chvíli, kdy Giancarlo vstoupil do svého příbytku.

Mercer ležel za stanem a oddychoval. Déšť mu omýval z čela pot, který mu tam nervozitou vyrazil. Slyšel, jak Gianelli mluví do satelitního telefonu, který měl připojený k počítači. Pět vteřin, pomyslel si Mercer. Pět vteřin a vše by bylo ztraceno. Popadl AK-47, rezervní zásobníky nacpal do brašny, a spěšně opustil tábořiště. Měl pouhých patnáct minut na osvobození Selome a schůzku s Habtem.

„Sakra!“ zaklel v duchu. Počítal minimálně s půlhodinou.

Zatímco běžel, přemítal o tom, zda by nakonec nebylo lepší zajmout Gianelliho a použít ho jako rukojmí pro propuštění Eritrejců. To by mohlo zabrat, říkal si, zatímco očima pročesával temnotu, zda před ním není zas nějaký hlídač. Jenže kdyby Gianelli odmítl spolupracovat, což by mu bylo podobné, nebo kdyby některého z žoldáků příliš svrběl prst na spoušti, skončilo by to masakrem. Ne, usoudil nakonec. Jeho původní plán je lepší. Proti Gianellimu a jeho vojákům by neměl šanci. Bude lepší se schovat a vytáhnout do boje, až bude připraven.

Ohrada žen byla menší než ohrada mužů. Nacházelo se v ní pouze třicet žen a dívek společně s dětmi, které byly na práci v dole příliš malé. Mercer si ji dobře prohlédl ráno před směnou a věděl, že její jedinou slabinou je střežený vchod. Neměl čas na to, znova se plazit pod ostnatým drátem.

Stejně jako u mužské ohrady i tady si strážní postavili stan, aby se chránili před nepřízní počasí a také aby měli více soukromí při nočním znásilňování žen. Mercer odepnul zásobník, aby zkontroloval, zda má nabito. V přítmí spatřil slabý odlesk mosazi.

Ve stanu strážných bylo ticho. Neměl jak zamaskovat své šaty a bílý obličej, tak prostě vtrhl dovnitř. První Súdánec, který ho spatřil, seděl na dřevěné stoličce. Vstal, aby se mu postavil, ale to už ho Mercer zasáhl pažbou přímo mezi oči a poslal ho k zemi. Druhý strážce uskočil, vrhl se k zemi vedle nízké palandy, která sloužila žoldákům za lůžko. Neměl čas se ozbrojit a Mercer ignoroval jeho prosebně vztažené ruce. Pažba samopalu dopadla s hlasitým křupnutím na mužovu lebku. Po třetím strážném nebylo ve stanu ani stopy.

„K čertu.“ Buď si odskočil na latrínu, nebo si šel do ohrady vybrat nějakou oběť pro své chlípné choutky. Mercer neměl čas tu na něho čekat.

Pohlédl směrem k ohradě, ale pro déšť viděl jen na pár kroků. Dál vše tonulo v neproniknutelné tmě. Avšak zámek na bráně z ostnatého drátu chyběl. Súdánec byl tedy patrně uvnitř. Mercer vešel dovnitř a setřel si vodu z očí. Kam má napřít svou pozornost, však poznal podle sluchu.

Z druhé strany ohrady se ozval vysoký ženský výkřik. Mercer tím směrem okamžitě zamířil. Také zde ležela na zemi čtvercová nepromokavá plachta a Mercer věděl, že většina žen se choulí pod ní. Obešel přístřešek a vyrazil ke dvěma zápasícím postavám. Z dvoumetrové vzdálenosti nedokázal rozlišit, kdo je kdo. Mercer se rozhodl zaútočit na vyššího z obou bojovníků.

Těsně předtím, než zarazil hlaveň do ledvin domnělého Súdánce, si uvědomil, že muži patří ta menší postava. Ta vyšší byla Selome! Rychle změnil směr úderu a zasáhl žoldáka do zad. Hlaveň protrhla kůži a pronikla hluboko do masa. Afričan se bolestí prohnul vzad. Mercer pustil zbraň, chytil muže za krk a složil ho do bláta. Druhou rukou mu překryl ústa a nos a nepustil, dokud z těla pod ním nevyprchal život.

„Doufám, že nejdu příliš pozdě,“ zašeptal směrem k Selome.

Selome se zatím uklidnila. „Řekla bych, že právě včas.“

„Máme asi tři minuty, abychom stihli schůzku s Habtem. Pojďme.“ Vyběhli z ohrady.

„Ženy se pokusí o útěk,“ řekla Selome, když minula stan strážných. „Zkusí vysvobodit muže a rozprchnout se do hor.“

„To Gianellimu ztíží pátrání po nás.“ Mercer se jen modlil, aby Ital poté, co Eritrejce zase pochytá, počkal se svou pomstou, dokud nenajde také Mercerovu skupinu.

Poblíž vchodu do štoly byla další oblast obehnaná ostnatým drátem. Právě zde ženy a děti drtily rudu a vybíraly diamanty. Nyní zde nebyl nikdo až na dva strážné, kteří stáli pod plechovým přístřeškem, pod nímž se nacházel také trezor s nalezenými diamanty. Poblíž hučel generátor a do tmy svítil jediný reflektor. Mercer a Selome se obezřetně přibližovali, kryti zaparkovaným rypadlem.

Měli zpoždění. Habte už tu patrně někde čekal. Mercer se s ním potřeboval nutně setkat, protože Habte měl dnes v noci ještě jeden úkol. Důležitější než všechno ostatní.

„Co teď?“

Mercer spočinul zrakem na bobcatu stojícím opodál. „Aha, je to jasné. Pojď za mnou.“

Když dorazili k nakladači, vynořil se Habte zpoza hromady hlušiny a připojil se k nim.

„Zrovna jsem si říkal, zda jste nevyrazili na svatební cestu,“ šeptal, potýkaje se s málo používaným výrazem.

„Uvažovali jsme o tom, ale Selome trvala na pořádné oslavě. Znáte ženy.“ Mercer sevřel Habtemu dlaň. „Všechno připraveno?“

„Detonátor leží za tou hromadou, kde jsem čekal. Nad vchodem do štoly je napěchováno patnáct kilogramů výbušnin.“

„Nějaké problémy?“

„Ne. Měl jste pravdu. Kladívkem šel zámek vypáčit jako nic.“

„Spoléhali se na stráže, které nás hlídaly v ohradě. Nenamáhali se shánět pořádný zámek.“

„Šťastný tip.“

„To byla hračka, drahá Selome.“ Mercer sáhl do brašny a vytáhl satelitní telefon Iridium. Podal ho Habtemu. Jednalo se o přístroj se silnějšími bateriemi, takže se Mercer nestrachoval o jejich vybití, když Habte telefon zapnul. „Číslo je tam naprogramováno, takže stačí stisknout tlačítko a naťukat 25. Možná bude třeba vymotat se tady z těch hor, abyste dostal signál. Nejsem si jist. Člověk, se kterým potřebujete mluvit, se jmenuje Dick Henna. Pokud by si chtěl ověřit, že opravdu voláte mým jménem, připomeňte mu rozhovor, který jsem s ním měl v autě. Řekněte mu, že pokud se on a jeho žena opravdu chystají pořídit si psa, měl by to být bezocasý Pembrooke korgi. On už bude vědět, co to znamená. Řekněte mu, co se tady děje a ať sem pošle co nejdřív vojsko. Naši přesnou polohu zjistí snadno, pokud se obrátí na NSA. Měli by ji určit podle satelitů, které budou zprostředkovávat spojení. Také se ujistěte, že si zaznamená přesný čas vašeho telefonátu. To jim značně usnadní práci.

Dále mu řekněte, že Harryho Whitea mají v rukou izraelští extremisté, kteří jsou napojení na ministra obrany Chaima Levina. Ať začne pracovat na tom, jak ho osvobodit. A opravdu důrazně mu vysvětlete, že se zde nacházíme ve velmi těžké situaci, a čím později marinád dorazí, tím více lidí zemře.“

„Neměla by zavolat Selome? Její angličtina je lepší než moje.“

„Ne. Ještě ji budu potřebovat.“ Mercer se obrátil na Selome. „Pokud ovšem nechceš jít a postarat se o to.“

„Ne. Zůstanu s tebou.“

„Fajn. Tak jo, Habte. Jakmile budeme pět metrů od vchodu, chci, abyste odpálil nálože.“

„Ale s tímhle telefonem můžeme kontaktovat úřady a zítra tu bude eritrejská armáda.“

„Do hodiny budou objeveni strážní, které jsem zabil. Můžete se vsadit, že uprchlíci zaplatí za jejich smrt. Gianelli si všimne, že jsem vzal telefon, a dřív než sem vojsko dorazí, bude i se svými žoldáky bezpečně v Súdánu. Potřebujeme ho zdržet zde. Tohle je jediná možnost. Zaujměte místo u detonátoru. Jakmile bude důl uzavřen, rychle utečte a zavolejte, jak jsem vám řekl.“ Mercer naskočil do bobcatu a pokynul Selome, ať si mu sedne na klín.

Habte zmizel v bouři a Mercer předal samopal Selome. „Jakmile někoho uvidíš, sejmi ho.“

Klíček byl v zapalování a Mercer jím otočil zrovna ve chvíli, kdy dozníval hrom. Zlehka polechtal plyn a posunul obě řídicí páky vpřed. Mohutné pneumatiky se zakously do bláta. Několikrát proklouzly, než konečně zabraly. Bobcat se pohnul. Mercer nadzvedl lžíci tak, aby je částečně kryla v případě střelby.

Když stroj vjel do světla reflektoru, zpozorovali ho strážní a spustili palbu. Z hlavní jejich samopalů vyšlehly plameny. Selome vykřikla, když kulky zazvonily o lžíci nakladače. „Střílej!“ vykřikl Mercer.

Bobcat se ocitl v jednom ohni. Obě přední pneumatiky měl prostřeleny. I tak se pomalu sunul vpřed. Mercer sešlápl plyn nadoraz. I přes zvýšenou rychlost bylo jasné, že podcenil počet vojáků u vchodu do dolu i jejich mušku. Selome opětovala palbu krátkými dávkami, které přinutily Súdánce se krýt. Žádného však zatím nezasáhla.

Mercer opatrně vyhlédl přes lžíci zrovna v okamžiku, kdy se jeden z žoldnéřů s prostřeleným krkem skácel k zemi. Už chtěl Selome blahopřát k dobré ráně, když si všiml, že dívka zrovna mění zásobníky. Dalšího Súdánce zasáhla střela do úst a na druhé straně mu urvala půlku hlavy. Mercera napadlo, že to možná Habte střílí ze svého úkrytu za hromadou hlušiny, ale to bylo vzhledem k úhlu vyloučeno. Potom v přestávce mezi vražednou střelbou zaslechl ostré cvaknutí závěru pušky.

Byl tady ještě někdo! Odstřelovač, který pomáhal jemu a Selome dostat se do úkrytu. A Mercer věděl, kdo to je. Izraelské komando. Muži, o kterých se domníval, že se mu je podařilo před několika týdny setřást. Teď vyšlo najevo, že už tábor nějakou dobu sledují. V tuto chvíli o tom Mercer ale nehodlal přemýšlet, protože nechtěl promarnit příležitost, kterou mu dali.

„Střílej, jak nejrychleji to jde! Jdeme na to!“ křikl na Selome.

Od vchodu je dělilo už jen pět metrů. Další a další Súdánci padali k zemi pod výstřely neviditelného snajpra. Mercer si uvědomil, že střelec se nachází v místě, kde Habte položil nálože. Příliš ho však netrápilo, že člověk, který jim právě pomohl, za chvíli zemře.

Zajel s nakladačem rovnou do ohrady, ve které se nacházel sejf. Jednoho ze strážných rozdrtil lžící o plechovou stěnu. Kůlna se složila jako domeček z karet. Bílý trezor vypadal na velmi sofistikované zařízení. Mercer ho podebral lžící a zvedl. Bobcat se pod jeho tíží málem převrátil. Motor úpěl, ale stroj pokračoval vpřed.

Když byli čtyři metru od vchodu, ucítil Mercer, jak se země zachvěla. Tmu prozářily oranžové květy. Habte odpálil nálože a stabilita kamenné stěny vzala za své. Dolů se začala valit kamenná lavina. Zbývalo jim urazit tři metry. Motor nakladače vynechával. Nepochybně jej vážně poškodila některá z kulek. Mercer snížil lžíci a uvolnil kryt kabiny.

„Připrav se!“ vykřikl, když viděl, jak se na ně valí masa kamení. Stovky tun suti, která před sebou tlačila vzduch.

Bobcat zabral a posunul je do štoly o zlomek sekundy dříve, než první kameny dopadly na zem. Mercer jel stále na plný plyn, aby ujel suti, která začala vnikat do štoly. Země se pořád třásla, ze stropu padalo kamení. Strop tunelu hrozil, že se každou chvíli provalí.

„Mercere!“ vykřikla Selome.

Exploze starobylý tunel narušila. Ze stropu se odštipovaly celé kamenné bloky a ve zdech se začaly objevovat trhliny. Šlo to rychleji, než byl bobcat schopen jet. Mercer chtěl už už opustit nakladač, ale potřeboval sejf a diamanty uvnitř jako návnadu. Strop za nimi povolil a hlína s kamením ucpala tunel. Na střechu bobcatu bubnovaly kameny.

Ujeli dalších dvě stě metrů a zdi štoly se za nimi hroutily. Motor začal znova kašlat zrovna v okamžiku, kdy začali před hroutícím se tunelem získávat náskok. Mercer pohyboval ústy, jak nakladač zaklínal, aby ještě chvíli vydržel. Po několika sekundách začal hluk padajícího kamení slábnout. Mercer se otočil a viděl, že zával se zastavil. Zem se však stále citelně chvěla.

Vypnul motor bobcatu. On i Selome oddychovali ve vzduchu plném prachu.

Osvětlení tunelu napájel generátor v hlavní komoře. Světla se nyní houpala následkem otřesů. Několik žárovek to nevydrželo a část tunelu se ponořila do stínu. Za nimi byla štola zavalena hromadou kamení. Některé byly velké jako automobily, jiné pouhé oblázky. I tak však vchod neprodyšně uzavíraly.

„Co to sakra bylo?“ vypravila ze sebe Selome mezi záchvaty kašle. Prudkost laviny ji ohromila.

„Zavřeli jsme za sebou dveře hrobky,“ odvětil Mercer klidně.

Údolí mrtvých dětí

Josef nevěřil svým očím, když se hora v místech, kde ležel jeho odstřelovač, dala do pohybu. On sám se skrýval půl kilometru daleko o něco výš v horách, které obklopovaly údolí. Sledoval celou akci přístrojem pro noční vidění. Dokonce i v nazelenalém světle zařízení to byl neskutečný pohled.

V jednom okamžiku viděl svého střelce, jak nabíjí svou odstřelovačskou pušku Remington vybavenou dlouhým tlumičem, který bezpečně kryl jeho přítomnost, aniž přitom výrazněji snížil smrtonosnou přesnost zbraně. Pak se najednou celý kopec jakoby vzedmul v několika mocných záchvěvech. Než odstřelovač stačil vůbec pochopit, co se děje, byl stržen kamennou lavinou a zmizel Josefovi z očí. Josef neviděl ani to, zda se Mercerovi a Selome podařilo skrýt ve štole nebo zda také skončili pod tunami suti.

Rychle se vysílačkou spojil se zbytkem svého týmu, neboť se domníval, že na důl někdo útočí. Obě hlídky však hlásily, že na jejich stanovišti se nic neděje.

Pokud se tedy nejednalo o útok, tak o co? Josef sledoval Mercerův únik z ohrady i jeho další pohyb po táboře – nejprve mezi stany a potom pro Selome do ženské ohrady. Jejich pokus o proniknutí do dolu izraelského agenta překvapil. Josef nechápal, proč se nesnaží uniknout z údolí. A pak přišla lavina. Napadlo ho, že k explozi došlo v důsledku nastražené pasti, která měla zabránit neoprávněnému vstupu do dolu. Žádné jiné vysvětlení jej nenapadlo.

Pak mu vše došlo. Starý důl byl sesuvem zcela zavalen! Zíral na masu hlíny a kamení, která zatarasila vchod do štoly, a nezmohl se na slovo. Veškerá práce přišla vniveč. A to všechno má na svědomí Filip Mercer! Josef zadoufal, že Američan leží tam dole rozmačkán napadrť. Mercer zmařil Josefovu šanci na získání Božího svatostánku, posvátné Archy, v níž přinesl Mojžíš slovo Boží do Izraele.

Izraelský tým sledoval důl od okamžiku, kdy od západu dorazila první kolona automobilů s vybavením. Hned za nimi dorazil houf uprchlíků. Izraelci našli údolí z letadla pomocí mapy, kterou dostal Josef od rabína Yadida. Přistáli třicet kilometrů od údolí a po celodenním pochodu dorazili na místo. Zbudovali pozorovací stanoviště a hlídali důl čtyřiadvacet hodin denně po celou dobu.

Zatím nikdo z pozorovatelů nespatřil nic, co by jen vzdáleně připomínalo ztracenou Archu úmluvy. Josef tedy předpokládal, že artefakt je stále ještě někde v dole. Horníci měli větší šanci jej najít než izraelské komando, a tak Josef plánoval, že se jí zmocní, až bude vynesena na světlo. Pro jeho skvěle vycvičený oddíl to nemělo představovat závažnější problém.

Pak se ale všechno změnilo.

Ministr obrany Levine mu při posledním rozhovoru sdělil, že jeho agentům se nepodařilo znovu polapit Harryho Whitea. Bylo tedy bezpodmínečně nutné najít Archu dřív, než bude White vyslechnut, jinak byla celá operace odsouzena k nezdaru. Zatím nic nenasvědčovalo tomu, že by v kruzích tajných služeb došlo k nějakému poplachu. Oba muži však věděli, že jakmile stařec promluví, bude jen otázkou času, kdy bude odhalena ministrova účast. Levine nařídil Josefovi zmocnit se dolu a najít Archu vlastními silami. Josef to považoval za zoufalý plán.

Zpočátku toužil Levine po Arše, aby si zajistil zvolení ministerským předsedou. Nyní ji potřeboval k tomu, aby od sebe odvrátil trestní stíhání. Slíbil Josefovi, že stále ještě počítá s leteckou podporou týmu.

Potřebuje prý jen čtyři hodiny na to, aby připravil CH-53 Super Stallion a létající tankery.

Josef potlačil veškeré emoce a dál sledoval dění v táboře. Viděl, jak dva bílí muži začínají okamžitě řešit katastrofu. Předpokládal, že se jedná o Giancarla Gianelliho a jeho důlního inženýra. Nerozuměl jejich slovům, ale z gest a rychlosti, s jakou byly příkazy prováděny, usoudil, že mají situaci pod kontrolou. Během několika minut byly doneseny reflektory a sesuv byl osvětlen. Přijelo veliké pásové rypadlo a dalo se neprodleně do odklízení sutin.

Josef také viděl, jak do noci vyrazilo několik ozbrojených Súdánců. Předpokládal, že honí Eritrejce, kteří se pokusili o útěk. Netrvalo ani dvacet minut a dobrá čtvrtina hromady suti před dolem byla odklizena. Izraelec žasl nad tím, s jakou efektivitou vedli oba běloši práce.

Napadlo ho, že možná není vše ztraceno. Zatím to vypadalo, že dokáží štolu uvolnit během několika hodin. Josef a jeho lidé tak pořád ještě měli šanci, že se jim podaří proklouznout dovnitř a najít Archu. Zatímco se díval, byli přiváděni další a další Eritrejci, kteří začali suť odklízet lopatami a krumpáči.

Josef ležel v úžlabině mezi několika balvany. Z oblohy se stále snášel hustý déšť, který měnil svrchní vrstvu půdy v řídkou kaši, jež pomalu stékala dolů. Josefovi se příčilo pomyšlení, že Archa poslouží jen jako další politický nástroj a její posvátnost bude poskvrněna okolnostmi jejího objevení. Pokud se však podaří, aby se navrátila lidu Izraele, bude spokojen. Když se teď Levine ocitl v úzkých, znamenalo objevení Archy navíc rozdíl mezi vězením a svobodou pro všechny zúčastněné.

Náhle ho vyrušil neznámý zvuk. Někdo byl na kopci s ním, postupoval po úbočí a vzdaloval se od tábora. Napadlo ho, že by to mohl být některý z eritrejských uprchlíků. Ještě víc se přikrčil. Ať už by ho objevil Eritrejec nebo Súdánec, neváhal by Josef zabíjet bez slitování. Pokud zůstane neobjeven, nechá je jít.

Už si chtěl zvuku přestat všímat a zaměřit pozornost zpátky k dolu, když ho hlas vyrušil znova. Napadlo ho, že se možná potkali dva Eritrejci, a chtěl to opět nechat být, když si uvědomil, že slyší pouze jeden hlas. Dotyčný mluvil do telefonu. A mluvil anglicky.

V dole

Země se ještě ani nepřestala třást, a Mercer už vyskočil a začal pažbou samopalu rozbíjet žárovky, které přežily. Selome mu nevěnovala pozornost. Zírala do hloubi dolu, oči zvlhlé návalem emocí. Bylo to podruhé, co spatřila vnitřek štoly, a ten pohled ji naplnil úctou k lidem, kteří ji prorazili. Věděla, že ji vyhloubili otroci. Děti, které zde byly udřeny k smrti. Jednalo se však o kus historie a jako Židovka si uvědomovala, jak málo hmatatelných důkazů z její víry se zachovalo.

„Selome!“ zavolal na ni Mercer.

„Co je?“

„Drž se zpátky. Stráže z dolu se přijdou podívat, co se stalo. Musíme se na ně připravit.“

Ve tmě k ní přistoupil a dotkl se její paže, aby ji ujistil o své přítomnosti. „Vezmi si tohle světlo.“ Podal jí malou svítilnu, kterou vytáhl z brašny. Přikrčili se vedle nepojízdného nakladače. „Až ti stisknu ruku, posvítíš do tunelu.“

Štola byla dlouhá dva a půl kilometru a Súdáncům v komoře chvíli trvalo, než někoho vyslali obhlédnout situaci. Konečně Mercer zaslechl ve tmě nejisté kroky, které se k nim pomalu blížily. Když usoudil, že od nich žoldák nebude dál než pět metrů, stiskl Selome ruku.

Baterka nebyla nijak zvlášť silná, ale v totální tmě mělo její světlo oslňující účinek. Ve vzduchu visela těžká oblaka prachu. Přesně na konci světelného kuželu se voják zarazil a zíral před sebe. Jakmile ho Mercer spatřil, stiskl kohoutek.

„O jednoho méně, zbývají čtyři.“ Zpočátku střežilo každou směnu deset Súdánců, ale protože se nevyskytly žádné problémy, snížil Gianelli jejich počet na pět. Mercer vstal, podal Selome samopal zabitého vojáka a oba dva vyrazili směrem ke klenuté jeskyni.

„Mercere, jak se odsud dostaneme? Východ je zablokován stovkami tun kamene.“ Selome neznala Mercera dost dlouho na to, aby měla pochopení pro jeho šílený plán. V jejím hlase zaznívaly obavy.

„Žádný strach. Když půjde vše podle plánu, dalších tisíc tun ještě přibude.“

Žárovky osvětlující tunel byly v malých drátěných koších. Mercer je jednu po druhé rozbíjel. Kdyby narazili na vojáky, představovali by proti světlu snadný cíl. Po dvaceti minutách došli na dohled ústí do komory. Zatím se nikdo nevypravil vypátrat, co se přihodilo vyslanému žoldákovi.

„Ksakru,“ zaklel Mercer. „Jsou disciplinovanější, než jsem předpokládal. Doufal jsem, že alespoň jednoho ještě potkáme v tunelu.“

Jako obvykle byla jeskyně jasně osvětlena a rozléhal se v ní hluk generátorů, které patrně přehlušily Mercerův výstřel. Stroje však byly zastaveny. Eritrejci stáli opřeni o pneumatická kladiva a súdánští strážní hleděli jeden na druhého. Veškeré práce ustaly a čekalo se, co se bude dít dál. Jak se zdálo, jediný, kdo si zachoval chladnou hlavu, byl jihoafrický těžař. Svítil jedním z halogenových reflektorů na strop jeskyně a kontroloval, zda jej exploze nenarušila.

„Zával možná vypadal děsivě,“ zašeptal Mercer, „ale Gianelli ho nechá za chvíli odstranit. Čeká nás ještě spousta práce.“

„Co dál?“

„Musíme zneškodnit ostatní strážné a pak provést zmizení.“

„Jaké zmizení?“

„Nechám všechny v komoře zmizet.“ Všiml si nedůvěřivého výrazu v její tváři a usmál se. „Copak nevěříš na zázraky?“

Venku zatím muži horečně pracovali v hustém dešti, poháněni brutálními pobídkami Súdánců a nadávkami Hofmyera a Gianelliho. Ital byl vzteky bez sebe. Neustále něco vykřikoval a kopal do hromad kamení jako rozmazlené děcko. Řval na Hofmyera a další tři Jihoafričany, kteří neuvízli v dole. Řval na Eritrejce a Súdánce, přestože mu nerozuměli ani slovo. Už věděl, co se tady seběhlo. Mercer zmizel z ohrady a ženy utekly skoro všechny kromě těch nejslabších. Pod ostnatým drátem mužské ohrady nalezli dvě mrtvoly a minimálně deset mužů zmizelo v bouři. Gianelli považoval zasypání dolu za sabotáž, která ho měla zdržet od pronásledování uprchlíků. Měl však pořád ještě dost mužů na to, aby stihl pracovat na odklízení závalu a současně nechat stíhat uprchlíky.

Zdálo se, že Mercer Gianelliho plán nijak výrazně nenarušil. Hofmyer průmyslníka ujišťoval, že se jim štolu podaří brzy otevřít. V dole uzavření muži by měli být v dobré kondici a dalo se předpokládat, že du Toit se spolehne, že budou včas vyproštěni, a dohlédne na to, aby se pokračovalo v práci.

„Vsadím se, že neztratíme víc jak pár hodin,“ dušoval se Hofmyer. „A Mercer je chycenej v hoře. Kromě několika zabitejch strážnejch a trošku toho brajglu nám žádnou větší škodu nezpůsobil.“

„Hm, až na pár tisíc karátů surových diamantů v trezoru, který ten hajzl pohřbil ve štole. Pokud je nedostaneme zpátky, podnikli jsme celou akci nadarmo. Neřekl bych, že to je malá škoda.“

„Pane Gianelli, trezor bude kousek vod vchodu do štoly, na to vemu jed. Strážnej vod vchodu říkal, že těsně před vejbuchem nakladač sotva jel.“

Gianelli se pořád mračil. „Modli se, abys měl pravdu.“ Odplivl si. „Mercerův satelitní telefon je pryč. To znamená, že o nás za chvíli bude vědět vláda. Potřebuju ty kameny rychle. Máme pořád ještě čas, ale moc ho není.“

Muži i stroje pokračovali v práci na závalu. Hofmyerův odhad se Italovi jevil jako příliš střízlivý. Gianelli doufal, že vchod bude volný do dvou hodin. Možná dříve. Jeden z jihoafrických inženýrů dostal nápad sestrojit z pump, které přivezli pro případ, že by bylo třeba vyčerpat vodu z italského dolu, vodní dělo. Gianelli přihlížel spuštění aparátu. Vodu čerpali z jezera, které se utvořilo z dešťové vody a rozrostlo se do obrovských rozměrů. Voda dopadala pod vysokým tlakem na hromadu suti a odnášela hlínu i menší kameny.

Ano, pomyslel si Ital. Možná to přece jen nebude tak zlé. Doufal, že Mercer zával přežil. Chystal pro něj pomalou a bolestivou smrt. Tato představa mu přinášela temné uspokojení.

Mercer neměl žádný konkrétní plán na vyřízení čtyř zbývajících Súdánců. Chtěl se vyhnout přestřelce, protože on a Selome měli pouze dva samopaly a omezené množství střeliva. Zatímco čekal na inspiraci, zapracovala prozřetelnost v jeho prospěch. Bílý těžař – Mercer si vzpomněl, že se jmenuje du Toit – zamířil z díry směrem k tunelu. V úkrytu nemohl Selome ani Mercera vidět, dokud nedošel až těsně k nim.

Selome včas uhodla Mercerův záměr a přeběhla na druhou stranu tunelu, aby znemožnila du Toitovi útěk. Jihoafričan vstoupil mezi ně. Baterkou si svítil přímo před sebe. Mercer vystoupil zpoza velkého balvanu se samopalem namířeným du Toitovi do slabin.

Jihoafričan zvedl ruce tak rychle, až narazil prsty do stropu. Selome si se sotva slyšitelným přešlápnutím stoupla du Toitovi za záda. Ten přitiskl ruce ještě víc ke skále.

„To bylo rozumné,“ řekl Mercer tiše. „Teď půjdeme zpátky do jeskyně a uvidíme, jestli dokážeš přesvědčit své kumpány, aby udělali totéž. Kývni, jestli ti to připadá jako dobrý nápad.“

Du Toit horlivě přikývl, přestože nespouštěl oči z hlavně AK-47 namířené na jeho genitálie.

„Tak je to správné. Protože jestli nebudeš dostatečně přesvědčivý, zemřeš jako první.“

Mercer se postavil na okraj pracovní jámy. Chytil du Toita za límec košile a vyrazil ze sebe hrdelní výkřik. Čtyři Súdánci okamžitě pozvedli zbraně směrem k dvojici stojící tři metry nad jejich hlavami. Žádný z nich však nevystřelil. Selome se připlazila vpřed a namířila na strážné samopal.

„Odhoďte zbraně!“ vykřikla tigrinštinou. Jeden ze Súdánců, který jí rozuměl, poslechl a ostatní následovali jeho příkladu. Eritrejci, kteří stáli poblíž, se zbraní okamžitě chopili.

Mnoho jich sloužilo v osvobozenecké armádě, a tak samopaly dobře znali. Přinutili Súdánce kleknout na kolena a ptali se Selome, zda je mají zabít.

„Ne,“ zavelela. „Munici budeme ještě potřebovat a tito psi se nám mohou hodit, až se dostaneme ven.“ Pohlédla na Mercera a zopakovala mu, co právě řekla, anglicky. „Myslím, že by sis nepřál jejich smrt.“

„Správný předpoklad.“ Mercer pustil du Toita a seběhl po rampě, která vedla na dno jeskyně. Posadil se ke stolu, který zde sloužil k vyhodnocování vzorků, a jediným rázným pohybem z něj smetl kusy rudy a různé nářadí. „Předpokládám, že máme tak tři hodiny, než se Gianellimu podaří dostat dovnitř. Takže mu nejprve musíme do cesty postavit další zátaras. A pak se dáme do práce.“

„Jaký máš plán?“ zeptala se Selome.

„Nejprve je třeba poslat pár chlapů, ať sem přitáhnou ten trezor. Pak musíme zavalit tunel co nejblíže k jámě. Máme tu na to dostatek výbušnin.“

„Neříkal jsi Hofmyerovi něco o tom, že je třeba odklonit tlakovou vlnu, aby nedošlo ke zhroucení stropu?“

Mercer se usmál. „Hofmyer je možná obstojný těžař. Ale o geologii neví nic. Tenhle dóm je tady miliardy let. Nachází se poblíž nejaktivnějších tektonických zlomů planety. Jestliže ho až dosud nezničilo zemětřesení, pak bychom dnes na jeho zbourání potřebovali nejmíň atomovku.“

„Takže znova ucpeme tunel. Proto, abychom zpomalili Gianelliho. Je to tak?“

„Správně.“

„A co budeme dělat my, zatímco on bude kopat?“

„Už jsem ti to přece řekl – nechám nás všechny zmizet.“ Mercer vytáhl z brašny obrázky z Medusy a opatrně je rozložil před sebe. Když našel ten, který hledal, ukázal ho Selome.

Chvíli studovala změť čar, skvrn a barev. „Promiň, ale tohle je pro mě španělská vesnice.“

„Kdyby měla Alenka tyhle obrázky, nikdy by v Zemi divů nezabloudila,“ usmál se Mercer. „Vysvětlím ti to za chvíli. Teď se však musíme dát do práce. Rozdělíme muže do dvou skupin. Takže mi musíš tlumočit, pokud tu ještě někdo nerozumí anglicky.“

O dvacet minut později stála s Mercerem v tunelu skupina deseti mužů. Sprejem s fluorescenční barvou označil, kde potřebuje do stropu navrtat díry. Z kusu drátu pak vyrobil sondu pro měření hloubky. Za chvíli bylo na stropě okolo třiceti jasně oranžových fleků v úseku přibližně třicet metrů. Za pomoci Selome vysvětlil mužům, že mají polovinu děr navrtat přímo a polovinu šikmo. Zkosení děr způsobí, že účinek výbušnin bude mít nahodilejší charakter. Nemělo smysl dělat otvory hlubší, než byla délka drátěné míry. Počkal, až bude navrtáno prvních patnáct děr, a začal klást výbušniny.

Pak se chvíli díval, aby se ujistil, že ho muži správně pochopili. S uspokojením sledoval, jakou zručnost si osvojili při práci s vrtáky. Každý vážil nejméně padesát kilogramů a dlouhé byly jako železniční pražce. Eritrejci s nimi však zacházeli jako zkušení profesionálové. Voda z nádrže ochlazovala hroty vrtáků a ze stropu se začalo řinout bahno a úlomky kamení. Jeden z mužů vyvrtal první otvor a zamával na Mercera, aby se přišel podívat.

„Jen tak dál, chlapče,“ poplácal ho Mercer po ramenou a horník zabořil vrták do skály v místě další značky.

Mercer nechal Eritrejce pracovat a vrátil se ke stolu s fotografiemi. Selome mu přichystala trochu vody a jídla. Mercer jedl a současně studoval jeden konkrétní snímek. Posadila se vedle něj a pozorovala jej, ale on si jí příliš nevšímal. Ve tváři se mu zračilo urputné soustředění. Pohled měl tvrdý a tvářil se zasmušile.

Bez patřičného vybavení a měření si možná ukousl příliš velké sousto. V rachotu pracujících dělníků na něj těžce dolehl pocit odpovědnosti. Potřeboval tunel ucpat, aby Gianelliho zdržel. V žádném případě ho však neměl v úmyslu odradit. Mercer věděl, že existuje určité nebezpečí, že se po odstřelu zavalí celá štola. Pokud by se Gianelli rozhodl vzdát diamantů, které mu Mercer uloupil, neměli v dole dost paliva pro sbíječky ani výbušnin, aby se dostali ven vlastními silami. Vědomě je všechny pohřbil zaživa. Pokud bude ve svém plánu pokračovat, možná je zde uvězní navěky. Bude mít na svědomí Selome a čtyřicet dalších lidí.

Selome položila dlaň na zjizvený hřbet Mercerovy ruky a pohlédla mu do očí. „Ať se děje co se děje, věřím ti.“

„Nejsem si jist, jestli to tentokrát bude stačit,“ odvětil, ale vstal a pokynul skupině horníků, kteří čekali na jeho instrukce.

Došli k jedné z hlubších šachet proražených do dna jámy. Díra hluboká patnáct metrů tonula ve tmě. Mercer začal sestupovat po žebříku, následován Selome a Eritrejcem, který byl vedoucím skupiny. Mercer zatřásl sprejem, který nesl s sebou. Kuličky uvnitř zachrastily jako ocas chřestýše. Mercer znova pohlédl na fotografii z Medusy a potom nastříkal poblíž jižního rohu šachty dvě diagonální čáry.

„Tady to je.“ Odhodil sprej. „Budeme kopat rychleji než Mike Mulligan a jeho parní bagr. A možná odsud vyvázneme živí.“

Selome se chtěla ještě na něco zeptat, ale její slova zanikla v lomozu nářadí spouštěného do šachty. O pár minut později byl Mercer svlečen do půl těla a opíral se o jednu z větších sbíječek, jejíž hrot byl zapřen o kamenné dno. „Naší jedinou nadějí je, že tam dole není žádný kimberlit. Starověcí horníci tady kopali ostošest, ale nenašli nic. Skála je zde mnohem měkčí. Jinak by můj plán nevyšel.“

„Co je pod námi?“

Pohlédl na ni. „Skutečný důl krále Šalamouna.“ Sotva to dořekl, spustil sbíječku. Zdálo se, že už pouhý její zvuk otřásl kamenem. Hrot zajel do země.

Údolí mrtvých dětí

Pár minut po opuštění tábora si Habte Makkonen všiml, že ho někdo sleduje. Přesto nezměnil rychlost ani směr. Jenom by tím slídilovi prozradil, že o něm ví. Ten, kdo ho sledoval, nebyl žádný zelenáč. Právě naopak – byl to expert. A bouře mu práci ještě usnadňovala. Ale Habte nepřežil tolik let na frontě jenom tak.

Jenomže kromě toho, že Habte neměl zbraň a jeho pronásledovatel nejspíš ano, tu byly ještě dva další problémy. Za prvé hory, které svíraly údolí, byly příliš strmé a zrádné, než aby se na ně dalo v dešti vyšplhat. Dno údolí pak neskýtalo skoro žádné možnosti úkrytu. Habte vzdalující se od údolí tak představoval snadný terč. Druhým problémem bylo, že se slídil objevil příliš brzy na to, aby se jednalo o některého ze súdánských žoldáků. Rebelové neměli čas zorganizovat pronásledování uprchlíků, když Habte opouštěl tábor. Zbýval tedy pouze střelec, který zahájil palbu těsně před odstřelením stěny nad dolem. Habte se obával, že muž, který ho sleduje, je vybaven přístrojem pro noční vidění a jeho puška má podobné zařízení.

Odstřelovač – nepochybně izraelský agent – se zajímal o důl. Alespoň podle toho, co říkal Mercer. Habte však tušil, proč se dotyčný nyní zajímá o něj. Zkoušel se již jednou, neúspěšně, dovolat Dicku Hennovi satelitním telefonem. Mluvil několik vteřin, než mu došlo, že hlas, který slyší, je ze záznamu a sděluje mu, že není spojení a ať tedy opakuje volání později. Izraelec ho musel zaslechnout. Habte sám sebe proklínal za svou hloupost. Neměl telefonovat tak blízko dolu. Měl-li rychle upozornit Hennu, nemohl si dovolit čekat na odstřelovače. Musel se dostat z údolí.

Při sestupu pravěkou strží spatřil na planině cosi, co mu vnuklo nápad. Nevěděl však, zda mu odstřelovač dovolí ho uskutečnit. Přejít tisíc metrů otevřeného prostoru se zaměřovačem pušky v zádech rozhodně nepatřilo k Habteho nejlepším kouskům. Doufal však, že když půjde dál klidně a nenuceně, pokusí se odstřelovač více přiblížit a on to zatím může stihnout.

Stará těžní věž čněla chmurně uprostřed pláně. Budovy okolo se jevily jen jako temné stíny. Každou chvíli ozářil přízračné seskupení blesk a kovová konstrukce, která svého času sloužila ke svážení horníků a vyvážení bezcenné rudy, se vyrýsovala proti obloze. Ležérně jako někdo, kdo si vyšel na noční procházku, sestoupil Habte z kopců a vydal se směrem ke starému zařízení. Každou chvíli čekal, že se mu do zad zaryje kulka. Když urazil prvních čtyřicet metrů a pořád nic, zpomalil, aby umožnil odstřelovači zaujmout lepší postavení. Habte spoléhal na to, že střelec nestiskne spoušť, dokud nebude mít pocit, že se Habte snaží uniknout.

Italský důl byl od starověkého dostatečně daleko, takže odstřelovač mohl Habteho kdykoliv znehybnit několika dobře mířenými výstřely a v klidu ho vyslechnout. A právě na to Habte sázel svůj život – že ho slídil nechce ani tak zabít jako zjistit, co má za lubem. Pokračoval dál pomalou chůzí, jako by mu okolo zuřící bouře vůbec nevadila. Jednu chvíli měl dojem, že slyší, jak se střelec pohybuje po úbočí kopce. Uvolněné kameny prozradily jak jeho pozici, tak skutečnost, že se přibližuje.

Najednou Habteho cosi napadlo. Bez dalšího rozmýšlení vyrazil prudce směrem k dolu. Jeho plíce, zatěžované celé roky cigaretovým kouřem, měly co dělat. Vzduchem tiše prolétla střela a zaryla se do země notný kus za Habtem a poněkud napravo. Byl to výstřel naslepo, protože střelec neměl Habteho zaměřeného. Habte si uvědomil, že kdyby se odstřelovač neustále díval zařízením pro noční vidění, blesk by ho oslepil. Izraelec nemohl své zařízení použít! Měl sice zbraň, nicméně jedna z jeho výhod byla odstraněna prostým atmosférickým jevem.

Habte zaběhl do kůlny, ve které si s Mercerem při příjezdu do údolí zřídili základnu. Měl jen pár vteřin, než do chatrné budovy dorazí také jeho pronásledovatel. Habte nesměl promarnit ani okamžik, chtěl-li provést svůj plán. Rychle ze sebe shodil promáčené šaty a nechal je ležet na podlaze. Nahý opět vyběhl ven. Jeho tmavá pleť se v dešti leskla, ale pro svůj záměr byl Habte dočasně neviditelný.

Izraelec mohl absolvovat ten nejlepší vojenský výcvik na světě, ale jeho zkušenosti se nemohly s Habteho ani zdaleka měřit. Když Eritrejce nesly bosé nohy k těžní věži, cítil, že se šance vyrovnávají. Jednou z věcí, které ho udržely po celou dobu bojů s Etiopany na živu, bylo jeho porozumění lidské povaze. Dokázal předvídat, co udělají jeho protivníci, dávno předtím, než to napadlo je samotné.

Habte si nevšímal hluboké díry pod ocelovou konstrukcí. Rychle se vyšvihl na jeden nosník a vyšplhal se tři metry vysoko. Několikrát se odřel a škrábl o rezavé železo, ale nedbal na to. Satelitní telefon zasadil do rozsochy dvou nosníků a sám se těsně přitiskl ke kovu. Jeho tmavá silueta splynula s konstrukcí. Pochyboval, že Izraelec tento důl už někdy viděl, a počítal s tím, že neodolá pokušení nahlédnout do temné šachty.

Odstřelovač si hodil dlouhou pušku na rameno a ostražitě se přibližoval. U boku držel samopal uzi připravený ke střelbě. Přístroj pro noční vidění měl připevněný na hlavě. Oblečen byl v maskovací oděv sešitý ze stovek hadříků, který z dálky vypadal jako nějaké roští. Vzhledem k vytrvalému dešti Habte odhadoval, že střelec nese navíc nějakých patnáct kilogramů promáčené látky. Znamenalo to, že jeho pohyby budou zpomalené.

Oblohu prořízl blesk a Izraelec se vrhl k zemi. Přískoky se blížil ke kůlně, samopalem mířil do tmy. Habteho předpoklad se potvrdil – odstřelovač se pohyboval těžkopádně. Nyní ho Habte již dobře viděl. Sledoval, jak si agent na okamžik přiložil k očím hledí přístroje pro noční vidění, rychle se rozhlédl a zase ho zvedl. Jeho zrak zabloudil také k těžní věži, ale Habteho si nevšiml.

Jak Habte předpokládal, usoudil odstřelovač, že jediné místo, kam by se Habte mohl skrýt, je šachta. Začal se plížit blíž, aby se přesvědčil. Habte odpočítával vteřiny do svého útoku.

Náhle se ozval hlasitý zvuk, který přehlušil dokonce i burácení hromu. Působil tak nepatřičně, že Habte čekal, až se ozve znova, než zareagoval. Satelitní telefon zrovna začal vyzvánět potřetí, když se po něm Habte natáhl a neobratně ho shodil z rozsochy. Izraelec byl stejně překvapen. Počínal si však jistě. Vrhl se na záda, opřel samopal o rameno, a když telefon opět zazvonil, upravil náměr. Reagoval instinktivně. Vypálil čtvrtinu zásobníku. Z hlavně malého automatu vyšlehl dlouhý jazyk plamene a kulky zazvonily o ocelovou konstrukci.

Mířil však na padající telefon, a nikoliv na temnou postavu přikrčenou v temnotě o pár metrů výš. Habte seskočil. Dopadl těsně vedle Izraelce ležícího v bahně. Odstřelovač se snažil rychle zacílit na přízrak, který se na něj vrhl. Trvalo mu to však o zlomek vteřiny déle, než mělo. Habteho výpad sice postrádal sílu, ale stačil k odklonění zbraně. Dávka devítimilimetrových střel vzlétla neškodně vzhůru.

Telefon přežil pád a nezasáhla ho ani žádná z kulek. Zazvonil znova. Habte a Izraelec se přetahovali o samopal. Eritrejec avšak byl ve výhodě. Izraelec se po něm sápal, ale na jeho mokré kůži se neměl čeho zachytit. Habte popadl maskovací oděv a začal snajprem mohutně třást a tlouci mu hlavou o rozbahněnou zem. Odstřelovač se zaklínil chodidlem za Habteho kotníky a pokusil se přetočit, ale noha mu sklouzla. Habtemu se však také nedařilo chytit protivníka dostatečně pevně na to, aby mu mohl zabořit obličej do kaluže a utopit ho. Pokračovali tedy svorně v morbidní parodii na milostné hrátky, třeli se o sebe a ovíjeli se navzájem nohama i pažemi.

Situace se změnila, když se Izraelci podařilo zachytit Habteho genitálie. Zmáčkl je vší silou. Habte vykřikl a prohnul se, aby se vymanil ze sevření, ale nepřítel držel jako klíště. Habtemu se podařilo uvolnit jednu ruku a sevřel prsty okolo odstřelovačova krku. Současně ho prudce udeřil hlavou do obličeje, až mu vyrazil několik zubů. Snajpr se začal dusit vlastní krví a hrdlo měl Habteho stiskem téměř rozdrcené. Začal mlít z posledního. Stisk na Habteho varlatech povolil.

Habte svíral mužův krk ještě notnou chvíli poté, co se střelec přestal zmítat. Vstal teprve tehdy, až se ujistil, že veškerý život z protivníkova těla vyprchal. Pohlédl mu do obličeje a poznal v něm řidiče auta, které parkovalo před hotelem Ambasoira, když uvnitř došlo k přestřelce mezi Súdánci a Izraelci. Habte by byl raději, kdyby tu teď ležel vůdce Izraelců, zablácený a potřísněný vlastní krví. To však bude muset ještě chvíli počkat.

Znova zazvonil telefon. Habte se s námahou a bolestivě zvedl ze země. Malý přístroj našel napůl utopený v bahně. Dopadl sotva několik centimetrů od okraje šachty.

Habte ho rychle otevřel a stiskl tlačítko pro přijetí hovoru. Hlas se mu třásl bolestí. „Haló? Dovolali jste se na telefon Filipa Mercera, který je momentálně pohřben zaživa. Mohu vám nějak pomoci? Jmenuji se Habte Makkonen.“

Muži, kteří pracovali na vyklízení štoly, pocítili další explozi hluboko v útrobách země. Hora se otřásla. Když hluk ustal, zeptal se Gianelli Hofmyera, co si myslí o původu podzemní detonace. Jihoafričan neměl tušení. Místo aby se pouštěl do nejistých spekulací, raději pohnal lidi zpět do práce. Trvalo jim dalších čtyřicet minut, než vykopali otvor, kterým se mohl protáhnout jediný člověk.

Hofmyer šel první se silnou baterkou v ruce, která doplňovala svítilnu na jeho přilbě. Gianelli se nasoukal dovnitř za ním. Oba dva vyrazili vpřed temným tunelem. Hofmyer bedlivě sledoval stěny i strop a prohlížel praskliny. Každou chvíli poklepával na kámen kladívkem, zda se neozve dutý zvuk, který by znamenal nebezpečné místo. Gianelli naopak hleděl pouze přímo před sebe a nemyslel na nic jiného než na ztracené diamanty.

„Zřejmě se pokusili odstřelit sejf. To jsme nejspíš slyšeli,“ řekl Hofmyerovi, který nejevil valný zájem. „Mercer přece říkal, že je nebezpečné používat v dómu výbušniny bez použití speciálních matrací. Takže to nemohlo být nic jiného.“

Světla prosvěcovala jen několik metrů dusivého prachu, který se mísil se zápachem výbušnin. Až dosud byla cesta do nitra hory volná. Opracovaný kámen stropu a zdí vypadal neporušeně.

Hofmyer spatřil nový zával jako první. Odhadoval, že je od konce štoly dělí maximálně šedesát metrů. Suť zaplnila tunel od podlahy ke stropu. Nebyla však tak pevně upěchována jako ta na začátku. Kameny byly volné a sypaly se při poklepání špičkou boty. Shora už nic nepadalo.

„Co to má být?“ zeptal se Gianelli.

„Nemám tušení. Ale jestli si Mercer myslí, že nás tímhle nějak zvlášť zpomalí, tak se asi pomát,“ odfrkl Hofmyer. „Za chvíli si s tím poradíme a budeme v jámě.“

„Jste si jist?“

„Jo. Strop drží, ale pro sichr ho podepřem, až to tu vyklidíme.“ Hofmyer dokončil prohlídku závalu a obrátil se ke svému zaměstnavateli. Gianelli mu slíbil zvláštní odměnu podle toho, jak rychle se jim podaří získat ztracené diamanty. „Jak jsem vám říkal, dost jsem vo tomdle Mercerovi slyšel vod známejch z Jižní Afriky. Taky se vo něm psalo v různejch vodbornejch časopisech. Čekal jsem vod něj teda vo dost víc, než co tady zatím předved. Zavalení tunelu tímdle způsobem je pěkná žabařina. Nevím sice, vo co se snaží, ale začíná mě dost sejřit.“

„Až se nám dostane do rukou, bude si přát, aby zůstal pod lavinou.“

Jakmile byl vchod do štoly zcela vyčištěn, nahnal Hofmyer Eritrejce k druhému závalu. Výbušniny roztrhaly skálu na malé kousky, se kterými se dobře pracovalo. Brzy se chodbou táhl lidský řetěz, který vynášel suť ven. I tak jim to trvalo celé dvě hodiny. Jednak kvůli délce závalu a jednak proto, že Hofmyer zpevňoval strop speciálními svorníky.

Gianelli stál vedle Jihoafričana, když se jim konečně podařilo prorazit do hlavní komory. Hofmyer nahlédl dovnitř s pistolí v ruce. Dlouho nic neříkal.

„No?“ zeptal se Gianelli nedočkavě.

Hofmyer neodpovídal. Nařídil několika dělníkům rozšířit průchod a prolezl dovnitř. Povzbuzen jeho příkladem ho Gianelli následoval. Za chvíli stáli na římse nad dolem. Světla svítila na baterie, neboť generátory nepracovaly. Byly totiž zničeny. Jejich kovové vnitřnosti se válely okolo v kalužích oleje. Vrtáky a sbíječky ležely opodál a byly rovněž neopravitelně poškozeny.

Kromě zařízení nebylo v komoře nic.

„Jsou pryč,“ řekl Gianelli nechápavě. „Všichni jsou pryč.“

Hofmyer stál vedle něj s otevřenou pusou. Po Mercerovi, Eritrejcích a súdánských strážích nikde ani stopy. Mercer je nechal všechny zmizet.

Na zadní stěně jeskyně byl žlutou neonovou barvou vyveden velikými písmeny nápis. Krátký vzkaz, který tam nepochybně zanechal Mercer. Hofmyera i Gianelliho při pohledu na něj zamrazilo. Stálo tam:

ČEKÁM NA VÁS V PEKLE

Důl

Hodinu předtím, než Gianelli prorazil první zával a propracoval se ke druhému, to na dně velké jeskynní síně vypadalo úplně jinak. Stroje pracovaly na plné obrátky, jejich rachot se odrážel od klenutého stropu a přehlušoval volání Eritrejců. Museli pracovat s maximálním vypětím, aby splnili Mercerův šibeniční termín. Zakusovali se do země jako banda šílenců. Vylamovali velké kusy kamene, které musely být vynášeny ven. Vyhloubili do měkkého dna šachty čtyři metry hlubokou díru, do které se vešel přesně jeden člověk. Potom začali podle Mercerových instrukcí razit odbočku.

V hlavním tunelu se nepracovalo tak vražedným tempem, nicméně stejně hlučně. Muži pokračovali v navrtávání hlubokých děr do stropu. Mercer nechal práce v jámě a přidal se k této skupině, aby do otvorů umístil nálože. Pracoval pečlivě a nenechal se vyvést z míry nedostatkem času. Selome chodila s ním a podávala mu válečky plastické trhaviny z vozíku, který dopravili do tunelu. Vrtači byli o dost napřed, takže si mohli povídat.

„Nechceš mi konečně vysvětlit, co to tady děláme?“ snažila se Selome překřičet hluk strojů.

Mercer nezvedl oči od nálože, kterou právě chystal.

„Jo. Tenhle zával nám poskytne náskok dalších několika hodin před Gianellim.“

„To už jsi říkal,“ odvětila Selome. „A také že nás pak necháš všechny zmizet. Ale cos tím myslel?“

Mercer jí odpověděl otázkou: „Nevidíš nějaký rozpor mezi tím, jak popisoval důl bratr Efraim, a tím, co vidíme tady?“ Selome zavrtěla hlavou. „Říkal přece, že důl byl vykopán dětmi, které pracovaly v nesnesitelných podmínkách, je to tak?“

„Ano.“

„Tak mi vysvětli, proč děti vykopaly tenhle tunel tak široký a vysoký? A jak se jim povedlo prorazit ho přímo k ložisku kimberlitu? Pravděpodobnost, že se někomu povede něco takového, je jedna k trilionu.“

„Nemám tušení.“ Bylo zřejmé, že Selome ve skutečnosti nad žádnou z položených otázek až dosud vůbec nepřemýšlela.

„Tenhle tunel byl vybudován až po objevení kimberlitu, aby byla těžba efektivnější. A nepracovaly zde děti, ale dospělí horníci. Mohli zde chodit ve dvojstupech a nosit koše s rudou. Kimberlit byl nalezen z tunelů, které probíhají pod touhle síní. A to je ten důl, o kterém se píše v Potupě králů.“

„Ach, Bože,“ vydechla Selome. „Měla jsem to celou dobu před očima a neviděla jsem to.“

„To nic. Mě tyhle věci živí,“ řekl Mercer. „Tento tunel byl vykopán až tehdy, kdy se vzhledem k bohatosti rudy ukázalo, že se vyplatí prorazit štolu přímo – místo toho, aby se s kousky rudy dál smýkaly děti bludištěm tunelů pod námi.“

„Takže druhý tým kope tam, kde si myslíš, že se tyto dva doly spojují? To jsi zjistil z těch fotografií?“

„Ano.“ Mercer dokončil přípravu nálože a vsunul ji do otvoru nad hlavou. Lehce na ni zatlačil, aby ji pořádně usadil. „Fotografie z Medusy nakonec přece jen k něčemu byly. Když jsem je ve Washingtonu viděl poprvé, všiml jsem si bílých čar na některých z nich. Myslel jsem si, že jsou to buďto distorze, nebo žíly minerálů s vysokou hustotou, které vrátily silnou ozvu pozitronovému přijímači. Teprve když jsme dorazili sem, jsem si uvědomil, že to jsou dutiny v zemi. Tunely jako tady ten.“

„Takže jsi našel cestu ven?“

Mercer se zatvářil poněkud provinile. „No, ne tak docela. Víš, rozlišení těch snímků je hrozné. Takže moje teorie nemají daleko k dohadům. Nicméně si myslím, že tam, kde ti muži kopou, je vchod do druhého dolu. Do toho, o kterém nám vyprávěl bratr Efraim.“

„Ne že bych ti nevěřila, ale co když se pleteš?“

„Tak sem za chvíli vtrhne Gianelli a nechá nás všechny postřílet,“ pokrčil rameny Mercer. „Dostal jsem nás až sem, ne? Třeba nám bude štěstí přát i dál.“

Odpálili strop, sotva Mercer umístil poslední nálož. Předtím se konalo improvizované referendum o tom, zda se vzdát Gianellimu nebo zkusit dostat ven vlastními silami. Mercer měl pocit, že to těm lidem dluží. Vysvětlil jim, jaké má jeho plán slabiny a jak je nebezpečný. Všichni do jednoho však hlasovali pro uzavření štoly.

Po zavalení tunelu poslal Mercer muže, kteří tam pracovali, také do jámy. Další hodiny rubali jako stroje. Mercer s nimi. Pracoval právě se sbíječkou, když její hrot náhle nenarazil na žádný odpor a celá špice zajela do kamene. Raději ještě příliš nedoufal. Rychle vytáhl dláto, přiložil ho o kus dál a znovu sbíječku spustil. Kus podlahy se propadl a Mercer stál nad temným otvorem, který neviděl světlo po tři tisíce let. Jeho triumfální výkřik přivolal ostatní. Shlukli se okolo, ale hned zase ucouvli před hnilobným zápachem, který se zdola vyvalil.

Mercer odložil sbíječku a dal pokyn mužům nahoře, aby vypnuli generátory. Prostor jeskyně naplnily vzrušené hlasy a dělníci, kteří neměli zrovna nic důležitého na práci, se šli podívat na temný vchod do starého dolu.

„Dokázal jsi to!“ vykřikla Selome a vrhla se Mercerovi kolem krku. Její vášnivý polibek vyvolal hlahol přihlížejících dělníků. Mercer se potěšeně usmál.

„Na šampaňské je však ještě brzy,“ řekl vážně. „Na jednu věc jsem totiž zapomněl. A možná že teď už je pozdě. Jeskynní nemoc.“

„Jeskynní nemoc? Co je to?“

„Cryptococcus. Je to kvasinka, která žije v jeskyních a opuštěných dolech. Po vdechnutí dochází k jejímu rozmnožení v plicích a meningitidě, která je smrtelná, není-li postiženému okamžitě poskytnuta pomoc. Hlavní tunel byl bezpečný, protože Hofmyer ho nechal vyvětrat, než tam poslal dělníky. Starý důl toho však může být plný.“ Mercer se odmlčel a zvažoval pro a proti. „Už jsme se nadechli vzduchu, co vanul z díry. Nemáme jinou možnost než pokračovat.“

„Je na to lék?“

„Ano. Amphotericin a fluorocytosin, myslím. Ale teď nemáme čas se tím zabývat. Gianelli už určitě pracuje na odklizení druhého závalu. Je nejvyšší čas dostat nás všechny do starého dolu a zamést za sebou stopy.“ Mercer se ďábelsky usmál. „A samozřejmě tady nesmíme zapomenout trezor plný diamantů.“

Za dalších dvacet minut byli připraveni opustit komoru. Mercer navršil nad šachtu, která vedla do starého dolu, hráz z kamení tak, aby ji mohli strhnout, jakmile všichni nalezou dovnitř. Také nařídil zničit veškeré důlní vybavení a napsal na zeď osobní vzkaz pro Gianelliho a Hofmyera. Když dírou prohodili sejf, rozšířila se natolik, že bylo možné se dolů protáhnout.

Mercer uvažoval o tom, zda nechat du Toita a Súdánce nahoře. Jenomže ti by vyzradili jejich ústupovou cestu Gianellimu. Nemohl se odhodlat dát je zabít. Byli to zajatci, a tudíž měli nárok na slušné zacházení. Dohlédl tedy osobně na to, aby byli dobře spoutáni, než je odvedli do tunelu.

Sám se spustil do starého dolu jako poslední. Táhl za sebou lano, kterým hodlal strhnout hráz z kamení. Jakmile byl dostatečně daleko, zatáhl a zadržel dech. Přístupová šachta se naplnila sutí. Pokud neměl Hofmyer fotografickou paměť, neměl šanci zjistit, ve které díře Mercer a ostatní zmizeli.

Teprve když dopadl poslední kamínek, rozhlédl se Mercer kolem sebe. Ve světle baterky viděl, že tunel je pouhý metr vysoký a přibližně stejně široký, spíše kruhového než obdélníkového průřezu. Stěny, strop i podlaha byly jen hrubě opracovány kamennými nástroji. Vzduch byl dýchatelný, ale vyžadovalo to určité sebezapření. Vzduch se začal kazit bezprostředně po zasypání šachty. Mercer si uvědomil, že je třeba všech čtyřicet mužů rozmístit tak, aby si nevydýchali kyslík v jedné oblasti. Nesměli však být příliš daleko od sebe, aby se někdo neztratil.

Ze svého místa viděl, jak se štola větví do tří chodeb. Jedna vedla doleva, jedna doprava a jedna vzhůru. Klaustrofobické tunely mu připomněly členění lidských plic nebo doupě nějakého hlodavce. Člověk se tady mohl nadobro ztratit po několika krocích. Přelezl po mužích, kteří leželi na zádech jeden za druhým, až se dostal na čelo skupiny. Minul také súdánské žoldáky, aniž věnoval pozornost jejich vyděšeným pohledům. Selome tam na něj čekala s baterkou. Měli ještě dvě. Naštěstí šlo o baterky poháněné dynamem, takže se nemuseli obávat, že by jim došla energie. I tak však bylo v tunelu natolik tma, že viděli sotva na pár metrů.

„Tak, a co teď, neohrožený vůdče?“ zeptala se Selome. Z jejího hlasu a pohledu bylo vidět, jak je na Mercera hrdá.

Mercer měl brašnu plnou věcí, které považoval za užitečné. Vyhrabal jeden ze zapalovačů. Křísnul kolečkem a pozoroval plamen, dokud se kovový vršek nerozžhavil tak, že nešel udržet. Plamínek hořel rovně vzhůru, ani se nezachvěl. „Vzduch se nehýbá, ale to neznamená, že nenajdeme místo, kde se hýbat bude. Znamená to pouze, že jsme příliš daleko. Teď musíme najít místo, kde budem moci zanechat ostatní. Nějakou komoru, která sloužila k ubytování dětí. Je pravděpodobné, že bude poblíž přirozeného přívodu vzduchu.“

„A pak?“

„Ty a já půjdeme hledat cestu ven. Budeme se pohybovat o mnoho rychleji, nebudeme-li se muset starat o opozdilce a vězně.“ Mercer pohlédl zpět do tmy, odkud se ozývalo kašlání mužů. Vzduch byl příšerný. „Teď už víš, proč jsem tady nechtěl Habteho. S jeho prokouřenými plícemi by tu nevydržel ani pět minut. Zatímco my se budeme snažit dostat ven, on by měl kontaktovat Dicka Hennu, který sem pošle pár stovek mariňáků. Ti už se o našeho italského otrokáře postarají.“

„A pak se vrátíme pro ostatní horníky?“

„Přesně tak.“

Vyrazili. Mercer vpředu, Selome v těsném závěsu. Plazili se po všech čtyřech a sledovali rozkomíhaný paprsek baterky. Po hodině se začaly citelně projevovat následky prachu, který svým pohybem vířili. Štolou rezonovaly záchvaty kašle jako v plicním sanatoriu. Eritrejci se snažili svlažit si rozbolavělá hrdla vodou. Mercer začínal mít vážné starosti. Potřebovali najít alespoň malou škvíru, kterou by dovnitř proudil čerstvý vzduch.

Další dvě hodiny celá skupina pomalu postupovala chodbou žížalím tempem. Každých pár set metrů zkoušel Mercer vzduch zapalovačem. Plamínek však byl pořád stejně klidný. Na každé křižovatce studoval fotografie Medusy. Měly však tak mizerné rozlišení, že snímky neodpovídaly trojrozměrné mapě, kterou si začal vytvářet v hlavě. Po čtvrtém bezvýsledném pokusu je znechuceně schoval zpět do brašny. Jejich jedinou nadějí teď byly Mercerovy instinkty a jeho znalost dolů. On jediný se vyznal v této podzemní říši. Ignoroval velké odbočky a postranní tunely, které by zlákaly každého druhého, a vedl je úzkými průlezy, kterých by si nikdo kromě něj nevšiml.

Bloudili už nejméně čtyři hodiny, když Mercer opět škrtl zapalovačem. Plamen o maličko uhnul směrem od něj. Tak maličko, že kdyby se upřeně nedíval, nebyl by si toho všiml. Selome zachytila výraz jeho tváře a usmála se.

„Myslím, že budeme v pohodě,“ řekl.

Komora, kterou našli asi za čtvrt hodiny, měla rozlohu zhruba čtyř metrů čtverečných. Nebylo to moc, ale vešli se tam všichni. Mercer si všiml, že dutina vznikla přirozenou cestou. Dětští horníci ji objevili a začali používat pro sebe. Byla jako teplé lůno hluboko v podzemí. Svatyně, kde si děti mohly alespoň na chvíli odpočinout od nelidské dřiny, než je zastihla předčasná smrt v temnotách. Rozpraskaný strop byl ve výšce přibližně dvou metrů. Jednou z prasklin sem labyrintem chodbiček ve skále proudil čerstvý vzduch. Po zatuchlosti tunelů jim připadal vzduch v komoře neobyčejně osvěžující.

Mercer se opřel zády o stěnu a Selome se k němu přitulila. Oba si potřebovali odpočinout. Muži si kolem polehali jeden přes druhého jako houfec utahaných štěňat. Byli příliš vyčerpaní, než aby se snažili nějak spořádaně rozsadit. Mnoho minut uplynulo, než konečně ustalo kašlání. Mnozí vykašlávali krev.

„Odsud vede všechno dolů,“ řekl Mercer.

„Znamená to, že to bude snazší?“

„Ne,“ zavrtěl hlavou. „Ale poslední hodinu jsme neustále stoupali směrem k povrchu. Takže teď musí štoly zase klesat, mají-li nás dovést k nějakému východu.“

„Dobrá, mistře.“ Selome na něj pohlédla s předstíranou přísností. „Od okamžiku, kdy jsme vešli do dolu, dáváš mi jen samé nejasné odpovědi, co nechceš, to neprozradíš, a vždycky vytáhneš z klobouku nějaký trik. Takže jaký trik máš připravený teď?“

Mercer se zasmál. „Prokoukla jsi mě, co? Ano, mám v záloze další trik. Vzpomínáš, že když nás Gianelli poprvé zavedl do dolu, řekl jsem ti, že hledám únikovou cestu?“ Selome přikývla. „Všiml jsem si úseku asi třicet metrů od povrchu, který vypadal, jako by ho někdo zazdil. Kámen byl o odstín světlejší než bloky použité pro vyzdívku ostatní části tunelu. Sázím naše životy na to, že tam vede ještě jeden tunel, který byl zamaskován.“

„A myslíš si, že tyhle štoly vedou do něj?“

Přikývl. „Pokud se ovšem pletu, pak jsme pěkně v prdeli.“

Odpočívali další půlhodinu, než Mercer usoudil, že kdyby čekali déle, ztuhl by natolik, že už by nevstal.

Pobídl Selome a promluvil k předákům skupin. Selome opět překládala. Vysvětlil jim svůj plán a Eritrejci souhlasili. Jejich důvěra znamenala pro Mercera jak povzbuzení, tak zátěž. V prvé řadě na něm závisel život Harryho Whitea. Pak Selome a Habteho. A teď dalších čtyřiceti mužů. A to nepočítal ty, kteří byli dosud nuceni pracovat jako otroci pro Gianelliho. Musel si poručit, aby si nepřipouštěl poraženecké myšlenky. Bylo příliš pozdě pochybovat o svých rozhodnutích. I kdyby měla vést k jejich záhubě.

„Jsi připravena?“ zeptal se Selome.

„Řekla už jsem snad někdy ne?“

„Tak se mi líbíš.“

Vylezli z komory a dali se jednou z větších štol. Za pár vteřin ztratili z dohledu záři ze dvou baterek, které ponechali Eritrejcům. Paprsek z jejich jediné svítilny vypadal v okolní temnotě titěrně. A jak se Mercer plazil před Selome, uvědomoval si, že jediný ukořistěný AK-47, který měli s sebou, bude sotva dostatečnou palebnou silou, pokud dorazí na povrch a budou se muset znovu postavit Gianellimu.

• • •

Mahdí čekal na vhodnou příležitost. Nepatřil mezi nejtrpělivější a tiché vyčkávání ho deptalo. Nyní se však začalo vyplácet. Ležel na zemi se třemi dalšími súdánskými vojáky. Muži, kteří bojovali roky pod jeho vedením a kdykoliv by za něj bez váhání položili život. Už samotný fakt, že byl s nimi, jim dodal dostatek sebekázně, aby počkali, až Američan a jeho eritrejská kurva vypadnou. Když tak ležel mezi páchnoucími těly, blahopřál si Mahdí, že se dostal až sem.

Ocitl se v dole čirou náhodou – rozmlouval se svými vojáky –, když se objevil Mercer. Byl to on, kdo jako první odhodil samopal, protože vycítil, že přes převahu v palebné síle má Mercer taktickou výhodu, neboť drží bílého těžaře. Když se pak objevila navíc ještě ta děvka rovněž s namířenou zbraní, poznal, že volil správně.

Díky další náhodě mu polovinu obličeje zakrýval obvaz. Den před tím trénoval s jedním ze svých podřízených boj na nože. S opravdovými zbraněmi a nechráněnými čepelemi, jak měli ve zvyku. Vojákovi se podařilo říznout Mahdího do tváře. Rána se hojila dobře a Mahdí předpokládal, že za chvíli z ní bude jen další z nesčetných jizev. Obvaz, kterým mu jeho felčar ránu převázal, skryl jeho podobu natolik, že si ani Mercer, ani žádný z Eritrejců nevšimli, že se jim podařilo zajmout samotného velitele Súdánců.

Mahdí se nechal zajmout a odvést na tuhle sebevražednou výpravu jen proto, aby se mohl dívat, jak se bude Mercer dusit vlastním jazykem, až mu ho vyřízne a nacpe do krku. Pak si možná zašpásuje s tou kurvou, než ji sejme také. Usmál se. Přemítal o tom, zda by to šlo zařídit tak, aby byl Mercer pořád ještě na živu, až si to začne rozdávat s tou eritrejskou běhnou. Ne, to asi ne. Lepší bude Američana prostě zabít a teprve pak si užít.

Nejprve se ale potřeboval vydat za nimi. Mahdí nepochyboval o tom, že se mu podaří je v zaprášených tunelech vystopovat. Nechtěl ale, aby mu utekli příliš daleko. Čekal, až víc dělníků usne. Rukama dával tajná znamení svým spolubojovníkům. Používali je v minulosti nesčetněkrát během občanské války v Súdánu. Mahdí nařídil jednomu z mužů, aby se obětoval při těžkopádném pokusu o útěk a umožnil tak uniknout veliteli. Uvažoval také o tom, že by zkusili strážce přemoci, ale Eritrejci byli ozbrojeni ukořistěnými samopaly. Tichý útěk se jevil jako lepší řešení. Sice nebude mít kalašnikov, ale pořád ještě měl v botě schovaný vrhací nůž.

Zatímco čekal na správný okamžik, pohlédl na své boty a vzpomněl si na tlustého plešatého muže, kterému kdysi patřily. Byl to nudný hon, ale samu vraždu si náležitě vychutnal. Neříkal ten nebožák, že je archeolog? Chytré krytí. Jenomže Mahdí už předtím věděl od Gianelliho, že muž hledá důl. Nyní bylo jasné, že umřít nemusel – pátral dobrých osmdesát kilometrů od údolí. Jenomže Mahdímu se líbily jeho boty.

Když už klimbaly přibližně tři čtvrtiny Eritrejců, včetně jednoho z ozbrojených, Mahdí usoudil, že nastal čas. Dal svému muži starý signál sevřené pěsti a voják přikývl. Útok.

Žoldák nezaváhal. Vyskočil na nohy, odkopl několik spících horníků a vyrazil směrem k tunelu, ve kterém zmizeli Mercer a Selome. Cestou vykřikoval nesrozumitelné kletby. Mahdí se dal také do pohybu. Používal druhého Súdánce jako štít, snažil se nenápadně odvalit od skupiny a splynout se stíny.

Eritrejci se vzpamatovali. Jeden z nich zamířil a rychle stiskl spoušť. V zádech prchajícího se objevily tři červené body, muž upadl vpřed a svezl se podél zdi vedle východu. V nastalém zmatku se Mahdímu podařilo odkutálet pryč. Svázané ruce mu stěžovaly pohyb, ale i tak dokázal sebrat cestou náhradní svítilnu.

Postavil se na nohy. Ve štole byla taková tma, že měl oči raději zavřené a postupoval vpřed s rukama přitisknutýma ke zdi. Když minul několik odboček, zahnul do další a zapnul svítilnu. Trvalo mu jen několik vteřin vytáhnout nůž z boty a přeřezat pouta. Jeho muži dostali za úkol zničit druhou baterku v tlačenici po jeho útěku. Nemusel se tedy obávat pronásledování. On jediný byl lovcem v tomto pekelném bludišti. A Mercer neměl ani tušení, kdo je mu v patách.

Jestliže se Mercerovi zdál první úsek dolu těžký, nebylo to nic ve srovnání s tím, čím se Selome prošli v uplynulých hodinách. Vypadalo to, že je neomylný, když dovedl horníky do komory s čerstvým vzduchem. Teď však zavedl Selome už dvakrát do slepé chodby a museli se otáčet v prostoru tak úzkém, že s tím musely mít problémy i děti, které štoly svého času vykopaly. Připadali si jako v těle nějakého obrovského zvířete, které se nechce vzdát své poslední potravy. Jak se tak soukali nekonečnými štolami, začal mít Mercer pocit, že se nadobro ztratili. Až dosud za sebou zanechávali stopu v prachu na zemi. Pokud by však prošli místem, které by bylo čisté, nebyli by schopni vrátit se zpět tam, kde na ně čekali horníci.

Nakonec se dostali do další dlouhé jeskyně. Čerstvý vzduch sem odnikud nevanul, ale bylo vidět, že zde kdysi probíhala intenzivní těžba. Ve světle baterky se jim naskytl obraz, který je bude pronásledovat do konce života.

Na rozdíl od mrtvol, které Mercer objevil v italském dole, nebyly tyto úhledně srovnány do řady. Vypadalo to spíš, že zůstaly tak, jak je zastihla smrt. Jejich polohy svědčily o agónii. Bylo jich tu možná tucet. Vysušené mumie s kůží staženou do hrůzných grimas. Samé děti. Nejstaršímu mohlo být nanejvýš deset nebo dvanáct let. Dokonce i ve smrti a po více než třech tisíciletích z nich vyzařovalo jejich utrpení.

„Ach, můj Bože,“ zašeptala Selome.

Mercer mlčel. Díval se na žalostné ostatky dětských otroků a snažil se, aby mu emoce nezakalily úsudek. Podle hromady rudy, navršené vedle těl, poznal, že práce pokračovaly dál. Nikdo se neobtěžoval děti řádně pohřbít. Vzali je rodičům, udřeli k smrti, a nakonec je nechali hnít tam, kde padly. Selome se začala modlit.

Stále ještě v šoku začal Mercer blíže studovat jednu z mrtvol. Zajímala ho skutečná příčina smrti. Nechtěl nijak narušovat chatrnou tělesnou schránku, ale z místa, odkud se díval, neviděl žádné poranění. Žádné zlomené kosti ani nic podobného. Jedinou zvláštností byly nepřirozeně vyvrácené dlaně, paže a chodidla. Byly natolik zkroucené, až se zdálo, že v nich nejsou vůbec žádné kosti. Mercer si všiml, že ostatní tělíčka vypadají podobně.

Co tohle mohlo k čertu způsobit? pomyslel si. Viděl, že dítě má stále ještě zuby, takže kurděje mohl vyloučit. Jako další možnost se nabízela křivice. Pak najednou analytická část jeho mozku vysadila a Mercera zaplavila vlna lítosti a soucitu. Co záleželo na tom, na co tyto děti umřely? Byly mrtvé. Zavražděny před dávnými věky bezejmenným otrokářem, který nepochybně sklidil pochvalu za odvedenou práci. Mercer se musel zhluboka nadechnout. Tiše se za děti pomodlil, a když zvedl oči, zaměřil se na rudu, již dobývali. Dospěl k hrozivému poznání.

Nejraději by ponurou jeskyni okamžitě opustil, ale vědec v něm chtěl mít jistotu. Přestože výsledky mohly znamenat rozsudek smrti pro něj i Selome. Ta se pořád ještě modlila, když Mercer rozdrtil trochu rudy z hromady. Odmontoval ochranný kryt svítilny a nasypal do něj rudu. Z brašny vytáhl dynamitovou patronu, ale zápalnou šňůru tam nechal. Chvíli se s výbušninou potýkal, dokud se mu nepodařilo vysypat prach na zem pod nádobku. Teprve nyní si jeho počínání všimla Selome.

„Co to děláš?“

„Takový pokus,“ odvětil. Selome postřehla v jeho hlase strach.

Plnou polní láhev položil na kovovou nádobku s rudou, takže sloužila jako víko a závaží. „Vzpomínáš si, co říkal bratr Efraim o dětech? Že je zabil hřích?“ Škrtl zapalovačem a výbušnina ozářila jeskyni jasným bílým světlem. Když oheň dohořel, oklepal láhev a strčil ji zpět do brašny. Načervenalá ruda značně potemněla. Vyklopil ji na kámen a čekal. Netrvalo dlouho a začaly se z ní kutálet stříbrné kapky, které se rychle spojovaly v jednu velkou.

„Tohle je ten hřích. Rumělka neboli sulfid rtuťnatý. Základní surovina pro surovou rtuť.“ Oba hleděli na mihotavé jezírko tekutého kovu.

„Ale není rtuť…“

„Jednou z nejjedovatějších substancí na planetě? Ano. Mrzačí, paralyzuje nebo rovnou zabíjí po pouhém vdechnutí výparů.“

„Tak tohle zabilo děti?“

„A zabije to také nás, jestli odsud rychle nevypadneme. Je to tak jedovaté, že horníci, kteří rtuť dnes těží, pracují pouze osm dní v měsíci. Každá vteřina zdržení může mít trvalé následky.“ S těmito slovy odváděl Selome z tunelu.

„Můžeme něco dělat?“

„Jo, pořádně se potit. Věř tomu nebo ne, ale pocením lze vypudit rtuť z těla, pokud se nenaváže na buněčné bílkoviny. Po každé směně tráví horníci nějaký čas v místnosti, které se přezdívá pláž, a snaží se toxiny vypotit pod silnými teplomety.“

V dole bylo dost dusno a horko, takže měli póry stále otevřené. Měli však jedinou láhev vody, a jakmile jim dojde, nebudou již jejich těla moci plýtvat tekutinou na termoregulaci. Rtuť pak zahájí absorpční proces a následky budou možná trvalé.

Pokračovali dál a narazili na několik dalších stejně děsivých komor. V jedné z nich leželo minimálně sto mumifikovaných obětí. Mercer si všiml, že mnoho z dětí bylo vystaveno účinkům rtuti skrze své matky. Jed poničil jejich chromozomy a způsobil hrozivé deformace. Některé sotva připomínaly lidské bytosti.

„Nějak se stalo, že kimberlit prošel žílou sulfidu rtuťnatého. Ještě nikdy jsem o podobném geologickém jevu neslyšel, ale už chápu, proč si mysleli, že Archa úmluvy dětem pomůže.“

„Proč?“

„Už za časů, kdy byla Archa přivezena do Afriky, věděli metalurgové, že se rtuť váže se zlatem. Patrně doufali, že Archa pohltí rtuťové výpary a zastaví zhoubné účinky. Byla přece, jak známo, kromě všech mystických vlastností, pokryta ryzím zlatem.“

„Ale tolik rtuti?“

„Netvrdím, že to byl dobrý nápad.“

Prolézali dál nekonečnými tunely zhruba další hodinu, když Selome napadla znepokojivá myšlenka. „Mercere, tunel vedoucí ke kimberlitovému dolu je dlouhý dva a půl kilometru. I při našem slimáčím tempu jsme už museli urazit minimálně pětinásobek té vzdálenosti.“ Její hlas zněl v úzkém průchodu přidušeně.

„Tak sis toho všimla?“ odvětil. „Také si začínám dělat starosti. Tyhle tunely byly pro usnadnění těžby proraženy v měkčí hornině. Ale není možné, aby se takhle šíleně kroutily. Obávám se, že jsme v další slepé větvi.“

„Ztratili jsme se?“ Začínala se jí zmocňovat panika.

Mercer zastavil a otočil se, aby se na ni mohl podívat se svítilnou. Tvář měla celou pruhovanou, jak si pot razil cestičky v nánosech prachu. Viděl, že začíná propadat beznaději. Vzal její bradu do dlaně. „V životě se nevyhneme jen dvěma věcem. Smrti a daním. Máš moje slovo, že příští duben budeš vypisovat tučný šek.“

Pokusila se, aby její hlas zněl kurážně: „V dubnu platí daně Američané. Já jsem Eritrejka.“

Další komora, kterou našli, byla dost vysoká na to, aby se mohli postavit. Na rozdíl od ostatních byla obrovská. Baterka z ní osvítila pouze nepatrnou část, ale podle ozvěny se muselo jednat o síň o rozloze fotbalového hřiště. Mercer okamžitě poznal důlní techniku, která se zde uplatnila. Byly vytěženy obrovské bloky rudy, mezi kterými byly ponechány sloupy nedotčeného kamene, které podpíraly strop. Tento postup se běžně používal při těžbě uhlí. Pro dobývání diamantů se příliš nehodil. Mercera překvapilo, že se s ním setkává v kimberlitovém dole. Sloupů bylo tolik, že si připadal jako v hustém zkamenělém lese nebo v mystických katakombách starobylé katedrály. Žasl nad systémem, který zde starověcí vedoucí těžby vymysleli a zavedli. Strop nad nimi byl v hrozném stavu, celý rozpraskaný, jak na něj shora tlačila masa zeminy. Předpokládal, že tak do sta let podlehnou sloupy zátěži a celá síň se zhroutí.

Zhruba v polovině místnosti spatřil Mercer mihnout se jakýsi stín. Sotva se otočil, aby se lépe podíval, Selome polekaně vykřikla a byla sražena k zemi. Zjevení, které se vynořilo z temnoty, narazilo do Mercera. Geolog uhodil hlavou o zem. Nechápal, co se děje. Přece zde nemohlo nic žít. Důl byl uzavřen celá tisíciletí. Prudký kopanec do břicha ho přivedl zpátky do reality. Nezáleželo na tom, co nebo kdo to je. Usilovalo jim to o život. Ve světle baterky, která vypadla z Mercerových ochromených rukou, se zablyštěl nůž. AK-47 ležel mimo dosah v polostínu.

Věc se vrhla na bezmocně ležícího Mercera. Tak tak stačil zvednout ruku a odrazit čepel, která mu mířila na prsa. Podařilo se mu útočníka pootočit a zasadit mu tvrdý úder do spodní části hrudníku a přerazit několik krátkých žeber. Přízrak to však nezpomalilo – právě naopak. Zdivočel a udeřil Mercera do čelisti loktem. Toho obestřely mrákoty. Byl by s ním konec, kdyby Selome v tu chvíli neskočila útočníkovi na záda a neumožnila tak Mercerovi se vzpamatovat.

Za svůj čin si vysloužila ránu do obličeje, která ji poslala k zemi. Mercer se zvedl a začal se ohlížet po samopalu, ale to už byl neznámý znova u něj a zarazil mu nůž do stehna. Mercer vykřikl bolestí, otočil se a udeřil kreaturu hřbetem ruky do tváře. Ke svému zděšení cítil, jak se mu ruka zabořila do čehosi měkkého, a viděl, jak z obličeje odlétl kus masa. Výpad neměl na útočníka žádný účinek a Mercera napadlo, že snad doopravdy bojuje s jakýmsi podzemním démonem.

Odpotácel se z dosahu příšery a schoval se za jeden ze sloupů. Z úkrytu pozoroval, jak nestvůra zvedá ze země svítilnu. Paprsek na chvíli ozářil její tvář – a Mercer poznal Mahdího, Gianelliho hlavního nohsleda a velitele súdánských rebelů. Vzpomněl si, že jeden ze zajatců měl na tváři obvaz – právě ten útočníkovi strhl z obličeje.

Mercer neměl čas přemýšlet o tom, jak se Mahdímu podařilo utéci Eritrejcům a jak je dokázal vystopovat. Viděl, že se Mahdí pokouší najít samopal. Bylo třeba zmocnit se zbraně jako první. Zaměřil se na místo, kde na něj Mahdí poprvé zaútočil, a zapátral směrem, kudy mohla zbraň nejspíš odlétnout. Jeho pozornost upoutal slabý záblesk. Bylo to však příliš daleko, než aby to mohl být samopal. Vyrazil poslepu vpřed. Ruce držel nataženy před sebou, kdyby narazil do některého z pilířů. Selome ve tmě pořád ještě křičela, jako kdyby opravdu věřila tomu, že je napadl nějaký přízrak.

Oba muži spatřili kalašnikov současně, když se od něj odrazil paprsek svítilny. Mahdí k němu měl blíž, ale Mercer zareagoval rychleji. Oba po něm chňapli naráz.

Mercerovi se podařilo uchopit zbraň pevněji. Snažil se ji žoldákovi vykroutit. Mahdí však udeřil Mercera prudce do předloktí a geologova ruka jako by ochrnula. Samopal měl najednou v moci Mahdí. Mercer zápolil s jeho vahou a nemohoucí rukou se snažil zabránit vítězoslavně ryčícímu Súdánci ve střelbě. Druhou rychle hmátl do brašny, která mu pořád ještě visela přes rameno.

Původně chtěl zápalnou šňůru ve spojení s dynamitem použít k odstřelení případné překážky. Nyní však pro ni měl naléhavější účel. Mahdí si buďto nevšiml, že mu Mercer přehodil šedesát metrů smotané bleskovice přes hlavu, nebo tomu nevěnoval pozornost. Chechtal se, dobře si vědom své převahy. Když však spatřil vyšlehnout plamen z Mercerova zapalovače, jeho tvář strnula hrůzou. Příliš pozdě mu došlo, co mu to Mercer pověsil na krk.

Šňůra hořela rychlostí šest a půl kilometru za sekundu, takže celé kolo vzplanulo takřka naráz. I přes ochranný obal sálal z hořících chemikálií obrovský žár. Zápach byl skoro tak odporný jako Mahdího skřeky.

Cévy na krku mu začaly praskat, jak se v nich vařila krev. Maso se s prskáním škvařilo.

Mahdího oči se obrátily v sloup a jeho ukazovák křečovitě stiskl spoušť samopalu. Obsah celého zásobníku vzlétl kolmo vzhůru. Olovo i hluk narušily křehký strop a padesátitunový balvan se zřítil nedaleko místa zápasu. Za chvíli začaly padat další.

Celý strop se hroutil! Mercer se odvalil z umírajícího teroristy, popadl samopal za rozžhavenou hlaveň a druhou rukou chňapl po svítilně. O zem dunělo stále více balvanů. Jeden kus odtrhával druhý v dominovém efektu. Jako by celá země ožila a snažila se Mercera a Selome rozdrtit ve svých čelistech. Vlivem porušení rovnováhy jeden ze sloupů explodoval jako podminovaný.

Mercer zvedl Selome ze země, jako by nevážila víc než malé dítě. Rychle se schovali do jednoho z postranních tunelů, zatímco okolo dopadalo stále více kamenů. Mercer se ohlédl zrovna v okamžiku, kdy se kus skály o velikosti osobního automobilu sesunul rovnou na Mahdího, který se na zemi svíjel v posledním tažení. Váha kamene vytlačila obsah trupu směrem k hlavě, ale skrz lebku nemohlo nic projít. Mercer viděl, jak se Mahdího krk nafoukl jako hrdlo obří žáby, až najednou rudě explodoval. Pohyby těla ustaly.

Zamířil baterkou do vzdáleného kouta síně, kde prve spatřil slabou záři. Zatímco se dolů sypaly trosky kamenného stropu, sledoval namodralý svit, který byl stále jasnější a jasnější. Pak přímo před něj žuchl obrovský balvan, zaclonil mu výhled a celou místnost navždy uzavřel.

Strop postranního tunelu byl nižší než v ostatních chodbách, kterými se dosud proplazili. Mercer musel Selome zvednout ze země. Jemně ji pobídl, aby šla dál. Chodba za nimi se totiž také začala hroutit. Štola se naplnila prachem, až museli zavřít oči. Dýchat bylo hotové utrpení. A dolů padalo stále více a více kamení. Ohlušující rachot je málem připravil o rozum. Škrábali se co nejdál od závalu a ruce a kolena si rozdírali o ostrý štěrk.

Urazili padesát metrů, než se sesuv zastavil. Náhlé ticho bylo skličující. Když se Mercer ohlédl, viděl, že je od ostatních odřízly miliardy tun kamení a zeminy. I kdyby se chtěli vrátit, nebylo to možné.

Ale co to bylo za záři? Modré světlo mohlo být výbojem statické elektřiny, napadlo ho. Když praskne skála, může se uvolnit malé množství elektrické energie. Vzhledem k množství kamení, které se tam dalo do pohybu, by tím šel pozorovaný jev snadno vysvětlit. Nebo se mohlo jednat o metanovou kapsu, která se vznítila. Měl v zásobě ještě několik podobných vysvětlení, ale hluboko uvnitř cítil, že jen jedno je to pravé. Ne, to nemůže být pravda.

„Co se tam stalo?“

„Mahdí utrpěl drtivou porážku,“ odvětil Mercer a počkal, až se Selome napije z čutory. Chtěl jí dopřát chvíli oddechu, než jí sdělí, že tunel vede na opačnou stranu, než kam se chtějí dostat. Za žádnou cenu jí nehodlal prozradit, co ještě v komoře viděl.

„Nedokážeš si představit, co mě napadlo, když na nás zaútočil,“ řekla Selome a otírala si ústa hřbetem ruky.

„Určitě ne nic divočejšího, než co jsem si myslel já. Jsi v pořádku?“

„Bolí mě čelist a jsem si jista, že za chvíli bude hrát všemi barvami. Ale jinak to jde. Co ty?“

Mercer si svlékl kalhoty a začal se zabývat bodnou ranou v noze. Nemrhal vodou na její vyčištění. Pouze ji překryl kusem látky z košile a přelepil stříbrnou lepicí páskou z brašny. „Aseptická chirurgie doktora Mercera. Sekundární infekce jsou naše specialita.“

„Je to zlé?“

„Čepel nezasáhla nic důležitého,“ opáčil Mercer. „A ztuhne to mnohem dřív, než se budeme moci pokochat pohledem na tvou barevnou čelist,“ dodal s černým humorem.

Prach byl pořád příliš zvířený, než aby se dalo odpočívat. Mercer si tedy natáhl kalhoty a znova vyrazili vpřed. Částice se vznášely ve vzduchu a světlo baterky se jimi prodíralo jen s obtížemi. Po sto metrech se tunel zúžil natolik, že zády dřeli o strop. Přesto se pořád dusili prachem.

„Bude nějakou chvíli trvat, než to sedne,“ řekl Mercer. Dusil se pokaždé, když otevřel ústa, a nos ho pálil, jako by ho měl rozleptaný kyselinou.

Tunel se dále zužoval. Netrvalo dlouho a Mercer měl z ramenou sedřenu nejprve košili a pak i kůži. Začal krvácet. Neměli však jinou možnost než pokračovat. Na loktech a po špičkách.

„Mercere, co se to děje?“ křičela Selome.

„Já nevím.“

Tunel teď nebyl širší než rakev. Mohli se plazit už jen po břiše. Ve světle baterky Mercer viděl, že se průměr dále zmenšuje. Poprvé za celou dobu ho napadlo, že nakonec narazí na tvrdou skálu. Jako by mu četla myšlenky, zavolala ho Selome znovu jménem. Hlas se jí chvěl počátky hysterie.

„Já vím, já vím.“ Pohyb byl stále obtížnější. Sundal si brašnu z ramenou a společně se samopalem ji strkal před sebou. Musel nyní bojovat o každou píď.

Nějakou dobu zůstala štola stejně široká. Nezmenšovala se ani nerozšiřovala. Postupovali vpřed hlemýždím tempem. Kámen Mercera úplně obklopil. Ani kousíček jeho těla nebyl prost drsného kontaktu. Stěny tunelu tvořila ryzí, krvavě rudá rtuťová ruda. Na několika místech prokapávala rtuť ze stropu na zem.

„Jak dlouho tu můžeme zůstat?“

„Nejsem si jist.“ Ve světle baterky viděl, jak se podlaha tunelu blyští nesčetnými jezírky živého stříbra. „Pamatuj, rtuť se může vstřebávat i kůží. Takže dávej pozor, ať se ti nedostane do žádné otevřené rány.“

„Celé mé tělo je jedna otevřená rána.“

Prolezli těžce zamořeným úsekem a začali sestupovat z mírného svahu. Mercer si všiml, že si zde rtuť vyhloubila v zemi kanálky.

Záchvaty kašle byly méně časté, ale stále stejně mučivé. Selome měla kolem sebe pořád ještě trochu místa, ale Mercera tísnil kámen natolik, že se jeho hrudník nemohl dále rozpínat a každé zakašlání bolestivě explodovalo dovnitř těla. Kdykoliv cítil, že kýchne, duševně se připravoval na bolest. V ústech cítil krev z roztrhané plicní tkáně.

Pak uvízl.

Potlačil paniku a snažil se natočit rameno tak, aby mohl pokračovat. Ale čím víc se snažil, tím víc se mu stěny svíraly okolo těla jako záhyby krajty. Podlaha tunelu byla z udusaného prachu. Snažil se v něm rýt holýma rukama. Byl však tvrdý jako beton a Mercer si jen rozedřel prsty do krve.

Selome si všimla jeho zoufalých pohybů a couvla, aby ji nezasáhly jeho kopající nohy.

„Co se děje?“

„Obávám se, že jsem se šprajcnul.“

„Jak šprajcnul?“

„Nemůžu se pohnout. Ani dopředu, ani zpět.“

„Zaber!“ V úzkém tunelu zněl její hlas tlumeně, jako by mluvila zpoza zdi.

„Myslíš snad, že tady chrápu?“ odsekl Mercer. Nemohl však popadnout dech, aby dal svým slovům náležitý důraz. Měl pocit, že se topí.

„Promiň. Co pro tebe můžu udělat?“

„Popadni mě za nohy a zkus mě vytáhnout.“ Potřeboval se nadechnout. Chtělo se mu křičet. Skála mu to však nedovolila. Trvalo pět minut, než se Selome podařilo Mercera vytáhnout tak, aby získal alespoň trochu místa. Geolog se uklidnil, ale cítil, jak se ho zmocňuje panika. Ramena a záda měl celé od krve. „A teď musíme zpátky.“

„Ale štola je zavalená.“

„Tak daleko ne. Musíme najít místo dostatečně široké, abys mohla přelézt přese mě. Myslím, že ty se tímhle protáhneš.“

„A co ty?“

„To budeme řešit pak.“

Couvali zpátky dvě hodiny, než se chodba rozšířila natolik, aby Selome mohla přelézt dopředu. Když mu ležela na zádech, na chvíli zastavila a položila si hlavu na jeho krk. Cítil její dech za uchem.

„Pozor na to!“ vykřikl. „Jestli se mi postaví, tak se zase ani nehnu.“

Se Selome v čele pokračovali pomalu k místu, kde Mercer uvízl. „A co teď?“

„Lez dál. Vem si světlo a pušku. Zkus najít cestu ven.“ Mercer se snažil, aby jeho hlas zněl věcně a lhostejně. Byl však rád, že mu Selome nevidí do tváře.

Panika je reakce na neznámou situaci, opakoval si. Tentokrát se mu však nedařilo vzpomenout si na nic, co by mu dodalo odvahu a pomohlo mu přidržet se reality.

„Já nemohu,“ odvětila.

„Nemáš na vybranou.“ Přestože věděl, že sám možná nevyvázne, nepřestával myslet na ostatní. „Je tady čtyřicet uvězněných horníků, které je třeba dostat ven. Pokud tady oba zahyneme, zahynou také.“

„Sakra, co mi na nich záleží? Záleží mi na tobě.“ Selome vzlykala.

Mercer natáhl ruku a něžně ji pohladil po lýtku. Stáhl jí trošku ponožku, aby se mohl dotknout její hebké kůže. „A mně zas záleží na tobě. Ale jestli se nepohneš a nenajdeš pomoc, pak spolu těžko budeme moci vyrazit na pořádnou exotickou a sexem nabitou dovolenou.“

„To má být slib?“

„Už jsem tě snad někdy zklamal?“ Mercer cítil, že na něj jde znovu kašel. Jeho poslední slova zanikla v bolestivém zasípění.

„Nedokážu tě opustit.“

Její pláč podlomil jeho sebeovládání. Nechtělo se mu umřít v naprosté samotě. Ale opanoval se. S námahou se nadechl a vyplivl krev. „Jen jdi. Musíš najít cestu ven. Nechci se až do poslední chvíle dívat, jak tady přede mnou umíráš. To mi nemůžeš udělat.“

Polykala slzy. „A co voda a baterka?“

„Vezmi si je.“

„Filipe, já myslím… já…“ Slyšel, jak zápasí se slovy a vlastními emocemi. Pak náhle změnila tón: „Myslím, že bychom měli jet do Egypta. Třeba na projížďku po Nilu. Vždycky jsem se chtěla podívat na pyramidy.“

„Spojím se se svou cestovní kanceláří, zatímco budeš pryč.“

Selome se odplazila. Po několika metrech zmizela Mercerovi z očí. Mercer viděl, že pár metrů od něj se tunel jako naschvál rozšiřuje. V místě, kde se nacházel, ho však skála svírala jako svěrací kazajka. Nikdy neměl problémy s klaustrofobií, ale teď na něj začala pomalu dotírat. Postupně se zmocňovala celého jeho těla, až ho chytila křeč do plic. Nabral několik doušků vzduchu tak plného prachu, že se mu zvedl žaludek.

Byl sám. Zahalen temnotou horší než smrt. Snažil se posunout vpřed, ale jen ještě víc uvízl. Cítil, že to je sevření, které už nepovolí. Tma okolo byla tak dokonalá, až měl pocit, že ji cítí na jazyku a nosem mu vniká do plic. Z ticha ho mrazilo. Mysl křičela a chtěla se dostat pryč z tohohle vězení, pohnout se alespoň o centimetr. Stěží dokázal zvednout hlavu. Když tak učinil, vydrolilo se ze stropu trochu rtuťové rudy. Více jedovatého prachu.

„Hm, no, je to zajímavé, že?“ Bude trvat jen pár dní, než se jeho slova změní v blekotání šílence, který pozbyl zdravého rozumu v marném boji s temnotou, tichem a osaměním smrti.

Další záchvat kašle. Hrudník už se zase nemohl dostatečně rozpínat a vnitřní tlak hrozil, že mu roztrhá žebra. Napadlo ho, zda mu selžou plíce dřív, než mu rtuť rozežere mozek. Vzpomínal si, že mezi první příznaky otravy rtutí patří třes končetin. Nedokázal rozpoznat, zda se mu nohy doopravdy chvějí nebo se mu to jen zdá.

Než aby se zabýval nevyhnutelným, raději se v myšlenkách vrátil k modré záři. Co když neviděl výboj statické elektřiny ani výbuch metanu? Co když to byla doopravdy Archa, nyní nadobro zničená? „Mám celý zbytek života na to, abych to rozluštil.“

Washington, D. C.

Dick Henna porušil letité návyky, když se odhodlal k tomu telefonátu. Od počátku jejich manželství se Fay snažila vnést do života svého workoholického manžela alespoň trošku kultury. Začala zlehka – občasnou návštěvou zahraničního filmového představení nebo etnické restaurace. Postupem času se propracovala k muzikálům, až nakonec dosáhla toho, že Dick našel zalíbení v opeře. Jediné závažnější chyby se dopustila tehdy, když manžela předčasně vytáhla na balet, čímž mu ho nadobro znechutila. Avšak onu noc, kdy Henna zavolal na Mercerův telefon, překročila další pomyslnou hranici. Ne že by Dickovi vůbec nezáleželo na osudu Tibetu, ale dvě hodiny bušení do gongů, zpěvavého žvatlání a neurčitých pohybů, které snad měly být tancem, v podání Tibetian National Troupe prostě nezvládl.

Vymluvil se manželce, že musí na toaletu, vyklouzl z lóže Kennedyho centra a uháněl z obrovského divadla směrem do foyer s červenými koberci. Jeho osobní ochranka byla zjevně rovněž potěšena, že nemusí zhlédnout vystoupení až do konce. Vedle bronzové busty zesnulého prezidenta Kennedyho, kterou považoval za tu nejohavnější sochu, jakou kdy viděl, otevřel svůj mobilní telefon a snad posté za posledních pár týdnů vytočil Mercerovo číslo. Uvědomoval si marnost svého počínání, ale neměl o svém příteli žádné zprávy a hlášení ministerstva zahraničí o výtržnostech v Asmaře mu dělalo starosti.

Právě se chystal po pátém zazvonění spojení ukončit, když tu se náhle ze sluchátka ozval neznámý hlas se silným cizím přízvukem: „Haló? Dovolali jste se na telefon Filipa Mercera, který je momentálně pohřben zaživa. Mohu vám nějak pomoci? Jmenuji se Habte Makkonen.“

Patnáctiminutový rozhovor, který následoval, znamenal pro Hennu konec koncertu. Poslal jednoho z agentů, aby ho omluvil u Fay. Jako snad každý manžel v Americe měl pocit, že jeho důchod bude zasvěcen vynahrazování nesplněných slibů manželce. Telefon v jeho limuzíně byl bezpečnější než mobil. Navíc měl připojeno šifrovací zařízení s nejnovějším softwarem. Celou cestu do Pentagonu měl sluchátko u ucha.

Nejprve zalarmoval Marge Doyleovou. Potom zavolal do Pentagonu a nechal shánět C. Thomase Morrisona. Limuzína dorazila k rozlehlé budově ministerstva obrany zrovna v okamžiku, kdy se admirála podařilo nalézt.

„Dobrý večer, Dicku, jak se daří?“ zeptal se předseda sboru náčelníků štábů žoviálně.

„Mám pro tebe dárek, ale rozbalit si ho musíš sám,“ odvětil Henna. „Kde zrovna jsi?“

„Doma. Můj syn hledá vhodnou vysokou školu pro svou dceru. Ona by ráda na Howard, protože to je škola s převahou černých studentů, on by zas dal přednost Georgetownu pro jeho pověst.“

„Budeš je muset nechat, ať si v katalogu listují sami. Já jsem právě v Pentagonu a ty si budeš za chvíli přát, abys tu byl také.“

„Co se děje?“

„Našel jsem fotografie z Medusy, ale budeme potřebovat značnou palebnou sílu, abychom je dostali zpět.“

Sotva admirál Morrison zaslechl slovo Medusa, jeho hlas okamžitě zvážněl. „Už nic neříkej. Obouvám se a do půl hodiny jsem tam.“

Když vám voják udá přesný čas, můžete se na to spolehnout, bez ohledu na dopravní situaci. Přesně za dvacet devět minut prošel Morrison vchodem nejblíže jeho kanceláři v doprovodu dvou uniformovaných pobočníků. Potřásli si s Hennou rukama a společně zamířili k výtahu. V Morrisonově pracovně se ocitli přesně za hodinu po Habteho telefonátu. Tato hodina pak byla nejdelší prodlevou v událostech, které následovaly. Henna Morrisonovi rychle vyložil obsah svého rozhovoru s Habtem a veškeré další okolnosti.

„Severní Eritrea, hm,“ Morrison studoval mapu za svým psacím stolem. Usmál se. „No není to náhoda? Krátce po našem posledním rozhovoru jsme převeleli jednu jednotku Force Recon Marines na obojživelné bojové plavidlo u pobřeží Somálska. Je tam dvě stě chlapů, co se už těšili na dovolenou v Itálii a teď jsou nejspíš vzteky bez sebe z nového přidělení. Řekl bych, že budou rádi, když se budou moci někde vyřádit.“

Henna odvětil stejně pobaveným tónem. „Jak to vypadá, náhod se nám tady sešlo víc. Zatímco jsem na tebe čekal, zavolal jsem Lloydovi Eastonovi z ministerstva zahraničí. Ten právě teď přesvědčuje eritrejského prezidenta, že americké vojenské cvičení na území Eritreje jeho zemi náramně prospěje.“

„Co souhlas našeho prezidenta?“

„Zavolám mu, jakmile zde skončíme. Po našem společném rozhovoru s izraelským premiérem s něčím podobným tak trochu počítá. Bude ohromen, že je do toho zapleten Gianelli. Marge si vyhledala jeho spis, zatímco jsem byl v autě. Prý je pěkně tlustý. Interpolu se zatím nepodařilo dokázat mu nic ilegálního, ale jestli si pospíšíme, nachytáme toho hajzlíka na švestkách. Pokud se nám podaří dostat Itala před soud, bude se mít náš prezident čím blýsknout na nadcházející schůzce G-7.“

„Jakmile to bude vyřešeno po politické stránce, vezmu si na starost tu vojenskou. Chvíli potrvá, než se dají věci do pohybu.“ Morrison zvedl telefon a vyžádal si spojení s Národní bezpečnostní agenturou a Národním průzkumným úřadem. Když skončil, nabídl Hennovi doutník Cohiba veliký jako vzducholoď. „Budeme potřebovat pár obrázků té oblasti a mariňáci se musí trošku připravit.“

„Měl bych zavolat Habtemu Makkonenovi a říct mu, kdy nás může čekat. Co myslíš?“

„Ne dřív než za šest hodin. A i to je dost na knap.“

„Ne pro Mercera,“ řekl Henna z oblaku voňavého kouře.

Zazvonil telefon a Morrison promluvil se službu konajícím důstojníkem NRO. „Máme tam civilistu, který hlásí, že je celá oblast pod mrakem. Také tam ale pracuje spousta mechanizace. Jestliže tedy nebudete moci získat jasné snímky, přepněte na IR a najdeme ty lumpy podle jejich tepelné stopy.“ Zakryl sluchátko rukou a promluvil k Hennovi: „Tohle bude chvíli trvat. Jestli chceš, sedni si k telefonu u mé sekretářky a zavolej prezidentovi a Makkonenovi. Řekni mu, s čím může počítat, a taky ať se někam schová a nevystrkuje nos, až to mariňáci spustí.“

Henna předal Morrisonovi souřadnice získané z komunikačních satelitů a usadil se u aparátu ve vedlejší místnosti. Usoudil, že má ještě trochu času, a tak nejprve uskutečnil hovor, který měl podle jeho názoru stejnou důležitost. Byl osobně vyzvednout Harryho Whitea na Dullesově letišti a doprovodil starce do zabezpečeného domu FBI, kde zůstane, dokud se situace neuklidní. Harry dodržel slib a zůstal střízlivý. Na následující dlouhé hodiny výslechů si nestěžoval. Teprve když Hennovi agenti skončili, začal se Harry vyptávat na Mercera. Jeho pohled byl více než výmluvný, když šéf FBI připustil, že vůbec neví, co se s jejich společným přítelem stalo.

„Haló?“

„Harry, tady je Dick Henna. Našli jsme Mercera.“

Harry rozuměl dobře, ale chvíli mu trvalo, než si to přebral. „Opravdu jste ho našli?“ zeptal se nakonec.

„Je v opuštěném dole v severní Eritreji. Je v pořádku.“

„To teda není,“ odsekl Harry. „Kdyby byl, zavolal by mi sám. Je určitě v pěkným průseru.“

„Harry, opravdu, je v pořádku.“

„Hele, spolupracoval jsem s váma, jak jen jsem moh. Tak si snad zasloužím trochu upřímnosti. Co se tam sakra doopravdy děje?“

Henna nechápal, jak Harry poznal, že mu lže. Byla to prostě jedna z těch věcí – součást pouta mezi Harrym a Mercerem. Zhluboka vydechl. „Tak jo, máš pravdu. Je mi líto. Je v Eritreji, ale zajala ho skupina súdánských žoldáků, kteří pracují pro italského průmyslníka, což je zločinec mezinárodního formátu. Zatím víme tolik, že se zahrabal v dole se skupinou eritrejských uprchlíků, aby nám dopřál čas poslat tam námořní pěchotu.“

„A?“

„A co?“

„Jsou už vojáci na cestě?“

„Já jsem právě teď v Pentagonu s předsedou sboru náčelníků. Harry, děláme, co můžeme, abychom ho dostali zpátky.“

„On už vás párkrát vytáhl z bryndy. Tak sebou koukejte pohnout, nebo, to vám garantuju, mě budete moct sledovat na konci týdne v každé televizní talk show v zemi.“

„Harry…“

„Nedělám si srandu. Koukejte Mercera přivízt domů, nebo se rozluč se svým úřadem a prezident jakbysmet. Vím toho dost na to, abych vám to zavařil všem.“

„Bože, Harry, takhle daleko to snad nemusí dojít.“

„Já vím, že ne. Protože ho vysvobodíte a basta.“

Za sedm a půl hodiny pronikla letka helikoptér UH-60 Blackhawk do vzdušného prostoru Eritreje. Příslušníci námořní pěchoty se už těšili na pořádný boj.

Důl krále Šalamouna

Zpočátku to snad ani nebyl rozeznatelný zvuk – spíše jen nejasné narušení neúprosného ticha. Mercer se zaposlouchal. V uších mu zvonilo od samého úsilí a oči mu slzely, jak je upíral do tmy. Tam! Tichý zvuk, který existoval pouze v nejhlubších krajinách jeho vědomí. Jakýsi šum, jako by někdo šeptal. Pokusil se zavolat, ale hrdlo měl stažené žízní a prachem. Vypravil ze sebe jen jakési zaskřehotání.

Minuty ubíhaly, a on si byl jist, že tajemné šustění sílí. Ale neodvažoval se ještě doufat. Nezvládl by to, kdyby se mýlil. Pak zahlédl světlo. Jenom takový záblesk. Ale jemu se jevilo jako výbuch supernovy. Zaměřil se na něj. Oči ho z toho až rozbolely.

„Haló?“ zasípal.

„Jak se máš?“ ozvala se Selome vesele kousek před ním. „Budu u tebe za pár minut.“

„Co to děláš?“ Mercer vyslovil otázku příliš tiše, než aby ho mohla slyšet. Odpovědi se proto nedočkal.

Uběhlo dalších deset minut, ale o to nedbal. Selome se pro něj vrátila! Slzy v jeho očích už nebyly způsobeny světlem. Jak tak čekal ve svém kamenném sarkofágu, zneklidňovala ho pouze jediná myšlenka. Vzdal to. Doopravdy uvěřil, že je mu souzeno zde zemřít. Dosud vždy bojoval bez ohledu na okolnosti až do vítězného konce. Tentokrát však měl za to, že to má spočítané. A přestože se teď k němu blížila záchrana, měl na sebe vztek. A co horšího, byl sám sebou zklamán.

Najednou ucítil, jak se země pod ním dala do pohybu. Tlak na hrudník povolil. Nyní slyšel Selome jasněji. Kopala ze všech sil. Měla nějaký těžký rýč a s každým záběrem Mercer cítil, jak podlaha tunelu o kousek klesá. Zavrtěl sebou, a ono to šlo. Ramena měl sice stále zapřena o stěny, ale zády už se nedotýkal stropu.

A pak, jako v okamžiku zrození, byl volný. Klouzal až nebezpečně rychle vpřed a dále zrychloval, jak se svah skláněl dolů. Strop nad jeho hlavou zmizel. Začal se kutálet a hlína a prach se mu cpaly do očí, nosu a uší. Narážel o stěny a bolestí se mu chtělo řvát. Kolem však vířilo tolik prachu, že kdyby otevřel ústa, byl by se udusil. Pak se najednou zastavil a zůstal nehybně ležet, zatímco se na něj shora valila suť a tížila ho stále víc a víc.

Už už ztrácel vědomí, když tu najednou nános zmizel a on cítil, jak ho Selome uchopila pevně za opasek a zatřásla jím. Zemina odpadla a on se mohl zase nadechnout. Vyčistil si špínu z očí a rozhlédl se kolem sebe. Jeho první pohled patřil Selome, která se nad ním skláněla.

„Měla bych se hledáním pokladů zabývat vážněji. To by jeden neřekl, co může taková holka najít.“ Celá zářila i v bledém světle baterky.

„Já ale nejsem zrovna hrnec zlaťáků.“

Nikdy by nevěřil, jak je to báječné cítit bolest. Byl to důkaz, že stále ještě žije. Vyškrábal se na nohy a vztáhl ruku, aby Selome odstranil z tváře pramen vlasů. „Nečekal jsem, že se vrátíš.“ Mluvilo se mu ztěžka. Chtěl jí vypovědět, na co myslel, když byl sám, ale nemohl. Nenacházel vhodná slova pro to, co cítil. Nakonec ji jen objal, přitiskl se k jejímu teplému tělu a zašeptal. „Díky.“

Baterka poskytovala právě tolik nažloutlého světla, aby se mohl rozhlédnout po jeskyni, ve které se nacházeli, a pochopit, jak ho Selome dostala z jeho hrobu. Nacházeli se ve zhruba obdélníkové komoře nejméně deset metrů dlouhé s mělkým výklenkem na jednom konci. Stěny byly vyzděny bloky opracovaného kamene. Mercer poznal kameny použité v přístěnku. Už je viděl. Byly stejné jako ty, které tvořily stěny hlavního tunelu. Tato síň tvořila spojovací článek mezi přímou cestou ke kimberlitovému ložisku a staršími křivolakými štolami. Za zády se mu tyčila hromada nakopané zeminy skoro až ke stropu. Na jejím vrcholu viděl úzký otvor, který ho tak dlouho věznil.

Když byl vykopán nový velký tunel, museli horníci vchod do sloupové síně zasypat. Během staletí pak hlína postupně sedala, až vznikla chodba, kterou se Mercer dostal skoro až k této komoře. Selome samozřejmě došlo, že pokud bude kopat u základny, stěna se provalí a Mercer se tak dostane ven.

„Omlouvám se, že mi to trvalo tak dlouho, ale když jsem se sem zřítila, praštila jsem se do hlavy a ztratila vědomí.“ Nad levým okem měla obrovskou modřinu.

„Jak vidíš, nestěžuju si.“ Mercer vypil polovinu zbývající vody z polní láhve a začal si prohlížet rýč, kterým ho Selome vysvobodila.

„Věčná škoda, že jsi musela použít zrovna tohle. Nádherná ukázka nástroje doby bronzové.“

„To mám teda kliku, že nejsi archeolog. Nejmíň pět jsem jich totálně zničila, než jsem tě dostala ven.“

V jednom rohu místnosti ležela celá sbírka prastarých nástrojů. Motyky a lopaty, některé vyrobené na míru dospělým horníkům, jiné miniaturní pro dětské otroky. Hned vedle se povalovaly kusy zpráchnivělé kůže. Dříve to byly vědra a měchy na vodu. Také zde stálo několik hliněných lamp.

„Truchlit nad ztracenými artefakty můžeme později,“ řekl Mercer. „Teď se chci hlavně dostat odtud a postarat se o pár věcí.“

Nacpal mezi kameny, které tvořily zadní stěnu výklenku, výbušniny ze své brašny. Dával si pozor, aby jich použil jen tolik, aby to zbořilo pouze část zdi. Nevěděl, jaká je situace v hlavním tunelu, a nechtěl svou přítomnost prozradit dřív, než bude připraven.

„A co zápalná šňůra? Nepoužil jsi ji všechnu proti Mahdímu?“

Mercer vytáhl z brašny další smotek a ustřihl z ní potřebnou délku. „Druhé pravidlo těžby v tvrdém kameni – zápalné šňůry není nikdy dost.“

„A první pravidlo?“

Vytáhl další dynamitovou patronu: „Nikdy nemáš dost výbušnin.“

Zápalnice hořela podstatně pomaleji než bleskovice, kterou použil k likvidaci Mahdího. Měli tedy dostatek času ukrýt se v příkopu, jejž s pomocí Selome vykopal. Přikryl si hlavu paží a svým tělem zaštítil Selome. Exploze je zasypala sutí.

Otevřel oči a zamrkal. Zeď se neprovalila, ale u její základny se objevil otvor široký asi jeden metr. Dovnitř se jím linulo světlo. Ani jeden z nich nevěřil, že ještě někdy spatří slunce. Nyní se po něm žádostivě natáhli.

„Tak, a teď to skončíme.“ Mercer si přehodil brašnu přes rameno, popadl samopal a vedl Selome do tunelu.

Štolou rezonovaly výstřely z automatů. Zbloudilé kulky létaly sem a tam. Mercer strčil Selome rychle zpátky do komory.

„Zůstaň tu a nehýbej se, dokud pro tebe nepřijdu. Právě jsi mi zachránila život, teď je řada na mně.“ Vylezl ven, drže se při zemi. Kalašnikov připravený k výstřelu.

Mercer nemohl vědět, kdo se v dole opevnil. Začal se tedy pomalu plížit vpřed. Nad hlavou mu zahvízdaly další střely. Jeho oči už si zvykly na sluneční světlo, které pronikalo dovnitř. Korditový dým však vytvářel opar, jenž ho takřka oslepoval. Musel se dostat co nejblíže, aby poznal vojáky, kteří stříleli směrem ven. Byli to súdánští žoldáci. Habte tedy zdařile vyřídil jeho vzkaz. Na důl totiž podle všeho útočila americká námořní pěchota.

Dokud měli Súdánci dostatek munice, bylo jejich postavení v podstatě nedobytné. Bez raketometu nebylo možné dostat se jim na kobylku. Vojáci určitě věděli o uvězněných hornících. Výbušniny tedy nepřipadaly v úvahu. Mercer si vybavil Mahdího zákeřný útok v dole a brutální znásilňování, ke kterému docházelo každou noc za ženskou ohradou. Když přikládal samopal k rameni, necítil žádné výčitky svědomí.

Přesnými krátkými dávkami zasáhl čtyři Súdánce do zad a další dva, kteří se otočili, aby čelili nenadálému útoku ze zálohy, do prsou. Dohrabal se k jejich barikádě a horečně hledal něco bílého, čím by zamával na americké vojáky, kteří neustávali v palbě. Našel pouze notně použitý kapesník v kapse jednoho z rebelů. Za chvíli poté, co jím zatřepal nad barikádou, uslyšel anglický rozkaz k zastavení střelby.

Postavil se. „Nestřílejte. Já jsem Američan.“

„Doktor Mercer?“ ozvalo se protáhlým texaským přízvukem. Zvenku stále zaznívala střelba.

„Jo, já jsem Mercer.“ Euforie, kterou pocítil v prvním okamžiku, rychle ustoupila touze postarat se o to, aby Súdánci a především Gianelli zaplatili za to, co se zde dělo v uplynulých týdnech. „Je tady se mnou žena a také čtyřicet horníků pořád ještě uvězněných v dole.“ Díval se směrem, kde tušil ukryté námořníky, ale nikoho neviděl. Venku bylo příliš mnoho věcí, které skýtaly dokonalý úkryt – bedny s nářadím, těžká mechanizace nebo nesčetné hromady hlušiny.

„Musíte to tam ještě chvíli vydržet, letí to sem zamést vrtulník.“ Vojákova poznámka zanikla v hučení rotoru AH-64 Apache, který se přihnal přes poušť a chrlil ze svého kanónu proud dvacetimilimetrových střel směrem ke druhé straně tábora.

Mercer zpozoroval několik příslušníků jednotky Force Recon Marines, kteří se krčili za převrženým a stále ještě hořícím buldozerem D-4. Velící důstojník si ho všiml, zamával na něj a odvedl svůj oddíl pryč. Mercer vypil obsah dvou polních lahví mrtvých Súdánců, a když mu vojáci zmizeli z dohledu, vylezl z dolu. Proplétal se mezi převrženými sloupy osvětlení a hromadami kamení. Přestože déšť ustal, byla obloha stále ještě hustě zatažena mraky. V horkém a vlhkém vzduchu se mu šlo těžce. Poškozené plíce protestovaly s každým nádechem. V ráně po Mahdího noži mu škubalo. Najednou obloha přímo nad jeho hlavou explodovala. Tlaková vlna jím mrštila o zem a ušní bubínky dostaly co proto. Překulil se na záda a rychle se škrábal pryč.

Šedesát metrů nad ním se řítil k zemi hořící vrtulník. Z motoru se valil hustý černý dým a ocasní rotor se rozpadal na tisíc kousků jako šrapnel. Jeden z rebelů odpálil řízenou střelu a podařil se mu přímý zásah. Vrtulník dopadl tak blízko, že to s Mercerem znovu praštilo o zem. Okolo se rozlilo hořící palivo, ale Mercer zůstal jako zázrakem nezasažen.

Když se postavil, poznal, že žebra, která vydržela údery Hofmyerových pěstí, Mahdího kopance i tlak kamenných stěn tunelu, nakonec přece jen povolila. Cítil prudkou bolest, která se mu zabodávala rovnou do srdce. Srazilo ho to na kolena. Byl v tak zuboženém stavu, že se sám sobě divil, co to vlastně ještě chtěl dělat. Byla tu přece námořní pěchota. Ta se o žoldáky postará. Riskoval život úplně zbytečně.

Řekl si, že bude lepší bitvu někde přečkat, a začal se ohlížet po vhodném úkrytu. U nohou se mu najednou zaprášilo, jak se do země zaryly kulky. Přitiskl si jednu ruku na zlomená žebra, a jak nejrychleji mohl, doběhl za velký mobilní generátor. Ocitl se v oblaku kouře z nejméně tuctu dýmovnic. Mžoural, ale neviděl skoro nic. Neviděl, kdo po něm střílel, ale spatřil Súdánce, kteří číhali v záloze na blížící se hlídku příslušníků námořní pěchoty. Američané byli ve střehu a pohybovali se obezřetně. Šli však rovnou do pasti.

Samopal poskočil Mercerovi v rukou a dva z banditů padli k zemi. Pak mu došly náboje. Rychle se překulil k druhé straně generátoru, zatímco o kov zarachotily kulky. Sáhl pro nový zásobník. Vojáci zalehli a spustili palbu. Dostali další tři Súdánce. Za okamžik se čtyři mladí Američané krčili vedle Mercera.

„Díky, kámo,“ zasupěl vedoucí hlídky, když se posadil na zem.

„Rádo se stalo. Ani nevíte, jak rád vás tady vidím.“

„Vy jste Mercer, co?“

„Přesně tak.“

„Řekli nám, že se po vás máme podívat, až přistaneme. Nebyl jste zaživa pohřben nebo tak nějak?“

„Jo, ještě před deseti minutami.“ Mercer si vzal od desátníka hispánského původu nabízenou proteinovou tyčinku a na tři kousnutí ji spořádal. „Jaká je situace?“

„Na hovno. Nejspíš víte víc než my. Na brífingu byla řeč o padesáti ozbrojencích hlídajících tábor. Prý s minimálním vybavením a zbraněmi. A najednou nám jeden z těch hajzlů sundá apače samonaváděcí raketou. Řekl bych, že jich tu bude mnohem víc než padesát.“

„Počet souhlasí,“ odpověděl Mercer, „ale nejsou to žádní zelenáči. Mají za sebou roky bojů v Súdánu. Zkušenosti jim tedy rozhodně nechybí. A jejich velitel jim dával pěkně do těla.“

„Jo, hm, každopádně máme těžké ztráty. Kdyby se tu nemotalo tolik civilistů, zavolali bychom si pro leteckou posilu a nechali to tady vybombardovat.“

Jejich hovor byl přerušen sérií výbuchů ve skladu pohonných hmot. Sloupec plamenů a kouře vzlétl k obloze. Země se otřásla tak silně, div že to Mercerovi nevyrazilo zuby. Když se vzpamatoval, spatřil, jak sebou vojín, který seděl vedle desátníka, křečovitě škubl. Na stěnu generátoru za jeho hlavou vystříkla krev. Ostatní vojáci zareagovali ještě dřív, než zjistili, odkud střelba přišla. Spustili palbu a rychle hledali nový úkryt. Mercerovi nezbylo než je následovat. Běžel přikrčeně se samopalem u boku a snažil se krýt střelbou.

Zalehli za nejbližší hromadu hlušiny. Vojáky zpomalovala výbava, kterou nesli, Mercera jeho fyzický stav. Další výstřel zvedl gejzír prachu kousek od Mercerova ramene. Mercer rychle uskočil, aby se lépe kryl. Uvědomil si, kdo to střílí a proč.

Izraelci neodtáhli. Oba výstřely byly tak přesné, že mohly být vystřeleny jedině z odstřelovačské pušky. Stříleli nejspíš proto, aby zvýšili zmatek. Buďto se chtěli dostat do dolu, nebo potřebovali zmizet a chtěli odpoutat pozornost. Mercer nehodlal připustit ani jednu z možností.

Riskl výhled přes vrchol hromady. Celý tábor měl před sebou jako na dlani. Dole viděl hloučky bojujících mužů. Vypadalo to, že řady Súdánců znatelně prořídly. Několik se jich bránilo u Gianelliho velkých kamionů. V dálce Mercer zahlédl několik prchajících postav, ale usoudil, že se patrně jedná o Eritrejce. Z těl, která ležela roztroušena po zemi a nebyla oblečena v pouštních maskáčích americké armády, byla dvě bílá. Z této vzdálenosti se však nedalo poznat, zda některé z nich patří Gianellimu.

„Opakujte?“ křikl desátník do vysílačky, vestavěné do jeho helmy. „Rozumím, Vzdušné oko. Informujte nás.“

„Co se děje?“ Mercer zasunul do samopalu poslední zásobník.

„AWACS, který hlídkuje podél pobřeží, hlásí kontakt zhruba šest kilometrů východně. Blíží se rychlostí sto šedesát kilometrů za hodinu.“

„Sakra!“

„Co je to?“

„Je tady tým Izraelců. Nějaký čas tady ten důl sledovali. Myslím ale, že to teď chtějí zabalit a vypařit se.“

„No, asi se jim to podaří,“ řekl desátník, který zjevně neměl zájem o dalšího nepřítele, dokud má plné ruce práce se Súdánci. „Nemáme žádný další bojový vrtulník, který bychom za nimi poslali. AWACS je teď sice zaměřil, ale vemte jed na to, že za chvíli se jim podaří zmizet.“

Mercer věděl, že voják má pravdu. Pokud se dobrý pilot vrtulníku rozhodne kopírovat terén, dokáže uniknout i tomu nejvyspělejšímu radarovému systému. Dostal nápad. „A vy, chlapi, jste se sem dostali jak?“

„Na strojích blackhawk. Máme jich zhruba půl tuctu na zemi asi patnáct kilometrů severně. Odtamtud jsme šli pěšky.“

„Můžete jeden přivolat, aby nás vyzvedl?“

„Jo, ale nebude to k ničemu. Blackhawky jsou dopravní helikoptéry. Nemají žádnou výzbroj.“

„Prostě jeden zavolejte. O palebnou sílu se postaráme sami.“ Mercer poklepal na desátníkovu automatickou pušku M-16A1 pažbou svého kalašnikova.

Desátník přepnul kanál na vysílačce. „Kapitáne Saundersi, tady Chavez. Jsem s Mercerem. Ten bubák, co ho Vzdušné oko právě lízlo, je prý odvoz pro pár lumpů. Žádám o povolení vzít si jeden blackhawk a pustit se za nima.“ Odmlčel se, díval se na Mercera. „Ano, pane. Já vím. Jsme na kopci a zdá se, že v našem sektoru je vymalováno… Ano, pane. Dohlídnu na něj… Ne, pane. Zeptám se. Doktore Mercere, kde je zbytek Eritrejců?“

„Pořád jsou ještě uvězněni v dole. V hlavním tunelu je žena, která ví přesně, kde jsou.“

Voják přikývl a znova aktivoval vysílačku. „Jsou v dole, pane… ano, pane, zůstávám na příjmu.“

„No?“

„Kapitán volá vrtulník. Trošku to tu zakouříme, než přistane. Vysadíme vás na základně a půjdeme po Izraelcích sami. Sice mi do toho nic moc není, ale do jakého mezinárodního průšvihu jsme se to vlastně dostali?“

„Vezměte největší průser, jaký si dovedete představit, a vynásobte ho dvěma,“ zahučel Mercer. „Dobré je na tom akorát to, že tentokrát hrajeme za tu správnou stranu.“

Voják ozbrojený lehkým kulometem zahlédl cíl a vypálil dávku asi patnácti ran. Šňůra prázdných mosazných nábojnic ráže 5,56 mm dopadla na zem. Chavez a Mercer hledali další cíle, ale v dýmu bylo vidět jen neurčité stíny. Nechtěli riskovat střelbu do vlastních řad.

„Co máš, Moosi?“

„Dva s kalašnikovama na desátý, pohybujou se po směru. Teď zrovna jsou za tamtím náklaďákem.“

„Drž je v šachu,“ zavelel desátník Chavez. Moose opět dlouze stiskl spoušť kulometu. „Ale šetři municí.“

„Za jak dlouho tu bude vrtulník?“

Chavez přepnul na další frekvenci. „Vrtulníku, tady Charlie jedna. Dejte mi ETA do sektoru sedm, přibližně osm set metrů severně od vchodu do dolu… Rozumím. Vystřelíme zelenou, až vás uslyšíme.“ Obrátil se k Mercerovi. „Tak za šest minut.“

Moose vypálil další dávku a jeho dva spolubojovníci rovněž začali sypat olovo. Současně ze sebe chrlili nesrozumitelné nadávky. Mercer spatřil půl tuctu rebelů, kteří se blížili zleva. Čtyři byli ozbrojeni samopaly AK-47, dva nesli pancéřovky RPG-7. Jeden z nich padl dřív, než stačil vystřelit. Druhému se z bazuky podařilo vypálit a vrchol hromady vybuchl jako miniaturní sopka.

Kulomet ztichl. Moose byl mrtev. Mercer, Chavez a druhý voják se rychle ukryli. Přestože se na ně shora stále sypalo kamení, opětovali palbu. Když Mercer vystřílel poslední zásobník, odhodil samopal a sáhl po kulometu. Měl co dělat, aby těžkou zbraň unesl. Ihned vyzkoušel její účinnost.

Tři z útočících Súdánců byli zasazeni krupobitím střel a vrženi vzad v takřka dokonalé posloupnosti.

„Jen držte ty zmrdy co nejdál,“ vykřikl Chavez, který ošetřoval ránu v noze druhého vojáka. Muž měl uniformu promáčenou krví těsně pod slabinami.

Mercer pokračoval v palbě. Pohyboval hlavní sem a tam, aby udržel Súdánce u země. Druhá raketa se zaryla do kopce a další část vrcholu odlétla pryč. Byli odkrytí. Mercer nevěděl, kolik mu ještě zbývá munice. Modlil se, ať mu vydrží alespoň do příletu helikoptéry.

„Vrtulníku.“ Chavez mluvil do vysílačky. „Potřebujeme trochu píchnout… Rozumím.“

Chavez ze svého řemení odepnul kouřový granát, odtrhl pojistku a hodil ho na druhou stranu hromady. Vzápětí se vyvalil smrdutý zelený kouř, který označil jejich polohu blížícímu se blackhawku.

Sprška kulek zasáhla vrchol hromady a Mercer a oba zbývající vojáci se museli krýt. Skrz střelbu však již slyšeli vrtulník, jehož rotor rozčesával kouř dýmovnice. Druhý pilot okamžitě odsunul postranní dveře a vyklonil se ven. Když se stroj začal přibližovat k zemi, musel se vrátit do kabiny.

„Pilot nemůže přistát, musíte tam naskočit,“ zařval Chavez přes hluk rotoru. Špinavou dlaní stále pevně svíral nohu zraněného kamaráda. „Já to tady nemůžu pustit.“

Mercer vyprázdnil zásobník kulometu. Dalších třicet ran. Zmocnil se emšestnáctky zraněného vojáka, a když se blackhawk ještě o kousek přiblížil k vrcholu kopce, skočil do otevřených dveří. V tom okamžiku zacloumal vrtulníkem prudký poryv větru a Mercer narazil hrudníkem na spodní hranu dveřního rámu. Ještě předtím, než mu smysly otupila bolest, doslova cítil, jak se mu konce zlomených žeber třou o sebe jako zrezivělé součástky nějakého stroje. Blackhawk to táhlo pryč od hromady a Mercer zjistil, že visí nad hlubinou dvaceti metrů. Bezmocně komíhal nohama a bolest mu rychle ubírala sílu.

Pilot patrně viděl, co se děje, a tak bez ohledu na turbulenci a nebezpečnou blízkost země naklonil stroj skoro na bok a doslova vhodil Mercera do kabiny. Když se Mercer vzpamatoval natolik, aby se mohl připlazit ke dveřím, blížil se blackhawk znovu k vrcholu hromady. Chavez se chystal Mercerovi předat zraněného spolubojovníka.

Vtom se ale dostali do prudké palby a olovo zařinčelo o plášť vrtulníku. Mercer pálil z pušky jednoruč, opíraje zbraň o trup vrtulníku. Druhou rukou se snažil pomoci Chavezovi. Zrovna se mu podařilo podebrat bezvládné paže mladého vojáka, když vrchol kopce zasáhla další střela z RPG. Blackhawk se zakymácel a voják vyklouzl z Mercerova sevření. On i Chavez zmizeli v pekelné záplavě plamenů, dýmu a suti.

Pilot zvedl stroj do výše a zamířil do volné pouště, mimo dosah súdánských zbraní. Mercer nehybně seděl a strnule zíral dolů. Jako by svým pohledem mohl vrátit oběma vojákům život. Musel zmobilizovat všechny síly, aby odvrátil zrak a pokusil se přestat myslet na vyděšený pohled desátníka Chaveze v okamžiku jeho smrti. Další dvě minuty seděl bez hnutí. Potom sňal ze stěny, která ho oddělovala od pilotní kabiny, pár sluchátek.

„Jak je na tom stroj?“ Měl pocit, že jeho hlas patří někomu jinému. Někomu, kdo se stále ještě dokáže hýbat, racionálně myslet, plánovat.

„Jsme v pořádku,“ ozval se pilot. „Vašich kámošů dole je mi líto. Nemohl jsem nic dělat.“ Nebyla to ve skutečnosti omluva. Spíš suché konstatování okolností.

„Co bubák?“

„Moment,“ řekl pilot. Mercer si domyslel, že přepíná frekvenci, aby kontaktoval AWACS. „Bubák zmizel z radaru asi před pěti minutami, zhruba kilometr a půl od tábora. Pak byl spatřen znova přibližně za dvě minuty, jak se sune podél pobřeží na východ. Hned potom ztratilo Vzdušné oko signál. Vypadá to, že se někomu podařilo naskočit.“

„Leťte co nejrychleji na východ. Předpokládám, že vrtulník, který pronásledujeme, bude mnohem větší než náš. Nejspíš nákladní stroj, takže nebude mít naši rychlost.“ Mercer tak soudil podle toho, že Izraelci plánovali naložit Archu úmluvy. Neměl sice představu, jak velký by artefakt mohl být, ale domníval se, že pro něj Izraelci vypravili dostatečně velikou helikoptéru.

Mercer strčil hlavu do kokpitu.

„Kdo ksakru jste?“ zvolal pilot překvapen, že vidí civilistu.

„Filip Mercer. Já jsem ten, koho jste přiletěli zachránit.“

„Hele, máme rozkaz vysadit vás na základně,“ pravil druhý pilot.

„Což o to, já bych nebyl proti. Ale pak už byste těžko chytili ten druhý vrtulník. Chavez říkal, že AWACS ho nedokáže sledovat. Jsme jediné druhé oči v oblasti.“

Dva motory General Electric T700s zařvaly na plné obrátky a popohnaly lehce naloženou helikoptéru vpřed rychlostí přes tři sta kilometrů v hodině. Zem pod helikoptérou se proměnila v rozmazanou šmouhu, až se z toho Mercerovi zvedl žaludek. Usadil se v křesle poblíž otevřených dveří a sledoval pravou stranu stroje, zda nespatří prchající izraelský vrtulník.

Bolest v hrudníku byla nesnesitelná. Pod sedadlem našel lékárničku a na sucho polkl několik prášků proti bolesti. Potom použil kapesní nožík z lékárničky k odříznutí dvou bezpečnostních popruhů. Svázal konce k sobě a omotal si pásy okolo těla. Pomocí přezek provizorní obvaz pevně utáhl. Bylo to značně nedokonalé ošetření, ale poprvé od okamžiku, kdy mu nad hlavou explodoval vrtulník Apache, mohl dýchat jakž takž normálně. Otřel si z tváře pot a přestal si dělat starostí z otravy rtutí. Nepřestal se potit od prvního bezhlavého úprku do dolu se Selome a diamanty.

„Tam!“ zvolal druhý pilot. „Na jedné hodině, asi tři kilometry od nás.“

Blackhawk se blížil k pobřeží Rudého moře. Počasí se zhoršilo. Vítr profukující do zadní kabiny vrtulníku unášel těžké dešťové kapky, které bubnovaly do oken jako oblázky. Masivní skalnatá hráz chránící africké pobřeží před ničivou silou oceánu zmizela pod břichem helikoptéry a pilot zkopíroval terén takřka střemhlavým letem. Za minutu budou nad Rudým mořem a o něco později, pokud prchající stroj nezmění směr, ve vzdušném prostoru Saúdské Arábie jižně od Mekky.

Americký vrtulník se rychle dotahoval na izraelský Super Stallion, ale ten měl slušný náskok a Mercerovi bylo jasné, že se jim nepodaří dostihnout jej dřív, než dosáhnou Arabského poloostrova.

„Pokud budu pokračovat v pronásledování, zalarmuju saúdské vzdušné síly,“ řekl pilot.

„Jen do toho,“ odvětil Mercer, který neměl náladu zabývat se podrobnostmi.

„Mám tady hovor na tísňovém kanále,“ řekl druhý pilot. „Vypadá to, že to je ze Super Stalliona.“

Hlas v rádiu neměl žádný cizí přízvuk a přenos byl čistý. „Americký vrtulníku, tady Mercy Flight One. Vezeme do Mekky několik obětí súdánského hladomoru. Proč nás pronásledujete?“

„Chcete si to vzít?“ zeptal se druhý pilot Mercera.

„Ano,“ odvětil Mercer suše. „Rozumím, Mercy Flight One. Tady je helikoptéra námořnictva Spojených států amerických. Nepřejeme si zahájit palbu, ale máte na palubě uprchlíky hledané pro mezinárodní terorismus. Přepínám.“

„Negativní, vojenská helikoptéro. Byli jsme najati agenturou Médecins Sans Frontiers. Vezeme vyhladovělé děti do nemocnice v Mekce.“

„Pokud se nevrátíte do vzdušného prostoru Eritreje a nepřistanete v Massawě, nebudu mít jinou možnost než váš stroj sestřelit. Přepínám.“ Mercer blufoval. S jedinou emšestnáctkou neměl šanci robustní helikoptéru vážněji poškodit.

Pobřeží Saúdské Arábie se rychle blížilo. Pilotovi blackhawku se dvakrát nechtělo narušit vzdušný prostor spřátelené země.

Ve vysílačce se ozval nový hlas, který Mercer okamžitě poznal. Krev se mu v žilách začala vařit vzteky. „Doktore Mercere, jsem opravdu velice rád, že vás zase slyším,“ řekl Josef. „Doufal jsem, že budete na příjmu. Občas jste sice dokázal být nevypočitatelný, ale jak vidím, někdy jste velice předvídatelný.“

„Chcípneš, hajzle,“ zasyčel Mercer.

„Ani bych neřekl,“ odvětil Josef klidně. „Jak víte, stále ještě máme vašeho přítele.“

Mercer měl náhle pocit, jako by helikoptéra narazila do skály. Na Harryho úplně zapomněl. Dostal strach, že fanatikům nakonec všechno projde.

Přepnul na interkom a zeptal se pilota, zda je možné uskutečnit satelitní hovor. Když dostal kladnou odpověď, požádal o spojení na mobil Dicka Henny.

„Chápu vaše mlčení jako souhlas,“ pokračoval Josef. „Velmi rozumné. Zavolat mariňáky nebyl dobrý nápad, doktore. Když se odstřelovač, kterého jsem poslal za vaším přítelem, nevrátil, přinutil jste mne jednat poněkud předčasně. Ale bez Archy nejsem s to zaručit bezpečnost pana Whitea. Vlastně jsem už dal příkaz k jeho popravě. Pokud ten příkaz nezruším, život vašeho přítele skončil. Umožněte mi volný přelet do Izraele, a já nechám pana Whitea propustit. Nepovažujte to za prohru. Nazvěme to remízou.“

Pilot uťal Josefův monolog, neboť přeladil na jinou frekvenci. Mercer uslyšel hlas Dicka Henny.

„Nazdar, Dicku, tady Mercer.“

„Bože na nebi, kde k čertu jsi?“

„Řeknu ti za chvíli. Teď potřebuju vědět, jestli máš nějaké zprávy o Harrym.“

„Jo. Harry je zpátky ve Washingtonu. Už je tady pár dní.“

„Zavolám ti později.“ Mercer ukončil spojení a oddechl si. Díky Bohu.

Pocit viny a strach z Mercera naráz spadly. Poprvé od Harryho únosu měl mysl zase dokonale čistou. Bylo po všem. Splnil svůj úkol. Na ničem už nezáleželo. Harry byl v bezpečí, Selome byla v bezpečí. Eritrejci byli volní. Dokonce i Gianelliho plán vydírat diamantový kartel byl zmařen. Věděl, že kdyby to připustil, pocit úlevy by nahlodal jeho rozhodnost. Potřeboval však dotáhnout do konce ještě pár věcí. V žádném případě nehodlal nechat Josefa uniknout. Ne kvůli příteli ani kvůli komukoliv jinému. Čistě kvůli sobě.

Pilot promluvil dřív, než mohl Mercer přepnout vysílačku na komunikaci s prchajícím vrtulníkem. „Máme tady dva problémy, doktore Mercere. Za prvé se asi za čtyři minuty ocitneme v saúdském vzdušném prostoru. A za druhé mám na radaru dva rychle se pohybující cíle. Blíží se rychlostí jednoho machu ze severu. Kontakt za deset minut.“

„Kdo je to?“ Mercer měl neblahé tušení, že ví, jaké tryskáče to přilétají.

„Ani jeden nemá IFF signaturu.“ Pilot mluvil o vysílačích Identify Friend or Foe, kterými jsou vybavena vojenská letadla Spojených států a jejich spojenců.

„Takže nepatří Saúdské Arábii?“

„Pochybuji, že by vypínali IFF nad vlastním územím. Zvlášť tady na pobřeží, kde je hustá protiletecká obrana.“

„Takže máme deset minut, než dorazí doprovod tamté helikoptéry.“

„Jo.“

„Tak je musíme do té doby sundat.“

„A je to dobrý nápad, doktore? Poslat stíhačky si přece nemůže dovolit jen tak někdo. Nebude to nakonec přece jen legální?“

Mercer zavrčel: „Právě jsme jedním ze závaží na vahách izraelské demokracie. Naveďte nás přesně nad jejich stroj. Mám nápad.“

Tři kilometry nad čárou pobřeží zabočil izraelský vrtulník na sever, aby se setkal se stíhačkami. Při tom se držel z dosahu arabských řízených střel. Těžký Super Stallion neměl nejmenší šanci blackhawku uletět. Snažil se však ze všech sil. Trvalo pouhé tři minuty, než se americký vrtulník zavěsil přesně nad rotor izraelského stroje.

„Doufám, že máte nějaký fakt dobrý nápad,“ vykřikl druhý pilot. „Podle radaru máme ty tryskáče na krku za čtyři minuty.“

Mercer pracoval, až se z něj kouřilo. „Až dám povel, strhněte to doleva, co nejvíc to půjde, a přistaňte. Rychle. Stíhačky se mohou pokusit nás dostat i poté, co zničím Super Stallion.“ Přeladil vysílačku na Josefovu frekvenci: „Teď dobře poslouchej, ty hajzle.“

„Ale, náš milý pan doktor je zpátky,“ odvětil Josef výsměšně. „Já myslel, že už jste nás opustil.“

„Vždycky jsem měl raději ruletu, nicméně toho vím o pokeru dost, abych chápal, že když člověku přijdou na blufování, je čas složit karty.“

Josefův hlas byl napjatý a jeho odpověď se o maličko zpozdila: „Vy myslíte, že blufuju? Pamatujte, v sázce není život váš, ale život vašeho přítele Harryho Whitea.“

„Blbečku. Já vím, že kecáš.“ Mercer odhadoval, jak dlouho může trvat, než kilogramové břemeno, hozené z jeho helikoptéry, dopadne na stroj pod nimi. Nakonec ze své brašny odřízl kus zápalné šňůry, asi na deset vteřin, a připevnil ho k poslední dynamitové náloži. „Ani ne za minutu za to všechno zaplatíš.“

„No jo, máte kuráž, Mercere,“ odpověděl Josef. „Za minutu, pokud nás nenecháte na pokoji, tu budou dvě efšestnáctky, aby vás smetly z oblohy. Já mohu umřít, to ano. Ale pak zemře také Harry White. Pomsta vám možná přinese zadostiučinění, ale to vám dlouho nevydrží.“

„Měl bys vědět, kdy ohlásit pas, brachu,“ odfrkl Mercer. Chvíli mu trvalo, než se mu ve větru podařilo zápalnou šňůru zapálit. Jakmile však hořela, křikl: „Teď!“

Jak se ukázalo, pilot Mercerův povel očekával a provedl manévr o kritický zlomek vteřiny dříve. Když Mercer pustil nálož, bylo mu hned jasné, že izraelský vrtulník mine. Výbuch poblíž trupu sice vrtulník poškodí, ale ne dost.

Mercer otevřel ústa ve zklamaném výkřiku, když se blackhawk spustil dolů tak rychle, že v kabině na chvíli zavládl stav beztíže. Mercer však stále sledoval Super Stallion a malý balíček, který se k němu blížil.

Rotor helikoptéry vytváří vztlak tak, že pod listy vzniká kapsa vysokého tlaku a nad listy nízkého tlaku. U stroje jako CH-53 jsou tuny vzduchu strhávány vírem okolo rotoru, jehož ohnisko je ve středu helikoptéry jako oko hurikánu. Dynamit byl tímto umělým tornádem stržen. Okolo konvenčního letadla by malá bomba neškodně prolétla. Tady však náhle změnila směr. Milisekundu předtím, než balíček rozsekaly ocelové listy, zažehla jiskra výbušninu.

Vrtulník zmizel v ohnivém květu, a když se znovu objevil, celý rotor i střecha byly pryč. Super Stallion byl zničen. Setrvačností se po strmé parabole řítil dolů. Mercer neuhnul pohledem, dokud vrak nenarazil na kobaltově modrou hladinu moře. Oheň z proražených nádrží se rozlil po vlnách. Za pár sekund bylo po všem.

„Dostaňte nás k arabskému pobřeží,“ zařval Mercer na pilota. Veterán však věděl nejlépe, co má dělat. Udržoval stroj nízko nad hladinou moře a řítil se k pobřeží maximální rychlostí.

„Stíhačky to balí a vrací se na sever,“ hlásil druhý pilot o minutu později.

Mercer byl příliš unaven, než aby se o to staral. Přesto ze sebe vydal slabý vítězný pokřik jako poděkování posádce. „A teď zpátky k dolu. Čeká tam na mě práce.“

Trvalo jim to čtyřicet minut. Cestou slyšeli ve vysílačce komunikaci mezi ostatními blackhawky, které převážely zraněné na obojživelné útočné plavidlo.

Jako první přivítal Mercera na zemi Habte. Slavnostně mu potřásl rukou a pak ho objal tak bratrsky, že tím určitě prodloužil hojení Mercerových zlomených žeber o den či dva.

„Už jsem nevěřil, že vás ještě uvidím.“ Habte se snažil držet své emoce na uzdě, ale hlas se mu třásl.

„Moc nechybělo.“

Jako druhá se k němu prodrala Selome. Také ho objala, ale mnohem něžněji. Její polibek však byl nenasytný. Jako by se snažila vložit veškeré city do toho jediného gesta. Mercer reagoval neméně vášnivě.

„Jsem v pořádku, neboj,“ ujistila ho, ještě než se stačil zeptat. „Mariňnáci už dostali ven horníky a ty nejzuboženější odvezli na svou mateřskou loď.“

Mercer byl stále ještě v adrenalinovém opojení. Připadal si jako v jiném světě. Ještě před hodinou bojoval o holý život a nyní se objímá s překrásnou ženou, obklopen zachmuřenými, ale spokojenými vojáky. Bude to chtít čas, aby se s tím vším vypořádal – se vším tím strachem a bolestí. Teď si však připadal neohrožený. Ten pocit ho přinutil se usmát.

„To je skvělé. Já se tě ale chtěl zeptat, jestli jsi připravená vyrazit na tu dovolenou?“

Přistoupil k nim námořník s napřaženou pravicí. Stráže za ním vedly Giancarla Gianelliho a Joppiho Hofmyera. Smích zmizel z Mercerovy tváře a jeho pohled ztvrdl.

„Kapitán James Saunders, USMC,“ představil se zrzavý důstojník. „Jsem rád, že vás poznávám, doktore Mercere.“

„Potěšení je na mé straně, kapitáne.“ Mercer stiskl nabízenou ruku. „Děkuji vám za nás za všechny.“

„Děláme jen svou práci, pane,“ opáčil voják. „Říkal jsem si, že byste možná rád viděl tyhle dva, než je pošleme pryč. V Asmaře už na ně čekají agenti FBI, kteří je dopraví do Evropy, kde je čeká soud.“

„V posledních dnech jsem viděl už tolik hnusu, že bych si tenhle pohled klidně odpustil. Ale i tak díky.“

„Rozumím.“ Saunders dal pokyn strážím, aby odvedli vězně do helikoptéry. Sotva ušli pár kroků, Mercer je zarazil. „Okamžik, kapitáne.“

Oba zajatci byli špinaví a zdecimovaní. Ani jeden z nich však nebyl zraněn. Mercer oslovil nejprve Hofmyera. „Tobě už jsem jednou prdel nakopal, takže už se s tebou nebudu špinit.“ Pak se s veškerou svou záští obrátil na Gianelliho. Ital vyjekl, když spatřil Mercerův nenávistný pohled.

„Ale tebe si vychutnám.“ Mercer pozvedl sevřenou pěst a zamířil na Gianelliho tvář. Ale neudeřil. „Seru na to. Za to mi nestojíš.“

Giancarlo úlevou vydechl a s vypoulenýma očima sledoval, jak se Mercer zvolna odvrací.

„Ale co, sakra!“ Mercer se prudce otočil a udeřil Gianelliho tak, až Ital obrátil oči v sloup a padl naznak do prachu. „Díky, kapitáne Saundersi. Myslím, že jsem to potřeboval.“

Selome vklouzla Mercerovi pod jednu paži a Habte se chopil druhé, takže Mercer šel mezi nimi, využívaje jejich opory. Náhle se napřímil. „Co kdybychom se podívali na kobylku Gianelliho sejfu a zjistili, kvůli čemu se tohle všechno semlelo?“

Masada, Izrael

I v zemi, kde skoro každá stavba nebo kopec má svou historii, je málo míst tak opředených legendami a posvátných jako pevnost krále Heroda v Masadě. Stojí na vrcholu kosočtverečné hory a je z ní výhled jako nikde jinde na světě. Mrtvé moře – nejhlubší proláklina na Zemi – leží v jejím stínu. Jeho vody prosté veškerého života se přes tři sta metrů pod hladinou oceánu ztrácejí v solném oparu, takže je takřka nemožné spatřit jordánské pobřeží o pouhých jedenáct kilometrů dál.

Masada byla původně postavena jako nedobytná tvrz, ale stala se oblíbeným útočištěm krále Heroda, který nešetřil, aby jí dodal lesku. Nacházely se zde dva oddělené paláce a bazén, který byl navzdory krutým létům v Judeji udržován po celý rok. Není to však architektura, co činí Masadu tak důležitou. Jde o to, co se zde odehrálo v době velkého židovského povstání proti Římanům v prvním století našeho letopočtu.

V době revolty se Masady zmocnil Menachen Ben Jehuda, který se zde opevnil se svými Zélóty. Po čtyřech letech bojů a dalších třech letech obléhání se Masada stala jejich poslední baštou. Za pomoci židovských otroků zbudovali Římané obrovskou rampu vedoucí k vrcholu hory. Na svou dobu nesmírně impozantní stavbu. Když se jim konečně podařilo prorazit hradby, objevili pohřební hranici. V obklíčení Desátou římskou legií pod velením Flavia Silvy se devět set šedesát sedm Židů rozhodlo raději pro hromadnou sebevraždu, než aby se nechali zajmout nepřítelem.

Stejně jako Západní zeď je i Masada svědkem židovské historie a uctívaným poutním místem. Každý voják, který je povolán do izraelských obranných sil, skládá v upomínku na hrdinství svých předků v této dvanáctihektarové svatyni vojenskou přísahu.

Právě proto byl ministerský předseda David Litvinov tak pobouřen, když se jeho helikoptéra značky Aerospatiale snášela nocí na pískovcový vrchol kopce. Jak se mohl Levine opovážit znesvětit toto místo tím, že se mu rozhodl vzdát právě zde? Jeho nestydatost nezná mezí.

Levine zmizel krátce poté, co Harry White odcestoval zpět do USA. Tak tak se mu podařilo uniknout zatčení a Šin Bet po něm od té doby marně pátral. Litvinovovi se dostalo ujištění, že dopadení Levina je jen otázkou času. Po dvou týdnech se však zdálo, že ministr obrany se už neobjeví. A to i přesto, že nadále pracoval na svém plánu získat Archu úmluvy. Dokonce se mu podařilo poslat svým stoupencům do Eritreje helikoptéru v doprovodu dvou stíhaček. Piloti bojových letadel neměli ani tušení, že jejich mise nebyla schválena vládou. Přesto byli oba suspendováni do skončení vyšetřování.

Litvinovův vrtulník hladce dosedl a ven vyskočili dva vojáci s přístroji pro noční vidění. Bedlivě pozorovali cvičiště jižně od Herodova hlavního paláce, zbraně připraveny k palbě. Motor helikoptéry utichl a čepele rotoru prosekávaly vzduch pomaleji a pomaleji, až zůstaly nehybně viset jako listy tropické palmy.

Litvinov si odepjal bezpečnostní pás a sestoupil na zem. „Kdyby nás chtěl Levine zabít, nenechal by nás přistát,“ uklidňoval jednoho ze členů své ochranky.

Levine se ozval ten den ráno. Počínal si jako člověk, kterému už na ničem nezáleží. Řekl, že je ochoten se vzdát, pokud se s ním premiér osobně setká v Masadě.

„Počkejte tady.“ Litvinov si nevšímal výrazu svého strážce. „Chce se se mnou setkat mezi čtyřma očima na horní terase Herodovy rezidence. Za chvíli budu zpátky.“

Pohltila ho noc. Jen světlo jeho baterky se míhalo tmou sem a tam. Když procházel okolo zaoblených zdí někdejších skladišť a rozpadlých základů římské správní budovy, snažil se na nic nemyslet. Noc byla teplá a vanul chladivý vítr prosycený solí. Zvedal ze země prach a čechral Litvinovovi prořídlé vlasy.

Premiér minul schody vedoucí k dolním terasám rezidence a pokračoval kamenným bludištěm až k polokruhové zdi, která trčela přes severní výběžek Masady jako příď velkého korábu. Bylo příliš tma, než aby bylo cokoliv vidět, ale Litvinov cítil, že jen pár metrů od něj začíná prázdnota.

„Věděl jsem, že přijdeš,“ ozvalo se ze tmy.

Litvinov se otočil po hlase. „Jak se opovažuješ znesvětit toto místo svou přítomností? Málem jsi zničil vše, co Masada představuje.“ Neměl původně v úmyslu se do Levina takhle pustit. Ale nedokázal ovládnout svůj hněv. A rozhořčení.

„Zničil, Davide? Ne. Málem se mi podařilo dát všemu nový význam. Málem jsem vrátil Izraeli jeho nejvytouženější artefakt.“ Levine vstoupil do světla baterky. Nic v jeho chování nenasvědčovalo tomu, že by něčeho litoval. Dokonce měl na sobě uniformu. Ve srovnání s jeho impozantní figurou vypadal Litvinov jako malý, shrbený starý muž, který působí nepatřičně všude mimo svou kancelář.

„No, nyní je tedy po všem.“

Levine se zasmál. „Opravdu si myslíš, že už je po všem? Jsi opravdu tak naivní? Dobře víš, že to nebyla čistě moje akce. Stojí za mnou mocní muži i ženy. Někteří jsou členové tvé vlády. Tentokrát jsme neuspěli, ale to neznamená, že nebudeme pokračovat. Najdeme Archu a znova vybudujeme Chrám. A pak zatočíme s Palestinci. Nemůžeš nás zastavit.“

„Možná nemohu, ale na tom nezáleží,“ odvětil Litvinov. Všiml si, že jeho slova ministra obrany zmátla. „Symboly mohou být mocné, Chaime, ale pouze tehdy, dají-li jim lidé tu moc. Dokonce i kdybys našel Archu – myslíš, že bys byl opravdu schopen vykonat všechno to, po čem jsi kdy toužil? Vzrušení z jejího nálezu by trvalo jen do příštího skandálu nebo do příští války. Nikoho už to nezajímá. Lidé nestojí o symboly.“

„Mýlíš se,“ odsekl Levine. „Symbolů je zapotřebí víc než kdykoliv jindy. Svět se rozpadá na kusy. Amerika se snaží udělat z celé planety jediný homogenizovaný hypermarket. Musíme si zachovat svou odlišnost. Potřebujeme něco, co nám bude připomínat, že jsme v prvé řadě Židé a pak teprve Izraelci, Američané či Evropané. Je to to jediné, co nám zbývá.“

„Nebudu ti odporovat, ale tudy cesta nevede.“

„Davide, byli jsme přátelé řadu let…“

„Nikdy jsme nebyli přátelé,“ řekl Litvinov chladně. „Byl jsi pro mne pouhá politická nutnost. Způsob, jak udržet koalici pohromadě. Nepleť si to s přátelstvím.“

Levine pomalu přikývl, překvapen tímto přímočarým odhalením. „Dobrá tedy. Pracovali jsme spolu řadu let. Víš dobře, že bych nikdy neudělal nic, co by poškodilo Izrael. Proto jsme dnes večer tady. Selhal jsem a je mi jasné, že moje setrvávání v politice by pouze poškodilo tvou vládu.“

„Jak šlechetné.“

„Nemysli si, že to je kvůli tobě. Jak už jsem řekl, jsou lidé, kteří budou v mé práci pokračovat. Já byl odhalen a nechci tím ohrozit jejich úsilí.“ V Levinově ruce se objevila pistole. Vytáhl ji z pouzdra na zádech. „Tohle je jediná možnost.“

Třeskl výstřel. Zaútočil na Litvinovovy bubínky jako hrom. Nestřílel z pistole od šestidenní války a ruka ho brněla.

Vystřelil ze své pistole, kterou vytáhl z kapsy ještě dříve, než tasil Levine. Ministr obrany to však neviděl, protože jej oslňovalo světlo baterky. Chaim Levine zíral na ránu ve svém hrudníku a stále ještě se snažil přiložit si zbraň ke spánku. Litvinov vystřelil znova a Levine upadl vzad. Narazil do kamenné zdi a sesul se k zemi. Automatická pistole mu vypadla z ruky.

„Nebude z tebe symbol, Chaime,“ řekl Litvinov mrtvole. „Nemohl jsem ti dovolit, aby ses obětoval a přidal se k duchům, kteří střeží Masadu. Nezasloužíš si to a nikdy nezasloužil. Přestože sis asi myslel něco jiného.“

Egypt

Mnoho faktorů se přičinilo o to, že se z údolí řeky Nilu stala jedna z kolébek civilizace. Především zde každý rok docházelo k záplavám, které přinášely nánosy půdy tak úrodné, že zemědělství bylo možné provozovat celoročně. A pak se zde uplatňoval také jeden velmi zvláštní jev – zatímco voda plynula na sever, většina větrů vanula na jih. Doprava po řece tak byla stejně snadná oběma směry. A tento vítr právě jemně ovíval palubu luxusní jachty. Třepal plátěnou stříškou nad horním salónem a vysoušel kapky potu, který se perlil na tváři a nahém hrudníku Filipa Mercera a vsakoval do pásu jeho šortek.

Celá horní polovina Mercerova těla stále ještě hrála všemi barvami od četných zhmožděnin a podlitin. Také dýchání mu stále ještě činilo potíže. Vše se však zdárně hojilo a lékař, který navštívil loď před týdnem v Luxoru, konstatoval, že není třeba obávat se trvalých následků. Ani Mercer, ani Selome naštěstí nepociťovali žádné obtíže pramenící z intenzivního styku se rtutí. Také Mercerovy obavy z kryptokoka se ukázaly jako nepodložené.

Nalodili se v rušné Káhiře a nyní se plavili už třetí týden. Loď patřila někdejšímu Mercerovu klientovi, který díky geologovým službám pohádkově zbohatl a nyní byl více než ochoten zapůjčit mu své plavidlo. Ze břehu vypadala loď prostě a nezajímavě – dvacet metrů dlouhá a téměř šest metrů široká, s plochým dnem a hranatou přídí i zádí. Pilotní kabina měla tvar jednoduchého kvádru, který byl umístěn příliš vpředu, než aby to lahodilo oku. Teprve když člověk vstoupil na palubu, odhalila se mu veškerá krása a přepychové vybavení.

Mahagonová paluba byla tak vyleštěná, až v pouštním slunci házela mihotavé odlesky. Malý bazén a jaccuzi vypadaly jako miniaturní oázy. Mezi květináči s palmami stál bohatě zásobený bar. S výjimkou posádky měli Selome a Mercer celou loď jen pro sebe. V podpalubí bylo šest kajut včetně majitelova apartmá s postelí velkou jako fotbalové hřiště a koupelnou vyvedenou v mramoru a ve zlatě. Jídelna a hlavní salón byly neméně okázalé. Mercer si sice na podobnou parádu dvakrát nepotrpěl, nicméně uznával, že je to hezké.

Otřel si pot z očí a pomalu zvedl víčka. Chvíli se kochal pohledem, který se mu naskytl. Selome Nagastová ležela rozvalená na proutěném lehátku. Její snědá pleť se leskla jako naleštěná žula. Vlasy měla nahoře sepnuty, ale i tak jí spadaly na ramena. Hena se na slunci třpytila jako rubíny. Jedinou další barvou na jejím těle byly drobné bikiny, jejichž provázky nebyly na jejích útlých bocích skoro ani vidět, a tak vysvítal jen drobný trojúhelníček mezi stehny. Její nahá ňadra, dokonalá v každé pozici, tvořila tak ladnou křivku, že Mercer okamžitě pocítil vzrušení.

Protože nechtěl Selome probudit, opatrně natáhl ruku a vzal si ze stolku za sebou skleničku se svým oblíbeným koktejlem. Pomalu usrkával vodku s limetkou a počítal, že to je už jeho třetí. A to ještě nebylo ani poledne. Mercer věděl, že někteří lidé hledají na dovolené dobrodružství, aby alespoň na chvíli unikli nudě svých všedních životů. Mercer toužil právě po opaku.

Zakotvenou loď, která nesla jméno Aga Khan, neustále míjela procesí výletních lodí obsazených Američany, Japonci a Evropany. Na břehu se tyčil chrám Kom Ombo – pískovcový komplex zasvěcený Horovi a Sobkovi, krokodýlímu bohu. Chrám se svými mohutnými sloupy ve tvaru lotosů podobal aténské Akropoli. Mercer a Selome strávili celý minulý den procházkami v rozvalinách a obdivovali ptolemajovské hieroglyfy a mumifikované posvátné krokodýly. Chrám sloužil svého času jako poutní místo pro chromé a zraněné. Mnoho piktogramů zobrazovalo léčebné procedury a modlitby.

Dnes měla jejich samota skončit. Čekali zde, u Kom Ombo, na Dicka Hennu a jeho ženu Fay. Společně poplují do Aswanu, kde opustí loď a stráví týden prohlídkami památek – včetně letu pronajatým letadlem k obrovskému chrámu Ramsese II. v Abu Simbel.

Mercer na to právě myslel, když zaslechl u můstku nějaký ruch. Nejdřív ho napadlo, že to bude zas některý z pouličních prodavačů suvenýrů, když zaslechl hlas Dicka Henny a nadšený výkřik Fay, která teprve nyní získala náležitou představu o jejich výletě na jih.

„Selome, vstávej,“ zavolal Mercer. Otevřela oči. Podal jí vršek plavek. „Naši hosté jsou tady.“

Rozmrzele zavrčela a začala se oblékat. Schovala obě ňadra do košíčků okamžik předtím, než Henna a Fay vstoupili na palubu.

Mercer byl skokem u nich. Potřásl Dickovi pravicí a políbil Fay na tvář. „Vítejte na Mercerově lodi hříchů! Vaše vrtochy jsou nám rozkazem.“

„Říkám to pořád,“ prohlásil Henna, když se rozhlédl kolem, „vybral jsem si špatnou práci.“ Potom padl jeho zrak na Selome a zůstal jen tiše zírat.

„Selome Nagastová, Dick a Fay Hennovi.“ Zatímco si Dick potřásal rukou se Selome, Fay na Mercera spiklenecky mrkla. Mercer se usmál. „Jakou jste měli cestu?“

„Skvělou,“ odvětil Dick. „První třídou z Dullesova letiště do Káhiry, soukromým letadlem do Aswanu a limuzínou až sem. Kdo by si stěžoval?“

Všechno zaplatil Mercer z vděčnosti za Dickovu pomoc a Fayinu trpělivost.

„A Harry?“

„Dorazí pozítří. Teď je v Izraeli a pomáhá Mossadu identifikovat své únosce. Obdivuji jeho energii. Je jako ze železa.“

„A srdce má ze zlata a játra z olova,“ zavtipkoval Mercer na Harryho účet. „Ale pojďte se zabydlet. Popovídáme si u oběda.“

O hodinu později už seděli u jednoho ze stolů na palubě. Henna a Fay byli oblečeni v krátké kalhoty a volné košile. Mercer si na sebe natáhl tričko s krátkým rukávem a Selome se zabalila do barevného pruhu látky. Zatímco jedli, projely okolo nich dvě feluky s latinskou plachtou – tradiční plavidla, která jsou na Nilu stále běžně k vidění.

Když stevard sklidil ze stolu a dolil každému drink, dokončil Mercer takřka odborný výklad historie chrámu za nimi. Potom přešel k závažnějším tématům. „Nejlíp bude vyřídit všechny pracovní záležitosti hned zkraje, ať si můžeme po zbytek cesty už jenom užívat.“

„Souhlasím,“ řekla Fay rychle.

„Dobrý nápad.“ Henna zamilovaně pohlédl na svou životní družku. „Dobře, začněme těmi špatnými zprávami a pak se propracujeme k těm dobrým.

Tři horníci, kteří s vámi sestoupili do starého dolu, zemřeli na otravu rtutí. Další čtyři jsou na tom velice zle a patrně se z toho nedostanou. Většina však reaguje na léčbu dobře a patrně se brzy zcela zotaví.“

Mercer neříkal nic. Nemyslel na těch třicet, které zachránil. Myslel pouze na ty, jimž pomoci nedokázal. Selome ho vzala za ruku.

Henna pokračoval: „Pouze čtyři Eritrejci zahynuli při útoku námořní pěchoty. Pitva prokázala, že je zabili Súdánci. Námořní pěchota přišla o osm mužů a dvanáct dalších bylo zraněno. Ze Súdánců přežili útok pouze tři, kteří nyní čekají na soud v asmarském vězení. Ministr spravedlnosti mne ujistil, že dostanou trest smrti. Na základě dohody mezi Interpolem a eritrejskými úřady si Eritrea ponechá také Joppiho Hofmyera a druhého jihoafrického důlního inženýra. Giancarlo Gianelli však byl odvezen do Evropy. Správní rada Gianelli SpA poskytla důkazy o jeho další trestné činnosti ve snaze zachránit renomé společnosti. I při dobrém chování se dostane z vězení nejdřív v příští době ledové.“

„Dal najevo nějakou lítost?“

„Ne.“

„Měl jsem ho zabít, když jsem k tomu měl příležitost,“ zavrčel Mercer. Cítil, že i doživotní žalář je pro Gianelliho příliš mírným trestem.

„A teď ty dobré zprávy. To nejlepší si nechám na konec. Jak už jsi patrně slyšel, izraelský ministr obrany Levine před několika týdny za záhadných okolností zemřel. Oficiální zpráva mluví o srdeční příhodě, ale skutečnost je taková, že ho premiér Litvinov osobně zastřelil. Litvínov požádal o odročení voleb, ale vypadá to tak, že i když se konat budou, Litvinov zůstane v úřadě a Strana práce získá v Knessetu většinu. Ostatní spiklenci, které se podařilo odhalit, budou souzeni s vyloučením veřejnosti. Izraelská vláda se snaží vše držet v tajnosti. Náš prezident ale ví přesně, co se událo, a hodlá toho využít při příštím kole mírových jednání.“

„Politika cukru a biče?“

„Do toho mi nic není. Já jsem jen polda,“ ušklíbl se Henna. „A teď to opravdu zajímavé.

Těžká mechanizace, kterou jsi objednal z Washingtonu, dorazila do Eritreje den poté, co jste ty a Selome přijeli sem. Naši specialisté z Army Corps of Engineers jim pomohli dostat se do dolu. Habte Makkonen byl jmenován generálním manažerem a brzy se začne s pravidelnou těžbou. Samozřejmě to nazvali Důl krále Šalamouna. Makkonen a ministr těžařského průmyslu už uzavřeli dohodu s londýnským diamantovým kartelem ohledně distribuce. Za pár týdnů se na trhu objeví první kameny. Nikdo nemůže předvídat, jak moc to změní Eritreu, ale jisté je, že s bídou je konec.“

„Ještě mu řekni tamto,“ nabádala manžela Fay.

„Jo, jasně. Pamatuješ na ten trezor, který se v dole nikomu nepodařilo otevřít?“

„Mercer na tu zatracenou věc vyzkoušel všechno včetně dynamitu,“ poznamenala Selome.

„Gianelli nám odmítl prozradit číselnou kombinaci zámku. Obrátili jsme se tedy na výrobce a ten nám poslal své techniky. Muselo se jednat o poslední výkřik technologie, protože i těmhle chlápkům trvalo týden, než se dostali dovnitř.“

„A?“ Fay se zdála být ze všech nejnapjatější, přestože celou historii už znala.

„Asi jsi slyšel zvěsti o obřím kameni, který byl nalezen, když jste pracovali v jámě. No, byla to pravda. V hrubém stavu má sto dvacet karátů. Odborníci z Antverp, kteří ho dostali na starost, soudí, že se jim podaří vybrousit ho na dobrých šedesát.“

„Bože můj!“ Mercer byl ohromen. „Kámen této velikosti má nevyčíslitelnou hodnotu. Sběratel zaplatí celé jmění, aby ho mohl pojmenovat.“

„To už je vyřízeno.“

„Kdo?“ zeptal se Mercer a v duchu hádal, čí manželku bude drahokam zdobit.

„Eritrejský lid věnoval kámen našemu Smithsonianskému muzeu, kde bude vystaven vedle diamantu Naděje.“ Henna se rozzářil. „A bude se jmenovat Mercerův diamant.“

Mercer cítil, jak se mu do očí tlačí slzy. Odvrátil se, aby ostatní neviděli jeho pohnutí. Když se vzpamatoval, otočil se k Selome: „Ty jsi to věděla?“

„Zjistila jsem to, když jsem naposledy mluvila s ministrem těžařského průmyslu.“ Usmívala se. „Chtěli jsme ti jménem našeho lidu nějak poděkovat za to, co jsi pro nás udělal.“

Tolik vděčnosti vyvedlo Mercera z míry. Ve výrazu jeho tváře však probleskoval i náznak uspokojení.

Později v noci se Mercer a Selome milovali ve velkém apartmá. Zůstali pak ležet ve zmuchlaných a propocených přikrývkách a Selome položila Mercerovi hlavu na prsa tak, aby jí neviděl do tváře. „Změnil ses od dnešního rána. Je to tím diamantem?“

Příliš si jí vážil, než aby její otázku ignoroval. „Ne, tím to není.“

Ale jak jí to vysvětlit? Jakými slovy jí sdělit, že vzdor všemu, čím spolu prošli, jediné, po čem teď touží, je vrátit se domů a navázat na svůj život tam, kde se nacházel, než mu poprvé zavolal Prescott Hyde? Potřeboval na tento hrůzný sen zapomenout. Nebylo fér vztáhnout to i na ni, ale ona k tomu všemu patřila. Všechno bylo příliš bolestné. Pohled na Gibbyho, bratra Efraima a mumifikované děti, těla horníků v italském dole, Chavezovu tvář, když halda explodovala… Bude trvat roky, než ho ty hrůzy přestanou pronásledovat. Některých se možná nezbaví nikdy.

„Je to tedy Dick a Fay?“ ptala se dál. „Připomněli ti, že patříš někam jinam. Nemůžeš se dočkat, až se tam vrátíš?“

„Selome, já…“

Nebylo to tím, že by se nemohl dočkat. Ale musel jít. Potřeboval přerušit veškeré vazby na to, co se stalo. Potřeboval to čistě a naráz utnout, aby mohl začít ozdravný proces.

„Já vím, Filipe. A rozumím. Jsi připravený vrátit se domů. Nemysli si, že jsem nevěděla, že to přijde. Čekala jsem to.“ Hlas se jí zadrhl. „Když jsme se potkali, vycítila jsem, že máš v sobě nějakou starou bolest. Něco z nedávné minulosti, čeho se nemůžeš zbavit. Nyní je to pryč, ale možná máš strach, že tato zkušenost tě bude zrovna tak pronásledovat.“

Mercer se usmál. „Je to tvoje zásluha, že staré vzpomínky vybledly. Myslím, že jsem se uzavřel před lidmi. Ty jsi mi připomněla, že jsem uvnitř pořád ještě živý. Nikdy se ti nebudu moci odvděčit za to, co jsi pro mě udělala.“ A najednou si Mercer uvědomil, že může. „Slíbil jsem si, že nikdy nikomu neprozradím, co se teď chystám říct tobě. A ty mi musíš slíbit, že si to tajemství necháš pro sebe.“

Selome se otočila, aby mu viděla do očí. Vážnost jeho tónu vyburcovala její pozornost.

„V té komoře, kde zemřel Mahdí, jsem spatřil něco zvláštního.“ Viděl, jak mu visí na rtech. „Snažil jsem se to nějak racionálně a vědecky vysvětlit, ale bezvýsledně.“

„Co to bylo?“ zeptala se Selome. Tušila však, že už to ví. Zachvěla se.

„Nepodobalo se to žádnému přírodnímu úkazu, který jsem kdy viděl. Bylo to neskutečné modré světlo, které zářilo a pulsovalo, jako by bylo živé. Neviděl jsem přímo, odkud vycházelo, ale jsem přesvědčen, že Archa úmluvy byla tam dole s námi. Levine měl pravdu.“

„Musíme to někomu říct! Můj Bože, musíme ji získat. Chápeš, co to znamená?“

„Ano, chápu,“ řekl Mercer. „Kolik lidí už kvůli ní zemřelo? Pokud bude hledání pokračovat, budou umírat další a další, až bude celý Izrael zničen. Možná celý svět. Ne, Selome, nesmíme po ní pátrat. Rozdrtily ji miliony tun kamene. A přesně tak to má zůstat.“ Odmlčel se. „Vzpomínáš si, jak Efraim říkal, že Bůh poručil Menelikovi odvézt Archu do Afriky? Možná to bylo právě z toho důvodu. Byl to prostředek k uctívání Boha. Nikoliv nástroj k tomu, aby se lidé navzájem vraždili. Nejsme na ni připraveni. Neumíme s ní zacházet.“

„Ale…“ Nedořekla. Věděla, že Mercer má pravdu.

„Vyprávěl jsem ti to, abys poznala pravdu. Je to můj dárek. Snad ti pomůže.“

Neušlo jí, jak se musel přemáhat, aby jí odhalil své tajemství. Vnitřní boj mu stáhl rysy tváře a napjal svaly v těle. „Díky,“ zašeptala. „Myslím, že můj dárek pro tebe představoval mnohem menší oběť. Nyní jsem já tvým dlužníkem.“

„Žádné dluhy. Jsme si kvit.“

„Takže co budeš dělat, až se vrátíš domů?“ Její klid ho ubezpečil o tom, že jsou opravdu vyrovnáni. „Najdeš si nějaké nové dobrodružství, abys zaměstnal mozek a na mě zapomněl?“

„Nikdy na tebe nezapomenu, a dobrodružství už bylo dost,“ odvětil Mercer. „Za pár týdnů nastupuji jako školitel důlních záchranářů v Pensylvánii. Pak bych se měl zúčastnit vědecké expedice do Grónska. Ve srovnání s tím, co máme my dva právě za sebou, to bude procházka růžovým sadem.“

Selome mu chvíli hleděla upřeně do očí s tajemným úsměvem na rtech.

„Jestlipak jsi při všem tom svém pátrání někdy doopravdy našel to, co jsi hledal?“

Mercer chvíli přemýšlel. „Nezajímá mě ani tak cíl jako cesta k němu.“

„V tom případě mi slib, že v tomhle posledním týdnu, který máme před sebou, se budeš zajímat jen a jen o mě.“

S radostí tak učinil.

.obrázky7

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai