Konec kruhu

Tom Egeland

(2007)

Hodnocení:

**

Štítky:

Literatura světová, Thrillery

Může jediný archeologický objev doslova převrátit naruby pohled na světové dějiny křesťanství, na kulturní kořeny naší civilizace? Tom Egeland se nás ve svém strhujícím románu Konec kruhu snaží přesvědčit, že ano. Skupina norských archeologů, kteří ve spolupráci s britskými kolegy provádějí vykopávky na území starého kláštera Vaerne v okolí Oslofjordu, objeví vzácný nález, na nějž - jak se zdá - jako by část vědecké veřejnosti dlouho čekala. Oním objevem je schránka obsahující 2000 let starý rukopis s převratným poselstvím. Britové se snaží zabránit tomu, aby byl nález předán do místních depozitářů. Mladý norský archeolog Bjorn Belto, jehož albinismus a nejistota v přístupu k ženám z něj zrovna nečiní typického protagonistu napínavého žánru, ji proto schová a na vlastní pěst se snaží vypátrat, proč je o ni takový zájem. Stopy jej vedou k tajné učenecké společnosti v Londýně, do severní Afriky, na středověký křižácký hrad…

TOM EGELAND

KONEC KRUHU

KNIŽNÍ KLUB

Přeložila Dagmar Hartlová

SIRKELENS ENDE

Copyright © Tom Egeland and H. Aschehoug & Co., 2001,2004 Copyright of the Czech édition © Euromedia Group k. s., 2007 Translation © Dagmar Hartlovä, 2007

ISBN 978-80-242-1848-9

„Toto jsou tajná slova, která pronesl živý Ježíš a napsal Didymos Juda Tomáš. Ježíš pravil: Ten, který nalezne smysl těchto slov, neokusí smrti. Ten, který hledá, ať nepřestane hledat, dokud nenalezne. a až nalezne, bude otřesen, a když bude otřesen, bude se divit a stane se pánem nade vším, co jest.“

Z Tomášova evangelia,

- „PÁTÉHO EVANGELIA“, KTERÉ NEBYLO ZAŘAZENO DO NOVÉHO ZÁKONA. RUKOPIS BYL NALEZEN V EGYPTĚ ROKU 1945.

PROLOG

Pozdě odpoledne toho dne, kdy Grethe zemřela, se rozpršelo.

Skrz provazy deště se matně zračí lesklý studený fjord a za keři bez listí skoro připomíná řeku. Hodinu za hodinou tu vysedávám a upřeně pozoruju, jak po skle stékají kapky. Přemýšlím. Píšu. Sprška deště maluje na zamlženém okně rozvlněnou mřížku.

Psací stůl jsem posunul k oknu. Tady můžu psát a zároveň se koukat ven. U břehu se pohupují chuchvalce hnijících řas. Moře dutě šplouchá o pobřežní skaliska. Kdesi ochable a unaveně křičí racek.

Nahé černé větve dubu dole na dvoře trčí do všech stran. Tu a tam se ještě pořád pevně jako klíště drží nějaký list, jako kdyby si nechtěl připustit, že i jeho brzy odnese podzim.

Táta zemřel v létě. Bylo mu jednatřicet let, čtyři měsíce, dva týdny a tři dny. Slyšel jsem ho křičet.

Povětšinou se má za to, že šlo o nehodu.

Bezprostředně po tom neštěstí se máma uzavřela do pouzdra tichého smutku. V další metamorfóze, která se mě stále dotýká, začala pít a mě samotného zanedbávat. Mluvilo se o tom. Naše postranní ulička měla oči i uši. V krámu mě potkávaly soucitné pohledy. Děti si o ní zpívaly posměšné písničky. Křídou ji kreslily na asfalt na školním dvoře nahou. Některé vzpomínky mají vespod lepidlo.

Samozřejmě tu v mé nepřítomnosti byli. Prohledali místnost po místnosti. A odstranili po ní všechny stopy. Jako kdyby ani nikdy neexistovala.

Jenže i oni dělají chyby. Přehlédli čtyři hedvábné provazy, volně visící na sloupcích postele.

V deníku píšu o všem, co se mi v létě přihodilo.

Nebýt strupů a svědivých škrábanců, asi bych celé to léto považoval za blud a mámení. Myslel bych si, že jsem v pokoji na klinice. Ve svěrací kazajce. Nadopovaný stesolidem. Zřejmě mi nikdy nedojde, co se stalo. Ani trochu. Ale co na tom záleží. To málo, co jsem pochopil nebo nepochopil, mi vydrží na dlouho.

Deník je tlustá kožená kniha. Vpravo dole na přebalu je zlatě vyražené jméno. Napsal Bjorn Belto.

Existují dva druhy archeologie. Historická. A duchovní: vykopávky do hlubin mozku.

Pero škrábe po papíře. Zvolna spřádám pavučinu vzpomínek.

PRVNÍ DÍL

ARCHEOLOG

I.

Záhada

(1)

Sedím na bobku uprostřed kostkovaného vzorce z přesně stejných čtverců a pátrám po minulosti. Slunce mě pálí do týla. Dlaně mám plné puchýřů a strašlivě to pálí. Jsem špinavý a řine se ze mě pot. Páchnu. Tričko se mi lepí na záda jako stará zatvrdlá náplast.

Vítr rozvířil jemný písek z výkopů, a ten se ukládá zpátky na pole jako šedohnědý prachový poklop. Štípe do očí. Mračno prachu mi vysušuje ústa a pudruje mi tváře. Cítím kůži jako suchý popraskaný strup. Zasténám. Nechápu, jak jsem kdysi mohl snít o takovémhle životě. Všichni se sice potřebujeme nějak živit, ale…

Kýchnu.

„Na zdraví,“ volá kdosi. Překvapeně se kolem sebe rozhlédnu. Všichni se zdají pohrouženi do své práce.

Minulost se nehledá nijak snadno. Několik hloubek rýče pod vrchní vrstvou půdy, v bedýnce mezi špinavými teniskami, pátrám bříšky prstů v syrové zemině. Kulturní vrstva, k níž jsme se dostali, je osm set let stará. Sytě to páchne kompostem. V jedné učebnici, Archaeological Analysis of the Ancient, píše profesor Graham Llyleworth: „Z temné prsti pod zemí prýští němé poselství minulosti.“ To mě podrž! Profesor Llyleworth je jedním z nejslavnějších světových archeologů. Ale trochu příliš propadl lyrice. Člověk musí být k jeho úletům shovívavý.

Teď profesor sedí ve stínu pod plachtovinou napnutou mezi čtyřmi sloupy. Čte. Žmoulá v prstech doutník, ale nezapálí si. Tváří se nepřístupně a moudře - šedovlasá pompézní důstojnost, o niž se ani trochu nezasloužil. Pravděpodobně sní o některém z děvčat, která stojí ohnutá nad vykopávkami s vystrčeným zadkem. Chvílemi se na nás podívá pohledem, který neomylně prozrazuje, co si myslí: Kdysi jsem se dole ve výkopu potil já, ale to už je hodně dávno.

Mžourám na něj tlustými skly se slunečním filtrem. Zavadí o mě očima a pár vteřin na mně ulpí zrakem. Pak zažívá. Poryv větru roztřepe plachtu. Už uběhlo pěkných pár let, co se nechal vyvést z míry někým, kdo má špínu za nehty.

„Mister Belto?“ pronáší přehnaně zdvořile. Pořád ještě oceňuji setkání s cizincem, který dokáže správně vyslovit mé jméno. Pohybem mě k sobě přivolává. Asi jako když otrokáři v minulém století naháněli malé černoušky. Vstávám z šachty hluboké zhruba metr a otřepávám si špínu z džin.

Profesor si odkašle: „Nic?“

Rozhodím pažemi a postavím se před něj ve výsměšném pozoru, ale to jde bohužel úplně mimo něj. „Nic,“ ucedím anglicky.

S výrazem, kterým jen částečně zakrývá pohrdání, jež ke mně chová, si mě prohlíží a říká: „Všechno v pořádku? Vypadáte dneska bledě.“ Zasměje se. A čeká na reakci, jenže já ani na chvilku o něčem takovém neuvažuju.

Mnozí považují profesora Grahama Llylewortha za škodolibého a panovačného chlapa. On však není ani jedno, ani druhé. Povýšenost je mu přirozeností. Profesor si velmi záhy zformoval, odlil a do armovaného betonu utvrdil pohled na svět a na titěrný člověčí potěr, který se mu plazí po záložkách na nohavicích. Když se usmívá, dělá to s odstupem, shovívavě a lhostejně. Když poslouchá, je to s vynucenou zdvořilostí (kterou do něj maminka zřejmě vtloukala rákoskou a výhružkami). Když něco říká, člověk by si skoro myslel, že mluví jménem Hospodina.

Llyleworth odcvrnkne kousek smetí, které přiletělo s větrem a uvízlo mu na šedém obleku šitém na míru. Odkládá doutník na tábornický stolek. Voděvzdornou tuší označuje každou odhalenou a vyprázdněnou šachtu. S kamennou tváří sundá víčko z tužky a na půdorysu na stole pod prostěradlem nakreslí křížek do čtverečku 003/157.

Pak mě unaveným pokynutím odežene pryč.

Na univerzitě jsme se učili, že každý z nás dokáže za den přemístit jeden kubík. Hromada škváry u síta dokazuje, že to bylo zdařilé dopoledne, lna, studentka, která dopodrobna prozkoumává všechnu půdu, již přivlečeme v bedýnce nebo na kolečku, nenašla nic kromě dvou člunků a jednoho hřebenu, které kopáči přehlédli. Stojí na hromadě zeminy v těsných šortkách, bílém tričku a strašně velkých gumácích a v rukou drží zelenou zahradní hadici s tryskou, z níž prýští voda.

Je krásná. Po dvěstědvanácté to dopoledne se na ni podívám. Ona se mým směrem nepodívá nikdy.

Svaly mě bolí. Zhroutím se na polní sedátko schované před srpnovým sluncem do stínu hlohového houští. Tohle je moje místečko, můj bezpečný úkryt. Odtud mám přehled nad celou plochou vykopávek. Mám rád přehled. Když má člověk přehled, má taky kontrolu.

Každý večer, jakmile se všechno roztřídí a zkatalogizuje, podepíšu se až úplně dole pod seznam nálezů. Profesor Llyleworth si myslí, že jsem přehnaně podezíravý, protože trvám na tom, aby se artefakty ukládaly do papírových krabic společně s jeho seznamem. Doposud jsem ho nepřistihl ani při sebemenší nedbalosti. Ale nevěřím mu. Jsem tu, abych dohlížel. To víme oba.

Profesor se otáčí, jakoby náhodně, aby zjistil, co dělám. Posílám mu veselý skautský pozdrav. Dva prsty k čelu. Neodpoví.

Nejlíp je mi ve stínu. Následkem poruchy na duhovce mi prudké světlo exploduje vzadu v hlavě jako ohňostroj. Pro mě je slunce kotoučem kondenzované bolesti. Proto tak často mhouřím oči. Jednou mi nějaké děcko řeklo: Zavíráš oči, jako kdyby tě někdo fotil s bleskem.

Zády k bedně s nářadím pozoruju celou oblast vykopávek. Souřadnicový systém bílých provazů vytváří čtvercová pole, která se odkrývají jedno po druhém, lan a Uri stojí u nivelizační latě a teodolitu a diskutují. Dívají se na síť čtverců a rozmachují se rukama směrem k ose souřadnicového systému. Jednu chvíli se nechávám unést úsměvnou představou, že kopeme na špatném místě. Že profesor zapíská na tu svou praštěnou píšťalku a vykřikne: „Konec, jsme na špatném místě!“ Ale z výrazu jejich tváří čiší jen netrpělivost.

Pracuje nás tu sedmatřicet archeologů. Profesorovi týmoví vedoucí, lan, Theodore a Pete z Oxfordské univerzity, Moshe a David z Hebrejské univerzity v Jeruzalému a Uri z Schimmerova Institutu mají každý svou skupinu norských studentů archeologie.

lan, Theo a Pete vyvinuli vyspělý program datového zpracování archeologických vykopávek, založený na infračervených satelitních fotografiích a sonárních vlnách ve struktuře zeminy.

Moshe má doktorát z teologie a fyziky a účastnil se práce odborného týmu, který zkoumal v roce 1995 Turínské plátno.

David je expert na výklad novozákonních rukopisů. Uri je specialista na dějiny řádu johanitů. Já jsem tu kvůli dozoru.

(2)

Dřív jsem trávil každé prázdniny u babičky na venkově u fjordu. Ve velkém dřevěném domě se zahradou plnou ovoce, rybízu, angreštu, třešní a kytek, rozpálených břidlicových kamenů a vzrostlých keřů, stěhovavých ptáků, co přilétají na léto, much a rozverných čmeláků. Vzduch se tetelil dehtem a mořskými řasami. Uprostřed fjordu se na vodě pohupovaly dřevěné bárky. V hlubině mezi Lar-kollenem a Bolaerne, které jsou tak daleko, že to vypadá, jako by se vznášely, se zračil cíp nekonečného moře a za horizontem jsem si představoval Ameriku.

Zhruba kilometr od chalupy, poblíž silnice mezi Fug-levikem a Mossem, leží klášter Vaerne se svými dvěma sty hektary polí a lesů a historií táhnoucí se až do doby Snorriho královských ság. Koncem 12. století daroval král Sverre Sigurdsson klášter Vaerne johanitským mnichům. Johanité s sebou do naší civilizační výspy přinesli závan historie, křižáckých tažení a rytířstva. Teprve rokem 1523 čas mnichů v klášteře Vaerne vypršel.

Běh života tvoří suma náhod. Vykopávky pod dozorem profesora Llylewortha probíhají právě na jednom z polí v klášteře Vaerne.

Profesor tvrdí, že naším cílem je najít kruhové hradiště z doby vikinské. Pevnost o průměru zhruba dvou set metrů, obehnanou kruhovým zemním valem a dřevěnou palisádou. Objevil mapu v jednom vikinském hrobě v Yorku.

Je to k nevíře. A já mu ani za mák nevěřím.

Profesor Graham Llyleworth po něčem jde. Nevím, co to může být. Poklad by byl příliš banální. Hrob s vikinskou lodí? Zbytky Olavovy schránky? Nebo možná mince z Khwarezmu, knížectví na východ od Aralského jezera? Svitky telecí kůže, které Snorrimu vrátil vydavatel? Stříbrná obětní miska? Kouzelný runový kámen? Můžu se jen dohadovat. A statečně se zhostit úkolu hlídacího psa.

Profesor napíše další knihu založenou právě na těchto vykopávkách. Platí jedna anglická nadace. Majitel pozemku dostal pořádný balík za to, že si nechá pole obrátit naruby.

Má to být něco na způsob učebnice.

Doposud jsem nepochopil, jak a proč dostal profesor Llyleworth své archeologické úderné jednotky na norskou půdu. Stará známá písnička. Má mocné přátele.

Získat v Norsku povolení k archeologickým vykopávkám je pro cizince těžké. Profesor Llyleworth na žádný odpor nenarazil. Naopak. Ředitel památkového úřadu nadšeně zatleskal. Univerzita jásala a pomohla pro práci v terénu rekrutovat nejschopnější studenty archeologie. Jeho zahraničním pomocníkům zařídili pracovní povolení. Obecní úřad chlácholivě pohladili po hlavě. Všechno v nejlepším pořádku. A pak narazili v jedné kanceláři ve Sbírce starých památek Historického muzea na Frederikově ulici na mě. Na hlídače. Prodlouženou ruku norských úřadů. Slaboduchého pomocného badatele archeologie, kterého mohl úřad na několik měsíců postrádat. Pouhá formalita, skoro se za mou přítomnost omlouvali, ale předpisy jsou předpisy, však to sám jistě znáte.

* * *

V babiččině pokoji na venkovské chalupě stojí dědečkovy hodiny a samy pro sebe si tikají. Už jako malý kluk jsem ty hodiny miloval. Nikdy nešly správně. V nejneuvěřitelnější hodinu spustí a začnou odbíjet. Za osm minut dvanáct! Devět a tři minuty! Za dvě minuty půl čtvrté. Hodinový strojek spokojeně zachrčí pružinami a ozubenými kolečky a křikne: Je mi to fuk!

Protože kdo rozhodl, že zrovna všechny ostatní hodiny na světě jdou správně? Nebo že čas se dá zachytit jemnou mechanikou a ručičkami? Vrtá mi to hlavou. To už vyplývá z mé profese. Když člověk v zemi objeví pět set let starou kostru ženy, která nepustí dítě z náručí, vpálí se takový okamžik do času navěky.

Závan větru s sebou přináší slanou vůni moře. Slunce ochladlo. Málokdo vnímá slunce jako souvislou jadernou fúzi. Já ano. A pomyšlení, že za deset milionů let je konec, mi dělá dobře.

(3)

Výkřik prozrazuje úžas a nadšení. Profesor Llyleworth pod plachtou vstává, ostražitě a zvolna jako starý lenivý pes, který rozvažuje, jestli má zaštěkat.

Archeologové zřídkakdy vykřiknou, když něco najdou. Pořád něco nalézáme. A každým výkřikem se z nás sloupne kousek důstojnosti. Většina úlomků mincí a útržků látek, které objevíme, končí v hnědé lepenkové krabici někde v temném skladu, patřičně konzervované a katalogizované, nachystané pro budoucí generace. Můžeš se považovat za šťastného, když za celou kariéru najdeš něco, co se vystaví za sklo vitríny. Většina archeologů uzná, pokud se opravdu upřímně zahledí do svého nitra, že poslední skutečně velkolepý archeologický nález v Norsku se udál v Osebergu v roce 1904.

Teď vykřikla Ireně. Studentka klasické archeologie. Nadaná a uzavřená dívka. Do ní bych se snadno dokázal zamilovat.

Ireně patří do Mosheho skupiny. Včera ráno odhalila zbytky základového zdiva. Oktogon, osmihran. Pohled na oktogon ve mně vyvolává matnou a vtíravou vzpomínku, která se ale nedokáže prodrat napovrch do mého vědomí.

Ještě nikdy jsem profesora Llylewortha neviděl tak vzrušeného. Několikrát za hodinu se rozběhl k jejímu výkopu a podíval se dolů.

Teď se Ireně vysoukala na nohy a vylezla z šachty. Dychtivě a netrpělivě mává na profesora.

Několik z nás už se pustilo jejím směrem.

Profesor píská na píšťalku.

Pfffffffff-rrrrrrrrr-ííííííííít!

Kouzelná flétna. Všichni ztuhnou v cukavém pohybu jako na starém osmimilimetrovém filmu, který se v promítačce zasekl.

A pak se poslušně zastaví.

Na mě to kouzlo ovšem nepůsobí. Běžím dál k Irenině šachtě. Profesor se blíží z opačného směru. Snaží se mě zastavit pohledem. A píšťalou. Pfff-rrr-ííít! To ovšem nedokáže. Tím pádem přibíhám první.

Je to schránka. Podlouhlá skříňka.

Třicet, možná čtyřicet centimetrů dlouhá. Vrchní vrstva červenohnědého dřeva je ztrouchnivělá.

Profesor se zastaví až na samém okraji a já na okamžik zadoufám, že se do šachty v tom svém šedém obleku zřítí. Absolutní ponížení. Ale takové štěstí nemám.

Nemůže sice po tom krátkém běhu popadnout dech, ale usmívá se. S otevřenou pusou. A vytřeštěnýma očima. Jako kdyby měl každou chvilku mít orgasmus.

Sleduju jeho pohled. Dolů ke skříňce.

Jediným plavným pohybem se profesor posadí do dřepu, opře se levou rukou o okraj šachty a seskočí dolů do výkopu.

Shromážděním to zašumí.

Konečky prstů - měkkými bříšky stvořenými pro uchopení jednohubek, skleniček šampusu a doutníků či laskání hedvábných ňader ostýchavých slečen z Kensingtonu - začne odstraňovat zeminu kolem schránky.

Profesor Graham Llyleworth píše ve své učebnici Methods of Modem Archaeology, že klíčem korektního výkladu a porozumění je řádná registrace každého nálezu. „Trpělivost a pečlivost jsou zásadní ctnosti archeologa,“ tvrdí v knize Virtues of Archaeology, bibli studentů archeologie. Měl by si uvědomovat, že jeho horlivost je naprosto neomluvitelná. Tady není spěch na místě. Pokud něco v zemi leží stovky nebo tisíce let, musíme věnovat pár hodin času navíc, protože přesnost a opatrnost je nezbytná. Musíme schránku zakreslit v perspektivě jak z profilu, tak v půdorysu. Vyfotografovat ji. Nález má být zaměřen do délky, hloubky a šířky. Teprve když jsou zaznamenány veškeré myslitelné detaily, můžeme ji opatrně za pomoci zednické lžíce nebo i čajové lžičky vyprostit. Štětcem oprášit zeminu i písek. Konzervovat dřevo. Pokud je něco z kovu, musíme předmět ošetřit karbonátem v poměru 3:2. To všechno profesor ví.

A stejně na to kašle.

Skočím dolů k němu. Ostatní na nás koukají, jako kdyby profesor právě ohlásil, že se chce prohrabat zemským pláštěm.

Rukama.

Během dopoledne.

Důstojně si odkašlu, přehnaně a důrazně, a upozorňuji ho, že postupuje zbrkle. Nedbá na mě. Postavil mezi sebe a zbytek světa štít. I poté, co ovládnu hlas a jménem norských památkových úřadů mu poroučím, ať okamžitě přestane, freneticky dál odhrabuje zeminu. V tu chvíli jsem pro něj něco jako čaroděj ze země Oz.

Když odhalil skoro celou skříňku, uchopí ji oběma rukama a páčí ze země ven. Část dřeva se odlamuje.

Pár přihlížejících vykřikne. Rozzlobeně a užasle. Tohle se přece nedělá! Říkám mu to. S každým archeologickým nálezem se musí zacházet co nejopatrněji.

Slova padají do prázdna.

Drží skříňku před sebou. Ztěžka oddechuje, stojí a němě zírá.

„Zaregistrujeme,“ ptám se s ledovým klidem a rukama zkříženýma na prsou, „nový nález?“

Jeho královská Výsost nadšeně hltá schránku pohledem. Nevěřícně se usmívá. A pak praví do vzduchu tou nejupjatější oxfordštinou: „Tohle. Je. Kurva. Neuvěřitelný.“

„Dejte mi laskavě tu schránku,“ vyzvu ho.

Podívá se na mě prázdným pohledem.

Odkašlu si. „Profesore Llyleworťhe! Samozřejmě je vám jasné, že o této události musím uvědomit Památkový úřad.“ Mluvím chladným formálním tónem, skoro se ani nepoznávám. „Sbírka starožitností a Památkový úřad asi nebudou na váš postup hledět právě shovívavě.“

Beze slova leze z výkopu ven a poklusem se žene ke stanu. Oblek má ušpiněný od zeminy. My ostatní jsme přestali existovat.

Jenže já se tak snadno nedám. Běžím za ním.

Zevnitř stanu, zpoza napnuté celtoviny slyším stěnou vzrušený profesorův hlas. Odhrnu celtu stranou. Šírání uvnitř a sluneční filtr na brýlích mě na chvíli oslepí, než rozeznám profesorova široká záda. Pořád ještě je zadýchaný. „Ano, ano, ano!“ křičí do mobilu. „Michaele, slyšíš, je to schránka!“

Víc než cokoliv jiného mě překvapí, že si zapálil doutník. Dobře ví, že tabákový kouř může zničit datování C14.

Hlas se mu chvěje hysterickým smíchem: „Starej dob-rej Charles měl pravdu, Michaele! Je to neuvěřitelný! Kruci, tomuhle se ani nechce věřit!“

Schránka leží vedle něj na kempingovém stolku. Vkročím dovnitř. V tom okamžiku se ze tmy jako zlý duch střežící faraónovu hrobku zjeví lan. Popadne mě za paži. A hrubě mě pozpátku vytlačí ze stanu ven.

„Probohasvatýho, chlape…“ vyhrknu. Hlas se mi třese vztekem a rozhořčením.

lan si mě úkosem změří a ustoupí dovnitř. Kdyby mohl prásknout dveřmi, tak by to udělal. Ale za ním se jen ochable plácá celtovina.

Vzápětí se objeví profesor. Zabalil skříňku do látky. Šikmo vzhůru z koutku úst mu trčí doutník.

„Dejte mi laskavě tu skříňku,“ poroučím. Musím to říct. Jenže oni to neslyší, ani na to nedbají.

Soukromý vůz profesora Llylewortha je dlouhé lesklé závodní zvíře. Vínový Jaguár XJ6. Dvě stovky koňských sil. Z nuly na sto za devět vteřin. Kožená sedadla. Dřevěný volant. Klimatizace. Za vším tím chromém a metalízou uvnitř bloku motoru snad i záchvěv duše a rašícího sebevědomí.

lan vklouzne za volant a nakloní se, aby otevřel dveře profesorovi. Ten se usadí se schránkou na klíně.

Ve špinavých tričkách a džínách jen zíráme, opření o lopaty a zaměřovači tyče, s udiveným výrazem a pískem ve vlasech a šmouhami od hlíny pod očima. Oni nás nevidí. Udělali jsme svoje. Pro ně už neexistujeme.

Jaguár se vzdaluje od vykopávek. Vyhoupne se na hlavní silnici, zakvílí a zahalí se do mračna prachu.

A pak je pryč.

V tichu, které se na nás snese a které ruší jen vítr v korunách stromů a tiché špitání studentů, mně docházejí dvě věci. Za prvé jsem byl podveden. A nevím přesně proč a jak. Tohle poznání mě donutí zatnout zuby tak pevně, až mi vytrysknou slzy do očí. A to druhé je přiznání. Vždycky jsem byl poslušný a plnil svou povinnost. Nezbytné a zapomenuté ozubené kolečko, které své soustrojí nikdy nezklame. Norské orgány památkové péče mi svěřily úlohu kontrolora. A já jsem zklamal.

Profesor Graham Llyleworth se ale v žádném případě nesmí dostat s nálezem ze země ven. Tohle není jen záležitost mezi Llyleworthem a Sbírkou starožitností. Nebo ředitelem Památkového úřadu. Nebo státním návladním.

Tohle je mezi Llyleworthem a mnou.

Nemám jaguára. Můj vůz připomíná hračku, kterou si malé děcko nafouklo na pláži a pak ji tam zapomnělo. Je růžové. Citroen 2 CV. V létě se mu dá srolovat střecha. Říkám mu Koblížek. Jsme naladěni, pokud to u člověka a stroje vůbec jde, na stejnou vlnovou délku.

Když se soukám za volant, sedadlo zaskřípe. Musím trochu nadzdvihnout dveře, aby zámek zapadl, kam má. Řadicí páka se podobá rukojeti od paraplete, které palubní deskou omylem prostrčila nějaká hysterická ženská. Zařadím jedničku, sešlápnu plyn a rozjedu se za profesorem.

Jako honička aut je to směšná představa. Koblížek zrychlí z nuly na sto za jednu generaci. Jenže dřív nebo později se k cíli stejně dostanu. Jen trochu později. Nemám naspěch. Nejdřív zajedu do Sbírky starožitností a nahlásím to profesoru Arntzenovi. Pak na policii. A potom čistě z vlastní iniciativy budu varovat celníky na letišti Gardermoen. A na příjezdu k trajektům - takový Jaguár XJ6 se v davu neztratí.

Jeden z důvodů, proč si v létě stahuju střechu, je ten nádherný pocit, když mi vítr profukuje ježka na hlavě. To potom sním o životě v kabrioletu pod bezstarostným kalifornským nebem. O životě opáleného plážového seladona obklopeného děvčaty v bikinách, coca colou a popmusic.

Ve škole mi říkali Lední medvěd. Dá se to samozřejmě vysvětlit tím, že se jmenuju Bjorn, což znamená medvěd. Ale hlavně to bylo určitě kvůli tomu, že jsem albín.

(4)

Když se profesor Trygve Arntzen v květnu zeptal, jestli se koncem léta nechci stát kontrolorem při vykopávkách v klášteře Vaerne, vnímal jsem tu nabídku z jedné desetiny jako profesionální úkol a z devíti desetin jako vítaný důvod, jak se ztratit z kanceláře. Člověk nemusí zrovna trpět psychózou, aby ho pronásledovala představa, že se čtyři zdi, podlaha a strop k sobě každou noc o jeden centimetr přiblíží.

Profesor Arntzen je muž mojí matky. Nerad používám slovo otčím.

Roky strávené se studenty zřejmě způsobily, že profesor ztratil smysl pro výjimečnost každého jedince. Žáci se pro něj stali masou bez identity a tváří v tvář tomuhle hejnu akademické jednotvárnosti si profesor vypěstoval podráždění a netrpělivost. Díky dědictví po otci je dost zámožný. A mírně arogantní. Jen málokterý ze studentů ho má rád. Podřízení ho pomlouvají. S tím nemám problém, rozumím jim. Nikdy jsem ho neměl v lásce. Všichni máme nějaký důvod.

Do Osla jsem dorazil přesně v odpolední špičce. Léto už se chýlí ke konci a vzduch je dusný k zalknutí.

Bubnuju prsty o volant. Přemítám, kam všichni ostatní lidi jedou. A kdo vlastně jsou. A co tu mají co pohledávat. Ať táhnou do háje! Pohlédnu na hodinky a otřu si pot z čela. Chci mít silnici jen pro sebe. To ale chceme všichni. Každého z nás posedlo kolektivní šílenství masového automobilismu. Jen o tom sami nevíme. Přesně to je charakteristické pro šílence.

Dveře profesora Arntzena jsou zamčené. Někdo ze štítku na dveřích odloupal šest písmen a já zůstanu u vytržení jako malé děcko zírat na nápis: PRO E OR YGVE AR ZEN. Zní to jako tibetské zaklínadlo.

Právě když hodlám zaklepat, uslyším zevnitř hlasy. Takže počkám. Po špičkách odejdu k oknu. Parapet je zanesený prachem. Dole na ulici zastavují auta na červenou a chodci se v horku pohybují unaveně. Parkoviště pro zaměstnance za muzeem prořídlo.

Měl jsem si toho všimnout, když jsem parkoval Kobližka. Normálně tak nevšímavý nejsem. Shora to vidím. Takhle se asi kouká Pánbůh - vždycky s naprostým přehledem. Mezi profesorovým antracitovým Mercedesem 190 a bledě fialovým Saabem 900 stojí vínový Jaguár XJ6.

Opatrně přitisknu ucho na dveře. „…precautions!“ nabádá hlas, který patří profesorovi Arntzenovi.

Mluví anglicky. Z jeho tónu zaznívá pokora. Na to je potřeba hodně mocného muže, aby se profesor snížil k takové pokoře. Tuším, kdo to je.

Jiný hlas mumlá cosi, co nerozeznám. To je lan. Arntzen: „Kdy přijede?“

„Zítra brzy ráno,“ odpovídá hluboký hlas. Profesor Llyleworth. Jako bych si to nemyslel! Arntzen: „Přijede osobně?“

Llyleworth: „Samozřejmě. Je doma. Letadlo má v servisu. Jinak by přiletěl už dneska večer.“

lan (se smíchem): „Zřejmě je dost netrpělivý a pořádně ho to vzalo.“

Llyleworth: „Tomu se lze sotva divit.“

Arntzen: „Má v úmyslu to odvézt ze země sám?“

Llyleworth: „Přirozeně. Přes Londýn. Zítra.“

lan: „Já si pořád myslím, že bysme to měli odnést s sebou do hotelu. Než přijede. Nezdá se mi moc dobrý to nechávat tady.“

Llyleworth: „Ne ne ne. Musíme uvažovat takticky. Policie bude hledat u nás. Pokud toho albína napadne nějaká hloupost.“

Arntzen: „Bjorna?… (smích) … Na to zapomeňte. S Bjornem si poradím.“

lan: „Ale stejně, nebylo by…“

Llyleworth: „Schránka bude nejvíc v bezpečí tady u profesora. Navzdory všemu.“ Arntzen: „U mě nikdo hledat nebude. To můžu zaručit.“ Llyleworth: „Tak to bude nejlepší.“ lan: „Když na tom trváš.“ Llyleworth: „Rozhodně.“ Nastalo ticho.

Arntzen: „Takže měl pravdu. Od samýho počátku! Měl pravdu.“

Llyleworth: „Kdo?“ Arntzen: „DeWitt.“

Llyleworth na okamžik ztichl a teprve potom dodal: „Starej dobrej Charles.“

Arntzen: „Měl celou dobu pravdu. To je ale ironie osudu, co?“

Llyleworth: „Měl by tu být s námi. No co, konečně jsme to našli!“

V hlase bylo patrné, že pomýšlejí na odchod.

Ucuknu a odlepím se ode dveří. Po špičkách běžím chodbou pryč.

Na modrém poli na štítku na dveřích mojí kanceláře je bílými plastovými písmeny napsáno: AMANUENS BJ0RN BELT0. Nakloněná písmena připomínají zuby, které si přímo říkají o rovnátka.

Zamknu se a přitáhnu si k oknu zelenou rozvrzanou kancelářskou židli. Odtud můžu pozorovat jaguára.

Nic zvláštního se neděje. Ulicí zvolna proudí doprava. Řadou aut si klestí cestu záchranka.

Po několika minutách zahlédnu dole na parkovišti lana a profesora Llylewortha.

lan kráčí svižně. Zemská tíže na něj nemá stejný účinek jako na nás ostatní.

Llyleworth se šine vpřed jako obří tanker.

Nikdo nemá nic v rukou.

O chvíli později přichází profesor Arntzen. Přes levou paži má přehozený kabát. V pravé ruce drží deštník. Ani on schránku nenese.

Na posledním schodě se zastaví a podívá se na oblohu. To dělá vždycky. Profesorovo bytí je šňůra rituálů.

U mercedesu se zastaví a hledá klíče. S klíči má neustále potíže. Než je najde, vyšle ještě pohled nahoru k mému oknu. Stojím nehnuté. Díky odrazům na skle jsem neviditelný.

Po půl hodině mu volám domů. Bohudík zvedne telefon profesor a ne máma. Zřejmě u telefonu čekal. „Sigurde!“ vykřikne. „Tady je Bjorn.“

„Bjorn? Aha. To jsi ty?“

„Musím s tebou mluvit.“

„Ty voláš z 0stfoldu?“

„Něco jsme našli.“

Ticho. Nakonec pronáší: „Ano?“

„Schránku.“

„Aha.“ Ticho. „Nepovídej.“

Každé slovo je těžké jako kus olova.

„… a profesor Llyleworth s ní utekl!“

„Utekl?“ Profesor není dobrý herec. Dokonce ani nepředstírá pobouření.

„Napadlo mě, že se třeba s tebou spojil.“

Zase ticho. „Se mnou?“ A pak se pokusí ovládnout situaci. „Co to bylo za schránku?“

„Ze dřeva.“

„Stará?“

„Tak 12. století. Ale dost možná i starší.“ Nadechne se.

„Neměl jsem možnost ji prozkoumat,“ pokračuju. „Ale budeme muset protestovat.“

„Protestovat?“

„Slyšíš, co ti říkám? On s tou schránkou utekl! To už není jen moje věc a věc ředitele Památkového ústavu! Zavolám na policii.“

„Ne ne ne, jen to ne! Hlavně se neukvapuj, zachovej klid. Mám všechno pod kontrolou. Prostě zapomeň na to, co se stalo.“

„Utekli se schránkou, posloucháš mě vůbec? Terénní práce vedl strašně nedbale. Napíšu o tom zprávu. Llyleworth klidně mohl odhrabovat bagrem nebo vyhazovat dynamitem.“

„Už jsi… něco podnikl?“

„Ne.“

„Dobře, tak to nech na mně.“

„Co chceš dělat?“

„Ber to s klidem, Bjorne. S tímhle si poradím. Už na to nemysli.“

„Ale…“

„Zavolám na pár míst. Uklidni se. Tohle dáme do pořádku. Zavolej zítra.“

Třeba o nic moc nejde. Prostě jen schránka. Když ležela osm set let pod zemí, tak je pro blaho lidstva nepodstatné, jestli se teď z Norska propašuje někam ven. Jako kdyby se nikdy nenašla.

Možná že profesor Llyleworth má velké plány. Třeba si usmyslel, že ji za pořádný obolus prodá nějakému arabskému šejkovi. Nebo ji věnuje Britskému muzeu, které si tak připíše další akademické vítězství na úkor jiné země.

S bezvýhradnou podporou profesora Arntzena.

Ničemu nerozumím. Nemám s tím nic společného. Ale zuřím. Byl jsem tam jako odborný dozor. A oni mě vodili za nos. Zaměstnali mě, protože si mysleli, že mě snadno oblafnou. Bjorn, ten krátkozraký albín.

(5)

Za věžatým zámkem, kde jsem vyrostl, se táhlo zaplevelené pole, kterému jsme říkali Koňský palouk. V zimě jsem na srázu nacvičoval skoky na lyžích. Při jarním tání jsem jezdil na rozblácené cestě cyklokros. V létě jsem se vyšplhal na některý ze stromů a neviditelný jako veverka jsem špehoval mládež, která sem přišla pít pivo, kouřit haš nebo souložit ve vysoké trávě. Sotva jedenáct a už jsem byl kovaný špion.

O státním svátku 17. května 1977 byla pod jeřabinou znásilněna a zmlácena jedna dívka. Za bílého dne. V dálce vyhrávaly orchestry, ozývalo se nadšené Hurá! a třesky rachejtlí. O týden později byla znásilněna další dívka. V novinách se o tom hodně psalo. Za další dva dny někdo zapálil suchou trávu. To zas nebylo až tak divné. Děti ze sousedství si tu často dělaly ohníčky. Jenže tentokrát tu nebyla žádná banda dětí, aby plameny hlídala, ať se nešíří. Oheň sežehl louku i část lesíka. Nechal po sobě vypálenou, čadící spoušť. Naprosto nevhodnou pro znásilňování. Lidi si tuhle spojitost uvědomili.

Ve škole jsme o tom mluvili celé týdny. Policie věc vyšetřovala. Žháři jsme dávali různé přezdívky. „Šílený pyroman“. „Král plamenů“. „Mstitel“.

Dodnes nikdo neví, že oheň jsem založil já.

(6)

Profesor mohl schránku ukrýt na mnoha místech. Většinu z nich jsem vyloučil. Vím, jak uvažuje.

Mohl jít dolů do hlavního skladiště. Mohl skříňku zamknout do ohnivzdorného železného trezoru. Ale to neudělal. Do skladu máme přístup všichni. A o schránku se s nikým dělit nehodlá.

Jedním z životních paradoxů je, že jsme slepí vůči tomu, co máme nejblíž. Tak uvažuje profesor. Ví, že riskuje nejmíň, když jedná zdánlivě riskantně. Chceš-li schovat knihu, strč ji do knihovny.

Ukryl schránku ve své kanceláři. Zamkl ji do skříně. Za krabice a svazky spisů. Vidím to živě před sebou. Intuice mě vede neomylně. V hlavě si dovedu vyvolat obrazy stejně zřetelně jako na filmovém plátně. Tuhle schopnost jsem zdědil po babičce z matčiny strany.

Profesor za sebou kancelář zamkl. Ale to nevadí. Když v roce 1996 vedl archeologické vykopávky v Telemarku, svěřil mi klíč a zapomněl na to. Jako ostatně na mnoho jiného.

Jeho kancelář je dvakrát tak velká jako moje. A bezesporu podstatně důstojnější. Uprostřed na imitaci peršanu trůní psací stůl s počítačem, telefonem a miskou na papírové svorky, kterou vyrobil můj nevlastní bratr ve škole na hodinách ručních prací. Židle má vysoké opěradlo a hydraulický tlumič nárazů. U zdi si profesor zařídil sedací kout, kde pije kávu se svými hosty. Na jižní stěně se pod tíží vědomostí prohýbá knihovna.

Usazuju se na židli, která přijímá mou váhu s měkce pérovanou vlídností. Ve vzduchu visí čpavý kouř Llyleworthových doutníků.

Zavírám oči a snažím se proniknout do vlastního nitra. Nechat se prostoupit intuicí. Tak sedím pár minut. Pak oči otevřu.

Pohled mi spočine na trezoru.

Je to šedá hliníková skříň se třemi zásuvkami nad sebou a zámkem vpravo nahoře. Jdu ke skříni a zkouším vytáhnout horní zásuvku.

Zamčená. Jak jinak.

Nůžkami nebo šroubovákem bych mohl zámek vypáčit. Ale nemyslím, že to bude nutné.

Pod kancelářskými svorkami na dně misky leží klíč. Profesor schovává náhradní klíče všude. Na pružině stolní lampy visí klíč od mercedesu a od vily.

Otevřu zámek a vytáhnu vrchní šuple. Zelené závěsné pořadače jsou naplněné dokumenty, dopisy, smlouvami. V prostředním šuplíku nacházím výstřižky z mezinárodních časopisů, uspořádané abecedně a tematicky.

Schránka je úplně vzadu ve spodní zásuvce. Za pořadači. Zabalená do látky. V igelitové tašce od Lorentzena.

A ta je zase zastrčená do šedé proužkované nákupní tašky. Pod svazkem knížek.

S taškou v podpaží po sobě zametám stopy. Zavírám zásuvky trezoru a zamykám. Klíč vracím pod svorky. Přisunu židli ke stolu. Naposledy se rozhlédnu - je všechno, jak má být? Nic jsem nezapomněl? - teprve potom se vykradu ven a zabouchnu za sebou dveře. Na chodbě je tma. Vypadá nekonečně. Než se vydám pryč, rozhlédnu se na obě strany.

Ale copak, pane Belt0, co jste hledal v profesorově kanceláři? A co si to nesete v podpaží?

Mé kroky vyvolávají ozvěnu. Bušení srdce zrovna tak. Ohlédnu se zpátky.

Pane Belto! Kam jdete s tím artefaktem? To jste ukradl u profesora?

Popadám dech a snažím se jít co nejrychleji, ale zas aby to nevypadalo, že utíkám. Stůjte! Okamžitě se zastavte!

Pryč! Hlasy mi burácejí v hlavě. Rozrážím dveře své kanceláře a vbíhám dovnitř. Opřu se o dveře a teprve tam vydechnu.

Opatrně vyjímám schránku z tašky, shrnuju igelitový pytlík a látku. Ruce se mi třesou.

Schránka je překvapivě těžká. Jen dva zpuchřelé řemínky drží pohromadě shnilé načervenalé dřevo. To je ve stavu rozkladu. Pukliny odhalují, co je uvnitř. Ještě jedna schránka.

Nejsem metalurg. Ale tak těžké to zas není. Nemusím běžet dolů do laboratoře, abych zjistil, z čeho vnitřní skříňka je. Ze zlata.

Navzdory dlouhým staletím září teple a zlatavě.

Prožívám něco neodvratného.

Špinavou okenní tabulí tupě zírám dolů na ulici a čekám, až se mi srdce zas uklidní.

Před dvěma léty jsem strávil šest měsíců na psychiatrické klinice.

Měl jsem štěstí a dostal jsem se na stejné oddělení, kam jsem chodil na skupinovou terapii. Čas se zastavil. Vzor na linoleu byl stejný jako předtím. Stěny pořád bledě zelené a holé. Zvuky a pachy tytéž. Martin seděl v houpacím křesle a pletl. Osmnáct let pletl pořád stejnou šálu. Svůj nekonečně dlouhý výtvor uchovával ve vysoké lýčené krabici s víkem. Pokývl mi, jako kdybych si jen odskočil něco koupit do kiosku. Nikdy jsme si spolu nepovídali. A přesto mě poznal a viděl ve mně něco jako přítele.

Ani máma o hospitalizaci nic nevěděla. Pořád si dělá starosti. Řekl jsem jí, že jedu do Egypta na nějaké vykopávky.

Do obálky formátu A4, kterou jsem poslal na hlavní poštu v Káhiře, jsem vložil šest adresovaných dopisů. A prosbu o pomoc. Neumím arabsky. Tak jsem přidal dva-cetidolarovou bankovku. Univerzální jazyk. Ochotný úředník to pochopil. Ofrankoval dopisy a odeslal je mámě. S razítkem Cairo, Egypt. Dobře vymyšleno. Jako v nějakém kriminálním románu. Měl jsem představu, že odešle každý měsíc jeden dopis. Myslel jsem, že to je jasné. Přesto jsem vpravo nahoru nadepsal název měsíce. Poslal je všechny najednou. Pitomec. Smyšlené příběhy šesti měsíců - báječné archeologické nálezy, románky s egyptskými břišními tanečnicemi, výpravy pouštními bouřemi na rozkymácených velbloudech - směstnané do jednoho týdne. Dost vypovídá o mé fantazii a mámině důvěřivosti, že se mi podařilo se z toho vyzout. Zřejmě nebyla úplně střízlivá.

Terapie mě znovu postavila na nohy. Nemocnice má svou rutinu. Pro mě to znamená záchytné háčky, na které se dá existence zavěsit.

Na mé nemoci nebylo nic exotického. Žádné veselé napoleonské vidiny. Žádné vnitřní hlasy. Jen bytí v černočerné tmě.

Teď jsem na tom líp.

(7)

Vyděšeně se ženu ulicemi Osla. Štvanec za soumraku. Delta Foxtrot 3-0, podezřelý jede v Citroenu 2 CV a musí být okamžitě zadržen. Na chvilku mi zpětné zrcátko zaplnila Toyota. Když konečně zabočí do postranní ulice, s úlevou si oddechnu. Podezřelý ukradl vzácnou zlatou schránku a ve vypjatých situacích se může chovat nebezpečně. Projíždím kolem St. Hanshaugenu a zůstanu trčet za mikrobusem, který jede až podezřele pomalu. Bez ustání se dívám do zrcátka a současně bedlivě střežím stíny v mikrobusu. Člověk nikdy neví. Dorazím bez úhony až na Ringveien. Žádná střela nepadla. Prozatím.

Mezitím zahlédnu řadu věžáků, kde bydlím. Moc půvabně to nevypadá. Ale stejně mě ten pohled hřeje. Tak to mám s domovem odjakživa.

Vyrostl jsem ve velkém bílém zámku se spoustou věží uprostřed jabloní v postranní ulici na předměstí, kde jezdí tramvaje, stála tam hasičárna a lidem bylo fajn.

Před ložnicí měla máma s tátou prosklenou verandu, na kterou jsem mohl vlézt okénkem z dětského pokoje. To jsem dělal často, když jsem nemohl spát. Před pootevřenými dveřmi na verandu měli zataženou tylovou záclonu, kterou jsem se díval dovnitř. Moje noční špionážní výpravy mi přinášely slastné tajemné chvění a potěšení z toho, že jsem neviditelný.

Jednou večer tančili nazí v přítmí ložnice. Měkká těla rozpálená ohněm, vášnivá objetí a polibky. Stál jsem bez pohnutí, nic jsem nechápal a opájelo mě kouzlo okamžiku. Náhle se máma obrátila a podívala se přímo na mě. Usmívala se. Jenže mou tvář za nařasenou záclonou rozpoznat nemohla, protože hned vzápětí se zaklonila a zahltila otce vzdechy a laskáním.

Jestli by mě Freud přímo nezbožňoval?

Venku na zahradě mezi dvěma práchnivými jabloněmi měl táta kompost. Linul se z něj syrový zápach, který mně připadal odporný a příjemný zároveň. Při tátově pohřbu na mě z okraje hrobu udeřil stejný pach jako hrst plná prsti a písku. Se smysly otupenými látkami, které se vyvalily z temnoty hrobu, jsem si uvědomil, že kompost obsahuje smrt i příslib nového života. Tenkrát jsem to nedokázal vyjádřit slovy. Ale to poznání ve mně uvolnilo pláč.

Odjakživa jsem citlivý na pachy a vůně. Proto jsem nesnášel sklep, který čpěl plísní, hnilobou a něčím neurčitě žluklým. Za ztrouchnivělými sklápěcími dvířky do sklepa pod zdivočelým porostem za domem si v klidu spřádali své husté sítě pavouci a jejich pavučiny visely nad kamennými schody jako lepkavé záclony. Když se táta proklestil kopřivami, odemkl visací zámek a otevřel padací dvířka, vyvalily se miliony havěti a s němým křikem se horempádem hnaly někam ukrýt před bodavým světlem. A zároveň se ze sklepa vzneslo mračno neviditelného jedovatého puchu. Táta se tvářil jakoby nic. Ale já jsem dobře věděl, co ta vlhká smrdutá tma ukrývá. Strašidla. Upíry. Vlkodlaky. Jednooké vrahy. A další podobné zrůdy, které zalidní fantazii malého kluka, když medvídek Pú a méďa Béďa zůstanou venku na slunci.

Pořád ještě si dovedu vybavit pachy dětství. Zdupaná země bez života po dlouhých deštích. Jahodová zmrzlina. Létem rozehřáté plastové čluny. Syrová jarní prsť. Mámin parfém a tátova voda po holení. Hlouposti, které při své nepodstatnosti tvoří pokladnici vzpomínek. Člověk může být rád, že není pes.

Roger, soused zezdola, je noční pták. Nesnáší světlo. Stejně jako já. Má temné, životem unavené oči. Černé vlasy až do půli zad a kolem krku obrácený krucifix na stříbrném řetízku. Hraje na basovou kytaru v jedné rockové skupině, která si říká Belsebub’s Delight.

Zazvoním u něj a čekám. Trvá to dlouho. Ačkoliv byt má rozlohu padesát čtverečních metrů, vždycky to vypadá, jako kdybych ho vyrušil někde hluboko v hradních katakombách a on musel běžet s pochodněmi nahoru po dlouhém točitém schodišti, než konečně dorazí ke dveřím.

Roger je hodnej kluk. Má dobrý srdce. Stejně jako já si všechny svý černý myšlenky zapouzdří. Ty pak zrají a hnijí tak dlouho, dokud vřed nepraskne a nenakazí mozek. Kouká mu to z očí.

Bůhví proč, ale Roger mě má v oblibě.

„A kruci,“ vyhrkne se smíchem, když nakonec pootevře dveře.

„Vzbudil jsem tě?“

„To neva. Sem se vyspal. Si doma?“

„Děsně jsi mi chyběl,“ říkám posměšně.

„Si debil!“

V zrcadle u vchodu zahlédnu svůj odraz. Měl jsem se převléknout a umýt. V ruce držím tašku se schránkou. „Můžeš mi tu něco schovat?“

„Co to je?“ Vyletí to z něj zhruba jako sotoe.

„Taška.“

Zvedne oči v sloup. „Sem snad slepej? Co v ní je?“ Ptá se a hned se zařehní: „Herák?“

„Jen starý krámy. Z dávnejch dob.“

Pro Rogera znamená dávná doba prehistorickou epochu plnou létajících ještěrů, gramofonů na kliku a mužů v napudrovaných parukách. Tak někdy kolem roku 1975.

„Nahráli jsme demo,“ oznámí hrdě. „Chceš si to poslechnout?“

Popravdě řečeno tomu bych se rád vyhnul. Ale nemám srdce mu to říct. Jdu za ním do pokoje. Závěsy jsou zatažené. Ve světle červených žárovek se místnost podobá temné komoře. Nebo bordelu. Na kulatém mahagonovém stolku stojí stříbrný svícen se sedmi černými svíčkami. Ohromný koberec na podlaze má vzor hexagramu v kruhu. Na stěnách, nad pohovkou z blešího trhu a třicet let starém týkovém stolku, visí plakáty znázorňující satana a hrůzostrašné pekelné scény. Roger působí dost zvláštně, když si usmyslí, že si to doma zařídí útulně.

Uprostřed jedné z dlouhých stěn stojí jako ikona, kterou Roger pravidelně vzývá, černá stereověž. S naprogramovatelným CD-přehrávačem, samovyhledávacím digitálním PPLtunerem, zesilovači s basovým boosterem a Super Surround Systémem, equalizérem, dvojitým kazetovým přehrávačem, superrychlou vypalovačkou a čtyřmi ohromnými reproduktory.

Zamává dálkovým ovladačem. Sestava se rozbliká bezezvučným ohňostrojem barevných diod a chvějících se jehliček. V diskovém přehrávači se jako na rozkaz z nějaké arabské pohádky otevře zásuvka. Roger stiskne knoflík „play“.

A svět exploduje.

Později toho večera ze sebe ve sprše nechávám ledovou vodou smýt prach a pot a ochlazuji spálený proužek kůže v týle. Mýdlo štípe v puchýřích nalitých vodou.

Někdy dostává sprcha ráz rituálu. Po dlouhém dnu chce člověk smýt všechno špatné a nepříjemné. Jsem unavený. Zdát se mi asi nebude nic.

(8)

Máma má tu vlastnost, že je vždycky usměvavá a probuzená. I když jí zavolám v půl čtvrté ráno. Je půl čtvrté ráno.

Vytočil jsem její číslo. Zvedl to profesor. Má hlas vytržený ze spánku. Zastřený. Naštvaný. Skoro lidský. „Tady Bjorn.“

„Co?“ vybafne. Nepochopil.

„Chci mluvit s mámou!“

Považuje mě za mého nevlastního bratra. Steffena, který nikdy v noci není doma. A pokaždé najde děvče, co nesnáší samotu pod peřinou.

Odfrkne si a podává těžké mramorové sluchátko mámě. V posteli to zaskřípe, když se oba, profesor i máma, posadí.

„Steffene? Stalo se něco?“

Mámin hlas. Přesně jak jsem tušil. Její hlas zní, jako kdyby vážně čekala, až zazvoní telefon. V červených plesových šatech. S pomalu schnoucím lakem na nehtech, maskarou a čerstvě vyfoukanými vlasy. Vyšívání na klíně a sklenku na dosah.

„To jsem jen já.“

„Ty, Bjorne?“ Náznak paniky. „Stalo se něco?“

„Jen… promiň, že tě budím.“

„Co se stalo?“

„Mami… Ne, nic.. Já…“

Ztěžka oddechuje do sluchátka. Máma si vždycky představuje to nejhorší. Automobilová nehoda. Požár. Ozbrojený psychopat. Myslí si, že volám z jednotky intenzivní péče. Že už mě vezou na operační sál. Doktoři mi dovolili zavolat. Kdyby se operace nezdařila, což opravdu hrozí.

„Mami, já vlastně nevím, proč jsem ti zavolal.“

Vidím je před očima. Máma vystrašená a rozrušená v půvabné noční košilce. Profesor, poměrně nevrlý, v pruhovaném pyžamu. Pomačkaný obličej pokrývá šedivé strniště. Oba pololeží a polosedí v posteli. Zády spočívají na haldě měkkých polštářů s hedvábným leskem a ručně vyšívanými monogramy. Na nočním stolku svítí lampička se střapci na stínidle.

„Medvídku, přece mi musíš říct, co se stalo!“

Pořád ještě je přesvědčená, že muselo dojít k něčemu strašlivému.

„Nic se nestalo, mami.“

„Jsi doma?“

Dovedu si představit, jak uvažuje. Třeba ležím ve vlastních zvratkách. V nějakém zaplivaném hospici. Možná jsem spolykal padesát rohypnolů a třicet tablet valia a zapil to litrem denaturáku. A pohrávám si se zapalovačem.

„Ano, mami, jsem doma.“

Neměl jsem volat. Nemohl jsem si ale pomoct. Ne vždycky si dovedu poručit. Když se v noci probudím, brnkají mi zlé myšlenky o nervy, jako když trnou zuby nebo rozbolí zanícené mandle. V noci je všechno horší. Ale mámu tím trápit nemusím, ne v půl čtvrté ráno. Měl jsem si vzít valium. Místo toho jsem vytočil mámino číslo, jako kdyby mi to snad někdy přineslo útěchu.

„Ne, nic, jen jsem ležel a přemýšlel. A chtěl jsem slyšet tvůj hlas. Nic víc to nebylo.“

„Určitě, Bjorne?“

Za jejími slovy tuším náznak podráždění. Vždyť je tak brzy. Spali. Mohl jsem počkat do rána. Teda jestli jsem vážně jen chtěl slyšet její hlas.

„Promiň, že jsem vás vzbudil.“

Je zmatená. Já obvykle uprostřed noci nevolám. Mohlo se něco stát, ale já o tom nechci mluvit.

„Bjorne, nemám za tebou přijet?“

„Jen jsem si chtěl… trochu popovídat.“

Znovu slyším, jak oddechuje. Prudké nádechy plní sluchátko. Jako obscénní anonymní telefonát.

„Tak co je?“ ptá se protáhle. S ohledem na denní dobu je to asi největší projev kritiky, jakého je máma schopná.

„Byl jsem vzhůru. A přemýšlel. O zítřku. A tak jsem dostal chuť si s tebou popovídat.“

Cekám, že ji tohle mé přiznání bodne jako ledový polární vítr.

„Kvůli tomu, že je úterý?“ ptá se.

Nepochopila to. A nebo se tváří hloupá.

V pozadí brblá profesor.

O mámině dětství nevím skoro nic. Nikdy o tom nechtěla mluvit. Ale není těžké pochopit, proč tátovi učarovala. Nepodobala se ostatním holkám z gymnázia, na ní bylo něco divokého a tajemného. Celou školu ji obletoval, až nakonec podlehla. Na maturitních fotkách je vidět, jak se jí nadouvá břicho.

V šeru máma pořád vypadá jako gymnazistka. Je krásná a půvabná jako královna elfů, když tančí v měsíčním světle.

Občas přemýšlím o tom, co s mámou udělalo dospívání. Před válkou bydleli dědeček s babičkou daleko na severu v domě s paličkovanými záclonami a voskovaným ubrusem, stěnami tam profukoval severozápadní vítr. Dům nebyl velký. Viděl jsem ho na jedné fotografii. Ležel na ostrohu. Kuchyň, kam chodili v noci do kýble čurat, pokoj a ložnice v podkroví. Záchod venku. Vždycky čisto a uklizeno. Dům zapálili Němci. Babička s dědečkem zachránili album fotografií a trochu šatstva. Babička pak nějakou dobu bydlela v severním Švédsku a dědeček mezitím stavěl na ostrohu u fjordu nový dům. Ale nikdy už to nebylo jako předtím. Pak se jim narodila máma. Nepomohlo to. Válka s dědečkem něco provedla. V Oslu bydleli u babiččina bratra, ale neurotického rybáře ani ženu, která umí vyčistit tresku za sedm vteřin a léčit záněty bylinkami a rozprávět s mrtvými, když se snese tma, bohužel nikdo nepotřeboval.

U každého milníku jejich života čekalo nějaké „ale“.

Když mámě byly čtyři roky, našli dědečka utonulého v přístavu. Pátrání probíhalo nedbale a případ byl odložen. Babička dostala místo hospodyně u jedné zámožné rodiny na Grefsenu. Své povinnosti vykonávala němě a shrbeně. Jen ti, kdo se jí podívali pevně do očí, objevili klidnou důstojnost, která ji naplňovala zevnitř.

Nového muže si nikdy nenašla. Uctívala pět dědečkových fotografií jako ikony. Ve skříni schovávala košili, kterou před jeho smrtí nestačila vyprat. Byla potřísněná a pronikavě čpěla potem a rybinou. V té si dědečka uchovávala.

Tak oddaná máma nebyla.

Když táta umřel, vymazala ho ze vzpomínek. Vypudila ho z bytí. Finito. The End. Vyhodila jeho fotografie. Spálila dopisy. Rozdala šatstvo. A z něj se stala mytická bytost. Taková, o jaké se nemluví a která ani nikdy neexistovala. Máma systematicky očišťovala dům od jeho památky.

Nakonec jsem zbyl jen já.

První večer, kdy máma nechala profesora u nás v domě přespat - zrovna byl pátek a dost pozdě večer - jsem se zamkl u sebe v pokoji. Abych zvenku neslyšel smích a cinkot sklenic. Když mi přišla dát dobrou noc, tvářil jsem se, že spím.

V noci, když to na schodech zavrzalo, vyplížil jsem se na verandu. Abych mohl škvírou v závěsu pozorovat, jak se máma s profesorem plíží do ložnice. Zamkli dveře. Šaty hodili na podlahu.

V rohu stál táta, nehybný a neviditelný.

Dost pili. Profesor se choval rozpustile a máma ho tišila. Srdce ve mně bojovalo jako uvězněné zvíře, ze strachu a skrytého očekávání. Celé týdny poté jsem ji trestal tichem. Pak přišly i jiné hry…

Půl roku po tátově smrti se máma za profesora provdala. Za tátova kolegu a nejlepšího přítele. Odpusťte, má-li můj úsměv v sobě cosi křečovitého.

Toho roku, co se narodil můj nevlastní bratr, máma s profesorem zámek se spoustou věží prodali. Já jsem se s nimi neodstěhoval. Když jsem se mámě svěřil, že bych si chtěl pronajmout vlastní byt, připadalo mi, že si ulehčené oddechla - jako po dlouhém výletě, na který se hezky vzpomíná - a začala od nuly.

(9)

Máma s profesorem bydlí v bílé zděné vile na Bogstadu. Říkají tomu dolní Holmenkollen, asi že to zní vznešeněji. Je to dvouapůlpatrový dům a vypadá, jako kdyby byl navržen a postaven v průběhu třítýdenní rozverné kocoviny. Architekt potom za dům dostal několik cen. Je to změť pokroucenin, točitých schodišť a vestavěných rohových skříněk, kam si máma může jakoby z roztržitosti ukládat svůj arzenál polovypitých lahví. Na svahu dolů k silnici bují žlutá mochna v květu, švýcarský rododendron a růže Lilii Marleen, ale člověk stejně necítí nic jiného než pach herbicidů a mulče. Prostranství před domem vybudoval stavitel s vodováhou v ruce. Za domem na speciálně dovezených skotských břidlicových deskách je houpačka s polštáři, v nichž se člověk málem utopí, bytelný gril, který profesorovi vykoval jeden přítel, a fontána představující oboupohlavního anděla, který blinká, čurá a při tom se směje na nebe. Každý pátek přichází zahradník a dává zahradu do pořádku. Týž den se objeví děvčata z uklízeči firmy. Pátky dávají mámě opravdu zabrat.

Když otevře dveře a vidí, že stojím na zápraží, jsem celý a v pořádku (i když trochu bledý), spráskne ruce. Obejmu ji. To obvykle nemám ve zvyku. S projevy lásky se má šetřit. Kromě toho nesnáším pach ústní vody Vademecum, která má v dechu přehlušit alkohol. Nepřijel jsem, protože jsem chtěl, ale abych ji uklidnil. A připomněl jí, co je dneska za den.

Kuchyň je světlá a velká. Borová prkna na podlaze pocházejí z jednoho statku v Hadelandu. Připravila překapávanou kávu. Profesor nechal po celém stole rozložené noviny.

„Budeš čistit ryby?“ žertuji.

Shovívavě se usměje. Jako kdyby chtěla zdůraznit, že ona je skvělá hospodyně, ale jistou špinavou práci přenechává ostatním. Zapne cestovní rádio na okenním výklenku. Máma je závislá na programu Devítka. Jako na mnohém dalším.

„Vždycky sis nechávala ryby vykuchat,“ poznamenávám. Je to narážka. Na něco, co se stalo už hodně dávno. Měla by si vzpomenout. A zastydět se.

„Ty, zrovna volal Trygve,“ říká.

Ceká odpověď. Žádná nepřichází.

„Byl hrozně rozčilený. Chtěl, abys mu okamžitě zavolal. Cos to zase provedl, Bjorne?“

„Jak provedl?“ opáčím hlasem lorda Fauntleroye.

„Nemohl bys mu zavolat?“

„Jo, pozdějš.“

„Je to hrozně důležité.“

„Vím, o co se jedná.“

„Zuří.“

„Zavolám mu potom,“ lžu.

„Máme k večeři biftek. Včera dostali u řezníka nádherné křehké hovězí.“

Strčím si prst do pusy a vydám zhnusený zvuk.

„Medvídku! Co kdybys stejně přišel? Udělám ti zapékané brambory se sýrem a brokolici.“

„Mám spoustu práce.“

„Už dlouho jsi u nás nebyl. Prosím! No tak?“

„Jen jsem se zastavil, abych se ti omluvil.“

„Hlouposti.“

„Nějak jsem nebyl ve svý kůži.“

„Co tě trápí?“

„Nic. Vůbec nic.“

Vypijeme si spolu čaj. Mluvíme o všem možném. V tom je máma dobrá. Moje narážky jsou stále otevřenější. Ale ona pointu nechápe. Ani když jí říkám, že jdu na hrob.

Dnes je to dvacet let, co táta zemřel. Však ona na to přes den určitě přijde.

To léto nezemřel jen táta. Mámě se rozpadl celý život. Její existence se zredukovala na to, aby zpříjemňovala život profesorovi a mému nevlastnímu bratrovi. Proměnila se v kmitající činorodou paničku v domácnosti. Dohlíží na to, aby ženské z úklidové firmy řádně otřely prach z černých kláves na křídle v hudebním salonu. Volá jí řezník a prodavač z rybárny, jakmile dostanou něco opravdu dobrého a drahého. Je to profesorova kotva.

Drahá ženuška. Okouzlující hostitelka. Jeho věčně mladá a dychtivá milenka. Příjemná maminka dospívajícího chlapce. Když o něco jde, je vždycky po ruce. Pokaždé chlapečkovi podšoupne stovku navíc, když se jede do města pobavit. A vytře po něm, když se namol opilý po ránu pozvrací rovnou u vstupních dveří.

A mezitím občas šplíchne trochu lásky i na mě. Jsem její špatné svědomí. A já se náramně snažím té role zhostit co nejlíp.

(10)

„Ty jsi pořád ještě vegetarián?“ ptá se Caspar Scott.

Je to neobyčejně pohledný muž. Z vlastního obrazu v zrcadle mám trvalý a objektivně řečeno poměrně zasloužený pocit méněcennosti. Caspar ale působí tak oslňujícím dojmem, že vypadá skoro až zženštile. Zeny v kantýně Památkového úřadu ho mazlivě a slídivě hladí pohledem. On to zdánlivě vůbec neregistruje. Ale já vím, že si všechnu tu pozornost střádá do ohromného zásobníku a schovává si ji na horší časy.

Za studií jsme byli kamarádi. Spoustu měsíců jsme spolu projezdili po různých vykopávkách v terénu po celém Norsku, spali jsme spolu v jednom stanu. Když jsem mu teď zavolal, pár minut jsme tápali, než jsme našli starý společný tón.

Sedíme v kantýně a předstíráme, že všechno je, jak bývalo. Voní to tu kávou a pečivem a karbanátky s cibulí.

Caspar je rozený archeolog. Možná to zní zvláštně. Dokáže zasadit malý předmět, který vypadá naprosto bezvýznamně, do větších souvislostí. Při vykopávkách v Laroyfeltu jsme narazili na nicotné úlomky klíčů a jehly z přezky na opasku. Casparovi ale prozradily, že jsme konečně odhalili zaniklý panský dvůr Hallstein. V jednom vikinském hrobě jsme našli malinkou stříbrnou dýku, u které jsme nedokázali určit, k čemu se mohla používat (hračka? šperk? symbolická zbraň?), až Caspar suše konstatoval, že je na čištění uší.

Caspar dokáže přečíst krajinu, jako my ostatní čteme knihu. Má až zarážející schopnost rozeznat přírodní tvary terénu od zaplevelených útvarů, vytvořených člověkem. Vedl dva vědecké týmy, které odhalily jedenáct tisíc let staré pozdně glaciální osídlení v Rogalandu a Finnmarce. Nálezy potvrdily, že lovci sobů z oblastí kolem Severního moře nebo lovci z Koly mohli být prvními, kdo se dostali z království věčného ledu na norské pobřeží.

Ale Caspara práce v poli a dlouhé měsíce bez Kristin unavovaly. Omrzelo ho pražící slunce a náhlé prudké spršky, které naše pracoviště promění v rozbahněný rybník. Stal se z něj byrokrat. V posledních letech pracuje v archeologické sekci Památkového úřadu.

S hanbou si přiznávám, že právě proto a jenom proto jsem se s ním spojil.

Chci na něm, ať mi vypráví o tom, co předcházelo vykopávkám ve Vaerne.

Napije se kávy a zašklebí se. „To je zvláštní, že se ptáš,“ říká. „Nikdy mi nebylo jasný, co se vlastně děje.“

Vytáhnu čajový pytlík z horké vody a napjatě Caspara pozoruj u.

„Začalo to několika telefonáty řediteli Lolardovi,“ vypráví. „Nejdřív volal Arntzen, potom ředitel Viestad.“

„To k vám volali oba?“

„No právě! Takříkajíc na pokyn britské nadace SIS. Nezisková organizace v Londýně. Prý jsou v klášteře Vaerne zbytky kruhového hradiště. Kdo to kdy slyšel?! Kruhové hradiště! Nikdy jsem neslyšel ani nejmenší náznaky, že by u kláštera Vaerne někdo zakládal nějakou pevnost.

A chtěli vědět, jak bychom se tvářili na to, že vykopávky povede profesor Graham Llyleworth.“

„A vám to připadalo v pořádku?“

„V pořádku? Ne. Copak mě neznáš? Nezdálo se mi na tom vůbec nic.“

„Tomu rozumím.“

„Ze jo? Kruhový hradiště? Tam? Asi si dovedeš představit, že jsem měl spoustu otázek. Proč by proboha zrovna tam mělo být kruhový hradiště? A jaký zájem má britská nadace na norském kruhovém hradišti? A kdo celou tu parádu zaplatí? A proč najednou takový spěch? Co budou dělat, jestli pevnost objeví?“

„Odvezou si ji domů?“

Caspar se usměje. „To by Grahamu Llyleworthovi bylo fakt podobný.“

„Pochopil jsi za tu dobu trochu víc?“

„Vůbec nic. Nedostal jsem jedinou kloudnou odpověď. Všude jen zdvižená obočí a povzdechy, jako že otravuju. Ředitel památkářů má Llylewortha za boha a mladší badatelé si o něm myslí, že archeologii vynalezl. Dobře, stojí za několika pozoruhodnými nálezy a napsal pár důležitých učebnic. Jenže mně to připadá divný - proboha, to máme toho nafoukanýho kulturního imperialistu Llylewortha nechat, aby sem vtrhl s bagry a regimentem poskoků? Tak jsem nad tím jen pokrčil rameny a nechal celou záležitost plavat. Až do minulého týdne, kdy přišla formální žádost.“

„Žádost? Tu jsem nikdy neviděl.“

„Dobře propracovaná. Mapy, razítka, omračující podpisy. Na oddělení to vyvolalo rozruch. A netrvalo ani deset minut a už si mě k sobě do kanceláře zavolal Sigurd Loland. Proč prý se k tomu stavím tak negativně? Copak nevidím, že mezinárodní spolupráce archeologů má své výhody? Vždyť víš, jak se Sigurd dokáže rozohnit. Je to tvoje rozhodnutí, řekl jsem mu na to. Jenže pro něj bylo strašně důležitý, aby měl podporu ode všech. A abych to povolení podepsal já. Neptej se mě proč.“

„Třeba že jsi ze všech nejkritičtější.“

„To mě nenapadlo. Ale pokud chtěli něco přikrýt, tak to byl šikovný tah.“

„Pamatuješ si některá z těch jmen?“

„Odborný dohled má profesor Llyleworth. Ale zadání dostal od SIS v Londýně. Society of International Sciences. Předseda správní rady společnosti tam stál jako navrhovatel projektu. Mám dojem, že rozpočet byl nějakých pět šest milionů norských korun. Aby odhalili kruhové hradiště! V norském poli ječmene! Ježkovy oči!“

„Víš, jak jsem se k tomu dostal já?“

„Jako kontrolor? Mě se neptej. My jsme nikoho nejmenovali. Na tom jsem trval. Měl jsem dojem, že tě vybral Arntzen, ne?“

„Proč ale zrovna mě?“

„Protože jsi schopný.“

Nejdřív se jen pousměju. Pak vyprávím Casparovi o vykopávkách. O překvapivém nálezu. O chování profesora Llylewortha a Arntzena. O svém podezření. Ale neřeknu mu, že tu schránku mám já.

Když dovyprávím, Caspar mručí a nevěřícně při tom vrtí hlavou.

„To je zamotaný! Tušil jsem, že tam něco nehraje.“

Kolem našeho stolu prochází mladá žena - maně si ji vybavuju, před několika lety jsme se potkali na vykopávkách - a usměje se na mě pohledem, který říká, my se přece známe! Na Caspara zašvitoří: Copak že jsi dneska na obědě tak brzo?

Caspar se ke mně nakloní a ztiší hlas: „Víš co, trochu se tady porozhlédnu, jestli na něco nepřijdu. Nezaskočil bys k nám dneska na večeři? Podíváme se na to všichni spoléčně i s Kristin. Doma to bude trochu diskrétnější než tady. A navíc už jsi u nás dlouho nebyl. Kristin tě ráda uvidí.“

„Prima,“ přijímám pozvání. Už jen při pomyšlení na Kristin se mi rozbuší srdce.

„Jo, a bejt na tvým místě, tak si promluvím s Grethe. Ona o těchhle hoších ví všechno.“

„Grethe?“

„Jo, Grethe! Nezapomněl jsi přece na Grethe!“ Zrudnu. Ani trochu jsem nezapomněl.

(11)

Před věžákem se za volantem naleštěného červeného Range Rovera s diplomatickým číslem choulí nějaký muž. Když mě zahlédne, rychle otočí hlavu. Většina lidí mě sleduje pohledem.

Zamknu se u sebe doma. Telefonní záznamník bliká. To obvykle nedělá.

První vzkaz je od mámy. Připomíná mi pozvání na dnešní večeři, ačkoliv oba víme, že jsem odmítl. Další zpráva je od starší ženy, která zdvořile a s omluvou vysvětluje, že vytočila špatné číslo. Třetí nahrávka je němá. Slyším jen, jak někdo funí.

Okamžitě se mě zmocní pocit, že nejsem sám. To se mi občas stává. Někdo v mém bytě zanechal otisk své duše. Vkrádám se do pokoje. V záclonách svítí slunce. Otevřu dveře do ložnice, kde se na mě jako nesplněný příslib šklebí vodní královská postel. V koupelně je tma. Pracovna, která by u patriarchálněji založeného muže v mém věku sloužila jako dětský pokojík, přetéká dokumenty a zapůjčenými artefakty.

Jsem sám. Stejně ale se nemůžu zbavit pocitu, že tu je něco cizího. Otevřu si láhev piva a zjišťuju, že je po několika týdnech skladování v lednici přechlazené. Upíjím a ještě jednou obcházím celý byt.

Teprve po čtvrté rundě to vidím. Někdo posunul počítač. Ne moc. O pár centimetrů. Ale dost na to, abych si hned všiml stopy v prachu. Ztěžka usednu do kancelářské židle a stroj zapnu. Nic se nestane, žádné pípání a bzučení. Ten nepříjemný vrčivý zvuk, kterého jsem se pokoušel zbavit, hned jak jsem počítač koupil, konečně zmizel.

Vzápětí pochopím proč.

Přední panel je uvolněný. Bříšky prstů ho odklopím a zírám do elektronické změti, která tvoří orgány, životní funkce a mozek stroje. V počítačích se moc nevyznám. Ale je mi jasné, že někdo vyndal harddisk.

Okamžitě mě popadne vztek. Oni mi vnikli do bytu! Chodí si sem, jako kdybych jim dal klíče.

Pak se uklidním. Pořád mám navrch. To, po čem šli, nedostali. V návalu zběsilé horlivosti volám na policii a ohlašuju vloupání. Pak vytáčím přímé číslo na profesora Arntzena.

Je zadýchaný. „Kde je ta schránka?“ zařve v okamžiku, kdy mu dojde, kdo volá.

„Schránka?“ ptám se strojeně.

„Netvař se, jako že…“ spustí.

Kdosi mu vytrhne sluchátko z ruky.

„Kde je, ksakru, ta schránka?“ Llyleworthův hlas se chvěje.

„A co vás vede k závěru, že tu schránku musím mít zrovna já?“

„Žádný kecy! Kde je?“

„Ušetřím vám teď spoustu času informací, že v mém počítači jsou jen přednášky, sem tam nějaký pokus o básničku a zábavné počítačové hry.“

„Kde je schránka?“

Zavěsím. A jdu si pro další pivo. Uvažuju, co se asi bude dít teď.

Zazvoní telefon. Mám chuť ho nechat zvonit. Nemám náladu s nikým mluvit. Telefon se nevzdává. Nakonec svou dotěrností vítězí.

Je to Angličan. Dr. Rutherford from London. Ředitel slavného Royal British Institute of Archaeology. Nabízí mi peníze za artefakt, který prý mám v držení.

„Ten nález je norský majetek,“ namítám.

„Padesát tisíc liber,“ odráží můj útok.

Padesát tisíc liber je hodně peněz. Ale mě vůbec nenapadne o tom uvažovat. Moje tvrdohlavost neměla se zdravým rozumem nikdy nic společného.

„Já už ji nemám,“ lžu.

„Nemáte?“

Vyprávím mu, že se ztratila. Schránku někdo ukradl, stalo se to při dnešním vloupání do mého bytu.

Dr. Rutherford se málem podřekne. Málem vyhrkne, že schránka v bytě nebyla. Nenašli ji. Zarazí se. Slyším mu na hlase, že jsem mu zasadil brouka do hlavy. Co když jím najatí zloději opravdu schránku našli a podvedli ho? Jako kdyby sám sebe ujišťoval, ptá se: „Jste si jistý, pane Belto?“ Jistěže, jsem si quite sure. Váhá. Moje lež ho znejistila.

„Měl byste zájem o výměnný obchod?“ ptá se.

„A co máte tak úžasného, že by mě to mohlo zajímat?“

„Mohl bych vám říct, co se stalo, když zemřel váš otec.“

Čas se rázem zastavil. Zaplaví mě kaleidoskopické obrazy: hora, lano, kamenné pole, krev. Ocitám se ve vakuu, v němž čas stál bez pohnutí celých dvacet let.

Tupě zírám před sebe. Teprve teď, tolik let po otcově smrti, zjišťuji, jak málo jsem ho znal. Zůstal mně jen prchavý obraz vzpomínek - přemýšlivý muž, který se mě dotkl jen málokdy a do svého světa mě vpouštěl zřídka. Dveře ke svému životu zamykal a pak ještě zatáhl závěsy. Párkrát jsem mu viděl v očích vzplanout zlobu, ale jinak to byl prostě muž, který se vracel domů z kanceláře nebo od vykopávek a hned mizel do sklepní pracovny a tam sepisoval vědecké dílo, o kterém nerad mluvil a které jsem nikdy neviděl.

Když si tátu před sebou vybavím, vidím ho dětskýma očima.

Máma o něm nechce mluvit. Profesora vyvádí jakákoliv zmínka o tátovi z míry. Jako kdyby nesnesl pomyšlení na to, že jeho drahá ženuška kdysi hluboce a bezmezné milovala jiného muže. Musí se smířit s tím, že byl ve frontě na dobroty až druhý v pořadí.

Tahle myšlenka mě asi nikdy nepřestane překvapovat: máma je profesorovou ženou dvakrát tak dlouho, než byla tátovou.

Táta mi chybí. Někdy ale zapochybuju, jestli se syn vůbec může dívat na svého otce, aniž by ho občas napadlo, že mu mezi stehny visí pytlík, v němž se kdysi nacházel v podobě horlivé spermie, a mezi nohama se mu houpe pohlavní orgán, který se ztopoří a naplňuje jeho matku nárazy rozkoše. Občas mi není moc dobře. Nepodal byste mi někdo kalíšek s těmi růžovými prášky?

Možná že se v tátovi poznávám. Na tom není nic divného. Nikdy jsem ho neobdivoval. To mě čas od času trápí. Když čtu o otcích, kteří formují své syny, přemýšlím, co táta zanechal ve mně. Trudnomyslnost? Ze jsem archeolog stejně jako on? Náhoda. Puzení k vědě, která interpretuje, k oboru, který vyhovuje mé zvídavé a uzavřené povaze? Když jsem se odvážil dolů do jeho pracovny, občas zvedl oči od papírů nebo artefaktů a nepřítomně se usmál, ukázal mi tkalcovské závaží nebo úlomek pazourku, o kterém zdánlivě věděl všechno. Nevnímal jsem rozdíl mezi kvalifikovaným dohadem a empirickým výkladem. Ale pochopil jsem, že táta vidí zpátky do minulosti.

Jeho náhlý zájem o lezení po skalách se příčil celému jeho založení. Byl od přirozenosti opatrný člověk. Přesně jako já. Trochu bázlivý. To Trygve Arntzen tátu nalákal na horské stěny. Náhoda? Možná proto mu nemůžu odpustit, že tomu pádu nedokázal zabránit. Pokud se o to vůbec pokusil. Až překvapivě brzo se objevil na scéně a převzal otcovu zachovalou vdovu.

Bezradně zůstanu stát v bublině času s telefonem v ruce. Dr. Rutherford se ptá, jestli tam ještě jsem.

„Co víte o tátovi,“ vybafnu.

„K tomu se dostaneme. Teď však máme na pořadu tu schránku.“

„Co jste chtěl říct tím, že se něco stalo, když zemřel?“

„Nic - až dostaneme schránku…“

„Uvidíme.“ Odkašlu si. Slibuju, že o nabídce budu uvažovat. Váhavě poděkuju za jeho zájem a zavěsím.

Vyběhnu na chodbu, pospíchám dolů po schodech a ven na ulici. Červený Range Rover je pryč. Na tom teď nezáleží. Řidič byl chlap jako hora a třeba tam čekal na svou přítelkyni.

Nevím, kdo je dr. Rutherford, director of Royal British Institute of Archaeology. Ani nakolik mě má za bulíka. Ale dvě věci vím.

Nic takového, co by se jmenovalo Royal British Institute of Archaeology, neexistuje.

A taky jsem si myslel, že jsem jediný člověk na světě, který má podezření, že tátova smrt nebyla nehoda.

Táta je pohřbený na hřbitově v Grefsenu. Prostý kámen pod starou břízou. Máma platí roční poplatek za údržbu hrobu.

Sedám si před žulový náhrobek na bobek. Do červeného kamene je vytesáno otcovo jméno. Bez jakéhokoliv datování. Nic, co by tátu pevně usadilo do běhu času. Jen jméno. Birger Belt0. Tak jsme to s mámou chtěli.

hnědém papírovém pytlíku jsem přinesl květináč se žlutými liliemi. Zasazuju je do země před náhrobní kámen. Tak, aby tátovi svítily. Ať už je kdekoliv.

lese mezi babiččiným venkovským domem a klášterem Vaerne stojí pod vzrostlými duby starý hrob. Z těžké železné desky už nápis dávno smyl čas. Vždycky jsem přemítal, kdo pod ní asi odpočívá. Kdysi to byli majitelé kláštera Vaerne, vyprávěla mi máma, a proto směli mít hrob v lese. Vzpomínám si, že jsem si tenkrát pomyslel: ale většina z nás musí na hřbitov.

Na parkovišti sedí na kapotě červeného Range Rovera dva muži. To auto jsem viděl ve zpětném zrcátku, když jsem odjížděl z domova. Jakmile mě zahlédli, jeden z nich seskočil a jde mi v ústrety. Vypadá jako King Kong. Než ke mně došel, stačil jsem si sednout a zamknout dveře. Bouchá na postranní okénko. Má tlusté chlupaté prsty a na jednom z nich se leskne pečetní prsten ze zahraniční školy. V druhé ruce drží mobilní telefon. Nastartuji Kobližka a couvám z parkovacího místa. Hromotluk chytne za kliku od dveří. Možná uvažuje, jestli auto nezastaví silou. Ani by mě nepřekvapilo, kdyby se mu to podařilo.

Bohudík toho nechá. V zrcátku vidím, že běží zpátky ke svému autu.

Koblížek není stvořený pro úprk před jinými auty. Ani se o to nepokouším. Zvolna odjíždím směrem na Kjel-sásveien. Když přijede červený autobus, zařadím se rovnou za něj. A tím se z nás stává menší kolona. Autobus. Koblížek. A Range Rover.

U točny na slepé silnici mezi Kjelsásem a Lofthusem jedu před dopravním omezením těsně za autobusem. Pak prudce zabrzdím. A s potěšením vidím, jak mezi mě a Range Rovera padá dopravní závora.

II.

Svatá schránka

(1)

„Bjorne, ty kluku, je to možný? Jsi to opravdu ty?“

Zestárla. Vždycky jsem ji bral jako tak trochu starší ženu (i když spíš asi hledám výraz zralejší), ale své roky vždycky uměla maskovat rafinovanou a mladistvou důstojností. Když jsem ji poznal, vyčesávala si stříbřitě blonďaté vlasy nahoru do elegantního účesu a chodila v těsných tkaných sukních a černých síťovaných punčochách. Teď vidím, jak s ní poslední roky zamávaly. V útlé tváři, z níž na mě živě pohlížejí její oči, kreslí jaterní skvrny a vrásky mapu rozkladu. Štíhlé ruce se jí chvějí jako párátky vrabčího mláděte. Řídkými bílými vlasy prosvítá kůže na lebce. Potřese hlavou. „To už je hodně dávno…“ pronese tázavě a vyčkávavě. Má křehký, něžný hlas. Kdysi jsem do ní byl blázen.

Úsměv je ale stále týž, pohled je týž, ale svěží barva se vytratila. Ustupuje krok stranou, abych mohl projít dovnitř.

Byt je stejný, jak si ho pamatuju: ohromný, přecpaný nábytkem, tmavý a prosycený těžkými vůněmi. Pokoj za pokojem. Dveře v širokých zárubních. Na stropě věnec štukových ozdob. Na komodách a úzkých policích vytvořila z titěrných figurek vrcholné okamžiky biblické historie. Mojžíš na hoře Sinaj. Marie s Ježíškem ve stáji. Kázání na hoře. Ukřižování. Na malých proutěných židličkách a v lýčených vozíčcích sedí chlupatí medvídci a panenky s bezvýraznými porcelánovými tvářičkami. Možná že tímhle způsobem si Grethe Lid Woienová uchovává dětství, o němž se odmítá bavit. Myslím, že nemá rodinu. Každopádně se k nikomu nezná. Nikdy jsem ji neslyšel mluvit o člověku, který by jí stál blízko. Prázdnotu si Grethe vyplnila studiem. A muži. Všude leží knihy. Opevnila se v bytě na honosné ulici ve čtvrti Frogner, a tam uctívá svou samotu.

Následuje mě do obýváku. Cestou míjíme dveře do ložnice, jsou pootevřené. Zahlédnu rozesílanou postel. Postele cizích lidí mě přivádějí do rozpaků. Stydlivě odvrátím pohled.

Není to stejná Grethe jako dřív. Stala se z ní stará dáma. Dokonce i její chůze působí obstarožně. Šokuje mě to.

Z jedné židle seskakuje kočka a zalézá pod piano. Kočky jsem nikdy neměl rád. A kočky nemají rády mě.

Grethe pokývne hlavou směrem k plyšové pohovce. „Měla bych ti nabídnout něco k pití,“ říká a ztěžka dosedne na pohovku.

Něco není v pořádku, cítím to. Přesto se nedokážu přimět k tomu, abych se zeptal.

Dívá se na mě. Nakřivo se usměje. Masivní nástěnné hodiny ztěžka odbíjejí druhou.

„Potřeboval bych pomoc,“ říkám a potlačuju kýchnutí. Pohovka je plná kočičích chlupů a ty mě šimrají v nose.

„To už mě napadlo. Nepatříš k těm, co přiběhnou bez důvodu.“

Nevím, jestli to myslela jako jemnou výtku, střízlivé konstatování nebo jako narážku na jeden večer před dvanácti lety, kdy jsem sebral odvahu a vyznal se jí, že ji miluju. Bylo mi dvacet a jí něco přes padesát. Odjakživa se chovám svérázně.

„Připadá ti, že jsem zestárla?“ ptá se.

Nikdy jsem jí nelhal, proto neodpovídám. Věk je v chronologii člověka pouhý bod. Matematičce Kathleen Ollerenshaw bylo 86 let, když vyluštila prastarou matematickou záhadu „magického čtverce“. Bez ohledu na to, jak se čísla sčítají, je výsledek 30:

0 14 3 13

7 9 4 10

12 2 15 1

11 5 8 6

Mlčím a Grethe si smutně povzdechne. „Jsem nemocná,“ přizná na rovinu. „Rakovina. Teď už to budou dva roky. Jsem vděčná za každý den.“

Vezmu ji za ruku. Je to jako držet studenou dlaň spícího dítěte.

„Doktor říká, že jsem houževnatá,“ pokračuje. „Máš bolesti?“

Pokrčí rameny pohybem, který může znamenat ano i ne. Potom říká: „Hlavně na duši.“ Stisknu jí ruku.

„Tak jaký máš problém?“ zeptá se střízlivě a vyprostí svou ruku z mé. Z tónu zaznívá nádech autority, která se kolem ní vznášela, když ještě působila jako profesorka. Skončila před sedmi lety. Pořád se o ní mluví.

„Jestli jsi nemocná, tak nechci…“

„Hlouposti!“

„Jen jsem myslel…“

„Bjorne!“

Prohlíží si mě.

Nevím, jak začít. Pomůže mi s tím: „Slyšela jsem, že pracuješ na vykopávkách v klášteře Vaerne.“

Přesně jako když ještě učila na univerzitě. Grethe se vždycky všechno doneslo.

„Něco jsme našli,“ říkám. A dál už to zase nejde. Hledám slova. A nakonec vyhrknu: „Jen se snažím přijít na to, co se stalo!“ To ovšem nedává moc smysl.

„Co jste našli?“

„Schránku.“

Váhavě: „No a?“

„Zlatou.“

Potřese hlavou: „Můj ty světe!“

„A profesor Llyleworth s ní utekl.“

Grethe nic neříká. Měla by se rozesmát, měla by zavrtět hlavou. Ale ona mlčí. A pak se rozkašle. Nejdřív opatrně, potom hlasitě a chrčivě. Zní to, jako kdyby se jí plíce v prsou trhaly. Obě ruce si drží před pusou. Nedívá se na mě. To je dobře. Aspoň mi nevidí do očí.

Odkašle si ještě několikrát. Diskrétně vytáhne kapesník a odplivne do něj.

„Promiň,“ zašeptá.

Potom dlouho pozoruju kočku, která podřimuje pod pianem.

V době, když jsem byl Grethin nejpilnější a nejoddanější student a věčně jsem hledal záminku k nějaké neodkladné pochůzce k ní domů, měla kocoura Lucifera. Sotva to může být ten samý kocour, ale vypadá úplně stejně.

„Je ta schránka pravá? Stará?“

„Tím jsem si jistý.“

„Nezaplevelil někdo výkopy?“

Zavrtím hlavou. Zaplevelení je hra, kterou se my archeologové rádi bavíme. Vpašujeme moderní předměty do starších kulturních vrstev - dálkový ovladač k televizi mezi klenoty starověkého krále, spínací špendlík mezi střepiny nádob a hroty šípů.

„Grethe, ta schránka je stará. A kromě toho,“ zasměju se, „mluvíme o vykopávkách pod vedením Grahama Llylewortha. Kdo by se mu odvážil vlézt do výkopu?“

Grethe to také rozesměje.

„A on věděl, co hledáme,“ pokračuju. „Věděl, že schránka na tom místě je. Věděl, že ji tam najdeme. Věděl to!“

Chvíli přemýšlí o mých tvrzeních.

„Ty si asi myslíš, že chce schránku ukrást. A prodat ji tomu, kdo nabídne nejvíc?“ ptá se hlasem zastřeným hleny.

„Napadlo mě to, ale tak jednoduché to není.“

„Ne?“

„Jede v tom i Sbírka starožitností.“ Dívá se na mě vyčkávavě a rezervovaně. „A zřejmě i ředitel Památkového úřadu,“ dodávám. Oči se jí zúží. Zřejmě si myslí, že se ten chudák Bjorn zbláznil.

„Opravdu je to tak, jak říkám, Grethe!“

„Jistě.“

„A nezbláznil jsem se.“

Usměje se na mě. „Tak mi řekni, o co jim jde?“

„Já nevím, Grethe, nevím…“

„Tak proč…?“

„Krádež na objednávku?“ přeruším ji až trochu příliš zbrkle.

Odmlčí se.

„Ale proč?“

„Já nevím. Není třeba Llyleworth členem nějakého mezinárodního gangu, který jde po uměleckých památkách?“

Grethe se chladně usměje. „Graham? Ten je moc velký egoista na to, aby mohl být členem čehokoliv. A rozhodně ne gangu!“ Je to výbuch plný hořkosti a prudkých citů.

„Ty ho znáš?“

„Ano… kdysi jsem se s ním setkala.“

„Kdy? Při vykopávkách?“

„To taky. A v Oxfordu. Před pětadvaceti lety. Proč ho vlastně podezíráš?“

„Má v úmyslu propašovat schránku ven ze země.“

„Vyloučeno! Určitě jen chtěl…“

„Grethe! Vím, o co mu jde.“

„Odkud bereš tu jistotu?“

Automaticky ztiším hlas.

„Protože jsem je odposlouchával.“ Chvíli počkám, abych těm slovům poskytl čas zapůsobit. „Odposlouchával jsem ho, když se domlouval s profesorem Arntzenem.“

Rezignovaně se zasměje a potřese hlavou. „No jo, typický Graham. A ty sis hrál na tvrdýho hocha, co?“

„Jen jsem to chtěl pochopit.“

„Co?“

„Jak mohl vědět, že schránka leží v ruinách osm set let starého oktogonu uprostřed norských obilných polí?“

Grethiny oči jsou v té chvíli bezedné. Na okamžik se topím v jejím pohledu.

„Bože můj,“ pronese spíš jen sama pro sebe.

„Co se stalo?“

„Oktogon?“

„Jo, části už jsme odhalili.“

„Nevěřila jsem, že existuje.“

„Tys o něm věděla?“

Popadne ji další záchvat kašle. Nahýbám se k ní a plácám ji po zádech. Teprve po několika minutách znovu popadne dech.

„Jak je ti?“ ptám se. „Nemám zavolat doktora? Chceš, abych už šel?“

„Vyprávěj mi o tom osmihranu.“

„Moc toho nevím. Nikdy jsem o žádném oktogonu v klášteře Vaerne neslyšel.“

„Asi ne z norských pramenů. Ale zmiňuje se v mezinárodní literatuře o řádu johanitů a o raných křesťanských mýtech.“

Podle všeho jsem tu hodinu chyběl. „Ty si myslíš, že profesor Llyleworth o tom oktogonu věděl?“

„To si piš,“ odpoví trochu koketně a tajemně.

„Proč teda nic neřekl? Proč to tajil?“

„Sotva to bylo tajemství. Nebo ty ses ho ptal?“

„Tvrdil, že hledáme kruhovou pevnost, o nějakém oktogonu se nikdy ani slovem nezmínil.“

Unaveně přikývne, jako kdyby ji tenhle hovor nudil. Sepne ruce. „A co tomu všemu říká profesor Arntzen?“

Podívám se stranou.

„Bjorne?“

„Nemluvil jsem s ním.“

„Proč ne?“

„Je jedním z nich.“

„Jedním… z nich?“ opakuje nedůvěřivě.

Ušklíbnu se, protože slyším, jak paranoicky to zní. Opatrně ji vezmu za ruku.

„Grethe, co se to děje?“

„To se ptáš mě?“

„Profesor Arntzen a profesor Graham Llyleworth! Vykradači hrobů? Obyčejný sprostý lupiči?“

Přivírá oči a zasněně se usmívá.

„Co ti na tom připadá tak zábavný?“ ptám se.

„Ono vlastně nic až tak překvapivé není. Když se to vezme kolem a kolem.“

„Není?“

„Tvůj otec studoval s Grahamem v Oxfordu. V sedmdesátých letech. A já s nimi. Graham a Birger byli nejlepší přátelé.“

Opírám se do pohovky. Na drátě elektrického vedení před oknem obýváku se houpe vlaštovka. Chvilku tam sedí a pak si odletí po svém.

„To ti Trygve Arntzen nikdy nevyprávěl?“ ptá se. „Ani Llyleworth?“

„Asi se o tom zapomněli zmínit. Já přece vím, že táta pracoval v Oxfordu. Ale nevěděl jsem, že tam byl i Llyleworth.“

„To tvůj otec seznámil Grahama Llylewortha a Trygve Arntzena.“

„Takže táta a Llyleworth spolu studovali?“

„Spolupracovali na jednom pojednání, které vyvolalo značný ohlas.“

Mám prázdno v hlavě.

„Máš ho?“ ptám se.

Ukáže ke knihovně.

Zvolna se soukám na nohy a jdu ke knihovně a ukazováčkem přejíždím po hřbetech knih.

„Třetí police,“ upřesňuje Grethe. „Vedle atlasu. Černý plátěný hřbet.“

Vyndávám spis. Je tlustý a papír už začal žloutnout a praskat.

Comparative Socio-Archaeological Analysis of Inter Continental Treasures and Myths, čtu nápis na hřbetě. „Birger Belto, Charles DeWitt a Graham Llyleworth, University of Oxford, 1973.“

„O čem to je?“

„Našli spojitost řady náboženských mýtů s mnoha archeologickými nálezy.“

Táta doma bezpochyby musel exemplář téhle knihy mít. Uvažuju, z jakého důvodu ho asi profesor s mámou odstranili.

Nazdařbůh listuji pojednáním. Na straně dvě bylo věnování, později přečmárané tuší. Podržím si papír proti světlu.

„Autoři chtějí tímto vyjádřit úctu a vděk svým vědeckým poradcům, Michaelu MacMullinovi a Grethe Lid Woienové.“

Překvapeně se na Grethe podívám. Mrkne na mě.

Na straně 54 si pročtu pár odstavců o nálezu svitků od Mrtvého moře v Kumránu. Na straně 466, tohle tedy rozhodně není skromná a ve spěchu odbytá práce, najdu poznámky pod čarou v rozsahu deseti stránek, kde jsou načrtnuté paralely mezi zlatým pokladem z Hon v 0vre Eikeru v roce 1834 a artefakty z hrobů v Agía Foťía na Krétě. V indexu pátrám po klášteře Vaerne, ale žádný odkaz nenacházím. Dokud prstem nespočinu na hesle Varna. Strany 296-301.

Kapitola se nazývá „The Octagon of Varna: The Myth of the Shrine of Sacred Secrets.“

Jak knihou listuji, vypadne záložka. Vizitka. Starodávná a úctyhodná. Charles DeWitt - London Geographical Association. Bezděky ji zastrčím do kapsy a dál se probírám kapitolou.

Jsem rychlý čtenář. Za pár minut projdu text vysvětlující mýtus o osmihranném chrámu, oktogonu, který johanité postavili pro relikvii, jež prý měla obsahovat, pokud jsem textu dobře rozuměl, poselství božské povahy. Možná z doby Ježíšovy. Možná z dob křižáckých výprav. Není snadné to pochopit. Možná jsem si to celé špatně vysvětlil. Čtu moc rychle.

„Můžu si to půjčit?“ zeptám se a zvednu knihu před sebe. „Rád bych si to pročetl důkladněji.“

„Ale ano,“ odpovídá nadšeně. Jako kdyby víc než cokoliv jiného chtěla, abych si zrovna tuhle knihu s sebou odnesl.

„Tak mi řekni, co o tom víš.“

Grethe spokojeně zamrká a odkašle si. Křehkým a roztřeseným hlasem vypráví o křižákovi, který s sebou v roce 1186 vezl do Jeruzaléma relikvii řádu johanitů. Relikvie se později proslavila jako The Shrine of Sacred Secrets. Johanité dostali od papeže Klementa III. příkaz nejen svatou schránku střežit, ale také ji ukrývat před lupiči, křižáky a rytíři, před biskupy, papeži a královskou mocí. Když Saladin rok nato dobyl Jeruzalém a johanité museli prchnout, všechny stopy se ztratily. Dobrodruhům a zlatokopům, kteří se po staletí po pokladu pídili, zůstalo jediné vodítko: svatá schránka leží v oktogonu, tedy osmiúhelném chrámu.

„V klášteře Vaerne?“ ptám se uštěpačně.

Grethe sedí opřená o opěradlo pohovky a pozoruje mě. Někde vzadu číhá shovívavost. „A proč ne ve Vaerne?“

Nedokážu potlačit smích.

Poplácá mě po koleni. „Bjorne, já vím, co si myslíš. Ty jsi byl odjakživa netrpělivý a zbrklý v úsudku. Pamatuješ, co jsem tě učila na univerzitě? Neučila jsem tě kombinovat skepsi s fantazií? Porozumění s tázáním? Pochybnost s upřímností? Naslouchej mýtům, pověstem, pohádkám, náboženstvím. Ne proto, že vyprávějí pravdu, Bjorne. Ale proto, že vyrůstají z jiné pravdy.“

Napětí v hlase i intenzita jejího pohledu mě děsí. Jako kdyby mi chtěla předat klíč k věčnému životu, než se sama ztratí v oblaku kouře a jisker. Neudělá ani jedno. Nakloní se a vezme si z misky na stole cukrátko. Strčí si bonbon do pusy. Slyším, jak jí chřestí o zuby.

Vrtí hlavou. „Klášter Vaerne není vůbec špatná skrýš. Leží tak daleko od Svaté země, že dál snad už ani ležet nemůže. Norsko bylo výspou civilizace. A historikům se nikdy nepodařilo uspokojivě vysvětlit, proč johanité tenhle klášter v Norsku na konci 12. století založili.“ Zamyšleně potřese hlavou. „Pokud jste opravdu našli oktogon, Bjorne, a pokud jste opravdu našli schránku…“ nechá větu vplynout do prostoru.

„Co je ve schránce?“ ptám se.

„O to právě jde. Co je v té schránce?“

„Ty to nevíš?“

„To teda opravdu nevím,“ odpovídá, „vůbec netuším. Kolovalo o tom hodně pověstí. Povídalo se mimo jiné, že merovejská dynastie někam ukryla poklad netušené hodnoty. Zlato a drahé kameny, které církev a královský rod shromažďovaly po dlouhá staletí.“

„Prosím tě!“ přeruším ji s hlubokým a hraným povzdechem. „Ukryté poklady? Už jsi někdy slyšela, že by někdo takový poklad našel?“

„Třeba pořád čeká, až ho někdo najde.“

„Romantika á la Indiána Toneš.“

„Bjorne,“ osloví mě a našpulí při tom rty způsobem, který předem prozrazuje, co mi řekne, „mluvím o pověstech, které se v akademických kruzích omílají už desetiletí. Já jim velkou váhu nepřikládám. Ale na druhé straně si zase nejsem tak jistá, jako jeden skeptický mladík, kterého dobře znám.“

„Takže co teda říkají - ty pověsti?“ Vyplivnu to slovo jako červavou třešeň.

„Existuje jistá mapa. A jistá genealogie. Kódované texty. Neznám ten příběh do podrobností. Má původ v malé jihofrancouzské vesničce jménem Rennes-le-Cháteau, kde jeden mladý kněz našel svitky pergamenu, které mu podle pověstí přinesly bohatství. Neuvěřitelné bohatství. Tehdy se restauroval starý kostel, který ten kněz převzal. Nikdo přesně neví, co se vlastně našlo. Povídá se, že pergameny obsahovaly ohromné a nezměrné tajemství.“

„Jako třeba?“

„To kdybych věděla, Bjorne, tak by to sotva bylo tajemství, viď? Někteří badatelé spekulují o náboženských mýtech. Ze objevil Archu úmluvy, což by zase nebylo až tak přitažené za vlasy, protože kostel byl postaven na ruinách kostelíka ze sedmého století. Jiní si myslí, že našel originály biblických textů. A další zase přišli s hypotézou, že jde o genealogie, rodokmeny. Objevila se také tvrzení, že prostě a jednoduše našel mapku vedoucí ke středověkému pokladu.“

„A co to má společného s klášterem Vaerne?“

„To nevím. Mohlo by připadat v úvahu, že poklad, pokud existuje, je ukryt v základech kláštera. Nebo schránka, kterou jste našli, obsahuje indicie ukazující cestu dál?“

„Grethe,“ vzdychám a prosebně ji vzývám pohledem.

„Q!“ vyhrkne zničehonic.

„Co jsi říkala?“

„Rukopis Q,“ vysvětluje.

Nechápavě se na ni otočím.

Pokračuje: „O tomhle nic pořádně nevím. Jen dohady. Po všechna ta léta jsem uvažovala, jaký nález mohl být tak důležitý. A když si poskládám malé střípky informací, padnou dohromady jak dětská skládačka. Možná.“

„Rukopis Q?“ ptám se.

„Q jako Quelle, což znamená pramen. Německy.“

„Quelle?“

„Ty jsi o tom opravdu nikdy neslyšel?“

„Ne, vážně ne. Co to je?“

„Údajně původní řecký rukopis.“

„A obsahuje?“

„Všechno, co Ježíš řekl.“

„Ježíš? Opravdu?“

„Jeho učení formou citátů. Text, který prý Matouš a Lukáš použili jako základ svých evangelií a jako doplněk Markova evangelia.“

„Netušil jsem, že nějaký rukopis Q existuje.“

„Třeba ani neexistuje. Je to jen teorie.“

„A z jakého důvodu by skončil v klášteře Vaerne?“

„Zeptej se otčíma.“

„On to ví?“

„Každopádně ví víc než já,“ opáčí Grethe po chvíli.

„Ale jak…?“

„Bjorne,“ přeruší mě a dobromyslně se zasměje. Pak se na mě zamyšleně podívá. „Neměl bys chuť se podívat do Londýna?“

„Do Londýna?“

„Kvůli mně.“

Váhám.

Dodává: „Na můj účet.“

„Proč?“

„Chci přijít na kloub jedné staré historii.“

Neříkám na to nic. Ani Grethe. Vysouká se na nohy a belhá se z obýváku do ložnice. Když se vrátí, podává mi obálku. Otevírám ji a napočítám třicet tisíc norských korun.

„Bože!“

„To by mělo stačit.“

„Je to strašně moc!“

„Jen si nemysli. Třeba budeš muset jet ještě někam. „Ty jsi blázen, schovávat tolik peněz doma!“

„Já bance svoje peníze nesvěřím.“ Usmívám se, trochu nechápavě a tázavě. „O co tady vlastně jde?“

„To máš právě za úkol zjistit.“

„Grethe!“ Pokouším se zachytit její pohled, ale ona uhýbá. „Proč tě to tolik zajímá?“

Dívá se přímo před sebe. Konečně ale můj pohled opětuje. „Mohla jsem v tom taky jet.“

„V čem?“

„V tom, z čeho jsi právě sloupl vrchní vrstvu.“

„Ale?“

„Ale něco se stalo…“

Nahrnou se jí slzy do očí a kousne se do spodního rtu. Chvíli to trvá, než potlačí nával citů, které ji zaplavily. Je mi jasné, že z ní už víc nedostanu. Ale její důvody nejsou důležité. Ne teď. Dřív nebo později se je stejně dozvím.

„Pojedeš?“ ptá se.

„Samozřejmě.“

„Society of International Sciences. SIS. Londýn. Whitehall. Ptej se po předsedovi správní rady. Michael MacMullin. Ten odpovědi zná.“

„Na co?“

„Na všechno!“

Díváme se jeden na druhého. Bere mě pevně za paži.

„Buď opatrný!“

„Opatrný?“ opakuju vystrašeně, nechápavě.

„MacMullin,“ říká Grethe, „zná spoustu vlivných lidí.“

Zní to jako skrytá hrozba.

„Vlivných lidí,“ opakuji. „Jako je třeba Charles DeWitt?“ Ve tváři jí skoro nepozorovatelně cukne.

„Charles?“ Hlas zní dutě. „Charles DeWitt? Co o něm víš?“

„Nic.“

Na chvilku se uchýlí do sfér, kam já přístup nemám. A potom řekne: „Jeho se každopádně obávat nemusíš.“ Hlas v sobě skrývá hlubokou něhu. „Co víš o tom neštěstí?“

„Byla to maličkost,“ odpovídá. „Tržná rána v paži. Do rány se dostala sněť.“ Nic nechápu.

„Zabil se přece…“ namítnu.

Podívá se na mě a svraští čelo. Pak jí to dojde. „Á, tvůj otec?“ Jen oči prozrazují pohnutí. „Tam není co hledat,“ odsekne zatvrzele.

Zůstávám bez pohnutí stát. „Ale Grethe…“

„Nic,“ sykne. Napětí vyvolá kašel. Nejmíň minuta uběhne, než se dá dohromady. „Nic,“ opakuje tiše, a tentokrát mírněji. „Není tam nic, co bys měl vědět.“

Abych se dostal do instituce zvané Domus theologica, potřebuju přesně dvanáct minut jízdy. Zní to sice jako jihoevropské nákupní centrum, ale je to jen nabubřelé jméno teologické fakulty na Blindernveien. Znám jednoho odborníka z katedry hebrejštiny. Mohlo by to být užitečné.

Gert Vikersláten měří skoro dva metry a je hubený jako lunt. Skoro to vypadá, že se musí hodně soustředit, aby udržel rovnováhu. Podobá se brodivým ptákům. Má špatnou pleť a vous působí dojmem, že si ho za ušima a pod bradou trochu moc utáhl. Všechno na jeho osobě - prsty, paže, nos, zuby - je neúměrně dlouhé a nesou-měrné.

Pár minut vzpomínáme na studentská léta. Mluvíme o společných známých, nemožných učitelích, holkách, o kterých jsme snili, ale nikdy nedostali. Stejně jako já zůstal Gert sám. A stejně jako já přetírá menší neurózy patinou akademické arogance.

Ptá se mě, proč jsem přišel. A já mu vysvětluju, že hledám někoho, kdo by mi poskytnul pár informací o rukopisu Q.

Oči se mu rozzáří. Ohryzek začne poskakovat. Nic experta nepotěší tak, jako když se může blýsknout. „Q? To je něco! Rukopis, který se nikdy nenašel!“

„Ale možná existoval,“ doplňuji. „To si každopádně dost lidí myslí.“

„Ty taky?“

„Bezesporu.“ Rozhodí dlouhé paže. Mám skoro strach, že v té těsné kanceláři vybourá stěny.

„Přestože nikdo nikdy neviděl ani písmenko?“

„Q připomíná černou díru,“ konstatuje a ukazováčkem a palcem maluje kruh. „Ani nejsilnějšími teleskopy ji neuvidíš. Ale podle chování ostatních nebeských těles víš, že tam je.“

„Přesně jako když víš, že na spodní straně papíru s kovovými pilinami je magnet,“ rozvádím to dál. Přikyvuje a já pokračuju.

„Všechno, co o Q vím, je, že je napsán v řečtině. A že má obsahovat spoustu Ježíšových moudrých slov v podobě citátů, která pak dál lidstvu předali Lukáš a Matouš. A že se považuje za pramen bible.“

„Tak to víš všechno podstatné.“

„Ale vysvětli mně, jakou roli hraje, jestli ten rukopis existuje nebo ne?“

„Vědomosti. Porozumění.“ Pokrčí rameny. „Když se na to díváš takhle, tak nehraje žádnou roli, jestli archeologové našli loď z Gokstadu. Každopádně je ale dobré, že ji našli.“

„Může pramen Q znamenat nějaký rozdíl mezi předtím a teď?“

„O tom nepochybuj!“

„Proč? V jakém ohledu?“

„Protože Q by mohl změnit naše chápání a výklad biblických textů. Sám víš, jak křesťanství dodnes zasahuje do našeho všedního života. Jako nositel kultury, prostřednictvím zákonů a pravidel, prostřednictvím našeho pohledu na člověka. Všechno spolu souvisí.“

„Tomuhle všemu rozumím. A ty říkáš, že Q by tohle mohl změnit?“

„Q nám pomůže líp porozumět vzniku Nového zákona. A tím i výkladu textů. Starocírkevní teolog Origenes tvrdil, že slovo bible nelze vykládat doslovně, jak mnozí dnes dělají, ale jako znamení nebo obraz něčeho jiného, většího. Bibli je nutno chápat jako celek. Když se v bibli vypráví o hoře, z níž je možné vidět celý svět, tak se to nemyslí doslovně! Přestože hodně lidí trvá na doslovném výkladu každého slova.“

„Jak je starý?“

„Skoro dva tisíce let. Máme za to, že Q vznikl těsně před tím, než Pavel napsal a datoval své úplně první dopisy, takže už dvacet let po Ježíšově ukřižování.“

„Kdo ho napsal?“

„To právě není jasné.“ Naklání se ke mně a tlumí hlas. „To nejzajímavější na datování je, že to bylo dvacet let před tím, než své evangelium napsal Marek.“ Významně zvedá obočí. A netrpělivě očekává moji reakci. Ta nepřichází. Nechápu, proč mu to datování připadá tak zajímavé. Obočí mu zas ochable spadne tam, kam patří.

„Jak víš,“ pokračuje dál přehnaně zřetelně, skoro povýšeně, „považuje se Markovo evangelium za nejstarší evangelium, tedy první, ačkoliv v Novém zákoně je uvedeno jako druhé. Bylo sepsáno pravděpodobně čtyřicet let po Ježíšově ukřižování, tedy kolem roku 70.“

„Takže svým způsobem je rukopis Q pravější než pozdější evangelia?“

„Pravější?“

„Protože byl napsán dřív po samotné události?“

„No…,“ říká Gert protáhle a v úšklebku odhalí dlouhé zuby a růžové dásně. „Odhadovat pravost starých rukopisů, biblických nebo jiných, dva tisíce let poté je poměrně dost bezpředmětné. A je to taky otázka víry. Nicméně je zřejmé, že čím větší je časová vzdálenost od pramenů a událostí, tím větší je riziko, že líčení bude nepřesné a nedostatečné.“

„Svým způsobem byli staří evangelisté něco jako novináři,“ poznamenávám.

„Copak novináři. Taky hybná síla společnosti, zvěstovatelé, misionáři…“

„Přesně tak! Novináři,“ opakuju s úsměvem. „A evangelisté měli přístup k rukopisu Q?“

„Není to úplně nepravděpodobné. Máme za to, že Q v prvním století koloval mezi prostými křesťany,“ vysvětluje Gert. Zkřiví rty, jako by ho potěšilo něco, co by neměl říkat. „Rukopis je značně kontroverzní. Někteří badatelé totiž dovozují, že určitá společenství křesťanů nechápala Ježíše jako boha, ale jako moudrého filozofa. Člověka, který chtěl naučit lidstvo žít tak, aby se z něj mohli stát šťastní židé. Když z Nového zákona vyřadíš evangelia a Pavla, zůstává reformované židovství.“

„To si ale myslí spousta lidí, ne?“

„Jenže nesmíš zapomenout, že Q, pokud bude vůbec kdy nalezen, má obrovský význam z toho prostého důvodu, že byl zapsán krátce poté, co byl Ježíš ještě mezi námi. Očitými svědky. Ne evangelisty, kteří žili až daleko později. Q byl tedy jakousi novinářskou zprávou - v daleko větší míře než přibarvená a poopravená evangelia. Q líčí obraz Ježíše jako apokalyptického buřiče a člověka, který ve společnosti hrál určitou roli. Prostě tehdejší revolucionář. Q se nezabývá tím, jestli Ježíš byl Syn boží nebo ne.“

„Takže co Q dokazuje?“

„Q sotva něco dokazuje. Ale rukopisy z té doby musíš číst s jistým, alespoň základním pochopením té epochy. Tehdejších společenských poměrů.“

„Já jsem si vždycky představoval, že teologové slepě věří tomu, co stojí v bibli.“

„Ale prosím tě! Teologie je věda, ne víra! Už v 18. století si kritičtí teologové ohledně dogmat kladli otázky. Profesor Herman Samuel Reimarus zredukoval Ježíše na židovského politika. Roku 1906 šel stejným směrem Albert Schweitzer s impozantním vědeckým dílem, které se vůči vládnoucímu teologickému výkladu stavělo kriticky.

Tito teologové rozlišovali mezi historickým Ježíšem a Ježíšem zvěstování. A tahle kritická teologie se stále vyvíjí až do naší doby. Kombinací poznatků z historie, sociologie, antropologie, politiky a teologie může vyvstat nový obraz Ježíše.“

„Jaký?“

„Ježíš se narodil do bouřlivé doby. Jeho učení se vyznávalo i zneužívalo. Mnohá prvotní křesťanská společenství Ježíšově smrti a zmrtvýchvstání vůbec nepřikládala váhu. Vnímali ho jako sjednotitele a vůdce. Pro ně to byl takový Lenin nebo Che Guevara. Zatímco jiné původní křesťanské obce výlučně zdůrazňovaly ukřižování a nanebevstoupení a takříkajíc zapomínaly na historického Ježíše.“

„Q tedy nemluví o žádném božském Ježíši?“

„No siťie! Ani v nejmenším, dokonce to vypadá, že autoři rukopisu nevěděli nic o okolnostech Ježíšovy smrti. A pokud s nimi obeznámeni byli, tak prostě ukřižování pominuli. O zmrtvýchvstání už ani nemluvě. Chápeš? I kdyby Q potvrdilo hodně z toho, o čem píše Lukáš a Matouš, nález skutečného rukopisu Q by mohl ovlivnit a pozměnit naše chápání Ježíše. Autoři rukopisu se nikdy na Ježíše nedívali jako na božího Syna, ale jako na potulného mudrce a agitátora. Buřiče! Teprve později vytvořili evangelisté dogma o Ježíšově zmrtvýchvstání. A tím ho proměnili v božstvo. Někteří jsou dokonce toho názoru, že Ježíšovi žáci po ukřižování ukradli jeho tělo a zmrtvýchvstání si vymysleli. Nechtěli si přiznat porážku - že jejich spasitel si klidně umřel a nechal je tu svému osudu, aniž na zemi zavládla boží říše. Sám Ježíš dlouho věřil, že boží říše se dostaví ještě za jeho života.“

„Já jen pořád nechápu, proč jste si tak jistí, že Q opravdu existuje?“

Gert si přejíždí tvář prsty až k bradě a chytne se za kněžský vous. „Představ si, že my dva bychom přeložili jeden anglický text do norštiny. Naše verze by si byly podobné. Ale nebyly by úplně identické. Tak to je v mnoha ohledech s evangelii Matouše a Lukáše. Badatelé vyvodili, že celých dvě stě třicet pět veršů u Lukáše a Matouše je si tak podobných, že oba evangelisté museli čerpat z jednoho pramene. Přestože obě evangelia byla napsána nezávisle na sobě, mnohé z Ježíšových promluv jsou naprosto totožné. Slovo od slova.“

„Takže?“

„Historický Ježíš mluvil aramejsky a aramejština vytlačila v Palestině hebrejštinu na čtyři sta let jako jazyk běžného dorozumívání. Ježíš nemluvil řecky, jako v těchhle rukopisech. Proto museli mít evangelisté původní řecký rukopis, kterého se drželi a z kterého citovali. Q! Quelle! Pramen!“

„A nemohli Lukáš s Matoušem prostě jeden od druhého opisovat?“

Gert se posměšně ušklíbne. „Kdyby to bylo tak jednoduché! No way. Tahle dvě evangelia jsou napsána v různých dobách. Na různých místech. Pro značně rozdílné čtenáře. Vyskytuje se v nich až příliš mnoho závažných odlišností na to, aby jeden druhého četli. Protože v tom případě by si vyprávění navzájem přizpůsobili. Opravili, pozměnili. Nicméně můžeme konstatovat, že oba čerpali ze stejného pramene.“

„Co my víme,“ pronesu lakonicky.

„Nebo věříme, že víme,“ opravuje Gert. Zhoupne se na židli. Napadá mě, že jestli se převrhne, bude to mít dalekosáhlé následky. „Vědci jsou si jistí, že první evangelium napsal Marek. Dále že Lukáš i Matouš opírali svá evangelia o Marka a o rukopis Q a nadto je doplnili vlastními dodatky. Například u Matouše najdeš okolo devadesáti procent Markových témat.“

„Jak dlouho vědí teologové o existenci Q?“

„Už počátkem 19. století byli badatelé přesvědčeni, že Matouš a Lukáš museli vycházet ze společného pramene. Tedy kromě Marka. Ale teprve v roce 1890 byl tento pramen identifikován.“

„Jako Q?“

Gert přikývne. „Ne všichni mluví o Q se stejným nadšením. Což je pochopitelné. Většina lidí se zdráhá nadchnout pro něco, co existuje jen jako teorie.“

Vstává. Vypadá to, jako kdyby před sebou viděl osvětlený přednáškový sál plný zanícených mladých studentek, které po ničem netouží víc, než dostat od Gerta v pozdních večerních hodinách po slavnostní večeři a lahvi dobrého vína soukromou hodinu teologie a aplikované fyziologie.

Pak pokračuje: „V roce 1945 se stalo něco zvláštního. Tenkrát našli dva egyptští bratři pod zemí na úpatí skal u Nag Hammádí velký zapečetěný hrnec.“

„A zevnitř vyskočil duch a splnil jim tři přání,“ roze-směju se. „Pušku, ženu a zbrusu novýho velblouda.“

Gert spiklenecky zamrká. „Skoro. Bratři měli strach nádobu otevřít, protože se opravdu báli, aby vevnitř nebyl duch. Teda zlý duch. To hrnce v Egyptě často ukrývají. Jak nejeden bystrý archeolog ví.“

Rozesmějeme se oba. Gert milým bublavým smíchem.

„Nicméně vidina bohatství bratry nakonec přemohla,“ pokračuje dál ve vyprávění. „Duchové už přece mohli z nádoby být dávno pryč. A třeba je napěchovaná zlatem a diamanty. Tak zkusili štěstí a rozbili ji.“

„Žádný duch?“

„Ani stopa.“

„A co teda našli?“

„Třináct knih. Třináct svazků v gazelí kůži.“ Potřesu hlavou.

Gert plácne dlaní do stolu. „Byl to pozoruhodný nález! Pro archeology i teology. Knihovna Nag Hammádí. Rukopisy mimo jiné obsahovaly kompletní Tomášovo evangelium!“

Mžourám před sebe a snažím se někam umístit Tomášovo evangelium. Samozřejmě že jsem bibli nikdy nepřečetl důkladně. Ale myslel jsem si, že alespoň evangelisty znám všechny.

„Tomášovo evangelium do bible zařazeno nebylo,“ vysvětluje Gert.

„Nakonec každému není dopřáno být odmítnut bohem,“ poznamenávám. „Vy odborníci jste o Tomášově evangeliu věděli?“

„Yes! Nebo alespoň do jisté míry. Ale kompletní spis neviděl nikdo až do roku 1945. Už předtím byl ovšem v egyptském Oxyrynchosu nalezen fragment Tomášova evangelia psaný řecky. Ale verze z Nag Hammádí je celá. A nejen to, svazky také obsahují takzvané Filipovo evangelium a opisy rozhovorů mezi Ježíšem a učedníky. Skoro celý nový Nový zákon a navíc velmi vzdálený originálu. A teď mě dobře poslouchej, protože tohle je fakt důležitý a zajímavý. Je psaný koptštinou!“

„No to mě podrž! Koptštinou?“ vykřiknu s předstíraným nadšením. Gert mě okamžitě prohlédne.

„Jo, koptštinou,“ opakuje. „Tedy egyptským jazykem, kterým se mluvilo na sklonku římského impéria.“

„Jo, rozumím,“ zamumlám, ačkoliv i to je zřejmá nadsázka.

Gert se chápavě usmívá. Takovým úsměvem zřejmě obdarovává nejisté studentky prvního ročníku s copy a v přiléhavém tričku. „Pomocí těchto textů dokázali badatelé Tomášovo evangelium rekonstruovat v původním jazyce, v řečtině. Oproti evangeliím, která byla do bible zařazena, ale podobně jako Q neobsahuje Tomášovo evangelium nic nebo jenom hodně málo o Ježíšově narození, životě a smrti. Zachycuje jen jeho slova. Sto čtrnáct citátů vždy uvedených slovy: Ježíš pravil…‘ Mnohé z citátů v Tomášově evangeliu jsou podivuhodně shodné s citáty u Matouše a Lukáše. Pro badatele z toho evidentně vyplývá, že Tomáš použil stejný pramen jako oni dva. Pořád ještě chápeš?“

„Tak nějak.“

„Tomášovo evangelium nepřímo dokládá, že Matouš a Lukáš, podobně jako Tomáš, použili stejný pramenný spis. Sbírku rukopisů, kterou opsali a podle potřeby vyšperkovali, prostě se řídili tím, o čem z Ježíšova života a učení své čtenáře chtěli přesvědčit. Nejzajímavější na tom je, že autor rukopisu Q, a pravděpodobně Ježíšův současník, vykládal Ježíšova slova úplně jinak než autoři a čtenáři bible.“

„Jinými slovy dost choulostivá záležitost.“

Gert se kouše do spodního rtu a přikyvuje. „You bet! V roce 1989 začala skupina vědců rekonstruovat rukopis Q srovnáváním Matoušových a Lukášových biblických textů s Tomášovým evangeliem. Už jen sama tahle práce vyvolala kontroverzní a vzrušenou debatu o původu křesťanství.“

Podívám se na Gerta a on na mě. Asi uvažuje, proč jsme zašli až sem.

Ptám se: „Co by se stalo, kdyby někdo rukopis Q našel?“

Zamyšleně vrtí hlavou: „Takovou myšlenku si vůbec nechci připustit. To by naprosto zastínilo nálezy svitků od Rudého moře a objev Tutanchamonovy hrobky. Jednoduše bychom museli přepsat dějiny náboženství.“

Musím se sám sebe ptát, jestli zlatá schránka v bedýnce ze ztrouchnivělého dřeva zastrčená do igelitového pytlíku v Rogerově bytě může obsahovat rukopis Q.

Kdybych byl filmový hrdina, odstranil bych dřevěný obal a schránku otevřel, abych ukojil zvědavost vlastní i zvědavost publika. Ale já jsem přemýšlivý člověk - seriózní a opatrný badatel. Schránka takhle stará, která ležela tolik let v zemi, se nedá otevřít jako nějaká obyčejná konzerva. To lze provést jen s největší opatrností a obezřetností. Musejí to udělat odborníci. Je to jako otevřít mušli a zjistit, jestli uvnitř není perla, a mušli přitom nepoškodit. Kdybych se zbrkle a s nadšením vrhl do odhalování obsahu schránky, budu riskovat, že způsobím katastrofu. V lepším případě obsah poškodím, aniž bych pochopil, co jsem našel. Nejsem nijak kovaný ve staro-řečtině, hebrejštině, aramejštině nebo koptštině. V horším případě se všechno rozpadne. Starý pergamen a papyrus se mohou přes noc proměnit v prach.

Ale jedno vím: schránku je nutné chránit.

(3)

Některé ženy vysílají tak silné záření, že mi proniká přímo do hypofýzy.

Je vysoká, má nazrzlé vlasy, zelené oči, tenké rty, náznak pih. Sukně jí plandá kolem dlouhých nohou a pas obepíná široký stříbrný pásek. Za bavlněnou blůzou se dá tušit objemnost ňader.

Dva roky jsem do ní byl zamilovaný. Doufám, že o tom neví, ale myslím, že jo. Teď přede mnou stojí ve dveřích se stejným kosým úsměvem, který mě kdysi uhranul. Jmenuje se Kristin. Je to Casparova žena. Kdyby člověk Kristin neznal, asi by hádal, že to je textilní umělkyně nebo modelka, která pózuje nahá, nebo možná artistka na hrazdě v nějakém kočovném cirkusu. Ale Kristin je ekonomka. Vedoucí odboru na Státním statistickém úřadě. Když jsme studovali na univerzitě v Oslu, žila Kristin s Casparem ve studentské komunitě na ulici Mariadals-veien. Ohromný barák. Džez a bluesrock. Mejdany o víkendech čtyřiadvacet hodin denně.

Společné bydlení není nic pro mě. Křečovitá soudržnost. Ukňouraný soužití. Hromada bot a holínek ve vchodu. Mokré spoďáry cizích lidí v sušárně. Hádky. Dlouhá odpoledne ve společenské místnosti se sluncem v oknech. Vždycky někdo sleduje, co děláš, a slyší, když jsi na záchodě. Chce s tebou probírat nějakou knížku nebo film, hrát karty nebo tě pošle do háje, když si od něj chceš půjčit tabák, aby sis mohl ubalit cigaretu. Nezapomene tě upozornit, že jsi na řadě s nádobím. Nečitelné podpisy na pořadníku do prádelny. Společné schůze, vzájemnost, solidarita, třecí plochy, erotika, hlasování, sebekritika. Nic pro mě.

Jednou v létě jsem přespal u nich v ložnici. Caspar a Kristin se tiše milovali na matraci na podlaze hned vedle mě. Bylo to časně zrána. Pokoj zaplavovalo namodralé světlo. Tvářil jsem se, že spím. Oni se tvářili, že věří, že spím. Vzpomínám si na její přidušené sténání, vlnivé pohyby těl, Casparovo funění nosem, zvuky, pachy. Ráno jsme předstírali jakoby nic.

Byli oba anarchisti. Nikdy jsem jejich vzpouru moc nechápal. Teď už jejich nadšení ochladlo. Stali se z nich sociální demokrati. Jediné, co Kristin a Caspara odlišuje od mas, je zvláštní svéráz, který má kořeny v dobách kolektivního bydlení: nemají televizi. Nechtějí ji. Pro ně to je otázka principu. Obdivuju je.

„Bjorne!“ vykřikne Kristin radostně, vtáhne mě do dveří a s úsměvem si mě prohlíží od hlavy k patě. „Ty ses ani trošičku nezměnil!“ ohodnotí můj zevnějšek. Objímáme se. Dlouze. Ani mně nepřipadá, že se Kristin změnila. A zni-čeho nic si vzpomenu, proč jsem do ní byl zamilovaný.

Caspar rozložil na kuchyňský stůl kopie dokumentů, které se týkají vykopávek v klášteře Vaerne. Svazky dopisů, dokumentů, tabulek, schémat, map. A to všechno vyšperkované spoustou razítek a průvodních dopisů, které produkují všechny byrokracie na ospravedlnění své existence. Leží tu žádosti a odpovědi, popisy a upřesňující vysvětlení, všechno v bohorovné směsici norštiny a angličtiny.

„Připadal jsem si jako špion, když jsem pořizoval kopie,“ vysvětluje Caspar s nervozitou v hlase. Nevím, jestli si dělá legraci. Ale asi ne. Léty se z něj stala spravedlnost sama. Tohle udělá státní služba s loajálními služebníky. Sžijí se se systémem. Jako kdyby se oni sami stali systémem. Což ostatně není tak daleko od pravdy.

Kolem nás se vznáší a poletuje Kristin jako čiperná di-voženka. Zapaluje asi tak tisíc svíček, které byt změní v zapomenutý horský klášter ve starém Řecku. Přináší čaj v ohromných keramických miskách. Nespouští ze mě oči. Těkavé pohledy plné napětí, které prozrazují, že čeká, až řeknu něco, co náladu uvolní. Ale to nemám v úmyslu. Upekla koláčky a vafle. Hluboko uvnitř za postavou šéfky odboru, za sexy feministkou, ekonomickou analytičkou, za buřičkou, za krásnou a světáckou fasádou se skrývá starostlivá ženuška, která pro všechny chce jen dobro.

Sáhnu náhodně po jednom dopisním papíru s podpisem Caspara Scotta. Pod logem Památkového úřadu s říšským lvem se dočítám:

„S odvoláním na zákon o ochraně kulturních památek z 9. června 1978 a ve znění pozdější novely tohoto zákona, poslední z 3. července 1992, se uděluje předsedovi správní rady Society of International Science (SIS) Michaelu MacMullinovi (dále jen držitel povolení) povolení k zahájení archeologických vykopávek pod vedením profesora Grahama Llylewortha, na vymezeném prostoru (NGO/mapa č. 1306/123/003). Plán vykopávek spadá pod úřad ochrany kulturních památek a je povinností držitele povolení podřídit se pokynům stálého archeologického zástupce (dohližitele), kterého dotčené úřady jmenují. Hledání pevnosti spadá pod úřad Památkové péče (srovnej předpisy o rozdělení oblastí odborné práce). Pokud však archeologické vykopávky budou mít ještě další cíle, budou pravomoci delegovány na krajské archeologické muzeum (Oddělení starých sbírek na Univerzitě v Oslu).“

Kdysi psával Caspar poezii. V roce 1986 mu otiskli jednu báseň v sobotní příloze deníku Dagbladet. Dlouho snil o tom, že bude spisovatel. Možná že by to býval někam dotáhl. Zvláštní, jak veřejná služba zamává s vyjadřovacími schopnostmi.

A jsou tu i jiné papíry - o záměru vykopávek, o tom, kde se budou případné nálezy registrovat a vystavovat, o povinnosti je zveřejnit. Čtu, že Graham Llyleworth -renomovaný profesor archeologie, autor četných učebnic a vědeckých pojednání publikovaných na univerzitách v celém světě - má nad vykopávkami odborný dohled. Čtu o pravděpodobností nálezu kruhové pevnosti s přilehlými kasárnami. Projdu i písemnosti profesora Arnt-zena, který se zaručuje skoro za všechno včetně mých schopností na post dohližitele, a všimnu si i razítka a nečitelného podpisu ředitele institutu, Franka Viestada.

Pokládám kopie zpátky na stůl a říkám: „Kamufláž.“

„Čeho?“ ptá se Kristin.

Znám Caspara poměrně dobře, a tudíž je mi jasné, že jí vyprávěl úplně všechno, a taky znám Kristin dost dobře na to, aby mi bylo jasné, že umírá zvědavostí.

„Od samého počátku věděli, že žádnou kruhovou pevnost nenajdeme,“ říkám.

„Protože o kruhovou pevnost jim ani nešlo,“ doplňuje Caspar.

„Přesně tak. Šlo jim o něco podstatně většího.“

Kristin se dívá střídavě na Caspara a na mě s pohledem, který zračí obavu - nejsou to zas nervy?

„Většího než pevnost?“ ptá se Caspar.

Mrknu na Kristin svým nejšibalštějším pohledem vysílajícím signál zdravý jako rybička. „Důležitějšího než pevnost.“

Kristin se natáhne pro zákusek a způsob, jakým se jí napne blůza, mě trochu vyvede z konceptu, protože pod látkou se jí zřetelně rýsují bradavky. Caspar sleduje můj pohled a já zrudnu až po uši.

„A jak se do hry dostali ti Angličani?“ ptá se Kristin a rychle dodá: „Co je, Bjorne? Není ti horko?“

„Ti samozřejmě moc dobře věděli,“ odpovídá Caspar, „že tam ta schránka je. Llyleworth, MacMullin. SIS. Proč by jinak žádali o povolení provádět vykopávky zrovna tam na tom poli?“

„Jasně. Moc dobře věděli, že schránka…“ začnu dřív, než jeho slova stačí spustit poplašné zařízení. Zalistuju zpátky v dopisu, který jsem právě pročetl. Je tam opět to jméno. Černé na bílém. Michael MacMullin. Tahle tři M mě konečně dovedou k poznání. MacMullin je přece ten muž, s nímž se mám kvůli Grethe setkat v Londýně. Vědecký vedoucí, kterému Llyleworth, DeWitt a můj otec děkovali ve svém pojednání. Svět je plný náhod.

Zabubnuji prsty o dopisní papír. „Ty, nevíš, co je tohle za chlapa? Ten Michael MacMullin?“

„Předseda správní rady SIS,“ odpovídá Caspar tázavě.

„… a kromě toho poradce mého otce a Grahama Llylewortha v Oxfordu v roce 1973.“ Pak jim vyprávím o vědecké práci a věnování.

„Nekecej!“ vybuchne Caspar. „Já mám na toho chlápka něco jinýho. Podívej, co jsem našel, když jsem slídil v archivu.“ Otevírá desky s dokumenty a vyloví čtvrté číslo Norského archeologického časopisu z roku 1982. Nalistuje stranu 16 a ukáže na článek o mezioborovém symposiu o mezinárodní spolupráci v oblasti výzkumu. Norským hostitelem symposia byl Archeologický ústav. Ale financoval ho SIS. Žlutou fixou Caspar označil tři jména: přednášející Graham Llyleworth a Trygve Arntzen, úvodní slovo Michael MacMullin.

„Starý známý kluci!“ poznamená Caspar.

„V třiasedmdesátým se v Oxfordu něco stalo,“ říkám zamyšleně.

„Ten Llyleworth a tvůj otec zřejmě přišli na něco mimořádného.“

„Přestože se jejich práce týkala pokladů a mýtů. Ale mohli něco objevit. Společně s DeWittem, ať už je to kdokoliv.“

„A ten objev je dovedl do kláštera Vaerne,“ dodává Caspar nepřítomně. „Po pětadvaceti letech.“

„Takže to každopádně muselo být něco většího než hrot šípu,“ říká Kristin. I po deseti letech po Casparově boku má trochu zjednodušené představy o tom, po čem archeologové jdou.

„Slyšel jsi o mýtu o oktogonu?“ ptám se Caspara.

Loví v paměti. „Něco s johanity? Ukryli jakousi relikvii do osmihranného chrámu? Jo, někde jsem o tom určitě něco četl.“

Stačí málo a moje sebevědomí ztratí glanc. I Caspar zná mýtus o oktogonu. To mě dost sebralo. Byl jsem kontrolor nad vykopávkami. Měl jsem pochopit dosah nálezu, hned jak Ireně odhalila základní zeď. Jenže já jsem o oktogonu nikdy předtím neslyšel.

„Schránku jsme našli právě v oktogonu,“ informuji je.

„Děláš si srandu?“ Caspar mě nespouští z očí. „Oktogon? V klášteře Vaerne?“ Ohromeně vrtí hlavou a zírá před sebe do prázdna.

„Takže tím pádem jsi taky slyšel o pověstech kolem Rennes-le-Cháteau?“

Zamračí se. „Asi ne. I když vlastně, jo, nebyly to ty pergameny nalezený při přestavbě toho kostelíka?“

Povzdechnu si. „Proč jsem na té zajímavé přednášce chyběl jenom já?“

Caspar se usměje. „Asi proto, že jsi zrovna běhal za jistými profesorkami.“

Zrudnu ve tváři jako rak. Kristin Caspara usadí pohledem. Samozřejmě si toho všimnu.

„Co víš o SIS?“ ptám se a snažím se zakrýt ruměnec dlaní.

„Nic moc. Trochu jsem si je omrknul, když jsme projednávali jejich žádost. Nadace, sídlí v Londýně. Mají napojení na Royal Geographical Society a National Geographic Society a jim podobné. A vůbec na všechny světové univerzity a výzkumné kruhy. Financují zajímavé projekty po celé zeměkouli. Neziskové záměry.“

„Neziskové záměry! To určitě!“ Kristin se zasměje. „Ve výzkumu žádné dobré víly nejsou.“

Vyprávím jim o Q. O Tomášově evangeliu.

A potom klábosíme hlavně o starých časech. O nás. I odborníkovi mohou mé teorie znít trochu nadneseně. Odcházím ve chvíli, kdy se Kristin pouští do přípravy večeře. Játra na smetaně. Nechte si chutnat.

Policista je vysoký a hubený. Zatvrzelost a podezíravost z něj přímo čiší. Má bledou pleť a mírně vypoulené oči, jako kdyby ho příliš zprudka vytáhli z hlubin napovrch. Vranka. Podívá se na mě a mě v tu chvíli napadá, že jeho očím zřejmě moc neunikne, dokonce ani když je má zavřené. Rty má plné a napjaté. Ale pokaždé když něco řekne, zní to jako eunušské zapištění, což by také vysvětlovalo, proč pracuje na kriminálce a ne na ulici mezi nebezpečnými bandity. Má s sebou velkou černou diplomatku a horlivého pomocníka, který mi celé dvě minuty přetíral dveře make-upovým štětcem.

Když jsem oznámil vloupání, dovolil jsem si naznačit, že reprezentuji univerzitu v Oslu. A že vloupání může mít spojitost se zločinem proti ochraně kulturních památek, což jistě vzbudí zájem sdělovacích prostředků. To většinou pomáhá. Ani jsem si nestačil pověsit bundu na věšák, a už zvonili u dveří. Jako kdyby seděli venku v autě a čekali, až přijdu.

Zdráhavě, protože policista má tendenci vnímat mé hypotézy jako paranoidní konspirační teorie, vysvětluji, že zloději si mohli myslet, že harddisk v mém počítači obsahuje údaje o nálezu zlaté schránky staré zhruba osm set let.

Policista si hvízdne. Osm set let, to zní opravdu hodně staře. A staré pro něj zároveň znamená drahé, každopádně pokud je to hodně staré, jako třeba osm set let a ještě ke všemu ze zlata.

„To nemyslíte vážně,“ vydechne. Ale nezní to, jako že mně nevěří. „Můžete nám o té schránce říct něco víc?“

Trochu zamlženě, protože nechci prozradit zbytečně moc, ale zároveň zase chci, aby mi uvěřil, mu vyprávím o vykopávkách v Ostfoldu. Se zájmem poslouchá. Vytáhne si nějaký formulář a vyplňuje ho propisovačkou. Pečlivě a důkladně. Jeho krasopis by ještě dnes udělal učitelkám norštiny radost. Pečlivě probírá bod za bodem. Klade přesné otázky. Pokaždé když se na mě podívá, připadám si jako klíč ke gramatickým cvičením, kde autor nasekal spoustu chyb.

„Jakou máte funkci v klášteře Vaerne?“ ptá se.

„Jsem kontrolor. Vykopávky vede jeden Angličan, profesor archeologie. Já reprezentuji norské památkové úřady. Jak víte, tady jsou formality důležité,“ dodávám ve snaze dostat ho na svou stranu. A současně mě napadne, že jsem to nebyl já, kdo mu řekl, že vykopávky probíhají ve Vaerne.

„Má kromě vás klíč k bytu ještě někdo jiný?“ ptá se pomocník s kosmetickým štětcem v ruce.

„Moje matka,“ odpovídám a pomyslím si zároveň: a můj otčím.

„Dveře nejsou vypáčené,“ říká. „Ta schránka,“ zapiští šéf, „má sama o sobě nějakou hodnotu?“

„Ohromnou.“

„A kde je teď?“

Zaváhám. Vzhledem k tomu, že jde o policistu, podvědomě mu chci říct pravdu. Ale něco mě zabrzdí. „V univerzitním trezoru,“ zalžu.

„Aha?“ Vystrčí spodní čelist a srkavě nasává vzduch mezi zuby a horním rtem. Pak vydechne a já zřejmě můžu připisovat jen své fantazii, že mu dech voní řasami a dehtem.

„Vysvětlete mi,“ vyzve mě, „proč si myslíte, že se vám někdo vloupal do bytu zrovna kvůli té zlaté schránce?“

Je to schopný policista. Takoví mohou být otravní. Kladou těžké otázky. Zejména když je co skrývat. Nakonec budu litovat, že jsem policii vůbec zavolal. Jako kdyby s tím něco mohli dělat. Kromě toho, že mi znepříjemní život a potupí mě ponižujícími dotazy. Asi se taky postarají o to, že schránka skončí v rukou někoho, komu patří nejmíň ze všech.

Říkám, že vloupání je pro mě záhada, a ptám se, jestli si nedají kávu. Nedají.

„Existuje někdo mimo okruh zasvěcených, kdo o tom nálezu ví?“ ptá se.

„O nikom nevím. Schránku jsme našli teprve včera.“

„A pak byla hned uložena do univerzitního trezoru?“

Přikyvuji tak neznatelně, že by se to ani nedalo považovat za lež.

„Uložil jste ji tam vy?“

Něco mě mate. Já jsem ohlásil vloupání. Ke mně do bytu. A jeho zajímá jen ta schránka. „Ne,“ odpovídám, „já jsem ji nikam neuložil.“

„A kdo tedy?“

„Co na tom záleží? Ke vloupání došlo tady. Ne do trezoru. Schránka je v bezpečí.“

„Schránka je v bezpečí,“ opakuje po mně a napodobuje můj hlas a tón tak dokonale, že mě napadá, že tenhle muž by klidně mohl stanout na divadle, kdyby ho do tenat už nelapila justice. Tenhle chlap s fistulí si zamyšleně a roztržitě mačká závěr propisky proti bradě a s cvakotem vysouvá hrot ven a hned ho zase zasouvá dovnitř. „Jestli vám dobře rozumím, chcete říct, že vloupání má něco společného s tou zlatou schránkou?“

„Existují síly, které by udělaly hodně, aby se jí zmocnily.“

„Jaké síly?“

„Nevím. Mezinárodní obchodníci na černém trhu? Sběratelé umění? Zkorumpovaní badatelé?“

„Ale tady přece nehrozí žádné riziko, dokud se schránka nachází v bezpečí v univerzitním trezoru, že?“ Vyzývavě se na mě dívá.

„Každopádně neexistuje žádný jiný logický důvod, proč by mi někdo kradl harddisk,“ odvětím.

„Protože jste na harddisk uložil data o schránce?“

„Ne. Ale oni si to mohli myslet. Jiné vysvětlení nenacházím.“

Policista cvaká svou propiskou čím dál rychleji. „Jak to myslíte?“

Vysvětluju: „Mohli si myslet, že mám údaje o schránce na počítači. A mohli si myslet, že jsem takové soubory pečlivě ukryl. A že jim bude nějakou dobu trvat, než je najdou. Nevidím jiný důvod, proč by mi kradli harddisk.“

„A proč teda ukradli jen harddisk?“

„Na to se zeptejte zlodějů.“

„A co si myslíte vy?“

„Třeba doufali, že na krádež nepřijdu.“

„Měl jste na disku něco jiného, co mohlo pachatele zajímat?“

„Moje básně?“

„Nebo fotografie roztomilých nahých dětí na pláži?“ Hlas mu slaďounce ukapuje. Patří k těm, kdo si o lidech, kteří vypadají jinak než ostatní, myslí to nejhorší. Hnusná vranka ze dna moře! Mám chuť mu z akvária zeleného od řas, kde bezpochyby tráví své dlouhé osamělé noci, vypustit všechnu vodu.

„Já měl dojem, že jsem vám volal ohledně vloupání,“ poznamenávám namíchnuté, „a vůbec mě nenapadlo, že jsem stíhán za pedofilii na internetu.“

„Policie na vás dostala udání,“ říká a otupěle mi svýma rybíma očima spočine na tváři, aby vysondoval reakci.

Nejdřív mě to úplně umrtví. Pak nevěřícně zavrtím hlavou. „On někdo udal mě? Mě?“

„Jak jsem řekl.“

„Za pedofilii? Nebo šíření porna po internetu?“

„Ne, vy mi nerozumíte,“ vrtí hlavou. „Za krádež zlaté schránky.“

Zvonek u dveří se rozezní. Zuřivě. Jako kdyby se někdo snažil prostrčit palec i se zvonkem skrz stěnu. Krátce se na sebe podíváme. Potom jdu otevřít.

Venku na chodbě stojí profesor Graham Llyleworth. Spolu s mým nerozlučným společníkem King Kongem.

Nejdřív neříkám nic. Oni na mě s odporem zírají.

„Ty mizero! Kde je?“ vyštěkne profesor Llyleworth.

To není dotaz. To je rozkaz.

„Pojďte dál, jen pojďte dál! Nestůjte tady v mrazu!“

Zmateni mou hranou vstřícností vstupují do bytu. Nejdřív Llyleworth a za ním King Kong. Ten kráčí ještě o něco váhavěji, jako kdyby čekal na profesorův příští rozkaz. Dost pravděpodobně aby mi zlámal prsty a pěkně jeden po druhém vytrhal nehty, dokud jim nevydám schránku.

Pak uvidí oba policisty.

„Strejda policajt,“ říkám pokorně a hned překládám: „Uncle police!“ Simultánně tlumočí Bjorn.

Policisté si je lhostejně měří. Až do okamžiku, kdy jim sdělím, kdo Llyleworth je.

„Takže vy jste profesor Graham Llyleworth,“ konstatuje hlas fistulí a vzornou angličtinou a napřahuje ruku. „Rád vás poznávám.“

„My pleasure,“ říká Llyleworth a tiskne mu ruku.

Snažím se nevejrat zkoprněle s otevřenou pusou, ale nevím, jestli se mi to daří.

„Už jste z něj něco dostali?“ ptá se profesor Llyleworth.

Policista se podívá z profesora na mě a potom zpátky na profesora. „Tvrdí, že schránka je v trezoru na univerzitě.“

Profesor Llyleworth nakrabatí čelo. „Jo, tak to on tvrdí?“

„O co tady jde?“ ptám se, ačkoliv už předem znám odpověď.

„Ukradl jste schránku,“ říká profesor. „Poslouchejte,“ obracím se na policistu, „maj v úmyslu ji odvézt ze země. Bez povolení. Chtějí ji ukrást!“ Zavládne chvíle ticha.

„Pokud tomu dobře rozumím,“ říká policista zvolna, „profesor Graham Llyleworth vede práci na vykopávkách v klášteře Vaerne, že?“

„Ano.“

„Nezdá se vám zvláštní, že by chtěl ukrást něco, co sám najde?“

„Ano, přesně to on…“

„Okamžik!“ Policista vytáhne jeden z dokumentů, který jsem viděl okopírovaný u Caspara. „Tohle je povolení od Památkového úřadu…“

„Vy to nechápete,“ přeruším ho. „Hledáme kruhovou pevnost. Přečtěte si žádost. Žádali o povolení na kruhovou pevnost. Nikde se nemluví o tom, že jim šlo o zlatou schránku.“

Policista potřese hlavou. „Takže archeologové předem vědí, co hledají a co najdou.“

„Ne, takhle se to postavit nedá. Jenže profesorovi šlo především o schránku. Od samého počátku! O zlatou schránku! Kruhová pevnost byla jen zástěrka. Chtěl najít schránku a odvézt ji ven ze země. Copak to nechápete? Kruhová pevnost byla jen krycí operace!“

Policista neříká nic. Profesor Llyleworth se nepokouší protestovat.

Ticho působí obludně. Sám slyším hysterii v dozvuku svých slov.

„Pánové,“ obrací se Llyleworth s dokonalou profesorskou laskavostí na policisty. „Promiňte, mohl bych s vámi mluvit?“

Odvádí oba policisty do kuchyně. Skleněnými dveřmi vidím, jak jim Llyleworth strká do ruky vizitku. Je malinkatá, ale dlouhá řada akademických titulů ztěžkne policistům v dlani na tunu.

Llyleworth něco vysvětluje. Policisté nábožně naslouchají. Fistule se na mě podívá rybíma očima. Pusa se mu bezezvučně otvírá a zavírá.

Po chvíli přicházejí. Llyleworth kývne na King Konga a ten se za ním krade ven, jako kdyby ho pán nalákal na trs banánů.

„Mám sto chutí žádat o domovní prohlídku,“ pronese Llyleworth, „ale sotva jste se zachoval tak neprozřetelně, abyste schránku schoval tady v bytě.“

„To víte zřejmě proto, že by to vaše gorily našly, když to tady prohledávaly.“

„Takže vy přiznáváte, že schránka je ve vašem držení?“ ptá se policista.

„Já nepřiznávám vůbec nic,“ odvětím.

„Ještě se ozvu,“ pronáší Llyleworth a já nevím, jestli ta slova směřují ke mně nebo k policistům. A tlačí King Konga před sebou ven.

„Dobře, dobře, dobře,“ zapiští fistule a ukládá si papíry zpátky do diplomatky.

„Co povídal profesor?“ ptám se.

Jen se na mě dívá. Jako na chudáka s problémy. Což vlastně jsem.

Odcházejí ke dveřím.

„Pane Belto,“ osloví mě policista a odkašle si. „Policie má důvodné podezření, že schránka je ve vašem držení.“

„To je otázka. Nebo obvinění?“

„Radil bych vám s námi spolupracovat.“

„Udělám všechno pro to, abych tu schránku před zloději zachránil,“ odpovídám.

Policista nad mou odpovědí několik vteřin přemítá.

„Co se bude dít teď?“ ptám se.

„S ohledem na zvláštní charakter tohoto případu se poradím se svými nadřízenými a rozhodneme, jak ve vyšetřování postupovat. Pak uvážíme obvinění.“

„A co to vloupání?“

„Pokud to bylo vloupání.“

„Odloženo pro nedostatek důkazů?“ navrhuji.

„Ještě se ozveme.“ Zní to jako standardní odpověď, kterou se žáci ve třídě policejní akademie učí před zrcadlem. Lež tak rozšířená a tak průhledná, že se vlastně už ani za lež považovat nedá, ale spíš za frázi typu „zavoláme si“ nebo „musíme se určitě někdy sejít“.

Otevřu jim dveře a zůstanu v nich stát, dokud výtah nesjede dolů. Pak sleduju z balkonu, jak kráčejí k autu. Zdola z Rogerova bytu burácejí basy.

Zločin vyžaduje porušení zákona a oběť. V tomto případě chybí obojí.

Uvízl jsem v síti protimluvů. Snažím se zabránit zločinu, který z trestního ani z praktického hlediska nebyl spáchán. Zločin bez oběti. Zločin, který přísně vzato nikomu neublížil. Jediné, co ospravedlňuje můj zásah, je zákon o kulturních památkách. Technická záležitost, snůš-ka nudných paragrafů. Zlatou schránku nikdo nevlastní. Celých osm set let ležela v zemi jako neobjevený diamant ve skalní puklině, jako skrytá zlatá žíla. Bývala by tam klidně mohla ležet dalších osm set let, kdyby profesor Llyleworth nevěděl, kde má kopat.

Ironií osudu jsem pachatelem já.

(5)

Večer je světlý, mírný a dýchá radostnou pohodou. Nad keři mišpule se vznášejí mračna drobných komárů. Zavlažovače trávníků rozstřikují jemné mžení. Zaparkuji

Kobližka na křídovém ráji pod stinnou listnatou kopuli. Otevřeným střešním oknem vdechuji vůni čerstvě posekané trávy, grilovaného masa a soumraku.

Jdu úzkou postranní pěšinou a otevírám kovanou branku, která by si už dávno zasloužila promazat panty. Pod nohama mně chroustají oblázky štěrku. Potom vyjdu nahoru po břidlicovém schodišti. Zvonek na dveřích důstojně a hlubokým tónem zahlaholí bim bam jako v nějaké středověké katedrále. Chvíli trvá, než otevře. Kouknu na hodinky. Skoro sedm. Asi musel projít spoustou prostorných salonů.

Má na sobě pánský župan s monogramem vyšitým na náprsní kapse. Šedé vlasy ulíznuté vodou. V ruce drží sklenku koňaku. Neříká nic. Překvapeně na mě zírá.

Ví to. Vidím mu to na očích. Ví o schránce. A o všem, co se stalo.

„Bjorne,“ vyhrkne nakonec. Jako kdyby zničehonic přišel na to, kdo jsem. „Yes sir! Tady jsem.“

Z nějakého důvodu si připadám jako opožděný posel nebo neposlušný sluha. A říkám: „Musím s vámi mluvit.“

Pouští mě dovnitř. Dech mu voní martellem. Zavírá za mnou dveře. A zamyká.

S manželkou ředitele ústavu Franka Viestada jsem se ještě nikdy nesetkal, ale často jsem s ní mluvil telefonem. Vždycky působila dojmem, že je na pokraji hysterického záchvatu. I když třeba volala jen kvůli večeři. Teď stojí na běhounu v hale, nastražená a s rukama zkříženýma přes prsa. Je o pětadvacet let mladší než on a pořád je to krásná žena. Neustále mě překvapuje, proč se nadané a atraktivní studentky zamilovávají do svých šedovlasých učitelů. Ačkoliv já jsem poslední, kdo by je měl soudit.

Čím se asi celé dny v bílé vile s velkou zahradou baví? Naše pohledy se na vteřinu či dvě spojí a mně to stačí, abych pronikl do jejího světa bázně, nudy a zahořklosti. Zdvořile se na ni usměju a Viestad mě odvádí dál. Jeho žena můj úsměv opětuje. Takový úsměv by mě snadno dokázal přesvědčit, že se jí líbím.

Na stěnách visí grafika Espolina Johnsona a pestrobarevné akvarely s nečitelnými signaturami. Procházíme kolem menší místnosti, o níž Viestad mluví jako o knihovně. V jednom křišťálovém lustru to jemně zacinká.

Domácí kancelář má přesně takovou, jak bych odhadoval. Police přeplněné knihami. Mahagonový psací stůl. Hnědé lepenkové krabice a průhledné plastové sáčky s artefakty. Globus. Tam, kde kdysi musela stát mlátička v podobě černého psacího stroje značky Remington, trůní elegantní počítač iMac.

„Moje doupě,“ říká stydlivě.

Oknem má výhled na jabloňový sad a naproti k sousedovi, který vypadá, že se jmenuje Prebend a z vysoká kašle na astmatiky i skleníkový efekt a zrovna přikládá listí na oheň.

Ředitel Viestad mně přitáhne dračí židli s vysokým opěradlem. Sám se posadí za stůl.

„Dobře víte, proč jsem tady,“ říkám úvodem.

Vidím na něm, že mám pravdu. Ředitel Viestad nebyl nikdy moc přesvědčivý herec. Oproti tomu je považován za dobrého a oblíbeného šéfa. Je pořádný, odpovědný, loajální. A respektuje studenty.

„Kam jsi tu schránku schoval, Bjorne?“

„Co o tom víte?“

„V podstatě nic.“

Měřím si ho.

„Je to pravda. Nic,“ opakuje. „Tak proč se na ni ptáte?“

„Ukradl jsi ji z otcovy pracovny.“

Vždycky mluvil o profesoru Arntzenovi jako o mém otci, ačkoliv jsem ho několikrát žádal, ať to nedělá. „To je nanejvýš sporná otázka, kdo ji ukradl.“ Zakloní hlavu. „Bjorne, budeš ji muset vrátit.“

„A není to můj otec.“

Jeho oči dostanou unavený výraz. „Koňak?“ zeptá se. „Řídím.“

Dojde pro láhev jablečného džusu a sklenku, naleje mi a vrátí se zpátky ke své židli. Přitiskne se zády k opěradlu a bříšky prstů si masíruje oční koutky. Pozdvihne sklenku s koňakem mým směrem. Připijeme si.

„Když jsem přišel na univerzitu, rychle jsem pochopil, že proti některým věcem nemá smysl bojovat,“ říká. „Větrné mlýny, však víš. Akademické síly a pravdy. Vědecká dogmata. Nemusel jsem to chápat. Nemuselo se mi to líbit. Ale uvědomil jsem si, že některé věci jsou větší než já. Některé věci jsou větší, než si dovedeme představit.“

Nejsem si jistý, kam míří.

„Věříš v boha?“ ptá se.

„Ne.“

Odpověď ho poněkud vyvede z míry. „Stejně. Určitě si dovedeš představit, že křesťan věří v boha, aniž by nutně musel chápat jeho všemohoucnost.“

Náš rozhovor se stočil směrem, který mě dost mate. Ptám se: „Snažíte se mi namluvit, že tohle má něco společného s mýtem o schránce svatých tajemství. Nebo s rukopisem Q?“

Moje otázka na něj působí, jako kdyby mu mozkem projel elektronický impulz. Napřímí se na židli. „Teď mě poslouchej,“ říká. „Tahle záležitost není tak jednoduchá, jak si myslíš. Už jsi někdy skládal puzzle o pěti tisících kousků? S obrazem lesa, hradu a modré oblohy? V tuhle chvíli umíš složit tři dílky. A než uvidíš celek, než budeš mít přehled, zbývá ti jich ještě 4997.“

Zírám na něj. Moje zarudlé oči mívají občas mírně hypnotický účinek. Lidé pak nejednou řeknou víc, než měli v úmyslu.

Pokračuje: „Starý mýtus o svaté schránce je jedna část celku. Oktogon je jiná část.“

„Jakého celku?“

„To nevím.“

„Vloupali se ke mně. To jste nevěděl?“

„Ne. To jsem nevěděl. Ale ta schránka je pro ně důležitá, jak jistě chápeš. Důležitější, než tušíš.“

„Jen bych rád věděl proč.“

„To ti říct nemůžu.“

„Protože to nevíte? Nebo to říct nechcete?“

„Obojí, Bjorne. Vím málo, ale i na to jsem přísahal, že to neprozradím.“

Znám ho natolik dobře, aby mi bylo jasné, že věc jako přísahu bere smrtelně vážně.

Někde venku v sousedství ztichne elektrická sekačka na trávu. Teprve když ten hluk zmizí, uvědomím si ho. A vzápětí začne ticho kynout a plnit pracovnu.

„Ale jedno ti řeknu,“ pokračuje, „schránku vrátit musíš. Musíš. Klidně mně. Nebo svému otci. Nebo profesorovi Llyleworthovi. Nic se ti nestane. Žádná důtka. Žádné napomenutí. Žádné udání. Nic. Slibuju.“

„Udání už tu je.“

„Už?“

„Jo. Policie byla u mě doma a slídila.“

„Schránka je velmi vzácná.“

„Ale já nejsem zloděj.“

„Oni taky ne.“

„Vloupali se ke mně.“

„A ty jsi ukradl schránku.“

Deuce.

„Proč jste jim vystavil povolení? Na vykopávky?“

„Přesně vzato to byl Památkový úřad. My jsme se k tomu jen měli vyjádřit.“

„Ale proč to povolení dostali?“

„Bjorne…“ povzdychne si. „Mluvíme o SIS. O Michaelu MacMullinovi. Grahamu Llyleworthovi. Mohli jsme odmítnout přední světové archeology?“

„Znáte Llylewortha dobře?“

„Znám ho pár let.“ Jeho hlas ale naznačuje trochu víc. „Vypadá to, že ses pustil do skutečného vyšetřování.“

„Nemusím se ani moc snažit. Každý ví trochu. A když si promluvím s dostatečným počtem lidí, tak třeba pochopím, o co tu jde.“

Přidušeně se zasměje. „No, ono bádat a vyšetřovat vyjde skoro na stejno, ne? S kým jsi doposud mluvil?“

„Mimo jiné s Grethe.“

„A ta ví, o čem mluví!“

„Jak to myslíte?“

„Hodně se v Oxfordu angažovala. V mnoha směrech.“ Vrhne na mě rychlý pohled. „Přednášela tam jako hostující expert a dělala tvému otci, tedy tvému skutečnému otci vedoucí práce, když psal své pojednání spolu s Llyleworthem a Charlesem DeWittem.“ Ošije se. Pohledem sleduje mouchu na stropě.

„Je to norský nález,“ trvám na svém. „Ať už je ve schránce cokoliv, ať pochází odkudkoliv, pořád to je a zůstane norským nálezem. A ten patří do Norska.“

Viestad se nadechne. „Chováš se jak malý vzteklý teri-ér, Bjorne, když štěká na buldozer. Nechápeš, proti čemu jsi vytáhl do boje.“

„Haf.“

Usměje se.

„Mladistvá, spravedlivá zloba. Ale ty neznáš všechny souvislosti.“

„Znám každopádně zákon o ochraně kulturních pamatek a ten zakazuje vývoz norských archeologických artefaktů.“

„To mi říkat nemusíš. Možná ani nevíš, že jsem se podílel na jeho odborném zpracování, než se projednával v parlamentu. Znám každý paragraf dopodrobna.“

„Takže taky víte, že to, oč se Llyleworth pokusil, odporuje norskému zákonu.“

„Tak prosté to zas není. Je čistě náhodné, že schránka byla nalezena u nás. Schránka ale norská není.“

„Jak to vysvětlíte?“

„Nemůžeš mi prostě jen věřit? A vrátit tu schránku svému otci?“

„Arntzen není můj otec!“

„Tak Llyleworthovi.“

„Profesor Llyleworth je blbec!“

„A co já? Co jsem já?“

„To nevím. Už vážně nevím, co si mám o kom myslet. Kdo jste?“

„Jeden díl skládačky.“ Viestad poklepává klouby prstů o desku stolu. „Jsem pouhý dílek skládačky. Všichni jsme součásti skládačky. Bezvýznamné součásti.“

„V jaké hře?“

Nalévá si koňak do sklenice. A teprve teď chápu, po tolika letech vzájemné spolupráce, proč ho mladé studentky obdivují. Když zažene svůj věčně zatrpklý a unavený výraz, vypadá jako nějaká americká filmová hvězda z meziválečné doby. Má mohutnou bradu. Vysoké lícní kosti. Na čele se mu klene obočí jako dva bezbarvé duhové oblouky. Hlubokýma očima se mi provrtává až do nitra.

„To není hra pro tebe ani pro mě, Bjorne.“ Ta náhlá důvěrnost mě mate. Dělám, že si musím odkašlat.

„Mám ale dotaz,“ říkám poté.

Mlčí a tázavě se na mě dívá.

„Ano?“

„Jak přišel profesor Llyleworth na to, kde má kopat, aby objevil ten oktogon?“

„Našli nějakou mapu. Nebo nějaké údaje.“

„Proč tvrdil, že mu jde o kruhové hradiště?“

„O to šlo taky. Bylo založené kolem roku 970.“

„Ale hledali jsme oktogon?“

„Ano.“

„A Llyleworth věděl, že v něm je ukrytá ta schránka?“

„Dost pravděpodobně ano.“

„Věděl jste, že je zlatá?“

Jeho reakce prozrazuje, že to nevěděl.

„Co víte o Rennes-le-Cháteau?“

Zatváří se upřímně překvapeně.

„Moc ne. Francouzská horská vesnička, kde nález údajných pergamenů probudil pseudovědecké spekulace.“

„Takže o žádném historickém pokladu nevíte?“

Tváří se čím dál zmateněji.

„Pokladu? Myslíš v Rennes-le-Cháteau? Nebo ve Vaerne?“

„Ví Llyleworth, co v té schránce je?“

„To je pořád vyptávání! Musíš pochopit, že já jsem ještě podstatně menší díl skládačky než ostatní. Modrý v pravém horním rohu. Jen na doplnění obrazu oblohy.“

Se smíchem se nakloní přes stůl. „Bjorne,“ říká tiše a v té chvíli zvoní telefon. Zvedne sluchátko a odpoví krátkým „Ano?“ Zbytek hovoru probíhá anglicky. Ne, neví. Potom několikrát přisvědčí „yes“ a z jeho očí je mi jasné, že jedno jeho yes je odpověď na to, jestli se čistě náhodou v tu chvíli nenacházím u něj doma. Pokládá telefon. A já se zvedám.

„Ty už jdeš?“ ptá se.

„Pochopil jsem, že čekáte návštěvu.“

Obchází stůl a pokládá mi ruku na rameno. „Věř mi. Vrať jim tu schránku. Nejsou to padouši. Nejde o žádnou špatnost. Mají své důvody. Věř mi. Mají své důvody. A tohle není hra pro lidi, jako jsme my.“

„Jako my?“

„Ano, jako my dva, Bjorne.“

Doprovází mě ke dveřím a celou dobu mi drží ruku na rameni. Třeba uvažuje, že mě zadrží silou? Ale když mu ruku setřesu, nebrání se. Stojí ve dveřích a dívá se za mnou, jak odtamtud pospíchám pryč.

Za záclonou v patře - jsem přesvědčen, že to je ložnice - mi mává jeho manželka. Cestou ke Kobližkoví si namlouvám, že nemávala, ale přivolávala mě. Zřejmě nestojím oběma nohama pevně na zemi.

(6)

Bílá místnost čtyřikrát tři metry. Postel. Stůl. Skříň. Okno. Dveře. Šest měsíců to byl můj svět.

První dobu na klinice jsem se z pokoje ani nehnul. Dlouhé hodiny jsem seděl na posteli nebo na podlaze a kolébal se ze strany na stranu, s obličejem mezi koleny a pažemi přes hlavu. Neměl jsem sílu podívat se ošetřovatelům do očí, když se objevili s malými plastikovými průhlednými kalíšky s léky. Jakmile mě pohladili po vlasech, schoulil jsem se jako mořská sasanka.

Každý den ve stejnou hodinu mě odvedli k doktoru Wangovi. Seděl na židli a moudře promlouval. Nikdy jsem se na něj nepodíval. Trvalo čtyři týdny, než jsem vzhlédl a střetl se s jeho pohledem. Pořád seděl a mluvil. Já jsem poslouchal.

Po pěti týdnech jsem ho přerušil. Co je se mnou? zeptal jsem se.

Člověk se musí vrátit zpátky do dětství, odpověděl mi. Jak originální!

V dětství se utváříš jako osobnost, pokračoval. Tehdy se v mozku uhněte citový život.

Jako dítě jsem byl šťastný, namítl jsem.

Vždycky? zapochyboval doktor Wang.

Vysvětlil jsem mu, že jsem vyrostl jako rozmazlený princ na hrášku.

Nestalo se nikdy nic zlého? zeptal se znovu. Nikdy, zalhal jsem. Bili tě? Týrali tě?

Zneužívali tě sexuálně?

Zavírali tě na hanbu do temné komory?

Říkali ti ohavné věci?

Trýznili tě?

Kecy, kecy, kecy…

Na stěně na chodbě před jeho kanceláří visely hodiny. Tyranie času. Všechny hodiny na celém světě se spojí do tikavé kolektivní jednoty. Jenže tyhle hodiny byly jiné. Řízené na dálku radiovými vlnami, které vysílal atomový chronometr až dole v Hamburku. Celé hodiny jsem dokázal sledovat poskakování vteřinovky po ciferníku.

Letos koncem jara jsem doktora Wanga znovu vyhledal. Chtěl jsem, aby mi pomohl zpracovat pár vzpomínek, které se mi v noci vloudily do hlavy. Jednalo se o okolnosti tátova smrtelného pádu, všechno to podivné, čemu jsem jako dítě pořádně nerozuměl. Každá nepatrná epizodka je vláknem ve spletité tkanině. Doktor měl radost, že jsem mu konečně vyprávěl o tom, co se stalo v létě, kdy otec zemřel. Asi se ve mně něco uvolnilo.

Řekl, že teď už mi rozumí daleko víc. To se máte, odpověděl jsem.

Doktor Wang mi potom poradil, ať si vzpomínky zapisuju. Všechno tak bude opravdovější, vysvětloval. Uvidíš to zřetelněji, jako kdyby ses vracel zpátky v čase a prožíval to znovu. Tak jo, přikývl jsem. A začal psát.

(7)

Když jsem byl malý a někdo na mě pokřikoval ty tvarohu nebo po mně hodil kamenem, utíkal jsem za mámou.

Zaparkuju Kobližka na rezavě červené dlažbě při vjezdu. Z otevřeného okna obýváku se ven dere teplé světlo a hudba Prokofjevova Romea a Julie. Zahlédnu mámu, právě když vyhlédne oknem ven. Víla v plné nádheře.

Bylo by ode mě nespravedlivé, kdybych tvrdil, že se máma snažila na mě zapomenout nebo mě vytěsnit ze svého života. Ale lásku nahradila starostlivou péčí na dálku. Díky ní si připadám jako vítaný příbuzný o prázdninách na rodovém statku.

Stojí ve dveřích, když vycházím nahoru po schodišti. „Jdeš pozdě,“ vyčítá mi. Její hlas má kulatý tón, který prozrazuje, že je večer a že celý den popíjela a pak to ještě završila několika drinky, když profesor přišel domů.

„Musel jsem zařídit pár věcí.“

„Víš přece, že každý den večeříme přesně v půl osmé.“

„Mami, zmínil se někdy profesor Arntzen před tebou o rukopisu Q?“

„Trygve!“ opraví mě mírně. Její trpělivost nezná mezí, když jde o to nás dát dohromady.

„Rukopis Q?“ opakuji.

„Nech toho, o žádném kvé jsem nikdy neslyšela,“ zahihňá se.

Vcházíme do domu. Profesor zdvihne koutky do zázračného úsměvu, o kterém si už dvacet let myslí, že mě přiměje, abych ho přijal za svého nového otce a mámina věrného přítele a oddaného milence.

„Bjorne,“ oslovuje mě. Chladně a odmítavě. Ale přitom se dál usmívá, aby potěšil mámu.

Já neříkám nic.

„Jak je?“ ucedí mezi sevřenými zuby.

„Kluci,“ vykřikne máma rozpustile, „nemáte hlad?“

Jdeme do obýváku. Je to oáza měkkých koberců a hlubokých pohovek, sametových potahů, skleníčků a křišťálových lustrů, jejichž přívěšky se v letním vánku chvějí. Uprostřed podlahy leží peršan, na nějž se nesmí šlapat. Dvoukřídlé dveře mezi obývacím pokojem a jídelnou jsou otevřené. Na jídelním stole plápolají svíčky v několikaramenných svícnech a lesknou se tři ručně malované porcelánové talíře. Z kuchyně slyším psa, který se škrábe na nohy, je skoro hluchý a konečně mu došlo, že v domě je někdo cizí. Slyším, jak ocasem nadšeně mlátí o kuchyňskou lavici.

„Kde je Steffen?“ ptám se.

„V kině,“ odpovídá máma. „S nějakým děvčetem. Hrozně príma děvčetem.“ Zasměje se. „Ale neptej se mě, kdo to je. Má nové děvče každý měsíc.“ Říká to koketně a hrdě, jako kdyby chtěla podtrhnout, že já jsem jí tuhle radost nikdy neposkytl. Za to jsem nikdy nechytnul AIDS ani filcky.

Ke svému nevlastnímu bratru jsem nikdy moc vřelé city nechoval. Je pro mě cizí člověk. Spolu se svým otcem mi přebral mámu. A mě nechali stát venku na mraze.

Profesor i já se usadíme. Máme tady v domě každý své stálé místo. On s mámou proti sobě na krátké straně, já uprostřed dlouhé strany stolu. Rituál.

Když máma otevře dveře do kuchyně a pohrouží se nad kastroly a pánve, přibelhá se za námi profesorův ohař. Je mu čtrnáct a jmenuje se Breuer. Nebo tak nějak.

Nikdy mi nestálo za to se zeptat. Psi dostávají naprosto hloupá jména. Podívá se na mě a začne se hned lísat. Pak mu ocas povisne. Nikdy mě nepozná nebo na to kašle. Lhostejnost je oboustranná. Zhroutí se na podlahu, jako kdyby mu někdo z páteře vyškubl ocelovou strunu. Slintá. Pozoruje mě trpícíma očima. Teče mu z nich hnis. Nechápu, jak je možné mít rád psa.

„Tu schránku musíš vrátit,“ ozve se profesor. Zarytě šeptá. „Nevíš, co děláš!“

„Vždyť jste mě požádali, ať na to dávám pozor.“

„No právě!“

„Profesore,“ pronáším, jak nejledověji to umím, což zní fakt dost ledově. „Přesně to já dělám.“

Máma přináší bifteky a hned zase zaplouvá do kuchyně pro brambory a omáčku a nakonec pro pekáček s gratinovánými brambory se sýrem a brokolici pro mě.

„Nestěžujte si, jestli to vychladlo,“ říká vesele a vyčítavě. Dívá se ze mě na profesora. „Na co ses to ptal ohledně Trygveho a toho kvéčka?“

Profesor se na mě překvapeně podívá.

„Nedorozumění,“ říkám lakonicky.

Máma loni oslavila padesátku, ale člověk by řekl, že je jen o pár let starší než já. Steffen má štěstí, že je po ní a ne po profesorovi.

Profesor krájí biftek a máma jim nalévá víno a mně desítku. Nandám si z pekáčku brokolici. Máma nikdy nepochopila, proč se ze mě stal vegetarián. Ale zeleninu umí udělat dobře.

Pes mě nespouští z očí. Má půl metru dlouhý mokrý jazyk a ten teď vyroloval na koberec.

Profesor vykládá vtip, který jsem už slyšel. Povinně se směje vlastní vtipnosti. Nechápu, proč se máma rozhodla spojit svůj život a končetiny zrovna s ním. Takovéhle myšlenky občas infikují mé způsobné chování.

„Byla jsi dneska na hřbitově?“ ptám se mámy.

Utíká se pohledem k profesorovi. Tam ovšem útočiště nenachází. Profesor si krájí brambor na půlku a odřezává sousto masa. Pak si ho zastrčí do pusy a kouše. Jeho schopnost tvářit se jakoby nic mně vždycky imponovala.

„A tys tam byl?“ opáčí máma tenkým hlasem.

Otec měl pohřeb ve čtvrtek. Týden po neštěstí. Zem kolem rakve byla pokrytá květy a věnci. Seděl j sem v první řadě mezi mámou a babičkou. Pokaždé, když jsem se podíval na krucifix na oltáři, vybavila se mi vzpomínka na tu výšku, kde táta visel, když ztratil oporu. Před rakví ležely věnce se smutečními stuhami a slovy na rozloučenou. Rakev byla bílá. S pozlacenými držadly. Táta ležel se zkříženýma rukama. Oči měl pokojně zavřené. Ve věčném spánku. Tělo zahalené do hedvábí. Rozbité k nepoznání. S rozdrcenou lebkou. Paže a nohy zpřelámané na tolika místech, že zůstaly volně a beztvárně viset.

„Vynikající brokolice,“ chválím.

O hrobu nemusím říkat nic víc. Otázkou jsem je oba dost zřetelně upomenul, že je svedla dohromady jedna docela zbytečná smrt a že by po mámině boku teď měl sedět úplně jiný muž.

„Bylo to tam upravené? Na hrobě?“ ptá se máma.

Překvapeně se na ni podívám. Otázka má zlostný podtón. Ona normálně nemívá ve zvyku po mně seknout, když se chovám neurvale.

„Zasadil jsem tam pár lilií.“

„Pořád mi vyčítáš, že tam nechodím!“

Profesor si odkašle a honí zeleninu po talíři.

Docela dobře hraju, že tomu nerozumím. „Ale mami, no tak!“

Mámě se návštěvy u tátova hrobu protiví. Myslím, že tam od pohřbu vůbec nebyla.

„Už je to dvacet let, Bjorne. Dvacet!“

Dívá se na mě přes stůl. Oči se jí lesknou hněvem a ublíženou sebelítostí. Prsty má křečovitě zaťaté kolem nože a vidličky. „Dvacet let!“ opakuje ještě jednou a pak znovu: „Dvacet let, Bjorne.“

Profesor zvedá sklenku červeného vína a pije. „To je dlouhá doba,“ přiznávám. „Dvacet let,“ opakuje ublíženě.

Pro mámu je nadsázka a sebelítost umění, které se musí opečovávat a hýčkat.

Pes se rozkašle a vyvrhne nějaké svinstvo, které vzápětí zase s požitkem slíže.

„Myslíš na něj někdy?“ ptám se.

To není vůbec žádná otázka. To je zlovolné nařčení. Vím to. Ona to ví.

Profesor si odkašle a chválí: „Výborná omáčka, miláčku. Opravdu vynikající.“

Neslyší ho. Dívá se na mě: „Ano,“ říká odměřeně a do výrazu se jí dostává něco cizího a zatvrzelého. „Ano, myslím na něj.“

Máma odkládá nůž a vidličku na stůl. Složí ubrousek.

„Vím dobře, co je dneska za den,“ říká trochu zaraženě. Mluví severonorským dialektem. „Každý rok. Každé léto. Nemysli si, že jsem zapomněla, co je tohle za den.“

Vstane a odejde z jídelny.

Profesor neví, jestli má jít za ní, nebo jestli mi má vynadat. Asi by měl udělat obojí. Zůstane ale sedět a žvýká maso. Dívá se na máminu prázdnou židli. Pak se podívá na mě. A do svého talíře. Celou dobu žvýká maso.

„Musíš to vrátit!“ poručí.

Otáčím se na psa. Něco v mém pohledu ho přiměje potřást hlavou a našpicovat uši. Zakňučí. Z pootevřené tlamy mu teče slina a ta dělá flek na světlém koberci. Pes se zvedne. Pak si upšoukne a jde.

První, čeho si všimnu, když parkuji před věžákem, je červený Range Rover. Je prázdný.

Asi mě mají za blbce. Nebo za slepého.

A pak uvidím Rogera. Sedí na bedně s pískem před domovním vchodem a kouří.

Světlo z bytu v prvním poschodí ho nasvěcuje ze strany a vrhá mu do tváře stín. Kdybych Rogera neznal, asi bych si ho vůbec nevšiml. Ve všech předměstských sídlištích se poflakují kluci kolem baráků a můžou se nudou ukousat. S dlouhými vlasy a sežmoulaným tričkem s nápisem Metallica vypadá jako obyčejný mladistvý kriminálník, který čeká na příležitost uzmout staré dámě o holi tašku a pak ti ještě navrch svede dceru. Ale protože Roger jinak nemívá ve zvyku povalovat se u vchodu a protože je pozdě večer a taky proto, že před domem stojí zaparkovaný prázdný Range Rover, trochu mě ten pohled znepokojí.

Jakmile mě Roger uvidí, seskočí z bedny. „Máš hosty?“ ptá se a otevírá mi dveře do domu. Tázavě se na něj dívám.

Stiskne tlačítko výtahu. „Máš v bejváku lidi. Čekaj tam na tebe.“

Vystoupíme v devátém poschodí a zamkneme se u Rogera v bytě. Z jeho telefonu volám k sobě domů. Záznamník je vypnutý. Někdo zvedá sluchátko a mlčí.

„Bjorne?“ ptám se.

„Ano?“ odpovídá cizí hlas.

Zavěsím.

Roger sedí na pohovce a balí si cigaretu. „Přišli před pár hodinama.“ Svezu se na židli. „Dík, žes na mě počkal.“ Žlutými konečky prstů balí cigaretu, několikrát dokola.

Navlhčí lepidlo na cigaretovém papíru, ještě naposledy zatočí cigaretu mezi bříšky prstů a zapálí si.

„Nevím, co mám dělat,“ přiznávám.

„Zavolej poldy, ne?“ navrhuje s úsměškem.

Cekáme v okně, dokud od Ringveien k našemu domu nezabočí policejní auto.

Roger zůstává v bytě a já jdu policistům naproti k výtahu do desátého patra. Jsou mladí, vážní a autoritativní. Ze Sunnmore. Podávám jim klíče a zůstávám stát na schodišti. Je zřejmé, že operační centrála si nouzové volání nespojila s pátráním, které je po mně vyhlášeno. K tomu dojde teprve nad ránem, až si někdo z kriminálky zalistuje v deníku.

Vycházejí ven po několika minutách.

Jsou tři. Jeden je mohutný chlap s pichlavým výrazem v očích. Můj přítel King Kong.

Druhý je uhlazený noblesní pán v obleku a s upravenými nehty.

Třetí je profesor Graham Llyleworth.

Všichni tři sebou trhnou, když mě uvidí.

„Čekali v obýváku,“ oznamuje policista. „Znáte je?“ Má trochu namíchnutý tón, skoro až vyčítavý, jako kdyby to snad byla moje chyba, že ti chlapi sedí v mém obývacím pokoji.

Dlouze si každého z nich prohlížím. Potom zavrtím hlavou.

„Jsou to Anglicani,“ vysvětluje policista. A čeká na objasnění, které ze mě ovšem nevymámí.

Oči profesora Llylewortha se zúží a prohloubí. „Toho budete litovat,“ sykne na mě.

Policisté je nastrkají do výtahu. Dost hrubě. Přestože všichni tři jdou dobrovolně.

Potom se dveře výtahu zabouchnou.

Brouk, který nazná, že nemá šanci uniknout, skrčí nohy a hraje mrtvého. Občas se řídím stejným pravidlem.

Strach a prohry mívají ochromující účinek. U mě se v tomto okamžiku dostavuje nová nečekaná reakce. Dostanu vztek. Tohle už si dál líbit nenechám. Mám v úmyslu hrát stejně jako brouk mrtvého, ale jen chvilku. Pak hodlám zalézt někam do úkrytu za stéblo trávy a posbírat sílu a odvahu.

Dívám se na Rogera tak dlouho, až z toho začne být nesvůj. „Můžu u tebe přespat?“ ptám se. Nejsem ani odvážný, ani hloupý. Oni se vrátí zpátky. Zakrátko ztratí trpělivost a budou dost nevrlí.

„Jasně.“

„Jedu na skok do ciziny. Hned brzo ráno.“

Jdeme k němu domů. Ptá se, jestli jsem unavený. Nejsem, překypuju energií. Roger pustí cédéčko s Metalli-cou a z ledničky přinese dvě lahve piva Mack. Pak zapálí černou svíčku a stearin čadí a prská. Sedíme, pijeme pivo, posloucháme Metallicu a čekáme, až se rozední.

III.

Milenec

(1)

U žen působím spíš na instinkt než na pudy. Vidí ve mně ztraceného syna.

Když mi bylo jednadvacet, pozvala mě máma v neděli na návštěvu, že si musíme promluvit. Zůstali jsme v jejich ohromném domě sami. Profesora a mého nevlastního bratra poslala někam na výlet. Upekla koláčky a nabídla mi čaj. Z kuchyně se k nám linula vůně pečené a kyselého zelí. A zapékané zeleniny se sýrem pro mě. Usadila mě na pohovku a sama si sedla proti mně na židli. Složila ruce do klína a dlouze mě pozorovala. Z jejích zarudlých očí jsem poznal, že se celé dopoledne posilňovala. Byla neobyčejně krásná. Čekal jsem, že mi prozradí, že jí doktoři našli nádor a zbývá jí půl roku života.

Pak se mě zeptala, jestli nejsem homosexuál.

Musela o tom přemýšlet dlouho. Albinismus nevnímala jako něco nápadného. Myslím, že nikdy nepochopila, s jak ohromným společenským handicapem se potýká albín s červenýma očima, když má o přízeň dívek soupeřit s osmahlými modrookými kluky s vlasy v barvě zralého obilí.

Vzpomínám si na ulehčený úsměv, který rozčeřil máminu tvář, když jsem ji ubezpečil, že mě holky přitahují. Odpustil jsem si ovšem dovětek, že já holky přitahuju podstatně míň.

Často přemítám nad tím, jestli to byla máma, nebo jsem to byl já, kdo mezi našimi životy bezděčně zabouchl dveře. Když otec zemřel, bylo to, jako kdyby o mně nechtěla vědět. Připadal jsem si jako bolestná vzpomínka, jako kotva, kterou za sebou musí vléct celý život, a poslušně jsem se ujal role vystrčence, politováníhodného nešťastníka, který se nechce vtírat tam, kde o něj nikdo nestojí. Asi kdekomu připadá, že jsem jí křivdil. Pokusil jsem se někdy - jednou jedinkrát? - vžít do máminy situace? Pomyslel jsem vůbec někdy na to, jak se jí život zhroutil a jak se ho pokouší znovu slepit přetvářkou utopenou v alkoholu a láskou k muži, který si vzal, co bylo k máni?

V Londýně jsem se ubytoval v hotelu Bayswater. Nebýt výhledu na Hyde Park, mohl hotel klidně ležet na mnichovské Ludwigstrasse nebo na Sunset Boulevard v Los Angeles. Cítím jistou sympatii s koncertními pianisty a rockovými hvězdami, které po čtyřech měsících turné už vůbec netuší, v které zemi jsou.

Pokoj je úzký, má krémově žluté stěny a na stěnách visí bezvýrazné reprodukce. Postel, židle, psací stůl s telefonem, desky s informacemi a lesklými dopisními papíry. Bar. Televize. Skříň s opuštěnými ramínky, koupelna s bílými kachlíky a malými zabalenými mýdlíčky, které páchnou hysterickou čistotou. Nikdy jsem tu nebyl, ale připadám si tak. Za svůj život jsem se dost nabydlel po hotelích. Po čase vypadají všechny stejně. Tak to mají někteří muži se ženami.

Pár žen mě milovalo - ze zvědavosti, oddanosti nebo soucitu, ale společné měly všechny jedno: neměly dost rozumu. Žádná se mnou nezůstala dlouho. Já se snadno zalíbím. Ale milovat mě je těžké.

Líbím se určitému typu žen. Jsou starší než já. Jmenují se něco jako Mariann, Nina, Karině, Vibeke nebo Charlottě. Jsou vzdělané a inteligentní. A trochu neurotické. Pracují v kultuře. Lektorky. Knihovnice. Sociální pracovnice. Vrchní sestry. Prostě téhle typ. Nosí kabelu přes rameno, šál a brýle a překypují dobrotou a starostlivostí nad osudem poraženců. Jako očarované přejíždějí prsty po mé křídově bílé kůži a pak mě poučí, jak to ženám připadá krásné. Se zatajeným dechem mi ukazují, co dál. Jako kdybych to nikdy předtím nedělal. Ostatně já jsem jim to nikdy nevyvracel.

Hodinu ležím v hotelu na posteli a odpočívám po cestě. Osprchoval jsem se. S rukama složenýma na břiše jsem se natáhl nahý na uhlazenou, chladivou přikrývku. Hluk z Bayswater Road a ryk dechovky z Hyde Parku se splétají do cizokrajné kakofonie, která mi proniká do snů. Ale usnul jsem jen na pár minut.

(2)

„Charles kdo?“

„Charles DeWitt!“

Brýle ve tvaru půlměsíce se ženě v předsálí svezly na špičku nosu a teď na mě přes obroučky vrhá pohled, který vydolovala z nejhlubších temnot mrazničky. Šestkrát to jméno mezi námi proletělo jako odražená střela. Oba ztrácíme trpělivost. Je zhruba stejného věku jako já, ale vypadá o deset - dvacet! - let starší. Ohon má tak pevně stažený dozadu, že její tvář dostane napjatý výraz, jako kdyby prošla několika nezdařenými kosmetickými operacemi u opilého chirurga z Chelsea. Má na sobě červené přiléhavé šaty. Připadá mi jako typ žen, které dokážou pod rouškou tmy propadnout sadomasochistickým hrátkám.

„Opravdu tu Mr. DeWitt není?“ ptám se zdvořile. Na megery jejího kalibru platí jen přehnaná zdvořilost a sarkasmus.

„Řeknu to tedy zřetelně, abyste - to - pochopil.“ Artikuluje rty, jako kdybych byl hluchý.

„Tady-není-nikdo-jménem-Charles-DeWitt.“

Z kapsy vylovím vizitku, kterou jsem našel u Grethe. Papír zežloutl, písmo je vybledlé, ale přečíst se dá.

Charles DeWitt, stojí tam černé na bílém, London Geographical Association.

Podávám jí vizitku. Nepřijme ji, jen bez zájmu pohlédne na mou ruku.

„Neskončil třeba před tím, než jste sem nastoupila?“ navrhuji vstřícně.

Z jejího výrazu okamžitě pochopím, že moje otázka byla hotová taktická katastrofa. Za svou naleštěnou bariérou, ve své dřevem obložené místnůstce s kobercem po celé podlaze, který by snesl přejet sekačkou na trávu, s telefonní ústřednou po pravé straně a starodávným psacím strojem IBM s kuličkovou hlavou vlevo, s barevnou fotografií distingovaného muže a okouzlujících dětiček a trpasličím kníračem před sebou na psacím stole představuje nezpochybnitelnou Vládkyni vesmíru. Tohle je její impérium. Odtud vládne celému světu, od poslíčka po generálního ředitele. Nazvat ji recepční nebo dámou u vstupní přepážky by byla urážka. Naznačit, že neví všechno o London Geographical Association je rouhání.

„To sotva,“ odpoví.

Rád bych věděl, jak zní její hlas, když se večer mazlivě přitulí k manželovi a dožaduje se sexu.

„Přijel jsem kvůli němu z Norska.“

Dívá se na mě skrz ledovou clonu. Tak se asi musely cítit nebohé lidské oběti, když pohlížely do očí nejvyšší kněžky pár vteřin před tím, než jim vrazila do srdce nůž.

Uvědomuji si, že tuhle bitvu jsem prohrál. Půjčuji si z jejího stolu propisovačku. Škubne sebou na židli. Zřejmě počítá, kolik inkoustu vyplýtvám.

„Dobře, vážená, kdybyste ale přesto na něco přišla, byla byste od té lásky a zavolala mně…“ podávám jí svou vizitku, kam jsem napsal jméno hotelu, „sem?“

Usměje se. Nevěřím vlastním očím, culí se jako cukrkandl. Zřejmě to způsobilo vědomí, že už jsem na odchodu.

„Samozřejmě,“ zacvrliká a položí mou vizitku až na samý okraj stolu. Nad odpadkový koš.

(3)

Kolem napohled tak jednoduchého stavebního detailu, jako je sloup, vytvoří historie umění a architektura vědeckou typologii a slovník, které člověku berou dech.

Dva mramorové sloupy, jež právě obdivuji, náležejí k jónskému řádu starému dva a půl tisíce let. O jónském sloupu dokáže kunsthistorik prohlásit: „nahoru zatočené konce volut částečně zakrývají echinus“ nebo „základ patky se střídavě skládá z torů a trochilů“. Abrakadabra! Každá věda, každý obor se obezdí svou terminologií a od-cizujícím slovníkem. My ostatní stojíme venku a jen zíráme s otevřenou pusou.

Sloupy nesou štít a v tympanonu, trojúhelníkovém ar-chitrávu kolem zobrazeného letopočtu 1900 skotačí cherubíni a serafové.

Na cihlových stěnách po obou stranách vchodu je přišroubovaný mosazný štítek vyleštěný tak, že se v něm zrcadlí auta a červené dvoupatrové autobusy, které projíždějí za mými zády. Vyrytá písmena jsou vyplněna stříbrem. Society of International Sciences nikdo ze skrblictví nařknout nemůže.

Dvoukřídlé dveře jsou z červeného buku. Klepátko funguje spíš jako upomenutí, že tady se jen tak dveřmi neběhá. Vpravo ode mě - dva metry od kamery umístěné pod stříškou - je do zdi zapuštěný dveřní telefon z černého plastu. Snad jako na omluvu za tento obludný ne-vkus je tlačítko zformováno do tvaru zlatého květu -nebo je to snad slunce?

Zazvoním. A bzučákem jsem vpuštěn dovnitř. Bez dotazu.

Velká otevřená recepce připomíná banku, kde člověk musí mít domluvenou schůzku, aby si tam směl uložit peníze. Šumí to tady tichými hlasy a rychlými kroky. Stěny jsou obloženy temně hnědým ostěním a nad ním visí oleje zřejmě zapůjčené z Národní galerie. Glazura na keramických mozaikových dlaždicích na podlaze se leskne. Uprostřed recepce, od čtvercové díry v podlaze a vzhůru k šikmým ateliérovým oknům ve stropě přímo pod mraky roste palma, které se podle všeho stýská po Sahaře.

Jediné, co do celkového obrazu nezapadá, je babička.

Za psacím stolem tak prostorným, že by se na něm dal hrát ping-pong, sedí stařenka s šedými vlasy a plete. Dívá se na mě. Je usměvavá, jednoduše vlídnost sama. Míhá jehlicemi ostošest. Jenže celé to prostředí se prostě k pletoucí babičce nehodí, a to mě mate.

„Můžu vám nějak pomoci?“ zeptá se vstřícně. Pletací dráty o sebe cinkají.

„Co to pletete?“ vyhrknu.

„Ponožky. Vnoučkovi. Je to takový milý chlapeček. A darlingl Chtěl jste ještě něco?“

Dotaz je míněn humorně. Okamžitě se do ní zamiluju. Člověku se smyslem pro humor bych byl schopen vložit do rukou své tlukoucí srdce.

Představím se a řeknu, že jsem přijel z Norska.

„Země půlnočního slunce,“ usměje se znalecky. „To potom asi znáte Thora Heyerdahla?“ Její smích bublá a zurčí. „Takový šarmantní člověk! Chodí sem často. Co pro vás mohu udělat?“

„Chtěl bych mluvit s Michaelem MacMullinem.“

Vyvalí oči. Odloží pletací jehlice. Připadám si jako nanejvýš nečekaný žadatel o azyl. Z planety Jupiter. Který se zrovna zeptal na drobné do parkovacího automatu, u kterého právě postavil svůj létající talíř.

„Bože můj…“

„Stalo se něco?“

„On… Obávám se, že Mr. MacMullin je v cizině. Strašně moc mě to mrzí! Opravdu s ním máte domluvenou schůzku?“

„To vlastně ani nemám. Kdy se má vrátit?“

„Já nevím. Mr. MacMullin nepatří k lidem… Ale třeba by vám mohl pomoci někdo jiný?“

„Jsem archeolog,“ vysvětluji. Jazyk mě nějak neposlouchá. V angličtině má archeolog zbytečně moc samohlásek za sebou. Á-rrrr-ke-o-lo-džist.

„MacMullin se účastní jednoho projektu vykopávek v Norsku.“

„Opravdu?“

„Musím s ním mluvit. Je možné ho někde zastihnout? Třeba na mobilním telefonu?“

Rezignovaně zamumlá. „Bohužel. To je zcela vyloučené. Quite impossible! Chápejte, jako předseda správní rady má MacMullin sice kancelář tady, ale on sem přijde a odejde a nám,“ nakloní se ke mně blíž a ztiší hlas, „co tady máme se všemi nepořádníky udržovat pořádek, nic neřekne. Ale třeba by vám pomohl náš provozní ředitel?“

„Ano, s radostí.“

„Mr. Winthrop. Okamžik.“ Vyťuká interní linku a vysvětluje, že Mr. Balto z Norska přichází v jisté záležitosti za panem MacMullinem, - „yes, reallyl No, no appointment! Yes, isn ‚t it!“ - a nebylo by tedy možné, aby ho místo toho přijal Mr. Winthrop? Pak řekne několikrát aha, poděkuje a potom pokládá sluchátko.

„Bohužel pan Winthrop teď nemá čas, ale jeho zástupce říká, že by vás mohl přijmout zítra. V devět hodin. Vyhovuje vám to?“

„Samozřejmě.“

„Celou tu dlouhou cestu až z Norska!“

Ačkoliv je ten den zavřeno, babička mi dovolí, ať se kouknu do knihovny nadace.

Mé nadšení pro knihovny má původ v dětství, kdy se mi místní filiálka knihovny Deichman stala po škole útočištěm, jelikož mě máma vyháněla ven, ať si jdu hrát s opálenými kluky s dobrým zrakem, kteří měli hlavně zájem o fotbal nebo závodění. Prostě v knihovnách s metry knih a s policemi plnými hřbetů mě něco naplňuje zbožností. Ticho a klid. Abecední a tematická systematičnost. Vůně papíru. Dobrodružství, drama, prožitek. Celé hodiny dokážu bloumat po Deichmanově knihovně, vytahovat knihy, listovat v nich, posadit se s něčím, co mě zaujme, probírat se registračními lístky v dlouhých úzkých zásuvkách a hledat v datových souborech.

Také v knihovně SIS panuje nevysvětlitelný klid. Je to jako v kostele. Zůstanu stát uprostřed místnosti s rukama zkříženýma přes prsa, koukám a nasávám atmosféru.

„Bohužel máme zavřeno.“

Hlas zní jasně a trochu ostře. Otočím se jeho směrem.

Musela tam sedět tiše jako myška a pozorovat mě. Pravděpodobně doufala, že zmizím. Pokud se ani nepohne. Sedí vzadu u kartotéky. Na klíně jí na tvídové sukni leží hromádka kartotéčních lístků.

„Paní v recepci mně dovolila, že se sem můžu podívat,“ vysvětluju.

„V pořádku.“

Úsměv ve tváři promění dívčí obličej ve zralejší ženu. Odhadoval bych ji tak na pětadvacet. Má delší narudlé vlasy a náznak pih. Hezká. Nemůžu se odtrhnout od jejích očí. V duhovce jí jako v kaleidoskopu září různé barvy. Napadlo mě, že vlastně existují jen ty barvy, které známe. Barva se nedá popsat. Vědec dokáže pohovořit o spektrálním složení světla a určí, že zrzavá má vlnovou délku 723-647 nanometrů, ale v zásadě je barva jen subjektivní prožitek. Právě proto je možné, že vidíme pouze ty barvy, které známe. To je fascinující představa.

Takové jsou její oči.

Dívka zvedne štůsek kartiček na vozík. Je štíhlá, ne moc vysoká. Má velmi dlouhé a špičaté nehty nalakované na temně červeno. Nikdy jsem nepomyslel na nehty jako na něco erotického. Ale při pohledu na její nehty si hned představuju, jaké by to asi bylo, kdyby mě jimi poškrábala záda.

„Mohu vám s něčím pomoct?“ ptá se.

Tón, pohled, svižná postava - něco v ní natáhne v mém nitru pružinu, která mě uvede do chodu. Vyzařuje neklid, naléhavost, nervózní těkání.

„Já přesně nevím, co hledám,“ odpovídám pravdivě.

„Tak to asi nebude snadné najít.“

„Jde mi o spoustu věcí. Vy byste odpověď přímo neměla?“

„A ta otázka zní?“

„To taky nevím. Ale kdybyste dokázala najít odpověď, tak já už bych pak otázku nějak zformuloval.“

Potřese hlavou a usměje se. A já jsem v té chvíli ztracený. Stačí málo.

„Odkud jste?“ ptá se.

„Norway,“ odpovídám.

Zvedne obočí. „Nowhere? Jak odnikud?“

Zadrnčím erkem uprostřed: „No - rrr-way! Jsem,“ nadechnu se, abych to vyslovil správně, „ár-ke-ó-lo-džist!“

„Pracujete pro SIS?“

„No, to zrovna ne. Nebo spíš přesně naopak.“ Křečovitě se usměju.

„Přijel jste na nějaký výzkum?“

„Přijel jsem si promluvit s Michaelem MacMullinem.“

Překvapeně se na mě podívá. Chce něco říct, ale zarazí se. „A,“ vydechne jen a rty se jí přitom roztomile sešpulí.

„Musím se ho zeptat na pár věcí.“

„To my všichni.“

Usměju se. Ona se taky usměje a já zrudnu. „Co je tohle za knihovnu?“

„Povětšinou odborná literatura. Historie. Teologie. Filozofie. Archeologie. Dějiny kultury. Matematika. Fyzika. Chemie. Astronomie. Sociologie. Geografie. Antropologie. Architektura. Biografie. A tak podobně…“

„Nojo,“ přikyvuju, „triviality bytí.“

Znovu se usměje a zvědavě si mě prohlíží, přemítá, co jsem asi zač, kdo z tohohle brouka zvedl kámen a pustil ho na svobodu.

„A vy jste knihovnice?“

„Jedna z knihovnic. Ahoj, jmenuju se Dianě!“ Napřáhne ke mně ruku s rudými nehty. Stisknu ji. „Já jsem Bjorn.“

„A? Jako ten tenista? Borg?“

„Tobě fakt připadá, že se mu podobám?“

Měří si mě a okusuje při tom tužku. „No,“ řekne potom škádlivě, „možná že on je trošinku vybarvenější.“

(4)

Večeři si dám v oblíbené restauraci seriózních londýnských vegetariánů. S gustem volím jedno z nejdražších jídel na jídelním lístku, které je zkomponováno z růžičkové kapusty, žampionů a šparglu se smetanovou zálivkou s česnekem.

Měl bych myslet na schránku. A na Llyleworthovo drzé chování. Měl bych uvažovat o tajemství kolem DeWitta. Měl bych zavolat Grethe. Určitě by mi to vysvětlila. DeWitt už tady možná nepracuje. Vizitka nevypadá právě čerstvě.

Místo toho myslím na Dianě.

Možná se tak snadno zamiluju, protože vidím potenciální milenku a budoucí manželku v každé ženě. Úsměv, hlas, dotek… Nejsem odpudivý. Jsem bledý, ale ne ošklivý. Ženy říkají, že mám laskavé oči. Jasně že červené, ale laskavé červené oči.

Zaobírám se v myšlenkách tím, jak jsem uvnitř plný záhad, a současně pojídám růžičkovou kapustu, polévku a špargl. K tomu vyprázdním karafu vína.

Pak si krknu a jdu.

(5)

Jedna učitelka norštiny mi kdysi položila otázku.

„Kdybys nebyl člověk, Björne, ale květina, jaká květina bys byl nejradši?“

Ráda si vymýšlela ty nejpodivuhodnější otázky. Mám dojem, že ji bavilo si mě dobírat. Byl jsem vděčná oběť. Sedmnáct let. Jí bylo jednou tolik.

„Květina, Bjorne?“ opakovala. Měla jemný, měkký hlas. Naklonila se ke mně přes lavici. Dodnes si vybavuju její vůně: teplé, kořeněné, plné vlahých tajemství.

Ve třídě bylo ticho. Všichni s napětím čekali, jakou květinou by Bjorn chtěl být. Nebo doufali, že zrudnu a začnu koktat, jak jsem míval ve zvyku, když se nade mne naklonila se svými vůněmi a houpavými svody.

Jenže tentokrát jsem měl odpověď na její věčné otázky připravenou.

Řekl jsem jí o Stříbrném meči.

Roste v sopečných kráterech na Havaji. Dvacet let je to jen nesmělá koule pokrytá stříbřitými chlupy. Sbírá sílu. A potom jedno léto zničehonic exploduje v oslnivém žlutopurpurovém květenství. A pak zemře.

Moje odpověď ji zaskočila. Dlouhou dobu stála u mé lavice a jen na mě zírala.

Co proboha čekala? Že řeknu kaktus?

(6)

Zpráva je napsaná dívčím rukopisem, plným kudrlinek a mašliček, na listu papíru, na který si hotel nechal vytisknout gotickým písmem: Zprávy pro naše hosty.

Pro pana Bulta, pokoj č. 432: Neprodleně volejte paní Grett Lidwoyen! Linda, recepce, čtvrtek 14.12

„Vy jste Linda?“ ptám se dívky v recepci. „Sorry. Linda končí ve tři.“

Takže Linda je ta dlouhonohá kočka, která seděla v recepci, když jsem se ubytovával. Linda thefoxyferret. Možná že má spoustu dobrých vlastností. Je určitě hodná a něžná. A je pěkná. Při mučení bych sotva dokázal zapírat, že mě její zadek přitahuje. Pravopis ovšem není Lin-dina silná stránka.

Se zprávou a klíčem v ruce jdu po schodech nahoru a zamknu se do pokoje.

Vytočím číslo a nechám telefon dlouho vyzvánět.

Zvuky venku za oknem mají jiný ráz než dopoledne. Okenní tabulky rozvibroval autobus, ale možná to taky byl kamion. Sedím na posteli. Po tapetách stékají sluneční paprsky. Skopnu boty, stáhnu si ponožky a masíruj u nohy. Mezi prsty mám špínu.

Na druhém konci někdo zvedá telefon. Dlouho je ticho.

„Grethe?“ ptám se.

„Haló?“ Grethin hlas. Vzdálený, nedostupný.

„Tady Bjorn.“

„Á…“

„Právě jsem dostal zprávu, že jsi volala.“

„Ano,“ vzdychne. „Nechtěla jsem…“ Znovu povzdech.

„Grethe? Stalo se něco?“

„Ne, nic se nestalo.“

„Máš tak nepřítomný hlas.“

„To je… těmi prášky. Můžeš zavolat později?“

„Jistě. Jen mi napsali, že to spěchá.“

„Ano, ale já… teď se to moc nehodí.“

„Grethe? Kdo je Charles DeWitt?“

Rozkašle se. Je to chroptivý záchvat. S třesknutím pouští sluchátko na stůl a mně připadá, že slyším, jak ji někdo bouchá do zad. Po hodně dlouhé době znovu bere sluchátko a šeptá: „Můžeš zavolat později?“

„Grethe, je ti špatně?“

„To-zas-přejde.“

„Je u tebe někdo?“ Neodpoví.

„Musíš zavolat doktorovi,“ prosím ji.

„Já-to-zvlád-nu.“

„Máš tam návštěvu?“

„Bjorne, já teď… nemůžu-zrovna-teď-mluvit.“ A potom sluchátko pokládá.

V dospívání jsem začal být všímavý. Když je člověk uzavřený albín, naučí se vnímat tep řeči. Dokonce i v telefonickém hovoru mezi Bayswater, Londýn W2 a Thomas Hefteys gate, 0264 Oslo, přenášeném podzemním kabelem a telekomunikačním satelitem na geostacionární dráze jsem cítil Grethinu úzkost. Lhala.

Lehl jsem si na postel a hraju si s dálkovým ovladačem. Střídám kanály jeden po druhém.

Za hodinu znovu volám Grethe. Neodpovídá.

Rychle se osprchuji a stihnu se podívat na konec prastarého dílu Starskyho & Hutche, a teprve potom vytáčím číslo znovu. Nechám telefon zazvonit dvacetkrát.

Hodinu sedím a čtu pojednání, které táta napsal společně s Llyleworthem a DeWittem. Jako prostředek na spaní se to neosvědčilo. Jejich teze jsou tak rozevláté, že vůbec nechápu, jestli to všechno mohli myslet vážně. Tvrdí, že v nejzazším důsledku by nález schránky The Shrine of Sacred Secrets změnil současný řád společnosti, ačkoliv předtím s běžnou vědeckou obezřetností nakupili tolik výhrad, že jejich tvrzení začne postrádat smysl.

Když se prolistuju až na stranu 232, vypadne z knihy list papíru. Je psán rukou. Datovaný 15. srpna 1974. Dopis není podepsaný. A není z něj jasné, komu je adresovaný. Nejdřív mi připadá, že je od táty. Rukopis je tentýž. Jenže to není možné! Když odhlédnu od toho, že rozpoznávám kličky pod písmeny g a j a čárky nad u. Pisatel předestírá plány na expedici do Súdánu. Nechápu ovšem, proč se dopis od táty nachází v pojednání, které pětadvacet let stálo v knihovně u Grethe Lid Woienové.

Noc je zvláštní.

Pro mě je noc tou částí dne, kterou bych nejraději prospal, abych ji přestál. Tma všechno ničí. Připadám si nemocný. V hlavě se mi omílají triviality všedního dne a ztrácejí normální proporce.

Měl bych být unavený. Opotřebovaný. Místo toho ležím s otevřenýma očima a civím do tmy hotelového pokoje. Před okny se šine nepřetržitý proud aut. Venku huláká pár turistů, kteří se podle všeho chystají na flám. Myslím na Grethe. A na schránku schovanou u Rogera. Na profesora Llylewortha a profesora Arntzena a Charlese DeWitta a Michaela MacMullina. Myslím na tátu. A na mámu.

Ale nejvíc myslím na Dianě.

půl třetí se zprudka probudím a rozsvítím si noční lampičku. Ospale vytáčím Grethino číslo.

jedné malé zemi, v jednom malém městě, v jednom bytě ve čtvrti Frogner stojí telefon a sám pro sebe si vyzvání.

(7)

Jsou příjemné způsoby, jak se vzbudit. Polibek na tvář. Ptačí trylkování. Schubertovo smyčcové kvinteto C-dur. Bručení lodního motoru.

A potom ty nepříjemné. Takových je většina. Jako vyzvánění telefonu.

Sátrám po sluchátku. „Grethe?“ zamumlám.

Je čtvrt na devět. Zaspal jsem.

„Mr. Belto?“ ptá se ženský hlas.

Hlas poznávám, ale nedovedu si ho nikam zařadit.

„Ano?“

Váhá. „Volám z Londýnské geografické společnosti.“ Hlas zní přísně, chladně, odmítavě a v tom okamžiku se mi vybaví obraz fúrie za psacím stolem. Domina odložila koženou sukni a bičík doma, převlékla se do úhledného sekretářského hábitu a nasadila megerský tón.

„Ano?“

Znovu váhá. Do tohohle rozhovoru se jí moc nechce. „Zřejmě došlo k jistému nedorozumění.“

„Ano?“

„To vy jste se ptal na - Charlese DeWitta?“

„Ano?“ Po rtech mi přeběhne zlomyslný úsměv.

„/ am terribly sorry…“ mluví tak suše, že bych dokázal od sebe oddělit slova a písmena rozmačkat na padrť, „ale my u nás zřejmě opravdu evidujeme jistého Charlese DeWitta.“

„Nepovídejte?“ Přeháním své překvapení, abych její potupu prodloužil.

Způsob, jakým zadržuje dech, napovídá, že má rty pevně semknuté. Dělá mi to dobře.

„Vy jste na něj asi zapomněla, že?“ ptám se.

Odkašle si. Uvědomuju si, že vedle ní někdo stojí a poslouchá.

„Mr. DeWitt by se s vámi velmi rád setkal. Ale bohužel právě není v Londýně. Čekáme ho však dopoledním letadlem. Požádal mě, ať s vámi domluvím schůzku.“

„To je od něj milé. Nechtěla byste být při tom? Abyste ho konečně poznala?“ S tímhle mám problém. Občas si nemůžu pomoct a trousím sarkastické poznámky.

Odpovídat na něco takového je pod její úroveň. „Kdybyste se mohl dostavit v…“

„Okamžik!“ přeruším ji. Teď hodlám být nedostupný.

Nikdy jsem neskrýval, že umím být pořádný prevít. „Mr. DeWitt se se mnou může spojit, až se vrátí do Londýna. Mám dost plný program.“

„Mr. Belto, žádal mě důrazně, abych…“

„Vy budete jistě tak laskavá a dáte mu číslo do hotelu. Zastihne mě odpoledne nebo večer.“

„Mr. Belto!“

„Recepce přijímá vzkazy.“

„Ale…“

„A moc ode mě pana DeWitta pozdravujte, buďte tak laskavá. Skutečně se těším, až zavolá.“

„Mr. Belto!“

Se smíchem položím telefon a spustím nohy na podlahu. Z kufru vyndám slipy, ponožky a košili. Obléknu se a pak volám Grethe. Teď už mě ani nepřekvapuje, že telefon nezvedá.

Jdu do koupelny. Z moči je cítit špargl z předchozího večera. To mě udivuje, protože jsem se dočetl, že jen málo lidí má takový čich, aby rozpoznalo chřest v moči. Pevně se chytám všeho, čím mohu být jedinečný.

(8)

„Á! Tajemný pan Balto!“

Anthony Lucas Winthrop Jr. je obtloustlý malý mužíček s plešatou kulatou lebkou a zurčivým smíchem, kterým připomíná klauna najatého na mondénní narozeninovou party, aby pobavil rozmazlené haranty. Podává mi ruku. Krátké prsty se zlatými prsteny vypadají jako chlupaté buřtíky. Radostně na mě mžourá a tvář se mu při tom rozplývá srdečností a otcovskou starostlivostí.

Nevěřím mu. Něco na jeho hlase se mi nezdá.

Babička s pletením mě provází po širokém mramorovém schodišti až do třetího patra a pak dál sloupovou chodbou, v níž se nese ozvěna kroků a tichých hlasů, až za roh k Winthropově kanceláři.

Winthrop se mnou vejde dovnitř.

Není to kancelář. Je to vesmír.

Někde vzadu u klenutých oken zahlédnu psací stůl. Na druhém konci, u dveří, stojí salonní sedací souprava. Uprostřed se vznášejí mlhoviny, komety a černé díry.

„Dá se tomu rozumět tak,“ ptám se s ironickým úsměvem, „že si rád hrajete na boha?“

Nejisté se usměje. „Jsem astronom. Profesí.“

Rozhodí ruce v rozpačitém gestu, jako kdyby chtěl svým profesionálním zázemím vysvětlit onu dost zvláštní skutečnost, že si přetvořil kancelář na miniaturní vesmír.

Před nějakou dobou jsem si v novinách přečetl zprávu, že mezinárodní skupina astronomů objevila vesmírné těleso, které vysílá hmotu, jež se zdánlivě pohybuje rychlostí větší než je rychlost světla. Oznámení tohoto objevu se stalo senzací na vědeckém kongresu organizace Cos-par v Hamburku, ale pro noviny samozřejmě něco tak abstraktního jako rychlost světla nebylo nijak zvlášť zajímavé. Takže se o tom v podstatě nepsalo. Ono záhadné těleso skupina astronomů objevila za pomoci radioteleskopu třicet tisíc světelných let od Země. Jinými slovy trochu z ruky. Pokud je jejich pozorování správné, torpéduje nejabsolutnější hranici přírodních zákonů - rychlost světla. Závratná perspektiva. Tudíž se tomu v médiích nevěnuje pozornost.

Šineme se slunečním systémem hluboko do vesmíru kolem Proximy Centauri a dál mlhovinou Andromedy až k Winthropovu psacímu stolu. Moje pohyby rozechvěly a rozhoupaly galaxie zavěšené na nylonových nitích.

„Pochopil jsem, že se dnes máte setkat s Charlesem DeWittem?“ nadhodí váhavě.

„Co vy všechno nevíte!“

Winthrop se nervózně zasměje a usedne do nápadně vysoké kancelářské židle. Já naopak zapadnu do nápadně nízké. Jako kdybych se posadil rovnou na podlahu. V dalším z mých neodbytných záchvatů čiré zlomyslnosti si říkám, že za naleštěným psacím stolem se může i klaun povznést na boha.

„Mr. Balto!“ vykřikne Winthrop nadšeně, zhoupne se na židli a tleskne rukama, jako kdyby na tenhle den čekal už několik let. „Takže… co pro vás můžeme udělat?“

„Sháním pár informací.“

„To jsem pochopil. A co vás přivádí do SIS? A k Michaelu MacMullinovi? Jak již jistě víte, ten tady momentálně není.“

„Něco jsme našli.“

„Ano?“

„A mně připadá, že MacMullin o tom něco ví.“

„Skutečně? A co jste našli?“

„Pane Winthrope,“ oslovuji ho přehnaně zdvořilým tónem, „radši necháme těch keců.“

„Prosím?“

„Jsme oba dost inteligentní lidé. Ale mizerní herci. Přestaňme tu hrát divadlo.“

Jeho výraz projde téměř neznatelnou, nicméně citelnou proměnou. „To je v pořádku, Mr. Balto.“ Hlas mu úředně ochladí a zní podezíravě.

„Vy samozřejmě moc dobře víte, kdo jsem.“

„Vědecký pracovník na univerzitě v Oslu. Norský dohlížitel nad vykopávkami profesora Llylewortha.“

„Takže přirozeně také víte, co jsme našli.“

Ošije se. Winthrop se zcela evidentně cítí nesvůj, když je vystaven tlaku.

Pomůžu mu. „Našli jsme svatou schránku.“

„To jsem pochopil. To je skutečně úžasné!“

„A co vy mi můžete říct o mýtu o schránce svatých tajemství?“

„Obávám se, že moc ne. Jsem astronom, ne historik. Ani archeolog.“

„Ale ten mýtus znáte, že?“

„Jen povrchně. Jako Archu úmluvy. The Shrine of Sacred Secrets? Poselství? Rukopis? Vím jen tolik.“

„A také jste přirozeně věděl, že Llyleworth hledal právě tuhle schránku?“

„Mr. Balto, SIS se nezabývá pověrami. Podle mě mohl Llyleworth sotva v takový nález doufat.“

„A pokud to není pověra? Ale kupříkladu se jedná o zlatou schránku?“

„Mr. Balto,“ odmítavě si povzdechne a zvedne ze stolu všech deset buřtíků. „Vy jste s sebou přivezl - ten artefakt? Sem? Do Londýna?“

Zamítavě pomlasknu jazykem.

„Doufám, že jste ji schoval na bezpečném místě?“ ptá se.

„Samozřejmě.“

„Je to,“ ptá se odtažitě, „otázka peněz?“

„Peněz?“

Občas mám dlouhé vedení. Winthrop se mi dívá do očí. Já pohled opětuju. Má šedomodré oči a docela dlouhé řasy. Pokouším se vyluštit jeho myšlenky.

„Kolik jste si představoval?“

A v tom okamžiku je mi jasné, odkud znám jeho hlas. Mluvil jsem s ním telefonem. Před dvěma dny. Když se představil jako dr. Rutherford z Royal British Institute of Fucking Archaeology.

Rozesměju se. Zmateně mě pozoruje. Pak se přidá tím svým klaunovským smíchem. A tak sedíme proti sobě, jeden druhému ani trochu nedůvěřujeme a přitom se kuckáme smíchy.

Za námi, na opačné straně vesmíru, se otevřou dveře. A z nich se k nám vznáší anděl se stříbrným podnosem, dvěma šálky a porcelánovou konvicí s čajem. Beze slova nás obslouží a zase odpluje.

„Prosím,“ nabídne mně Winthrop.

Hodím do čaje kostku cukru, ale mléko nechávám stát. Winthrop se zachová přesně opačně.

„Proč odmítáte ten artefakt vydat?“ ptá se.

„Protože nález je norský majetek.“

„Tak poslyšte,“ ozve se podrážděně, ale opanuje se. „Mr. Balto, není snad profesor Arntzen váš nadřízený?“

„Je.“

„Proč neuposlechnete pokyny svého nadřízeného?“

Pokyny, vyhlášky, dekrety, příkazy, diktát, zákony, pravidla, instrukce, zákazy… většina Britů se cítí spokojeně, když je život usměrněn pravidly. Ale ve mně se všechno příčí.

„Nevěřím mu,“ odpovídám.

„Vy nevěříte vlastnímu otčímovi?“

Zamrazí mě v zádech. I tohle si tedy zjistili.

Winthrop zamrká a mlaskne jazykem. Má velmi ostražitý výraz.

„Řekněte mi, Mr. Balto, netrpíte náhodou stihomamem?“ Vůbec by mě nepřekvapilo, kdyby si přečetl moji zdravotní zprávu. A deník Občas může i paranoik mít pravdu. „Co je v té schránce?“ ptám se.

„Jak jsem řekl, Mr. Balto, dovolte, abych vám připomněl, že je vaší povinností vrátit to, co bezpochyby není vaším majetkem.“

„Ano, vrátím to.“

„Báječné.“

„- hned jakmile zjistím, co ve schránce je a proč je tolik lidí tak zatraceně posedlých myšlenkou propašovat ji z Norska.“

„Mr. Balto, ruku na srdce!“

„Já jsem měl na ty vykopávky dohlížet!“

Winthrop pomlaskne rty. „Zcela správně. Ale nikdo vám neřekl, co se tam hledá.“

Váhám. Pochopil jsem, že mi teď hodlá prozradit něco, o čem jsem se neměl dozvědět. Ale také vím, že mi pravděpodobně naservíruje dobře upravenou lež, aby mě svedl na falešnou stopu.

„Mapa pokladu?“ navrhuji.

Obočí mu vyletí do perfektního véčka obráceného vzhůru nohama. „Mapa pokladu, Mr. Balto?“

„Byl jste v poslední době v Rennes-le-Cháteau?“

„Kde?“ důvěřivě na mě hledí.

Pokouším se o dokonalejší výslovnost: „Rennes-le-Cháteau! Však víte, ten středověký kostel! Mapy pokladu!“

„Omlouvám se. Já opravdu nevím, o čem mluvíte.“

„Tak mi teda řekněte, co opravdu hledali?“ Trochu se ošije a ztiší hlas. „Měli teorii.“

„Teorii?“

„Nic víc. Jen teorii.“

„A ta se týkala čeho?“

Winthrop se zatváří dost podivně, což může i znamenat, že předstírá hluboké zamyšlení, ale ve skutečnosti to vypadá jen jako divná grimasa. Pak vysvětluje: „Nepřekvapuje vás, že staré civilizace vůbec nebyly tak primitivní, jak by se mohlo zdát?“

„I tak by se to dalo říct.“

„Disponovaly znalostmi, ať už technického rázu nebo intelektuální povahy, které by lidé na jejich stupni historického vývoje ještě mít neměli. Znaly vesmír líp než kdekterý z dnešních amatérských astronomů. Ovládaly abstraktní matematiku. Byli to prvotřídní inženýři. Praktikovali medicínu a chirurgii. Neuvěřitelně dobře vnímali vzdálenosti a proporce, geometrii a perspektivu.“

Zkoumavě ho pozoruji, snažím se mu z tváře a očí vyčíst, co má za lubem.

„Například: zamyslel jste se někdy nad tím, proč stavěli pyramidy?“

„V podstatě ani ne.“

„Takže víte proč?“

„Nebyly to snad hrobky? Velkolepý posmrtný monument faraónů?“

„Představte si Cheopsovu pyramidu, Mr. Balto. Proč se primitivní civilizace pustila před téměř pěti tisíci lety do tak neuvěřitelně velkého projektu?“

„Asi neměli v poušti co jiného na práci,“ neodpustím si vtípek.

Odmění mě letmým smíchem. „Vyrostla kolem toho spousta teorií. Vezměte si nejznámější z těch úžasných hrobek. Tedy Cheopsovu. Sto čtyřicet čtyři metrů vysoká, vybudovaná egyptským králem Cheopsem ve čtvrté dynastii. Archeologové a vykradači hrobů odhalili královskou komoru, královninu komoru, šachty, galerie, chodbičky. Všehovšudy tyhle známé duté prostory tvoří jedno procento objemu pyramidy. Sledujete mě?“

„Jo, sleduju.“

Nakloní se přes stůl. „Za pomoci moderní techniky začali badatelé pyramidu prosvěcovat. Brzy zjistili, že v pyramidě je daleko víc dutých prostorů než ty, které byly odkryty. Skoro patnáct procent.“

„To zas není až tak překvapivé.“

„Jistěže ne. Ale patnáct procent, Mr. Balto! To je hodně. A nejen to: citlivá zařízení zachytila odraz, který vypovídá, že sedm metrů pod základem pyramidy je umístěn velký kovový předmět.“

„Poklad?“

„Chápu vaše nadšení pro poklady. A dá se říct, že všechno, co se nachází uvnitř pyramidy se per definici dá za poklad považovat. Přítomnost kovu v egyptské pyramidě by sama o sobě asi nikoho nepřekvapila. Jenže tady nešlo o zlatou rakev nebo sbírku měděných či železných předmětů. Ten kovový předmět byl tak rozměrný a mohutný, že badatelé museli měření několikrát opakovat, než si byli jisti, že naměřené hodnoty jsou správné. A když předmět prosvítili a zachytili z různých úhlů a pozic, dokázali určit jeho obrys. Konturu, jinými slovy.“

„A co teda uviděli?“

Winthrop vstává a jde ke skříni, v níž je umístěn trezor. Nacvakává kód. Dveře se s povzdechem otevřou. Winthrop vyndá černé desky, nese je k psacímu stolu a současně otevírá zip.

„Tohle je kopie půdorysu toho, co našli,“ říká.

V průhledných plastikových deskách je zastrčený arch papíru. Podává mi ho. Je to počítačový výkres a na první pohled vypadá jako kosmická loď.

A potom si uvědomuji, že to opravdu znázorňuje kosmickou loď.

Podlouhlý trup, malá křídla, ocasní kormidla.

Podívám se na Winthropa.

„Loni jsme se prokopali do galerie, kde se plavidlo nachází,“ říká. „Co to je?“

„Copak to nevidíte?“

„Vypadá to jako kosmická loď.“

„Kosmické plavidlo.“

„Kosmické plavidlo?“

„Přesně tak.“

„Počkat. Kosmické plavidlo, které se poškodilo, protože uvízlo pod Cheopsovou pyramidou při neúspěšném pokusu o přistání?“ ptám se posměšně.

„Ne, ne, ne, vy mi nerozumíte. Vesmírné plavidlo, nad nímž byla vztyčena Cheopsova pyramida,“ opravuje mě Winthrop.

Obdaruju ho smutným psím pohledem. Ten říká: určitě nemůžeš myslet vážně, že těmhle kecům uvěřím. Navrch ještě si zhluboka povzdechnu.

Winthrop opáčí: „Možná že znáte kontroverzní teorie Švýcara Ericha von Dánikena?“

„Jasně. O návštěvě mimozemských bytostí tady na Zemi kdysi v dávných dobách?“

„Přesně tak.“

Podívám se na arch papíru s nákresem plavidla podobného vesmírné lodi. Pak pohlédnu na Winthropa.

„To nemůžete myslet vážně!“ vybuchnu.

Z černých desek vyloví schémata nahuštěná matematickými vzorci. „Výpočty,“ vysvětluje a posune papíry směrem ke mně. „NASA zhodnotila aerodynamické vlastnosti plavidla. Budoucí vesmírné lodě přizpůsobí tomuto modelu.“

Založím si ruce přes prsa. Necítím se dobře. Ne že bych mu věřil. Ale protože jeho lži skrývají tajemství, které je možná ještě děsivější.

„Vesmírná loď pod Cheopsovou pyramidou,“ opakuji. Můj sarkastický tón na něj neudělá sebemenší dojem.

„Je těžké tomu uvěřit,“ souhlasí. Jako kdyby už bylo jasné, že mě přesvědčil.

Nakloním hlavu doleva. A potom doprava. Jako při ústřelu v krční páteři. Upiju čaje. Je vlažný a chutná jako něco, co by člověk mohl dostat v pouštním stanu u zámožného beduína.

„Takže vy se snažíte mě přesvědčit, že Cheopsova pyramida byla vztyčena nad prehistorickou vesmírnou lodí,“ říkám zvolna.

„Já to radši ještě jednou všechno zopakuju - jde o vesmírné plavidlo. Předpokládáme, že to bylo jedno z přistávacích plavidel větší mateřské lodi na oběžné dráze kolem Země.“

„Samozřejmě.“

„Tváříte se dost skepticky.“

„Skepticky? Já? Rozhodně ne. Ale vysvětlete mně, jak si vykládáte, že Egypťané postavili nad lodí obrovskou pyramidu? Garáže před pěti tisíci lety asi ještě neexistovaly, že?“

„Na vesmírnou loď se dívali jako na svátost. Nebeskou loď bohů.“

„To muselo ty vesmírné bytosti dost namíchnout, když se po čase vrátily a našly loď pohřbenou pod těžkou a rozměrnou pyramidou.“

Ani se neusměje. Pravděpodobně si namlouvá, že už mu důvěřuj u.

„V počátečním stadiu se zřejmě něco zvrtlo,“ říká. „Možná ztroskotali. Nebo plavidlo nedokázalo odstartovat. Písek v motoru? Nebo astronauti při střetu se zemskou atmosférou zemřeli. Nebo to způsobily naše bakterie. Nejsme si jisti. Pořád ještě jsme ve stadiu dohadů.“

„Takže vy jste se ještě nepokusili otočit klíčkem v zapalování?“

„Ne, ještě ne.“ Váhá. „Je tu totiž ještě jedna teorie.“

„O tom nepochybuji.“

„Dá se také předpokládat, že ta vesmírná loď vůbec neměla v úmyslu se vrátit. Ze jejím posláním bylo přivézt sem skupinu bytostí, bez pochyby tvorů podobajících se lidem, kteří tu na Zemi měli zůstat.“

„A co tu měli dělat?“

„Třeba chtěli Zemi, tu naši krásnou planetu, kolonizo-vat. Nebo se tu chtěli rozmnožit, co my víme? Jsou badatelé, kteří si myslí, že tyhle bytosti jsou biblickými modely krásných, vysokých andělů. Byli vyšší než my lidi. A úžasně krásní. Víme z dějin náboženství, že andělé občas ke své smůle oplodnili naše pozemské ženy. Takže geneticky vzato bychom mohli mít společný původ.“

Usměju se.

Neříká nic.

A já se ptám: „A tomuhle vy opravdu věříte?“

„Tady jde o to, jestli přijmeme fakta, Mr. Balto.“

„Nebo lež.“

Dívám se mu do očí. Dlouho. Nakonec zrudne, na kulatých tvářích mu vykvetou dvě růže. „A co schránka?“ ptám se. „Jak ta s tím souvisí?“

„To se možná dozvíme, až nám ji dáte.“ Jen se pohrdavě zasměju.

Říká: „Doufáme, že nás schránka dovede k těmhle vesmírným bytostem. Pochopitelně ne k těm, co u nás přistáli, sotva budou nesmrtelní, ačkoliv kdo ví,“ zvedne oči v sloup. „Ale k jejich potomkům. Příbuzenstvu. Možná najdeme nějaké poselství, které nám tu zanechali.“

Nechám to bez komentáře.

V novinách jsem nedávno četl o finské lékařce Rauni-Leeně Luukanenové, která je odbornicí nejen na pozemské nemoci, jako jsou záněty dutin nebo hemoroidy, ale také na pacifistickou filozofii o bytostech ze vzdálených slunečních soustav. Má stálý telepatický kontakt s huma-noidy, kteří se prohánějí po nebeské báni nad našimi hlavami. Z mnoha důvěrných poznatků, které jí předali, mě fascinuje třeba to, že rozeznávají šest dimenzí, cestují napříč časem a prostorem a že jedna jejich delegace byla připravená pozdravit Neila Armstronga, když vstoupil na Měsíc. Ale to nejpozoruhodnější na výrocích Luukanenové je, že humanoidi jsou stejně jako já vegetariáni a že jejich nejoblíbenějším jídlem je jahodová zmrzlina.

Zasměju se. Winthrop mě asi považuje za dost pochybovačného člověka.

„Myslete si, co chcete,“ říká mírně ublíženě. „Taky že jo.“

„Podal jsem vám fakta. Všechno, co víme. A co si myslíme. A vy si udělejte vlastní závěry. A nebo to nechte plavat.“

„To vám můžu slíbit.“

Odkašle si a posune se na židli.

„Co je SIS?“ ptám se.

„A!“ zatleská rukama. Otázka mu udělala radost. Neškodný dotaz. Takový ho jistě dokáže zaměstnat hodinu i dvě na snobských večírcích, kam často chodí se svou krásnou mladou ženou, která má určitě poměr se svým tenisovým trenérem.

„S-I-S,“ říká, jako kdyby musel od jednoho písmene k druhému přeskakovat. „SIS je vědecká nadace. V roce 1900 ji založili přední badatelé a vědci. Cílem bylo shromáždit znalosti z celé řady vědeckých oborů do společné vědomostní banky.“

Zní to, jako kdyby spustil magnetofonovou pásku pro školní žáky na exkurzi.

„Jen si to představte!“ Rozhodí paže. „Počátek století. Nový optimismus! Stálý růst. Idealismus. V hospodářském životě se rodí nová průmyslová odvětví. Vzkvétá nová éra. Ale víte, v čem byl problém?“

„Ne.“

„Nikdo nemyslel na nic kromě svého úzce odborného pole. A to byla ta velká myšlenka, ze které se zrodila Society of International Sciences: mít přehled o vědeckém vývoji, koordinovat a spojovat výzkumníky, kteří si mohli vzájemně být užiteční, tedy jednoduše řečeno: uvažovat v téhle džungli jednotlivostí ve větších souvislostech.“

„No, to zní velkolepě. A SIS dneska?“

„Máme ekonomickou i odbornou podporu ve všech vědeckých oborech. Dostáváme peníze ze státního rozpočtu a od svých majitelů, dotace z univerzit a výzkumných společností po celém světě. Je nás tu kolem tří set dvaceti stálých zaměstnanců. Máme moře badatelů, kteří s námi spolupracují na jednotlivých projektech. Kontakty s významnými univerzitami. A jsme zastoupeni všude, kde probíhá nějaký důležitý výzkum.“

„Nikdy jsem o vás neslyšel.“

„To je mi s podivem!“

„Dokud jsem nezjistil, že SIS stojí za archeologickými vykopávkami, které jsem měl - haha! - kontrolovat!“

Winthrop se zahloubá do nějakých papírů na stole.

„Co mi můžete říct o Michaelu MacMullinovi?“ ptám se.

Winthrop vzhlédne od papírů. „Velký muž,“ říká zbožně. „Předseda správní rady SIS. Velmi zámožný starší pán. Šlechtic. Gentleman. Kosmopolita. Jmenován profesorem v Oxfordu hned po válce. Z vědeckého bádání se stáhl v roce 1950 a svůj život zasvětil SIS.“

„A kde je teď?“

„Cekáme ho každou chvilku. Brzy dostanete příležitost se s ním setkat. Moc rád vás uvidí.“

„Z jaké je branže?“

Winthrop pozvedne obočí. Jako kdyby měl na temeni té své plešaté lebky připevněné gumičky, a ty ovládaly pohyb obočí na čele. Teď vyletěla vzhůru. „Vy to nevíte? Je archeolog. Stejně jako vy. A jako váš otec.“

(9)

Dianě sedí za přepážkou a mžourá na zelený text na obrazovce. Je krásná, když mžourá. Jenže ona je krásná, i když nemžourá. Dovnitř se prodírá velkými okny slunce a naplňuje knihovnu měkkým světlem. Stojím hned za dveřmi. V rukou žmoulám stočenou brožuru o SIS, kterou jsem dostal od Winthropa. Když jsme se loučili, zasmál se tím svým přihlouplým klaunským smíchem a řekl, že oceňuje mou ochotu ke spolupráci. Ochotu ke spolupráci? Určitě si představoval, že už svůj kus práce odvedl. A že já poběžím rovnou domů, abych mu tu pitomou schránku přinesl. Zřejmě si myslí, že se dám snadno přesvědčit. A taky že jsem trochu padlý na hlavu.

Než vkročím do knihovny, opatrně zakašlu a v tichu, jaké bývá v katedrálách, se rozburácí ozvěna. Na Dianině pohledu je vidět, že je duchem nepřítomná. Soustředění se zvolna promění v úsměv. Světlo mě trochu zmate. Mám dojem, že se začervenala.

„To jsi zase ty?“ diví se.

„Právě jsem byl u Winthropa.“

Vstává a jde ke mně. Ráno, když si hledala oblečení (vidím ji před sebou), byla důsledná. Má na sobě žlutavou hedvábnou halenku, úzkou černou sukni, která se na její postavě dobře vyjímá, černé nylonky, boty na vysokém podpatku.

„Říkáme mu The Man in the Moon,“ zahihňá se a pokládá mi ruku na paži. Nucené se cením. Její dotek mi v mozku spouští spršku hormonů.

„Dianě, mohla bys mi pomoct?“

Chvilinku váhá. Pak řekne: „Jasně.“

„Možná to není úplně snadné, to, s čím potřebuju pomoct.“

„Budu se snažit. Ale nemožné trvá o chvilinku dýl.“

„Jde o informace, které máte v databázi.“

„Týkají se čeho?“

„Můžeme si někde promluvit? Abychom nemuseli šeptat?“ Přitom ztiším hlas ještě o poznání víc. Bere mě za ruku, jemně a něžně, a vede mě knihovnou dál do kanceláře s dveřmi z matového skla. Místnost působí neosobně. Police plné širokých kroužkových desek. Prastarý psací stůl se zbrusu novým skvostným monitorem na módním designovém podstavci. Klávesnice se spirálovým kabelem vedoucím k terminálu dole na podlaze. Prázdný popelník. Plastový kalíšek se zbytkem kávy a nedopalky cigaret. Rozviklaná kancelářská židle. Na tu se Dianě usadí. Vzhlédne ke mně. Polykám. Přemůže mě vědomí, že jsem tu s ní sám a že (čistě hypoteticky) bych se mohl sklonit a políbit ji. A kdyby můj polibek opětovala a třeba i láskyplně povzdechla, mohl bych ji (pořád čistě teoreticky) zvednout na psací stůl a tvrdě a surově ji pomilovat. A pak bych o tom napsal dopis čtenáře do pánského časopisu.

„Takže,“ ptá se, „co máš za problém?“

Můj problém je, že jich mám až trochu moc.

Dřevěná židle pod mou vahou skřípe. „Umíš v tom hledat?“ ptám se a kývnu směrem k počítači.

„No, uhm, to je tak nějak moje práce.“

„Musím se dozvědět víc o MacMullinovi.“

Rychle se na mě podívá. Neumím si její pohled úplně vysvětlit. „Proč?“ ptá se chladně.

„Nevím, co hledám,“ odpovím upřímně.

Nespouští ze mě oči. Teprve když zjistí, jak nešťastně se cítím, přitáhne k sobě klávesnici, tlačítkem F3 spustí hledání a hbitě vyťuká Michael &1 MacMullin. Počítač přežvýká dotaz a chvíli bzučí, pak odpoví: 16 dokumentů nalezeno. 11 uzavřeno.

„Chceš to vytisknout? Ty dostupné materiály?“

„Dostupné?“

„Jedenáct z nich je chráněných. Tam je potřeba heslo, aby to pustilo informace.“

„Ty nemáš heslo?“

„Jasně, že jo. Ale sleduj se mnou…“

Napíše své heslo.

Unauthorized. Level 55 required, odpoví mašina. „Co to znamená?“ ptám se.

„Pracujeme tu na několika úrovních. Na stupeň 11 mají přístup všichni uživatelé, i zvenku. Stupeň 22 chrání data, u kterých musíš doložit, proč je potřebuješ získat. To jsou třeba výzkumné projekty, které zrovna teď probíhají. Stupeň 33 chrání soubory dat, na které platí zákaz zveřejnění. My v knihovně máme přístup na úroveň 33. Stupeň 44 se vztahuje na osobní data a interní poměry. A pak tady je stupeň 55 a tam jen bohové vědí, co se to vlastně chrání. Teda myslím vedení SIS.“

„Jste napojeni na databázi?“

Dianě se na mě podívá, jako kdyby hloupější otázku v životě neslyšela. A hloupá otázka to samozřejmě je.

„My jsme databáze,“ odpovídá. „Ty jsi o nás nikdy neslyšel? SIS Bulletin Board. Nebo www.soinsc.org.uk. Světová jednička ve svém oboru. Máme předplatitele na univerzitách a výzkumných ústavech po celém světě.“

„Jaká data?“

„Všechno. Všechno, co má něco společného s vědou a výzkumem, na nichž se SIS podílí. Tím pádem skoro všechno. Databáze obsahuje veškerý náš materiál, historický i současný, s odkazy. Jsou tu uloženy všechny zprávy a popisy terénních prací. Dál sem ukládáme relevantní články z Reuteru, Associated Press, Timesů, New York Times a řady dalších seriózních časopisů.“

„Můžeš do vyhledávače zadat cokoliv?“

„V podstatě jo.“

„Zkus The Shrine oj Sacred Secrets.“

„Co je to?“

„Relikvie.“

„The Shrine a dál?“

Opakuju. Naťuká heslo. Máme devět odkazů. První je práce, kterou v roce 1973 napsal můj táta, Llyleworth a DeWitt. Další je shrnutí mýtu:

The Shrine oj Sacred Secrets: mýtus o relikviáři neboli poselství ve zlaté schránce. Podle filozofa Didactdema (cca 140 let po Kristu) bylo poselství určeno pouze „vnitřnímu okruhu zasvěcených“. Obsah poselství je nejasný.

Relikviář byl uschován v klášteře svatého Kříže zhruba v letech 300-954 po Kristu, kdy byl uloupen. V roce 1186 po Kristu křižáci schránku předali řádu johanitů, ale existuje jen málo důvěryhodných stop, kam se schránka poděla po pádu Acre v roce 1291. Ústně tradované pověsti naznačují, že mniši schránku ukryli kamsi do oktogonu. Podle různých zvěstí se oktogon nachází v Jeruzalémě (Izrael), Acre (Izrael), Chartúmu (Súdán), Agia Napa (Kypr), na Maltě, v Lindosu (Rhodos), Varně (Norsko), Seb-bersundu (Dánsko).

Odkazy: |
Arntzen/DeWitt/Llyleworth | ref 923/8608hg
Bérenger Sauniěre | ref 321/2311ab
Svitky od Mrtvého moře | ref 231/4968cc
Varna | ref 675/6422ie
Rád johanitů | ref 911/1835dl
Klášter svatého Kříže | ref 154/5283oc
Perský král Kambýsés | ref 184/0023fv
Rennes-le-Cháteau | ref 167/9800ea
Turínské plátno | ref 900/2932vy
Klement III. | ref 821/4652om
Schimmerův institut | ref 113/2343cu
Prorok Ezechiel | ref424/9833ma
Q | ref 223/9903ry
Nag Hammádí | ref 223/9904an

K ostatním dokumentům - je to prapodivná sbírka staroevropských mýtů, královských dynastií, šlechtických rodů, okultismu, hermetického vědění a nepochopitelných referencí - musí mít člověk přístupové heslo. Neoprávněný vstup. Úroveň 55 nutná, odpovídá počítač.

„Zvláštní,“ podotkne Dianě. „Všeobecné informace normálně nikdy přístupovým heslem nechráníme. Jen osobní údaje. Nemůže být třeba některý z těch proroků nebo králů u nás zaměstnán?“ zahihňá se.

„Ze by dočasný pracovní poměr?“ navrhuji.

Vzhlédne ke mně. „Co je to za relikvii?“

„Bůh ví. Zkus Ezechiela.“

„Koho?“

„Proroka Ezechiela. Byl tam na něj jeden odkaz.“

Okamžitě se objeví čtyři výsledky hledání. Tři z nich chráněné. Volně přístupná informace odkazuje na Schimmerův institut.

„Víš, co to ten Schimmerův institut je?“ ptám se.

„Středisko propojení archeologického a teologického základního výzkumu. Mimo jiné.“

„Zkus Varné. V-a-r-n-e.“

Nalézáme sedm dokumentů. Jeden odkazuje na tátovo pojednání. Druhý na johanitský řád. Další na klášter na Maltě. Jeden se týká právě probíhajících vykopávek profesora Llylewortha. A jeden Schimmerova institutu. Zbývající tři jsou chráněné.

„Teď zkus Rennes-le-Cháteau.“

Dianě se na mě podívá.

„Rennes-le-Cháteau,“ opakuju.

Odkašle si a chvíli bojuje s pravopisem, než se jí podaří jméno správně napsat a hlavně najít znak áčka se stříškou.

Osm výsledků. Většina je nepovolaným nepřístupná. Dianě vytiskne dostupnou informaci. Vypráví příběh mladého chudého kněze, který našel pergameny, jejichž obsah je doposud neznámý, ale byly to informace takového druhu, že mu přinesly ohromné bohatství. Jsou tu naznačeny spojitosti s křížovými výpravami, rytířskými řády a také s konspiracemi svobodných zednářů a duchovenstva.

„Mohla by ses podívat na všechny vykopávky, na kterých se podílela SIS?“ ptám se.

„Zešílel jsi? To tady budeme sedět do rána.“

„Tak jen vykopávky, které v režii SIS vedli MacMullin a Llyleworth?“

„Jasně. Ale i to bude nějakou dobu trvat.“

Trvalo. Seznam je dlouhý. Očima přebíhám po sloupci míst a letopočtů a zastavuji se náhodně u Agia Napy na Kypru, Hsi feng-kou v Číně, Tj uměnu na Sibiři, Karbaly v Iráku, Aconcaquy v Chile, Thule v Grónsku, Sebber-sundu v Dánsku, Lahore v Pákistánu, Coatzacoalcosu v Mexiku, Chartúmu v Súdánu.

Na okraji u řady bodů stojí ASSSA a datum. Dianě mě poučuje, že ASSSA znamená Archaeological Satelite Survey Spectro-Analysis Available. Jde o fotografie ze satelitu založené na magnetickém a elektronickém měření půdy. Takový geofyzikální obrázek může odhalit ruiny i několik metrů pod dnešním povrchem. Také na okraji hesla Varna (tedy klášter Vaerne) v Norsku je poznámka, že taková fotografie je k dispozici. Satelitní fotografie byla pořízena loni. Četl jsem o této technické novince v mezinárodních odborných časopisech.

„Satelit vystřelili nahoru minulý rok v lednu,“ vysvětluje Dianě.

„Můžeš mně tu fotografii najít. Tu z Vaerne?“

S trpělivým povzdechem a s úsměvem, kterým sotva častuje všechny náročné badatele, odchází Dianě dolů do archivu ve sklepě pro satelitní fotografii. Ale ta tam není.

Graham Llyleworth si složku s fotografiemi osobně vyzvedl a výpůjčku stvrdil podpisem.

„Tak budeme pokračovat,“ vyzývám ji. „Co tam máš na johanity?“

Má toho spoustu. Nalézáme odkazy na Schimmerův institut a na mýtus o schránce svatých tajemství, kde se dále odkazuje na klášter svatého Kříže jihozápadně od starého Jeruzaléma. Klášter byl založen kolem roku 300 na místě, kde podle legendy a biblické historie Lot vsadil do země poutnické hole tří mudrců, které vyslal Hospodin. Hole zakořenily a vyrostly z nich stromy. Legenda praví, že Ježíšův kříž byl vyroben právě z trámů z těchto stromů.

Co se týče mýtu o schránce svatých tajemství, ta byla roku 954 objevena v klášteře svatého Kříže. Pak byla uloupena a znovu ukryta na tajném místě. Následně se na schránku neobjevují žádné historické odkazy až do té doby, kdy ji křižáci v roce 1186 odevzdali do úschovy johanitům.

„Podívej se ještě na Grahama Llylewortha,“ prosím.

Počítač nalézá čtyřicet dokumentů. Skoro všechny jsou novinové články zmiňované v odborných časopisech. Poslední čtyři dokumenty jsou ale pro nepovolané uzavřeny.

„A ještě Trygve Arntzen.“

Stroj vydá pět dokumentů. Všechny nepřístupné. „A co já?“

Dianě se na mě tázavě podívá. Hbitě vyťuká bjorn &1 belto.

Stroj odpovídá: nalezeno 0 dokumentů. „Napiš to znovu s o,“ navrhuji. Píše bjorn &1 belto. Měl bych si připadat poctěně.

Databáze Společnosti pro mezinárodní vědecké obory opravdu registruje známého norského albína jménem Bjorn Belto. Nalezen 1 dokument.

Ale to ještě není všechno! Dokument je nepřístupný. To, co o mně vědí, je tajné.

„Zadej svoje heslo,“ žádám ji.

Díváme se na obrazovku.

„Přístup odmítnut. Úroveň 55 nutná.“

Čtyři slova. Není o čem mluvit. Pouhá čtyři slova napsaná zeleným písmem.

(10)

Říká se, že zločinci, kteří seděli ve vězení hodně let, po propuštění na svobodu touží vrátit se zpátky. Zpátky do společenství za mřížemi, k všedním, pravidelně opakovaným úkonům, kamarádství, absurdnímu bezpečí mezi bandity a násilníky odsouzenými za zabití. Chápu je. Já to tak mám s klinikou.

Dianě zná jednu příjemnou restauraci, kde se dá poobědvat. Je to boční ulice kolmá na Gower Street. Mně moc příjemná nepřipadá. Veškerá výzdoba, stoly i pulty jsou ze skla nebo zrcadel. Ať se podívám kamkoliv, všude narážím na svůj zmatený obličej.

Zatímco vykládám o nálezu zlaté schránky, o bezvýznamných příhodách z Osla, o Grethině skryté narážce a o svém poslání v Londýně, vyhřívám se v jejím pohledu a pozornosti. Připadám si jako dobrodruh na napínavé cestě. A doufám, že tak mě vnímá i Dianě.

Cestou zpátky do SIS pro výtisk údajů, který jsme si tam zapomněli, se mě Dianě ptá, jestli mám na večer nějaký program. Dotaz odpálí tříštivou bombu očekávání. Odskočím na stranu, abych nezadupl netečného městského holuba a říkám, že žádné zvláštní plány nemám, pokud vím. Nemusím zas působit jako zoufalec. O čtyři kroky dál se mě ptá, jestli bych nechtěl provést po Londýně. Naplní mě stejným dílem blaženost a panika. „To bych rád,“ vypravím ze sebe.

Čekám před SIS, než se Diane vrátí s výtiskem informací o MacMullinovi. Dost se to protahuje. A když se nakonec objeví a podává mi štos papírů, zvedne oči v sloup a nuceně se usměje. „Promiň, že to tak dlouho trvalo,“ komentuje s přehnaným zasténáním. Skoro to vypadá, že mi chtěla dát letmý polibek. Váhavě a tázavě potom říká: „Ty, s tím dnešním večerem, to byl asi hloupý nápad...?“ Otázka se ztrácí vniveč. Vyhledá očima můj pohled. „Kašli na to!“ vybuchne zničehonic. „King’s Arms Pub. V půl osmý!“ Já jsem do té doby ani nestačil otevřít pusu. Diane se nadechne, aby něco řekla, ale kousne se do jazyka. Kolem nás se přežene motorka. „Ty…?“ osloví mě. „Mám kámošku v knihovně Britského muzea. Mám jí zavolat? Třeba by ti mohla pomoct?“

„Bezvadný,“ říkám. A čekám na polibek, co nepřichází. Podívá se na mě. Nedokážu její pohled přečíst. Zůstává v něm něco nevyřčeného. „Tak večer,“ usměje se a je pryč.

V jednom obchodě, kde stěny s cédéčky splývají s věčností, koupím něco pro Rogera. Jmenuje se to Satan’s Children: Death Metal Galore. Na přebalu je obrázek ďábla hrajícího na elektrickou kytaru. Nohy mu olizují sirné plameny. Prostě taková půvabná maličkost, jakou Roger jistě ocení.

I já mám svoje zlozvyky. Když vyhraješ závod od koulí k vajíčku, proklestíš si cestu dětstvím a nesrazí tě ožrala za volantem, když se probloumáš pubertou a neusneš natrvalo po předávkování heroinem na domovním schodišti s modrým světlem, když přetrpíš šest let na univerzitě Blindern a nadto ještě dostaneš místo ve veřejném sektoru, když tě neskolí akutní ledvinová kolika nebo nepodlehneš mozkovému nádoru, tak potom kruci můžeš klidně mačkat tubu s pastou na zuby zprostředka a prkýnko po močení nechávat zvednuté. Mít zlozvyky je lidské právo. Jsem rád, že nejsem ženatý.

Nechávám kartáček na zuby ležet na samém kraji umyvadla. Pak vím, kde ho mám. Dobře, je to zlozvyk. Není to racionální. Ale na to já kašlu.

Teď kartáček leží na kachlíkované podlaze.

Nic zvláštního se nestalo. Mohla to udělat pokojská. Nebo průvan z pootevřeného okna. Nebo Jindřich VIII., který vstal z mrtvých na oblaku sirných par.

Zvednu kartáček z podlahy a znovu ho pokládám na samý okraj umyvadla, abych udělal radost pokojské, že ho může zastrčit do plastikového kalíšku na poličce před zrcadlem.

Když jsem byl malý, neděsily mě nejvíc ze všeho čarodějnice, co žerou lidi, ani krvelační trollové. Děsila mě pohádka o Zlatovlásce a třech medvídcích.

Když medvědi brumlali „někdo spal v mojí postýlce“, pohltila mě vždycky bezedná jáma strachu. Asi to bude přehnaná úcta k nedotknutelnosti domova.

Zip na necesérku s toaletními potřebami je zavřený. Vždycky ho nechávám otevřený. To abych bleskurychle nahmátl krabičku kondomů (extra tenké bez lubrikační-

ho prostředku), až v noci vtrhnu do hotelového pokoje s harémem fotomodelek a manekýn.

Je půl čtvrté odpoledne. Na starodávném hotelovém telefonu s otáčecím kotoučem vytáčím Grethino číslo.

Po desátém zazvonění pokládám.

Záchvěv úzkosti mě přiměje zavolat Rogerovi. Vypadá to, že jsem ho probudil. Což je dost pravděpodobné. Ptám se, jestli je všechno v pořádku. Zachroptí cosi, co je určitě přitakání. Ptám se, jestli je schránka pořád ještě v bezpečí. Zachroptí, že jo. Někdo v pozadí se hihňá.

Pak volám Casparovi a prosím ho, ať zjistí, jestli se něco nestalo Grethe.

„Odkud voláš,“ ptá se.

„Z Londýna.“

Tiše do sluchátka zahvízdá. Zní to jako nástavec na vřící čajové konvici. „Buď opatrný,“ říká. „Jak to myslíš?“

„Ty jsi v Londýně kvůli tý schránce?“

„A co?“

„Měl jsi v bytě vloupačku.“

„Já vím.“

„Tak to asi budeš vědět, kdo to byl?“

„Počkej. A jak ty víš, že se ke mně někdo vloupal?“

„Protože ředitel Památkového úřadu, a tím míním Sigurda v celé parádě, byl povolán na policii a ministerstvo zahraničních věcí, aby se zaručil za všemocného Grahama Llylewortha.“ Casparův suchý smích zní jako šustění papíru.

„Vím, že to byl on. Viděl jsem je.“

„A víš, kdo s ním byl?“

„Poslouchám.“

„Jeden ze zlodějů je diplomat. Co ty na to? Diplomat!

Povídá se tu, že patří ke zpravodajské službě. Britská ambasáda ztropila pěkný divadlo. Skoro to vypadalo, že je ohrožena bezpečnost království. Tohle se dostalo pěkně vysoko, Bjorne! Fakt hodně vysoko. Ministerstvo zahraničí se to snaží ze všech sil ututlat. Co jste to, kurva, našli?“

Skopnu boty, hodím sebou na postel a rozložím si metrovou sjetinu s informacemi o Michaelu MacMullinovi.

Nejdřív pročtu zkratkovitý výčet jeho života. Datum a místo narození neuvedeno. Zvláštní stipendium v Oxfordu, kde se roku 1946 stal profesorem archeologie. Hostující profesor na Hebrejské univerzitě v Jeruzalémě. Vedoucí osobnost na překladu a výkladu svitků od Mrtvého moře v roce 1948. Ve stejné době předseda správní rady SIS. Čestný profesor Weizmannova institutu. Předseda správní rady London Geographical Association v roce 1953 a v Izraelské historické společnosti v roce 1959. Jeden ze zakladatelů Společnosti Britského muzea 1968. Předseda správní rady London City Finance and Banking Club 1969.

Pak se pouštím do článků z odborných časopisů a novin. MacMullin se účastnil archeologických, teologických a historických seminářů, kongresů a sympozií po celém světě. Reprezentoval SIS na největších archeologických vykopávkách. Prostřednictvím SIS financoval řadu projektů. Když byly u Kumránu nalezeny svitky od Mrtvého moře, byl MacMullin jedním z prvních západoevropských vědců, které k objevu přivolali. A celá léta potom působil jako prostředník v rozepřích mezi židovskými a palestinskými badateli o vlastnické právo na fragmenty rukopisů, které jsou rozděleny mezi Hebrejskou univerzitou v Jeruzalémě a Schimmerovým institutem. V podrobném výčtu zásluh září pár maličkostí: Od roku 1953 je vedoucím Mezinárodní společnosti Turínského plátna a od roku 1956 členem správní rady Schimmerova institutu.

Znovu volám Casparovi a prosím ho ještě o jednu laskavost. Žádám ho o doporučení na studijní pobyt v Schimmerově institutu. Je to náhlé vnuknutí. Ale mám nejasné tušení, že to může být užitečné. Caspar se dokonce ani neptá proč. Slibuje, že doporučení pošle hned zítra. Faxem. S pečetí a razítkem úřadu. Pak určitě jednomu norskému zvědavci otevřou všechny dveře, šuplíky a trezory.

(12)

Není tak snadné se sebou něco provést, abych vypadal přitažlivě.

Ženy dokážou s líčidly zázraky. Z ošklivek jsou rázem krásky. A z krásek neodolatelné svůdkyně. Muži si mohou upravit vlasy, rozzářit pleť kaštanovou vodou, nechat si narůst vousy. Na mě nepůsobí nic.

Při slavnostních příležitostech to doháním oblečením.

Dneska večer si beru boxerky CK, oblek od Armaniho, bílou košili, hedvábnou kravatu s ručně malovanými lotosovými květy, černé ponožky, kožené boty. Rukávy si zapnu zlatými manžetovými knoflíčky.

Od límečku dolů nevypadám zas tak špatně.

Na tváře si naplácám vodu po holení značky Jovan. A do strniště na hlavě si vetřu gel. Když jsem byl mladší, snažil jsem se trochu zkrášlit bezbarvé řasy a obočí mas-karou, kterou jsem si potají půjčoval od mámy. S tím jsem dávno skoncoval.

Na chodbě se podívám do zrcadla.

Žádný řecký polobůh. Ale zas tak hrozné to není.

Trhám plastikový balíček kondomů Cho-San a jeden vytahuju ven. Věčný optimista. Ten dole v kalhotách se dme a touží.

Linda v recepci si mě přeměří pohledem, když jí podávám kartu od pokoje. „Elegantní, Mr. Balto,“ ohodnotí mě uznale. Není perverzní? Že by byla na albíny? Linda, libidózní lilie.

„Nevěděla jsem, že jste na pokoji. Máte tady vzkaz,“ říká mi.

Podává mi lísteček se zprávou. Volal Charles DeWitt. Laskavě volat okamžitě. „Kdy volal?“

„Já to zapomněla poznamenat? Ježíš, to se omlouvám! Před dvěma hodinami. Ne, ještě dřív. Hned co jsem přišla do služby. Asi ve čtyři, nebo tak nějak.“ Koketně se usměje na omluvu, měl bych pochopit, že tady na světě má větší úkoly než si pamatovat, kdy přijala zprávu pro nějakého nafintěného albína v recepci ne příliš honosného hotelu v Bayswateru.

Podívám se na hodinky. Je půl osmé.

Vracím se zpátky do pokoje a vytáčím číslo do London Geographical Association. Odpovídá noční vrátný. Je mrzutý. Právě vstal. Nikdy neslyšel o žádném Charlesi DeWittovi, ať si zavolám v normální pracovní době. Žádám ho, aby to pro jistotu ověřil v interním telefonním seznamu. Ve sluchátku se ozve rána, když jím vrátný třískne o stůl. Slyším, jak listuje papíry. V pozadí se ozývá hlas hysterického sportovního komentátora. Vzápětí je vrátný zpátky na drátě. Přesně jak říkal, v telefonním seznamu žádný DeWitt není. Mám si zavolat zítra v pracovní době.

V telefonním katalogu nalézám jen jedinou DeWitt, křestním jménem Jocelyn, Protheroe Road. Vytočím číslo.

„DeWitt residence,“ ohlásí černošský ženský hlas.

Představím se a ptám se, jestli mluvím s Jocelyn DeWitt. Nemluvím. Paní Jocelyn není právě doma, mluvím s panskou.

„Možná byste mi mohla pomoci. Není tohle rodina jistého Charlese DeWitta?“

Rozhostí se ticho. Po chvíli řekne: „Ano, tohle je rodina Charlese DeWitta, ale o tom si musíte promluvit s paní Jocelyn.“

„Kdy se má vrátit domů?“

„Paní Jocelyn odjela na pár dnů ke své sestře do hrabství Yorkshire. Má se vrátit zítra.“

„A pan DeWitt?“

Ticho. „Jak jsem řekla, o tom si musíte promluvit s paní Jocelyn.“

„Tak už jen poslední otázka, je Charles DeWitt její muž?“ Váhavá odpověď: „Pokud si to přejete, mohu paní Jocelyn vzkázat, že jste volal.“ Znovu udávám své jméno a telefonní číslo do hotelu.

(13)

Dianě na mě čeká veprostřed hospody u stolu v podobě soudku. Nejdřív ji přes clonu cigaretového kouře nemůžu najít, dokud na mě světácky nezamává prsty.

Svůdná myšlenka o duchovních dvojčatech, o tom, že hon za velkou láskou je vlastně a v podstatě jen celoživotním píděním po ztracené půlce vlastního nadpozemského já, mi připadá jako nejromantičtější představa me-tafyziky. A zároveň nejryzejší nesmysl, pochopitelně. Přesto je to svůdná fantazie. Nedá se vyloučit, že by

Dianě mohla být mým duchovním dvojčetem. Ačkoliv totéž si myslím o každé, do níž se zamiluji.

Muži kolem Dianě sledují její pohled. Když mě uvidí, podívají se zpátky na Dianě. Zřejmě aby zjistili, jestli je krátkozraká nebo slaboduchá. Případně jestli to není sociální pracovnice, která si v rámci péče o postižené vyrazila s jedním ze svých svěřenců, taková nadstandardní služba. Nebo šmrncovní call girl.

S omluvami si klestím cestu hlučícím davem a vecpu se mezi Dianě a nějakého Němce, který huláká pijácký popěvek. V Londýně je přes sedm tisíc hospod. Do většiny chodí pít hlavně turisti. Britové mají své utajené lokály. Chápu je. Bankovkou nalákáme ke stolu číšníka. Dianě objedná dvě světlá piva. A rychle je vypijeme.

Doprava kolem nás proudí jako kovová řeka. Světelné fontány neonových reklam se mi na okraji brýlí lomí a křiví. Připadám si ztracený. Na jiné planetě. Dianě je tu doma. Zavěsila se do mě a bez ustání něco vykládá. Překypuje sebevědomím, které jí dodal pohled do zrcadla po hodinách strávených nad skříňkou s líčidly a před šatníkem. Oblékla si červené nylonky, černou sukni a červenou blůzu a navrch si vzala sametový kabátek. O jejím spodním prádle můžu leda tak spřádat fantazie. Má malou kabelku na řemínku, který se jí šikmo zařezává přes prsa. Vlasy si stáhla do ohonu látkovou gumičkou.

„Nezapomněla jsem brnknout Lucy. To jsem pilná holka, co?“

„Lucy?“

„Ta z knihovny v Britském muzeu. Hrozně ráda ti pomůže.“

„Hrozně?“

Zahihňá se. „Lucy je strašně zvědavá na všechny moje pánský známosti.“

Dianě vykládá o rozpustilé Lucy a já mezitím uvažuj u, jestli jsem pánská známost.

Mám rád tiché ženy. Trochu stydlivé, uzavřené ženy. Ne takové, co loví muže v barech. Mám rád ženy plné myšlenek a citů, ale nesmějí se s nimi svěřovat každému na potkání. Netuším, co je Dianě za ženu. Ani proč mě tolik přitahuje. A už vůbec netuším, co ona vidí na mně.

Na ulici Garric Street je vegetariánská restaurace, která je proslavená svými menu potager a pěkně mastnými cenami. Pokud má člověk napoprvé pozvat krásnou ženu na vegetariánské jídlo, musí jí nabídnout jen to nejlepší, jinak to rovnou může zabalit.

Přemluvím Dianě na fazolkový kotlík se sýrovou pokličkou. Já si objednávám gratinovaný lilek a celé špargly s octovou zálivkou. Ohledně předkrmu se svorně shodneme na suzettách se špenátem a žampiony, které nám neochotně doporučil šišlavý číšník. Jednou z výhod vegetariánských restaurací je to, že číšníci nemají předsudky. A tudíž se chovají k albínovi stejně povýšeně jako k ostatním hostům.

Když si číšník zapsal objednávku, zapálil svíčku na stole a vzdálil se, opřela se Dianě lokty o stůl, složila ruce přes sebe a zahleděla se na mě. Jelikož v restauraci je dost šero a navíc na mne padá stín, který zastře můj ruměnec, a jelikož mně takovéhle detaily poskytují jistou obranu, odvažuju se zažertovat na téma nevyslovitelného: „Vím, proč jsi tu se mnou.“

Ta slova ji vyvedou z míry. Narovná se. „Cože?“

„Chceš vědět, co se děje s albíny o půlnoci.“

Nechápavě na mě zírá. Teprve pak se rozesměje.

„Tak mně teda vysvětli proč,“ žádám ji.

Odkašle si, vzpamatuje se a úkosem se na mě podívá.

„Protože se mi líbíš.“

„Já se ti líbím?“

„Nikdy jsem nepoznala nikoho, jako jsi ty.“

„Tomu teda fakt docela věřím.“

„Nerozumíš mi. Myslím to v dobrém.“

„Jo, tak teda dík.“

„Ty se jen tak nedáš.“

„Klidně tomu říkej tvrdohlavost.“ Zasměje se a podívá se na mě. „Máš přítelkyni? Doma v Norsku?“

„Teď momentálně ne.“ To je mírná nadsázka. Ale nechci vypadat jako chudinka. „A ty?“

„Já teď zrovna taky ne. Ale už jsem jich měla aspoň stovku.“ Diane chvíli svádí boj mezi smíchem a zoufalstvím. Bohudík zvítězí smích. „Mizera!“ vybuchne do prostoru.

Mlčím. Zvládat nešťastné lásky druhých nikdy nebyla moje silná stránka. Mám dost problémů s vlastními.

Dívá se mi přímo do očí. Pokouším se její pohled opětovat. Není to jednoduché. Můj špatný zrak se brání cukáním v očních svalech. Tohle trápení má jméno nystagmus. Doktoři si myslí, že to způsobuje snaha zaostřit a současně rozptýlit světlo pronikající duhovkou. Ale lidem většinou připadá, že nervózně těkám pohledem.

„Jsi jiný než ostatní,“ říká.

Servírují nám předkrm. Jíme mlčky.

Teprve když číšník přinesl hlavní chod a nalil nám víno a zašeptal bon appetite a odpoklonkoval se zpátky do temné a vlhké komůrky vedle kuchyně, Diane ožila. Dlouhou dobu mě jen tiše pozorovala a střídavě se buďto usmívala, nebo kousala do spodního rtu. Napíchne na vidličku fazoli a strčí si ji do pusy.

„Takže - proč jsi se stal archeologem?“ ptá se.

Vykládám jí, že jsem archeolog, protože mám smysl pro historii, systematičnost, dedukci, výklad, porozumění. Teoreticky vzato bych mohl být i psycholog. Psychologie je umění provozovat archeologii duše. Ale na to, abych byl dobrý psycholog, jsem příliš stydlivý. A navíc mě problémy jiných moc nezajímají. Ne že bych byl ego-ista, ale dost mě pohlcují mé vlastní.

„Co je to s tou schránkou, Bjorne?“ ptá se Dianě vzápětí.

Postrkuji jeden špargl po talíři tam a zpátky a přitom odpovídám. „Oni něco skrývají. Něco velkého.“

„A co jako?“

Podívám se z okna. Vedle chodníku stojí špatně zaparkované nákladní auto se špinavými okny. Zapíchnu vidličku do šparglu a otřesu se. Za neprůhledným sklem si představuju kamery a mikrofony. Občas mě pronásleduje paranoia.

„Něco tak velkého, že půjdou hodně daleko, aby to utajili,“ odpovídám tlumeně. „A kdo jsou oni?“ ptá se.

„Všichni. Nikdo. Já fakt nevím. MacMullin. Llyleworth. Profesor Arntzen. SIS. Památkový úřad. Všichni dohromady. Možná i ty?“

Dianě nic neříká.

„To poslední byl žert,“ uvádím věci na pravou míru. Mrkne na mě a vyplázne špičku jazyka. „Zřejmě na něco přišli v sedmdesátém třetím v Oxfordu,“ vysvětluju. „V Oxfordu?“

„Všechny nitky se spojují tam.“

„V sedmdesátým třetím?“

„Jo.“

Tváří jí přeběhne stín bolesti. „Stalo se něco?“ ptám se.

Za námi se komusi podařilo převrhnout láhev. Okamžitě se k nim vyřítí číšník s výčitkou ve tváři.

Dianě zavrtí hlavou. „Ale vůbec ne,“ hlesne nepřítomně.

„Spoustu věcí si nedokážu dát dohromady,“ pokračuju. „Nějak mi unikají souvislosti.“

„Třeba ty souvislosti jenom nevidíš,“ navrhuje.

„A co si o tom myslíš ty?“ ptám se. „Jak mohl SIS vědět, kde přesně ta skříňka leží?“

Moje otázka ji překvapí: „A my jsme to věděli?“

„Evidentně. Profesor Llyleworth, DeWitt a táta spekulovali už ve své práci v roce 1973 o tom, že na místě nálezu leží svatá schránka. Ale teprve letos se odhodlali ji hledat.“

„To zas není nic tak divného.Teprve loni jsme dostali satelitní snímky, které přesně ukazují, kde ten okto-gon je.“

To mi samozřejmě mělo dojít.

„Skutečnost není nikdy taková, jak ji chápeme,“ říkám. „Někdo tahá za provázky a my to nevidíme.“

„Co tím chceš říct?“

„Oni věděli přesně, po čem jdou. A kde mají hledat. A našli přesně to, co hledali. A pak jsem se objevil já a začal se jim do toho míchat.“

„A právě to se mi na tobě líbí! Do všeho se mícháš!“

„Oni ze mě asi tak nadšení nejsou.“

„Sami si za to můžou.“

„Teď jim pěkně komplikuju život.“

„Dobře jim tak!“

Usměju se. „Ty jsi proti nim dost zaujatá, co?“

„To jen že…“ Potřese hlavou a zatne zuby. „Jak ti chutnal fazolový kotlík?“

„Vynikající.“

„Dokázala bys být vegetariánka?“

„Vyloučeno! Toofond of meatl“ A přitom na mě zamrká.

* * *

Nestává se mi často, abych kráčel Londýnem v těsném objetí s pěknou holkou. Popravdě řečeno se mi nestává často, abych šel v objetí s vůbec nějakou holkou.

Je teplo, vzduch těžký a nabitý. Nebo to není ve vzduchu, ale ve mně. Mávám na projíždějící auta. Mrkám na děvčata. U telefonní budky sedí a pospává žebrák. Dianě mi zastrčila ruku do zadní kapsy u kalhot.

Neřekl jsem Dianě, v jakém hotelu bydlím. Přesto mě ale naviguje po Oxford Street a dál na Bayswater Road. Nebo je to hra mého podvědomí. Využiju příležitosti a obejmu ji kolem ramen.

„Jsem rád, že jsem tě potkal,“ říkám.

Běžíme příčnou ulicí na červenou. Troubí na nás nějaký mercedes.

„Fakt moc,“ dodávám a přitisknu ji k sobě.

Najednou se prudce zastaví a mává rukou. Nechápu, co dělá. Asi komáři. Pokud vůbec můžou komáři žít v centru Londýna. K chodníku přijíždí taxík. Když se ke mně Dianě otočí, má oči plné slz. „Promiň,“ šeptá. „A dík za dnešní večer. Jsi hrozně milej kluk. Promiň!“

Třískne dveřmi. Otevírám pusu, chci něco říct, ale nevypravím ze sebe ani slovo. Dianě taxikáři něco povídá. Neslyším co. Šofér pohodí hlavou. Auto se rozjede. Dianě se ani neotočí. Taxi zahne za roh. Zmateně stojím na chodníku a pozoruju dopravu. A tak tam zůstanu stát.

V recepci má pořád ještě službu Linda. Šelma kočičí. Linda, ladná leopardice. „Hezký večer?“ prohodí profesionálně. Němě přikývnu.

„Mám pro vás další vzkaz. A dopis.“ Podává mi rukou psanou zprávu a obálku.

Přečtu si, že opět volal DeWitt a že mě žádá, ať se s ním spojím.

Cestou nahoru do pokoje trhám obálku. Uvnitř je bílý arch papíru s krátkým vzkazem:

Dostanete za schránku 250 000 liber. Vyčkejte laskavě dalších instrukcí.

Uvažuju, kolik asi může stát si mě koupit. Moji hrdost. Sebevědomí. Sebeúctu. Nejsem si jistý. Ale 250 000 liber ani zdaleka nestačí, abych aspoň trošku pocítil pokušení.

Měl bych navštívit psychologa.

(14)

Dianě má dost vyšinutý vztah k mužům.

Sedím na tvrdé židličce v čítárně knihovny Britského muzea. Nade mnou se ve dvaatřicetimetrové výšce klene strop a od kruhového středu sálu se paprskovitě rozbíhají čtenářské stolky. Památník písemnictví anglosaské civilizace. Na stole přede mnou se vrší hora tlustých knih. Na podlaze stojí dvě lepenkové krabice s dokumenty z archivu rukopisů. Všechno tady - vzduch, moje šaty, konečky prstů - páchne prachem z papíru. Jen Lucy voní Salvadorem Dálím.

Listoval jsem a zapisoval čtyři hodiny. Zaplnil jsem dvanáct A-čtyřek poznámkami, komentáři, úvahami. Teď se Lucy vrátila zpátky. Usadila svůj půvabný zadeček na lavici vedle mě a komíhá nohama. Má rusé vlasy, namodro nalíčená víčka a volný vytahaný svetr. Minisukni. Evidentně jí připadá, že Dianin komplikovaný vztah k chlapům podceňuju.

Nejsem zvyklý být označován za „chlapa“. Nejsem zvyklý, že o mně ženy vůbec mluví. A už vůbec nejsem zvyklý na to, aby mě litovaly.

„Nojo, chlapi jsou chlapi,“ zabrblám a snažím se zakrýt, jak stísněně si připadám.

„Ale daj se docela dobře použít!“ zamručí Lucy.

„Našla jsi ještě něco? O klášteře Vaerne?“

„Sony, víc už fakt nemáme,“ mluví chraptivým hlasem, jako kdyby hodně dlouho nebo hodně často flámovala. „Hlavně dopisy a odkazy v rukopisech. Zato máme daleko víc o johanitech, jestli se na to chceš podívat. Proč tě to zajímá?“

„Jde o jeden archeologický nález.“

„Dianě říkala, že jsi archeolog. Našel jsi, co hledáš?“

„No já ani vlastně nevím, co hledám.“

Zahihňá se. „Dianě říkala, že jsi trochu srandovní.“

Rád johanitů byl založen roku 1050 jako dobročinné společenství při jednom špitálu v Jeruzalémě a zasvěcen Janu Křtiteli. Mniši pečovali o nemocné a staré, ale později (inspirováni řádem templářských rytířů, který byl založen roku 1119) se ujali také vojenské obrany svatých míst.

Když byl roku 1187 Jeruzalém dobyt, přestěhovali johanité své hlavní sídlo na křižácký hrad Acre. A odtamtud vyráželi společně s templářskými pány do bojů proti muslimům. Současně se mniši vydávali ven do světa a kupodivu i do Norska. Když Acre roku 1291 padl, přestěhovali johanité své sídlo nejdřív na Kypr a potom na Rhodos.

V průběhu následujících staletí šli johanité z bitvy do bitvy, od útěku k útěku, od výsluní k porážkám a dalším vítězstvím. Řád johanitů byl stále mocnější a bohatší. Dostával dary od králů a knížat. Ze svých rabovacích nájezdů s sebou křižáci přiváželi velkolepé poklady. A prý tenhle řád existuje dodnes.

Zatímco bratři v Evropě válčili proti mocným nepřátelům, žili johanitští mniši v klášteře Vaerne zpočátku pod ochranou mocných. Papež je z Říma vybavil glejty a místní obyvatelstvo a král je střežili. Ale zakrátko i v Norsku museli mniši čelit nepřátelství. V dopise papeže Mikuláše II. biskupu v Oslu se dočteme o prosbě, aby mnichům bylo navráceno to, co jim bylo odebráno. Dá se jen dohadovat, co za tím asi stálo.

Velmistr řádu uznával za svého nadřízeného pouze papeže. Tři johanitské třídy - bojoví rytíři, kněží a bratři ošetřovatelé - šířily řád po Evropě. V klášteřích mniši i nadále opatrovali staré a nemocné. Ale za veškerou zbožností doutnala velmistrova touha po ještě větším bohatství, ještě větším množství zlata a drahých kamenů, ještě větší moci. Pro krále, knížata a duchovenstvo se řád johanitů a řád templářských rytířů staly nebezpečnými konkurenty. V roce 1312 udělal francouzský král Filip IV. s mocnějším z těchto dvou řádů krátký proces a templáře prostě rozpustil. Méně nebezpeční johanité převzali část naprosto nezměrného bohatství templářů, ale z blahobytu se netěšili dlouho. Majetek i poklady byly zkonfiskovány. V roce 1480 odrazili johanité turecký útok na Rhodos, ale roku 1522 před tureckým sultánem Suleima-nem kapitulovali. Turci nechali velmistra odjet do Messi-ny a na jednání s císařem Karlem V. ho roku 1530 přiměli, aby jim přenechal Maltu, Gozo a Tripolis.

O dva roky později čas johanitů v klášteře Vaerne vypršel.

Lucy má na sobě červené punčochy. Rozptylují mě. Při každém pohybu nohou jí nylon vyluzuje mezi stehny jiskřivý zvuk, který dráždí mou fantazii.

Ptám se: „A kdo to byl? Ten poslední?“

„George? Prevít. Strašně ji zneužíval. Ona je tak důvěřivá!“ Nasadí výmluvnou grimasu. „Načapala ho s jednou - pipinou.“

„Pustila ho k vodě?“

„Diane? Kdepak! Ta do něj byla blázen. Říkala jsem jí: vždyť je to jen věšák na šaty. Body and muscles! Nice ass, no brain. Ale jí to bylo fuk, že je to jen vypatlanej hezoun.“

„Na mě dělá inteligentnější dojem.“

„Diane je chytrá. Jenže inteligence z tebe ještě neudělá odborníka na chlapy. Je vykořeněná. Pořád hledá. Nevím, co s ní je. Je trochu zvláštní.“

„Mně připadá docela normální.“

„Nojo. Měla docela blbý dětství. To určitě člověka dost ovlivní.“

„Jak blbý?“

„Diana vyrůstala po internátech. Otec ji navštěvoval jednou za měsíc. Zbožňuje ho. Ale taky myslím, že ho nenávidí.“

„On od ní odešel?“

„Otec?“

„Ne, ten poslední, George.“

„To si piš. A nastěhoval se rovnou k tý svý slepici. Co byla líp vybavená než Dianě. Jenže desetkrát blbější. Prostě k sobě líp padli, jestli chceš znát můj názor.“

„A co ty? Jsi vdaná?“

„Já?“ Zaúpí. V knihovnickém tichu kolem nás všichni vzhlédnou. Chytne se za pusu a sama sebe tiší. „Vdaná? Já?“ šeptá. „Je mi třiadvacet.“

Jako kdyby to mělo být dostatečné vysvětlení.

Nebýt Lucy, promarnil bych celý den, než bych získal přístup do knihovny a k rukopisům. Lucy mi hbitě opatřila čtenářskou průkazku a vstup do archivu rukopisů. Nechal jsem se vyfotografovat, předložil svůj norský pas a vyplnil dvoustránkový dotazník.

Do velkého linkovaného bloku jsem si zaznamenal spoustu údajů, o nichž vůbec nevím, jestli mi k něčemu budou. Velké části archivu kláštera Vaerne - Domus hos-pitalis sancti Johannis in Varno v latinských pramenech -byly ještě v roce 1622 naprosto nedotčené. Nejstarší z papežských dopisů mnichům v klášteře ve Werne, podepsané Innocentem III., jsou z roku 1198. Tehdy papež vyhlásil klatbu na švédského krále. Klášter musel být tudíž starší. Nejpozději z roku 1194. Ale pravděpodobně byl založen v roce 1188 - krátce poté, co byli johanité vyštvá-ni z Jeruzaléma a prchli do Acre. Papež Klement III. (za papeže nebyl nikdy uznán) tehdy napsal představenému johanitů dopis. S rozluštěním jeho obsahu měli badatelé problém. V krátkosti dopis řádu přikazoval, aby naplnil své svaté poslání a ukrýval a střežil svatou schránku. Tenhle dopis nepatří k ústředním spisům historie náboženství. Ani se nezachoval celý. Ale na kopii rukopisu rozervaného na kusy vidím uprostřed odtrženého cípku tři písmena. VAR. Nikdo se nad těmi písmeny zřejmě nepozastavil. Jak jsem řekl, je to jen jeden z mnoha tisíců dokumentů. Ale nelze vyloučit, že písmena mohla tvořit název Varna.

Později toho dne mě Lucy zavedla do kanceláře, kde na mě čekalo vyvěšené sluchátko. Z něj se ozval Dianin hlas.

Skoro šeptem se omlouvá za včerejší večer. V jejím hlase cítím chladnou odtažitost. Jako kdyby tak úplně nevěděla, co chce. Vůbec neměla v úmyslu mě tak zničehonic opustit, ale necítila se dobře. Doufá, že jsem se neurazil.

Odpověděl jsem, že třeba nesnáší vegetariánskou stravu.

Zeptala se mě, jestli se mě to dotklo. Dotklo? opáčím nechápavě a pobaveně. Vždyť jsme už tak jako tak šli domů, ne?

Ptá se, jestli by to nemohla nějak napravit. Jestli bychom se nemohli hned dneska zase sejít. U ní doma? No, proč ne, souhlasím, myslím že nic jiného nemám.

(15)

Všiml jsem si ho už před nějakou dobou. Starší pán v trochu příliš teplém kašmírovém kabátě. Má mírně exotické rysy. Možná že některý z jeho vzdálených předků, třeba princ z Orientu, si kdysi přijel do Londýna vyhodit z kopýtka. Má stříbrné vlasy a trochu delší sestřih, než bývá u mužů jeho věku zvykem. Může mu být kolem sedm-desátky. Je vysoký a štíhlý. Distingovaný. Má mandlové, bystré oči. Bloumá kolem dokola a jen tak nazdařbůh vytahuje knihy a kartičky. A celou dobu mě bedlivě sleduje. Teď se zvolna přibližuje k mé lavici.

Jsem utahaný. Strávil jsem celý den nad knihami a dokumenty, které mou záhadu neřeší. Pročetl jsem spoustu stránek o řádu johanitů, náboženských mýtech a křižáckých taženích. Objevil jsem svazek dokumentů, které se týkají událostí v Rennes-le-Cháteau. Prostudoval jsem několik spisů o životním názoru mnichů ve středověku a o historickém vývoji v postoji církve k materiálním hodnotám a majetku. Občas se ptám sám sebe, proč se vůbec namáhám. Má to smysl? Nebylo by lepší jim tu pitomou schránku vydat? Nepatří mi. Není to můj problém. Ale něco v mé povaze se tomu zpěčuje. A chce vědět.

„Mr. Belt0? Mr. Bjorn Bělte?“

Je to první Angličan, který dokázal správně vyslovit mé jméno. Přeškrtnutá očka zní zřetelně, ne bezvýrazně. Možná se to dá vysvětlit tím, že se kdysi dávno naučil správnou výslovnost. Kupříkladu protože to byl tátův kolega a přítel.

Třeba v Oxfordu. A třeba v roce 1973. Charles DeWitt…

Konečně jsem ho našel. Ačkoliv on si vlastně našel mě. Zaklapnu podivnou složku o rosenkruciánských kódech (která z nějakého důvodu leží mezi dokumenty

0 Rennes-le-Cháteau) a vzhlédnu k němu.

„Ano, to jsem já,“ potvrzuji a odkládám dokumenty na pult.

Napůl se nade mě skloní. Jednou rukou se opírá o přepážku mezi stoly. Rychle pohlédne na složku dokumentů, potom na mě. Má neuvěřitelné charisma. Připomíná mi starodávného aristokrata, lorda z 18. století, který se přemístil v čase. Jindy bych se pod jeho intenzivním pohledem scvrkl. Ale v této chvíli mu čelím s ďábelským úsměškem.

„S mým zevnějškem je těžké být nenápadný. Dokonce

1 v Londýně,“ dodávám povzneseně.

Příští vteřiny nedokážu dobře popsat. Vlastně se nestalo nic víc, než že se usmál mému sebeironickému vtípku. Jenže ten úsměv a pohled jako kdyby nás oba přenesl ven z Britského muzea do vakua, kde přestal existovat čas. Někde hluboko vzadu v hlavě slyším rachocení strojku v dědečkových hodinách u babičky na chalupě nad fjordem a slyším, jak máma šeptá: „Ty můj princi! Bjor-ne!“ Slyším tátův výkřik a Grethin hlas: „Doufala jsem, že se to nikdy nedozvíš“ - slova a hlasy spletené do záblesku vzpomínek.

A v tom okamžiku skutečnost zapadne zpátky na své místo. Cuknu sebou. Vypadá to, že si můj společník ničeho nevšiml.

„Ptal jste se po mně?“

Uvažuju: Ježíši, jestli se mi tohle stane ještě jednou, tak budu muset zavolat doktoru Wangovi, až se vrátím domů.

„Co ode mě chcete?“ ptá se.

„To moc dobře víte.“

Vrtí hlavou, ale neodpovídá.

Povzdechnu si. „Všichni vědí víc, než jsou ochotni přiznat,“ říkám. „Ale tváří se, jako že nevědí nic.“

„Tak to chodí.“

„Máme dost společných zájmů.“

„Opravdu? To je zvláštní. A jakých?“

„Mám pár dotazů. A myslím, že vy na ně budete mít odpověď.“

„To samozřejmě závisí na tom, co to je za dotazy.“

„A taky na tom, kdo je klade.“

Narovná se v zádech a rozhlédne se po knihovně. „Tohle je skutečně úžasné místo. Věděl jste, že sir Hans Sloane knihovně odkázal v roce 1753 padesát tisíc svazků, a ty se staly základem muzejního fondu? A že v roce 1966 byly všechny sbírky zkatalogizovány - a že jen samotný katalog má 263 svazků?“

„Ne, to mi asi někdo zapomněl říct,“ zasměju se.

„Mrzí mě, že jsem vás tu nechal čekat, pane Belto, právě jsem přiletěl z ciziny. Mám venku vůz a doufám, že přijmete pozvání ke mně domů na šálek čaje. Abychom si mohli v trochu větším soukromí promluvit o záležitostech, o které nám oběma jde.“

„Jak jste věděl, že jsem tady?“

Přes rty mu přeběhne rozpačitý úsměv. „Jsem dost dobře informován.“ O tom vůbec nepochybuju.

Bydlí v mondénní čtvrti, ke vstupním dveřím domu vede široké schodiště. Za kovanou brankou se skrývají úzké schody dolů ke kuchyňskému vchodu. Když jsme se vynořili před Britským muzeem, předjela k chodníku limuzína s tmavými skly. Šofér, kterého jsem viděl přes dělící okno, se dvacet minut prodíral labyrintem postranních uliček. Přemýšlel jsem, jestli mě chce zmást. Proto si do paměti ukládám jméno ulice, ve které konečně zastavíme. Sheffield Terrace.

Adresa Jocelyn DeWitt byla Protheroe Road.

DeWitt odemyká dveře. Dva otvory po šroubcích a tmavší barva dřeva prozrazuje, kde by měl být štítek se jménem.

Je to honosný byt a jako jiné honosné byty vypadá, že tu nikdo nebydlí a že je čerstvě zařízen. Nábytek, obrazy, ani koberce nedokážou vytvořit kouzlo domova. Nikde sebemenší nepořádek. Nikde nic osobního. Nikde žádná maličkost, která se vymyká celkovému dojmu, ale přesto leží na očích, protože obyvatel bytu si s ní spojuje nějaký příjemný zážitek. Všechno je zhruba tak sterilní, jako když si rozvedený muž zařizuje byt, kam se zrovna nastěhoval.

„Takže vaše žena si ponechala hospodyni,“ poznamenávám, když si věšíme v předsíni kabáty.

DeWitt na mě s údivem pohlédne: „Moje žena?“

Nejradši bych si ukousl jazyk. To byla hloupá a neuvážená poznámka. To jsem celý já. Tak lechtivou narážku si člověk může dovolit leda vůči hodně dobrému příteli. Pro aristokrata jako je Charles DeWitt může rozvod -nedovedu si představit, že by se mohlo jednat o něco jiného než rozvod s paní Jocelyn - znamenat společenskou katastrofu. Tudíž se nehodí, aby o tom vtipkoval úplně neznámý člověk.

„Promiňte,“ omlouvám se schlíple. „Našel jsem ji v telefonním katalogu a zavolal jsem jí. Vaší ženě. Ale nebyla doma.“

„Prosím?“ opáčí úsečně. Ale tváří se zmateně. „Jocelyn?“ zkouším to váhavě.

„Cože?“

„Nezastihl jsem ji doma.“

„Aha!“ vybuchne náhle. Pobaveně si mě prohlíží. „Jocelyn! Už chápu… Aha, teď už to chápu!“

Jdeme do obývacího pokoje a usedáme u okna, kterým dovnitř padá slunce a vykrajuje do poletujícího prachu stříbrné sloupky.

„Chtěl jste se mnou mluvit,“ zahajuje hovor.

„A vy možná víte, o co jde?“

„Možná. Možná taky ne. Co vás ke mně přivádí? Nebo spíš k nám?“

„Našel jsem vaše jméno na jednom pojednání. U Gre-the.“

„Grethe.“ Náhle má něžný, láskyplný hlas. Jako když otec mluví o dceři v daleké zemi. „Pamatujete si na ni?“

Zavře oči. „Jistěže.“ Tváří se mu mihl stín smutku. „Znáte ji dobře?“

„Byli jsme jednu dobu milenci.“ Říká tomu sweethearts. To na jejich romantickou epizodu vrhá poněkud sladkobolný stín. Pokud znám Grethe dobře, byl jejich vztah všechno, jen ne sladkobolný. Jenže to aspoň trochu vysvětluje její chování. A pak se stane něco neočekávaného. DeWittovi se zalesknou oči. Mne si koutky.

„Prosím vás,“ zamumlá nakonec zaraženě, „netvařte se tak překvapeně. Grethe byla vždycky, jak bych to řekl, vášnivá žena. Vřelá. A hrozně přátelská. Až moc hodná a ústupná. Není nic divného na tom, že měla spoustu mužů… přátel za celá ta léta. Tohle už je hodně dávno.“

„Žádal jsem ji o radu. Ohledně jednoho archeologického nálezu. A při té příležitosti jsem našel tohle,“ vysvětluj u a podávám mu jeho vlastní vizitku z London Geographical Association.

Zírá na zažloutlou kartičku nepřítomnýma očima. Je vidět, že se snaží něco potlačit.

„A tam o vás nikdo neslyšel,“ dodávám. „To všechno je nedorozumění.“

„Jaké?“

„Zapomeňte na to. Ale na jméno Charles DeWitt by si samozřejmě vzpomenout měli.“

„Jsem tu kvůli jednomu archeologickému nálezu.“

„Ano?“

„Našli jsme schránku.“

„Zajímavé.“

„Zlatou schránku.“

„Nemáte ji s sebou?“

„Proč?“

„Ze bychom se na ni podívali.“

„Nerozumíte mi. Já tu schránku musím střežit.“

Pozdvihne levé obočí: „Jak prosím?“

„Pokusili se ji ukrást. A vyvézt ji z Norska pryč.“

„O kom teď mluvíme?“

„O Llyleworthovi. Arntzenovi. Lolardovi. Viestadovi. O mých nadřízených. O všech! Jedou v tom všichni. Nějakým způsobem.“

Jeho smích nezní právě upřímně.

„Zdá se vám, že přeháním?“ ptám se. „Nebo že si vymýšlím?“

„Mám dojem, že si spoustu věcí špatně vykládáte. A na tom koneckonců není nic divného.“ Podívá se na mě. „Vypadáte jako hodně podezíravý člověk, Bjorne. Hodně podezíravý.“

„Je možné, že jsem paranoik. Ale dá se to vykládat i tak, že k tomu mám důvod.“ DeWitt se evidentně baví. Ačkoliv já nechápu proč. „A co jste tedy udělal s tou schránkou?“

„Schoval jsem ji.“

Obočí mu znovu vyletí nahoru. „Tady? V Londýně?“

„Ne.“

„A kde?“

„Na bezpečném místě.“

„To opravdu doufám!“ Zadržuje dech a snaží se uspořádat myšlenky. „Řekněte mi, proč se v té věci tolik angažujete?“

„Protože se mi všichni snaží tu věc sebrat. Protože já jsem na to měl dohlížet. Protože se pokusili mě podvést.“

Do barvy hlasu se mu promítne uspokojení. „Ochránce,“ zašeptá.

„Prosím?“

„Vidíte se v roli ochránce. To se mi líbí.“

„Já bych tedy rozhodně dal přednost tomu, abych nemusel nic ochraňovat.“

„To chápu. Vyprávějte mi o vykopávkách.“

„Pracovali jsme na poli u středověkého kláštera v Norsku. Vykopávky vedl profesor Graham Llyleworth ze SIS. Za norskou stranu na práci dohlíželi profesor Trygve Arntzen a ředitel ústavu Frank Viestad. A hlavní památkář Sigurd Loland. Já jsem byl kontrolor v terénu. Haha! Prý jsme hledali kruhové hradiště. Jak tvrdili. Pak jsme našli ruiny oktogonu. Asi ten mýtus znáte. A v ruinách jsme objevili schránku. Simsalabim!“

„A z těchto souvislostí vyvozujete spiknutí?“

„Profesor Llyleworth se schránkou z místa nálezu utekl. A odjel s ní k profesoru Arntzenovi. Mému nadřízenému.“

„Stejně mně ale připadá, že až do té chvíle probíhalo všechno podle předpisů. Proč jste tedy zasahoval?“

„Protože měli v plánu propašovat schránku z Norska.“

„Jak?“

„Pravděpodobně soukromým letadlem. Volali někomu do Francie.“

„Aha, a jak tohle všechno víte?“

„Poslouchal jsem za dveřmi.“

Podívá se na mě a nahlas se rozesměje. „Teď už to chápu! To vysvětluje řadu věcí! Vy jste poslouchal za dveřmi!“ DeWitt se od srdce řehní a nemůže to potlačit.

„Takže jsem si dovolil to malé spiknutí překazit.“

„To se vám opravdu povedlo.“

„Schránku jsem jim zas ukradl.“

„Úžasný smysl pro povinnost!“

Nevím, jestli si ze mě náhodou neutahuje.

„A co vás vede ke mně?“

„Doufal jsem, že byste mi mohl vysvětlit, co je na té schránce tak strašně důležité.“

„A proč já bych o tom měl něco vědět?“

„Všechny stopy vedou do Oxfordu. Do roku 1973. A k tomu pojednání.“

„Ano?“ opáčí váhavě.

Promnu si ruce. „Teď se ocitám na tenkém ledě, ale vzhledem k tomu, že se na vykopávkách nepodílíte, tak si představuju, nebo spíš doufám, že byste mně mohl pomoct.“

„Jak?“

„Mohl byste mi prozradit, na co jste tenkrát před pětadvaceti lety přišli.“

Zamyšleně si přejede rukou po bradě a nespouští ze mě oči. „Budu upřímný,“ řekne. „Buďme k sobě oba upřímní. Vím víc, než se může zdát.“

Měříme se navzájem očima.

„Vy víte, co v té schránce je?“ ptám se.

„Nejdřív chci vědět, kde je.“

„Na bezpečném místě.“

„Doufám, že jste ji neotevřel?“

„Samozřejmě že ne.“

„Dobře. Bjorne, důvěřujete mi?“

„Ne!“

Moje přímočará odpověď v něm znovu vyvolá smích.

„Příteli,“ říká, „naprosto vám rozumím. Chápu vaši skepsi. Ale rozmyslete si to… Neuvědomujete si dosah svého jednání. Tolik toho nevíte! Musíte schránku vrátit.“ V očích má prosebný, naléhavý výraz.

„Proč?“

„Nemůžete mi prostě důvěřovat?“

„To opravdu nemůžu. Chci vědět, co obsahuje.“

Zavře oči a chvilku oddychuje nosem. „Věřte mi, když říkám, že vám rozumím. Jste zvídavý. Podezíravý. Nejistý. Možná máte strach. A třeba si taky myslíte, že nakonec nejde o nic jiného než o peníze.“

„To mě opravdu napadlo.“

„Jenže to tak není.“

„Tak o co teda jde?“

„To je dlouhá historie.“

„Já mám času dost.“

„Komplikovaná a obšírná historie.“

„Jsem pozorný posluchač.“

„O tom nepochybuji.“

„Teď jen čekám na vysvětlení.“

„Chápu. Ale musíte si uvědomit, že řešení té záhady je tak delikátní, tak choulostivé, že vám to prostě prozradit nemohu.“

„Parádní kravina!“

Můj výbuch ho pobavil. „To jste vyjádřil velmi výstižně, Mr. Belto! Opravdu. To vůbec nebylo špatné. Jste muž, kterému se určitě tajemství dá svěřit.“

Nezní to jako dotaz. Je to konstatování. Nebo ještě spíš příkaz. Nekomentuji to.

„Dalo by se říct, že nemám na vybranou,“ pokračuje. Nemluví se mnou. Mluví sám k sobě. A já ten rozhovor smím poslouchat. „Prostě jsem nucen vás zasvětit do našeho malého tajemství. Jsem nucen,“ opakuje. „Nemám jiné východisko.“

Pořád ještě neříkám nic. A uvažuju: přece to nemůže být melodramatičtější, než to bylo do teďka. Ale to se mýlím.

DeWitt se chystá vstát, ale zůstane sedět. „Pane Belto, můžete složit přísahu?“

„Přísahu?“

Vzpomenu si na přísahu, kterou ředitel Viestad bral tak vážně.

„Musím vás požádat jako gentleman a jako vědec, abyste slíbil, že nikdy nevyzradíte to, co teď uslyšíte.“ Opravdu není snadné uhodnout, jestli si ze mě utahuje. „Slibujete?“ ptá se.

Čekám, že se otevře stěna a dovnitř vtrhne záludný tým ze „Skryté kamery“ s květinami, mikrofony a smíchem. Ale nic takového se nestane.

„Dobře. Tak slibuju,“ říkám a sám nevím, jestli to myslím vážně.

„Tak jo,“ pronese do prázdna. Pořád ještě se nedívá na mě, ale spíš na nějakého ducha, který se mi vznáší kousek nad hlavou.

„Kde mám začít?“ zeptá se sám sebe. „No… dalo by se to nazvat pánským klubem. Klubem zasvěcených. Klubem znalců. Pánským klubem archeologů.“

„Klub archeologů?“

„Ale ne pro každého. My jsme nejlepší. My tomu prostě říkáme Klub. Založil ho před sto lety Austen Henry Layard. Layard kolem sebe tenkrát shromáždil padesát předních archeologů, objevitelů, cestovatelů. Počet členů nikdy nesmí překročit padesátku. Když některý z členů zemře, ostatní se sejdou a hlasují o tom, koho chtějí v klubu mít. Jako papežský koncil. Samozřejmě to nemá takovou důležitost,“ dodává způsobem, který ponechává jistý prostor pochybnostem, zda to tak opravdu myslí.

„A vy máte to štěstí být členem klubu?“ ptám se.

Můj uštěpačný tón se ho ani nedotkne.

„Ve vší skromnosti,“ pronese slavnostně, „jsem jeho prezidentem.“

Pozoruje mě a vyčkává, jaký dojem tohle odhalení udělá. Žádné. Ale vždycky můžu předstírat.

„Je důležité, abyste pochopil, jakou váhu náš klub má. Neformálně a v přátelském duchu se zcela důvěrně setkává padesát předních archeologů světa. Dvakrát do roka. Většina z nás má profesuru na známých univerzitách. Diskutujeme, vyměňujeme si zkušenosti, hodnotíme teorie. A, což nesmíme podceňovat, bavíme se.“

„No, to je legrace!“ povzbudím ho.

Změří si mě. „Jistě,“ potvrzuje. Můj postoj ho mate. Asi je zvyklý na úctu a bezvýhradný obdiv.

„Vy byste náhodou neměl místo pro albína z Norska?“

„Pane Belto, myslím, že to neberete dost vážně.“

Mlčky se na něj dívám, protože to teda, hergot, vystihl přesně.

Oči se mu zúží. Dívá se do místnosti.

„Diskuse v našem klubu vyústily v posledních desetiletích v nejpozoruhodnější archeologické objevy. Cistě neoficiálně, přirozeně. Klub si nikdy nečinil nárok na slávu za objevy, za nimiž stojí naši členové. Ačkoliv klub jako kolegium určitě může být považován za přímý podnět k tomu, že byly zahájeny jisté vykopávky nebo že se začalo hledat na určitých místech, kde posléze došlo k objevu. Klub je taková vědomostní banka. Společná banka, kam každý z nás vkládá své znalosti a odkud si zato může vyzvednout úroky v podobě souhrnných vědomostí všech padesáti členů.“

Opřu se zády o židli a zkřížím ruce přes prsa. Lidé, kteří toho vědí hodně, občas plácají banality, když mají něco říct o sobě a o své práci. Jim samotným to ale nedochází.

„Vy si možná myslíte, že jsme banda morousů z akademického světa a nemáme ani špetku smyslu pro humor?“ DeWitt se rozesměje. „Kdepak příteli, my si pochutnáváme na delikatesách, co hrdlo ráčí, u nás se podávají ta nejvybranější vína a nejušlechtilejší sherry.“

„A pak večer pěkná mladá holka?“

Uraženě si mě změří. „To ne. Ale hrajeme si.“

„Hrajete?“

„Pořádáme soutěže. Dáváme si úkoly. Je to něco velmi speciálního. Kombinace historických rébusů, kartografie a samozřejmě archeologie. Nazývejte to třeba pokročilým hledáním pokladu. Každých pět let zadáme novou úlohu. Ten, kdo ji první vyřeší a přinese artefakt, který jsme ukryli, je přijat do předsednictva klubu. To má v současné době pět členů.“

Začínám tušit, kam směřuje.

„Naposledy jsme ukryli runový váleček do mezopo-támské hrobky. Opravdu vtipný anachronismus.“ Směje se. „Vytvořili jsme rébus, který začínal v Britském muzeu u Layardových pětinohých okřídlených sfing v býčí podobě, a to potom dovedlo všímavého pozorovatele až do Nimrudu.“

„A letos,“ přerušuju ho, „jste zakopali zlatou schránku v klášteře Vaerne.“

„Jste bystrý. Ale tak prosté to není. Letos slavíme klubové výročí. Proto jsme chtěli uspořádat skutečně náročnou hru. Přidělili jsme,“ odkašle si a zaváhá, „zadali jsme úkol sestavit rébus Michaelu MacMullinovi. A on klíč k záhadě ukryl do mýtu o The Shrine ofSacred Secrets. Ještě za studií v sedmdesátých letech napsal váš otec společně s Grahamem Llyleworthem vědeckou práci, kde autoři naznačují, že schránka by mohla být uložena v oktogonu v norském Vaerne.“

Ve vší skromnosti se zapomněl zmínit o tom, že on sám byl třetím autorem práce. Nenamáhám se ho upozornit.

„Byl to docela důmyslný rébus,“ pokračuje. „Rozluštitelný, ale pořádně zapeklitý. Úžasná úloha!“

Předvídám, co asi řekne. „Ale pak se něco zvrtlo,“ navrhuji.

„Přesně tak! Bohužel. Přesně to se stalo. Bylo to hodně trapné. Pro náš anonymní klub. Pro SIS. Pro Britské muzeum. Vlastně pro celou britskou odbornou veřejnost.“ Zašklebí se. „Mohl z toho být skandál. Velmi choulostivý skandál.“ Zabodne do mě pohled. „A ještě to není zažehnáno.“ Nadechne se. „Budu vám vyprávět o Michaelu MacMullinovi. Je jedním z nejznamenitějších členů klubu. Sedí v předsednictvu. Slavný profesor. Vy ho ale možná znáte, že? MacMullin je muž s velkými vizemi. Ale taky člověk bez zábran. On tu schránku z Britského muzea ukradl.“

„Ukradl! Schránku?“

„Zlatá schránka, kterou jste našli, je artefakt vykopaný v roce 1959 v Chartúmu a od té doby je ve sbírkách Britského muzea.“

Tahle informace se mě dost nepříjemně dotkne. O Chartúmu v Súdánu psal táta v dopise, který jsem našel v jejich pojednání u Grethe. Jaktože nikdo nevěděl nebo proč mi nikdo neřekl, že ta relikvie byla nalezená před čtyřiceti lety? Že by Grethe přede mnou něco tajila?

Dost dobře nemůžu prozradit, co vím a co nevím, tak ho nechám vyprávět dál.

„MacMullin odnesl schránku z muzea v diplomatickém kufříku. A zjevně ji zakopal v norském klášteře Vaerne.“

Mohl bych jeho příběh upřesnit informací, že jsem byl při tom, když schránku vytahovali. A kdyby sám nebyl archeolog, tak bych mu asi vysvětlil něco o struktuře půdy, o tom, jak se zemina a písek po staletí pěchují do paralelních vrstev, které se poruší a rozbijí, když někdo vykope jámu a zase ji nechá zasypat. Mohl bych mu vyprávět, jak pevně upěchovaná byla půda kolem schránky a že struktura podloží zůstala neporušená. Ale neudělám to.

„Bylo z toho pozdvižení. MacMullin nehorázně překročil svoje pravomoce. Dovoluji si tvrdit, že takový skandál klubem za celou jeho historii ještě neotřásl. A my jsme mohli udělat jen jediné - jeho přehmat napravit. Samozřejmě jsme tušili, kam MacMullin schránku zakopal. Problém byl jen určit přesné místo. Pak jsme našli satelitní fotografii, kterou si k tomu speciálně objednal. Byla pořízená na infračerveném filmu, aby se dala rozpoznat struktura pod svrchní vrstvou půdy. Viděli jsme oktogon a kromě toho v základech Vaerne opravdové kruhové hradiště. Zbytek byl poměrně jednoduchý. Operace dostala krycí název Operation Shrine. Pustili jsme se do vykopávek. Lokalizovat oktogon s relativní přesností by bylo bez satelitních fotografií zcela vyloučené. Kdybychom se pokusili vykopat schránku ve vší tichosti, tak jsme se prozradili. Proto jsme postupovali, jako kdybychom hledali pevnost. Podřídili jsme se pravidlům hry. Zažádali jsme o povolení. Zaplatili jsme příslušný poplatek. Přijali jsme dokonce i podmínku, že musíme mít norského kontrolora. Bystrého mladého muže, který, jak se ukázalo, nám měl přivodit nečekané problémy.“

S úsměvem se na mě dívá.

„Britská vláda informovala norské úřady o rozsahu celé záležitosti. Pomáhá nám Britské velvyslanectví v Oslu. Pane Belto, myslím, že nemáte na vybranou. Musíte schránku vrátit.“

Připadám si jako dítě o Štědrém večeru. Dárky jsou rozdané a člověk se schoulí někde v koutě na pohovce, rozpálený, prázdný a unavený, protože napětí polevilo. Kolem sedí rodiče a prarodiče, tetky a strýcové, usmívají se a upíjejí ze svých sklenek a všem je jasné, že to skončilo a příští Štědrý večer přijde až za rok. Tohle vysvětlení, jakkoliv ohromující, přišlo jako studená sprcha, jako antiklimax.

„Chápu,“ říkám. Tentokrát plácám do vzduchu zase já. „Vy - to chápete?“

„Dostanete ji.“

„To mě těší. Opravdu. Máte ji s sebou?“

„Bohužel. Nechal jsem ji v Norsku.“

Vstává. „Pojďte,“ vyzve mě. „Mám letadlo v Stansteadu.“

„Dnes večer už mám něco domluvené. Schůzku, o kterou nemám v úmyslu se nechat připravit. Ale můžeme letět zítra.“

„Děvče?“

„Bohyně.“

Mrkne na mě. Pokud léta jeho vášně uhasila, pořád ještě doutnají ve vzpomínkách.

Cestou ven se zastavím na záchodě. Rolička toaletního papíru je slepená. Mýdlo nepoužité. Ručník čerstvě nažehlený. Ale zrcadlo je plné otisků prstů a mastných skvrn. Nikdo se ani nepokusil odloupnout cenovku. 9,90 liber. Za babku.

DeWitt mně při odchodu tiskne ruku. Domlouváme si schůzku nazítří ráno v deset hodin před mým hotelem. Děkuje mi za ochotu spolupracovat.

Když scházím ze schodů, předjíždí k chodníku limuzína. Otevřu dveře a nastoupím. DeWitt mi mává. Vypadá jako bohatý strýček a trochu podivín. Limuzína se rozjíždí. Neřekl jsem, kam chci jet, ale šofér po pěti minutách zastavuje před hotelem.

„Ráno odlétám domů,“ oznamuji.

Dianě se uzavřela pod skleněný poklop netečnosti. Vzhlédne ke mně. „Už?“ podiví se. Má v očích únavu. Jako kdyby si pro útěchu dala bílou lajnu.

Bydlí v devátém poschodí jednoho věžáku s výhledem, který mě přivede k úvahám, jestli to, co vidím v dálce, není Eiffelovka. Vstupní hala je černobílá šachovnice na krátké stěně prodloužená zrcadly. Zakřivený otvor vede do tenkého střeva představujícího kuchyň. A pokoj přímo splývá s oblohou. Celou jednu stěnu tvoří okno. V téhle výšce musí Dianě každé ráno dojít na balkon otřít oblaka.

Kožená pohovka v salonu se leskne do černočervena. Skleněný stolek je z tak tlustého skla, že by ses pod ním schoval, i kdyby na tebe někdo střílel z bazuky.

Postavím se k oknu. Londýn se pode mnou rozprostírá jako vějíř domů, ulic a parků.

„Krásný výhled,“ pochválím.

Dianě poděkuje.

Něco se mezi námi rozvibrovalo. Ale já nejsem schopný přijít na to, co to může být.

„Hezký byteček,“ zkouším to znovu. Chci dodat, že vypadá, jako kdyby ho zařídil architekt. Ale nejsem si jist, jestli by to vzala jako kompliment, nebo sarkasmus.

„Většinu tady udělal Brian.“

„Kdo?“

„Jeden kluk. Žili jsme spolu. Brian. Je to interiérový architekt.“

Hasičské vozy dole na ulici vytvářejí oháňku modrých světel.

„Lucy mně dneska hodně pomohla,“ říkám. „Byla opravdu úžasná.“

„Dostal ses někam?“

„Přímo v muzeu ne. Ale stalo se tam něco divného.“

„Volala mi. Líbil ses jí.“

„Líbil?“

„Ze prý jsi tak trochu zvláštní.“

„Zvláštní?“

Usměje se na mě: „A co se teda v muzeu stalo?“

„Vyhledal mě tam jeden muž, se kterým jsem se už nějakou dobu snažil navázat kontakt.“

„Kdo?“

„Jmenuje se DeWitt. Charles DeWitt.“ Na to Dianě neřekne nic. Ale vidím, že to jméno zná a že ji to překvapilo. Přesto se neptám.

Uvařila vegetariánské jídlo podle receptu v jednom časopise, který pořád ještě leží na pracovní desce v kuchyni.

„Doufám, že jsem nic nezvorala,“ spráskne ruce s dojemnou nervozitou. Je to typické pro lidi, kteří se domnívají, že vegetariánské pokrmy vyžadují nějaké zvláštní vcítění, jímž jsou obdařeni pouze vyvolení.

Sedím u kulatého jídelního stolu v rohu pokoje vedle kuchyně. Dianě kmitá sem a tam, každou chvilku si vzpomene ještě na něco, co zapomněla. Nandám si gratinova-nou cuketu se sýrovou omáčkou a salát. Dianě nalévá bílé víno. Podává mi bagetu, kterou rozlamuji vejpůl, a misku s česnekovým máslem. Stojí s rukama opřenýma o opěradlo židle a napjatě mě sleduje.

„Vynikající,“ pochvaluju si s plnou pusou.

Usměje se, a než se posadí, urovná si sukni kolem stehen. V jejím pohybu je něco bytostně ženského. Pozvedá sklenku s bílým vínem a pokyne mým směrem. Víno je suché.

„Je to fascinující člověk, tenhle DeWitt,“ poznamenám.

„A pomohl ti?“

„Pokusil se o to.“

„A co ti teda vyprávěl?“

„Dlouhý a hodně děravý příběh.“

„No a?“

„Bylo to dost zvláštní.“

„Ty mu nevěříš?“

„Přemýšlím, kolik mi toho neřekl.“

„Svět je plný lhářů,“ opáčí Dianě zkroušeně. V očích se jí objeví skelný odlesk. „Mám dojem, že mě sem sledovali,“ říkám po chvíli. „Cože?“

„Od hotelu za mnou jelo nějaké auto. Doufám, že ti to nevadí.“

„Oni tě pronásledovali?“ ptá se podrážděně a překvapeně. „Sem? Hajzlové!“

Chce něco dodat, ale zarazí se. Provrtává mě očima. Jako kdyby mi chtěla sdělit něco nepříjemného. Třeba jako že tohle pozvání nemám brát moc vážně. Ať si ne-namlouvám, že jeden pro druhého něco znamenáme. Ale že jsem docela fajn chlap a že mě možná připíše na svůj seznam. Spolu s Brianem a Georgem a devadesáti osmi dalšími.

Jíme skoro beze slova. Jako dezert připravila přímo nebeské soufflé. Na dně misky je ukrytá jahoda s kouskem čokolády. Jmenuje se to prý archeologovo pokušení.

Dianě spustí „Chicago“ na starodávném elpíčku. Ztlumí světlo a na skleněném stolku zapálí dvě červené svíce. Nylonky se jí ve třpytu plamínků lesknou.

Když usedá na pohovku vedle mě, v kůži to zavrže. A stejně vrže i hudba. Asi tu desku přehrála nejmíň tisíckrát. Několik minut sedíme mlčky, otupení strachem a nejistotou, abychom se navzájem moc nepřiblížili. Nebo že to naopak neuděláme.

Ptá se, jestli se něčeho napiju. Ano, děkuji, rád. Z kuchyně přinese Beefeatera, Schweppes tonic, dvě sklenice a led. Připijeme si a oba se zasmějeme, když si přiťuká-váme. A potom mlčky upíjíme. Ani jeden nevíme, jak začít. Přemýšlím o něčem romantickém, co bych řekl. Něco, co by překlenulo naši rozpačitost.

Dianě mě předběhne: „Připadá ti, že ses někam pohnul? V tom svým pátrání?“

To asi moc romantické není. Ale je to pořád lepší než to zaražené mlčení.

„Vím přesně tak málo, jako když jsem přijel. A navíc jsem ještě zmatený.“

Mírně se pousměje. „Je to zvláštní představa, že máš tam v Norsku ještě jiný život.“

„Nojo, život a život. Já to beru, ale spoustě lidem by to moc zajímavý nepřipadalo.“

„Nic o tobě nevím.“

„Tak to jsme dva.“

„Povídej mi něco o sobě.“

Tak tedy povídám a jsem s tím hotov raz dva.

Venku svítá Londýn v miliardách světýlek jako bodnutí špendlíkem.

„Hajzlové!“ sykne si sama pro sebe.

„Kdo?“

„Myslí si, že jim patřím!“

„Ale kdo?“

„Táta. A všichni ti jeho přisluhovači. Udělej tohle a udělej támhleto. Dianě, teď mě poslouchej! Dianě, udělej, co ti říkám! Je mi z toho na blití.“

Vyprázdnila skleničku. Já mám ještě aspoň půlku. Na očích jí vidím, že na ni alkohol začíná působit. Naleje si další a pustí novou desku. „Hotel California“. Má sice CD přehrávač, ale dneska večer hraje desky ze sedmdesátých let. On a dark desert highway… Cool wind in my hair… Prodchne mě mírný závan nostalgie. Warm smell of coli-tas… rising up through the air… Zavírám oči a ztrácím se ve vzpomínkách.

„Připomínáš mi jednoho kluka, kterého jsem kdysi dávno znala,“ říká Dianě.

Otevřu oči a němě se na ni dívám.

Párkrát si lokne ze skleničky a pustí zpátky dvě kostky ledu. „Jmenoval se Robbie. Vlastně Robert. Říkali jsme mu Robbie.“

Pořád nic neříkám.

„Přišla jsem na to vlastně až teprve dneska večer. Koho mi tolik připomínáš. Ale teď to vidím. Připomínáš mi Robbieho.“ Dívá se na mě a zároveň skrze mě. „Robbie Boyd. Chodili jsme spolu jedno léto.“

„Je to dávno?“

„Bylo nám patnáct. Každý jsme byli v jiné internátní škole.“

„Albín?“

Podívá se na mě zaraženě.

„Říkala jsi, že mně byl podobný,“ vysvětluju.

„Takhle ne. Spíš povahou.“

„Co se s ním stalo?“

„Umřel.“

„Panebože!“

„Zabil se v autě.“

„Panebože!“

„Doslechla jsem se to náhodou. Nikdo nevěděl, že spolu chodíme. Nemohla jsem to nikomu říct. A svým způsobem jsem se přes to nikdy nepřenesla. Vždycky když s někým jsem, připadá mi, že Robbieho zrazuju. Možná proto nejsem schopná navázat pevný vztah.“ Dianě se zamyšleně usměje, zhluboka se nadechne a potom pomaloučku vydechne. „Jsi někdy sám?“ ptá se a prohrábne mi vlasy. „Někdy taky.“

„Nemyslím jako bez partnera. Myslím opravdu sám?“

„Občas.“

„Když jsem byla malá, připadala jsem si jako nejosamělejší člověk na světě. Neměla jsem mámu. Zemřela při porodu. A táta, ten…“ Znovu se napije.

„Co je s ním?“

„On…“ Pokrčí rameny. „Vždycky byl někde daleko pryč. Klidně to mohl být nějaký hodný strýček. Asi proto jsem se tak strašně zamilovala do Robbieho. Prostě jsem konečně někoho našla, jestli mi rozumíš.“

„Já jsem taky přišel o tátu jako malý kluk.“

„To mohlo být horší,“ říká. „Ty jsi ho znal. Ztratil jsi někoho, koho jsi měl rád. Já jsem nikdy neměla mámu, o kterou bych mohla přijít.“

„Tak ti aspoň nezbyla prázdnota, kterou bys musela zaplňovat.“

„Nebo je ta prázdnota tak velká, že si ani neuvědomuju, že v ní vězím.“ Podívá se na mě. „Občas si připadám tak zoufale sama. I když jsem s nějakým klukem.“

„Člověk může být sám i v davu.“

„Měl jsi hodně holek?“

„Moc ne.“

„Já jo. Teda ne holek. Kluků. Mužů. A víš co?“

„To nevím.“

„Připadáš si stejně strašlivě sám. I když máš sto milenců, tak jsi pořád stejně zatraceně sám.“

Pokrčím rameny. Sto milenek je pro mě teorie zhruba na úrovni Fermatovy poslední věty, kde vlastně ani nechápu zadání.

Ptám se: „Ty jsi měla sto milenců?“

Zasměje se. „Připadá mi to tak. Nebo devadesát devět.

Já nevím. Svým způsobem jsem ale měla jen jednoho, Robbieho. Ostatní prostě jen byli, však víš…“ Nakloní se ke mně. Levou ruku jí položím kolem ramen.

„Občas ho nenávidím!“ vybuchne.

„Robbieho?“

„Ne, tátu! Nevykládej si to špatně. Miluju ho. Ale někdy ho strašně nenávidím.“ Vzdychne, otočí se ke mně a pozorně si prohlíží mou tvář. „Už ti někdo řekl, že jsi docela pěknej chlap?“

„Jo, po několika panácích.“

„Nedělám si legraci. Ty se lidem musíš hned líbit.“

„Dianě, já přece vím, jak vypadám.“

„Jsi príma!“

„Ty taky.“

Drsně se zasměje a píchne mě ukazováčkem do boku. „Lichotníku!“

Podívá se mně hluboko do očí. „Jsem strašně ráda, že jsem tě potkala.“

„Proč?“

„Protože tě mám ráda. Protože jsem nikdy nepotkala někoho, jako jsi ty. Člověka, který je ve všem všudy sám sebou. Který kašle na svět kolem. Ty jsi svůj!“

„No, já totiž asi jinou volbu nemám.“

„Ty v něco věříš. Nevzdáváš se. Nekoukáš na to, koho máš proti sobě. Lidi jako ty jsem vždycky obdivovala. Ale ty hajzly…!“

„Koho tím myslíš?“

„Představujou si, že prostě můžou…“ zarazí se. „Kdybys jen věděl… Oh screw’em\“ vyhrkne prudce.

Teď se něco stane, říkám si.

Dianě se ke mně nahne a políbí mě.

Poprvé jsem políbil dívku, když mi bylo šestnáct. Jí bylo čtrnáct. Jmenovala se Suzanne. Byla slepá.

Líbám Dianě a myslím na Suzy. Nevím proč. Nemyslel jsem na ni už spoustu let. Ale Dianin polibek (nemotorný a náruživý, jako kdyby chtěla i nechtěla zároveň) otevřel šuple se zapomenutými vzpomínkami. Vybavuje se mi Suzyino křehké tělo a nevyspělé tvary i to, jak jsme si navzájem funěli do úst.

Dianin dech voní ginem. Její jazyk je nezkrotné zvíře. Nevím, co s rukama.

Trochu se odklání, podrží si můj obličej kousek od sebe a dívá se na mě. Její oči dostanou mdlý a zarudlý výraz, který prozrazuje člověka nenavyklého pít. A je v nich ještě něco jiného - vztek? smutek? zmatení?

Beze slova si rozepíná blůzu. Omámený napětím sle-duju každý její pohyb. Když si rozepnula všechny knoflíčky, bere mou ruku a bříšky mých prstů si přejíždí po podprsence.

Její pohled říká: Bjorn the kind albino. Jeden ze sta.

Odvádí mě do ložnice. Stěny jsou tu křiklavě červené. Přes velkou postel leží černý přehoz přetnutý zlatým bleskem. Na nočním stolku svazek módních časopisů v křídových přebalech.

Dianě shodí přehoz, lehne si na postel a hadím pohybem se vysouká ze sukně. Oblékla se pro tuhle příležitost. Rudá průsvitná podprsenka ladí s kalhotkami. Převaluje se na posteli a čeká. Rozepínám si košili a bojuju s páskem. Vždycky mám problémy s páskem, když si ho rozepínám před očima netrpělivých žen. Ačkoliv že by se to stávalo nějak výrazně často, to tvrdit nemůžu.

Usednu na kraj postele a Dianě se ke mně nakloní a hladově mě líbá. Připadám si hloupě. Bezmocně. Vím, co bych měl dělat, ale nemám se k tomu. Rozpačitě sedím a nechám se vést.

A Dianě mě s převahou vede. Otevře šuplík u nočního stolku a vytáhne čtyři krátké hedvábné provazy.

Nervózně se uchichtne. „Přivážeš mě?“

Je určitě opilá. Jinak to není možné. „Co bys chtěla?“ zadrmolím, přestože jsem dobře slyšel, co říká. Ale nějak mi to nezapaluje. „Přivázal bys mě?“ Dívám se na provazy. „Šokuje tě to?“

„Vůbec ne.“

Jako kdybych v životě nedělal nic jiného, než přivazoval milenky.

„Šokuje tě to! Vidím to na tobě.“

„Ale vůbec ne. Už jsem o tom četl.“

„Uděláš to? Řekni, jestli se na to necítíš.“

Samozřejmě, že se na to cítím. Jen nechápu, jak to myslí. Ukazuje mně, jak se to dělá. Uvazuju jí zápěstí a kotníky k sloupkům postele. Těžce oddechuje. Všichni máme nějaké libůstky.

Takhle jsem to ještě nikdy nedělal. Nenechám se vyvést z míry, i když jinak jdu rovnou na věc.

Nejisté si k ní lehám. Konečky mých prstů ji rozpalují až k nesnesení.

Ale pak narazím na problém. Prostě mi chybí zkušenost. Pořád ještě má na sobě kalhotky. Ale natažené nohy má připoutané. Když provazy rozvážu, kouzlo vyprchá. Přemýšlím, jak se těch kalhotek zbavit. Nakonec to vzdám a prostě stáhnu gumičku kalhotek na stranu. Víc se k tomu vyjadřovat nebudu.

Potom, když ležíme propletení pod pokrývkou, se mě zeptá: „Ty? Nemohla bych s tebou jet do Norska?“

Mlčím a ona si to špatně vyloží.

„Nechci se vnucovat. Promiň.“

„Ne, ne, ne prostě to jen znělo tak nádherně.“

„Mám ještě pár týdnů dovolené,“ vysvětluje. „Líbilo by se mi to. Podívat se do Norska. S tebou.“

„Letím domů zítra.“

„To mně nevadí. Jestli mě s sebou chceš.“

„Jasně, že tě chci.“

Ve tři hodiny v noci mě budí. „Schoval jsi ji dobře?“ vyhrkne. Vůbec nechápu, o čem mluví.

„Schránku,“ vysvětluje. „O něčem jsem přemýšlela. O něčem, co jsi říkal. Doufám, že ji máš dobře schovanou.“

Jsem tak unavený, že ji vidím dvakrát. Okouzlující dvojčata Dianě a Dianě.

„Je v bezpečí,“ říkám.

„Nedovedeš si představit, jak jsou mazaní, když jim jde o to něco najít. Stačí jen chtít. Nebojuješ totiž jen tak s někým.“

„Proč to říkáš?“

„Jen abys věděl, že jsem na tvojí straně. I když pracuju pro SIS a vůbec. Chápu, že se na mě nemůžeš spolehnout ve všem. Ale ať už se stane cokoliv, chci být na tvojí straně.“

„Vždyť taky na tebe spoléhám.“

„To doufám. Ale stejně to radši nedělej. Třeba mi strčili do kabelky štěnici. Nebo tak něco. Takže mi nikdy nesmíš prozradit, kam jsi tu schránku ukryl, nic takovýho. Jo?“

„Je to přítel. Ty ho neznáš. A já ti věřím,“ ubezpečuju ji a otáčím se. Lehá si těsně ke mně. Její ňadra se mi tisknou k citlivé kůži na zádech. A tak usínám.

(17)

Tohohle recepčního jsem ještě neviděl. Je vysoký, blonďák a vypadá jako árijský bůh války. Ale když otevře pusu, promluví nazálním tónem a tak koketně, že mám dojem, že si ze mě utahuje. Svůdným pohledem mi dává najevo, že o takového šlechtice by byl zájem. A podává mně dva vzkazy: fax a rukou psanou zprávu od noční královny Lindy. Zpráva od Lindy je krátká a skoro bezchybná. Volala Jocelyn DeWittová.

Fax je také psaný rukou, na hlavičkovém papíře Památkového úřadu:

Bjerne! Zkoušel jsem ti volat. Kde kurva jsi? Grethe jsem nesehnal. Sorry. Nemá nějaké příbuzné, ke kterým mohla jet na návštěvu? Zavolej!

C

V pokoji je všechno tak, jak jsem to při odchodu zanechal. Teda skoro. Než jsem šel, zastrčil jsem pod víko kufru pod postelí párátko. Jen tak pro jistotu. Abych sám sebe přesvědčil, že jsem paranoidní trouba. Teď leží párátko na koberci.

Ve sprše ze sebe smývám všechny Dianiny vůně a zaschlé tělesné šťávy.

Převlékl jsem se a ještě před tím, než si sbalím, volám Jocelyn DeWittovou. Ne proto, že bych s ní potřeboval mluvit. Ale protože jsem zdvořilý mladý muž. A taky ze zvědavosti, to musím přiznat.

Zvedne to hospodyně. I když zakrývá sluchátko rukou, slyším, jak své paní vysvětluje, že to je ten člověk, co volal ohledně pana Charlese.

Jocelyn DeWittová zvedá sluchátko paralelního aparátu.

Představuju se. Bjorn Belto. Archeolog, z Norska.

„Archeolog?“ vyhrkne. „Tak to chápu. Tím se to všechno vysvětluje.“

Má jemný měkký hlas a na mě působí jako z minulého století.

„Vysvětluje?“

„Charles archeologií žil. Ačkoliv i když vlastně… no nic. Už je to dávno. Dvacet let.“

Něco mi tu nesedí. „V Londýně není moc DeWittů, že?“

„Rod mého manžela pochází z Francie. Uprchli do Anglie během revoluce. A co jste chtěl ohledně Charlese vědět?“

Přiznávám, že jsem volal jen tak nazdařbůh jedinému DeWittovi v londýnském katalogu.

„Byla jsem strašně zvědavá,“ říká. „Vrtalo mi hlavou, co asi chcete a kdo jste. Musíte prominout, ale Charles už je tolik roků po smrti. S čím vám mohu pomoci?“

Je půl deváté. Za půldruhé hodiny mě vyzvednou.

(18)

Jocelyn DeWittová je žena s grácií labutě. Má dlouhou šíji, ladné pohyby a ospalý hlas, v němž se nese ozvěna křišťálových sklenek, honů na lišku a lenivých večerů v chladivém stínu altánu. V očích má pobavenou a ukázněnou sebejistotu. Všechno na ní prozrazuje, že nikdy nemusela vstávat za rozbřesku, aby přiložila koks do kamen. O to víc člověka zarazí, když se jí do jemného výraziva vloudí něco šťavnatějšího a exploduje jí na rtech jako granát.

Paní DeWittová diriguje svou obtloustlou hospodyni tmavé pleti rychlými pohyby prstů. Zřejmě si vypěstovaly znakovou řeč. Tak se to stává mezi panstvem a služebnictvem, když spolu žijí tak dlouho, že se z nich stává jeden organismus. Hospodyně naprosto perfektně chápe, že mávnutí či lusknutí znamená kliď se odsud a zavři za sebou dveře nebo přines banánový likér případně proč tomu Norovi nenabídneš doutník.

Nikdy jsem tu nebyl. Ani to není stejná ulice jako ta, kde jsem navštívil Charlese DeWitta. Nebo jeho přízrak.

Vešli jsme do pokoje s křišťálovými lustry a klenutými okny, gobelíny a tlustými koberci, barokním nábytkem, neúměrně velkým krbem a k tomu ještě kachlovými kamny v rohu.

Paní DeWittová mě bere za ruku a vede mě k pompéznímu krbu.

„Tady je!“ říká. „Můj milovaný Charles a ti ostatní. Je to z roku 1973.“

Na krbové římse si na čestném místě vystavila zasklenou a zarámovanou zrnitou zvětšeninu. Barvy vybledly. Muži mají dlouhé vlasy a trička s psychedelickými vzory. Mám pocit, jako kdyby mě sledovali v okamžiku, který zkameněl v čase.

Stojí v hloučku u vykopávek. Někteří se opírají o rýče. Jiní si uvázali kapesníky na uzle kolem temena na ochranu před sluncem.

Úplně vpravo na kraji za Grethe stojí táta.

Grethe vypadá cize. Mladá a přitažlivá. Hravá. Oči jí září. Ruce má položené přes břicho.

Na hromadě zeminy, o stupeň výš než ostatní, trůní Charles DeWitt s rukama křížem přes prsa. Vypadá jako otrokář, který celou tu zatracenou sebranku vlastní. Takže to byl on. Mě ten stařík tedy neoklamal. Obelstil pouze svou ženu.

Nevím, jaké tajemství skrývá. Nebo proč předstírá, že zemřel. Ani jak se mu podařilo celá ta léta žít v utajení. A neprozradit se, uprostřed Londýna.

Uvažuju: jsem moc zbabělý na to, abych jí řekl pravdu.

Omrzela ho? Nastěhoval se k jiné ženě? Nebo potkal nějakého rozkošného chlapečka? Nebo v Oxfordu v roce 1973 společně s tátou a Llyleworthem něco objevil, a to ho přimělo zinscenovat vlastní smrt?

Paní DeWittová mě vede do salonu ve stylu Ludvíka XVI. Tam se oba posadíme. Nohu přes nohu. Jako džin z lahve se vynoří hospodyně s křišťálovou karafou. „Trochu banánového likéru?“ nabízí paní De Witt. Zdvořile přikývnu. Paní DeWitt hospodyni vycepovala, aby se nedívala lidem do očí, a ta proto nalévá do dvou malých sklenek, aniž by na mě pohlédla. Likér mi zalepí pusu. „Úžasně lahodné,“ ochutnává paní DeWittová. Sotva to bude dneska její první sklenka.

„Co jste to chtěl vědět?“ ptá se a důvěrně se ke mně nakloní.

„Jak jsem řekl, jsem archeolog…“

„Ale proč jste se ptal na Charlese?“

„Přišel jsem na jednu věc, a ta si žádá spoustu dalších vysvětlení. V té souvislosti se objevilo jméno vašeho zesnulého manžela.“

Banánový likér je jako sirup. Odlepuju jazyk od patra.

„V jaké souvislosti?“ ptá se.

V té chvíli mně dochází, že jí vlastně nejsem schopen vůbec nic vysvětlit. V žádném případě to, že její muž žije v naprosté pohodě a blahobytu. Pokouším se její zvědavost nějak obejít. „Vy jste říkala, že DeWittovi sem prchli za francouzské revoluce?“

„Charles byl na své předky ohromně hrdý. Frigging‘ French frogs! Jen o vlásek unikli gilotině. Rodina prachobyčejných aristokratických zbohatlíků, nic jinýho. A stýkali se s králem a se šlechtou, hlavně ženský. Fajnový kurvy! A pak se přesunuli přes kanál. Charlesův pradědeček založil obchodní společnost Burrows, Pratt & DeWitt Ltd. Dědeček a otec to jeden po druhém převzali. Předpokládalo se, že Charles převezme firmu po svém otci. Charles měl… no prostě ho tak vychovali. Začal studovat práva. Ale pak zničehonic přesedlal na archeologii. Tak na něj zapůsobil profesor Michael MacMullin.

Charlesova rodina to brala jako vzpouru. Posranou revoluci! Otec s ním několik let nemluvil. Teprve když Charles dostal profesuru, tak mu zavolal. Aby mu pogratulo-val. Ale nikdy mu neodpustil.“

„V kterém roce zemřel váš muž?“

„1978,“ odpovídá.

Z její odpovědi mě zamrazí. Vidím před sebou skalní útes. Lano. Ranec v kamenné suti.

Paní DeWittová mé pohnutí nevnímá.

„Ale teď mně prozraďte, mladý muži, co chcete vědět?“

„Co víte o okolnostech smrti svého manžela?“ vyhrknu.

„Hledali nějaký poklad. Blázni! Charles byl hrozně tajemný. Jinak mi o své práci povídal víc, než jsem byla ochotná poslouchat. Dokázal mě svými řečmi pěkně vytočit. Akademický žvásty! Jenže tenkrát jsem se nedozvěděla nic, jen že hledají nějakou schránku. Nějakou blbou prehistorickou zlatou schránku a ještě ke všemu svatou!“

Kruci…

„A našli ji?“ ptám se.

„To mně teda fakt bylo ukradený. Když Charles zemřel, odjela jsem k sestře do Yorkshiru. Bydlela jsem u ní asi rok. Prostě abych se z toho šoku nějak dostala. Ztratil jste někoho, kdo vám byl blízký?“

„Otce.“

„Tak teda víte, o čem mluvím. Potřebuje to čas. Ticho. Čas a ticho, aby si člověk urovnal vzpomínky. Přemýšlel. Vyrovnal se s tou ztrátou. Nebo se třeba pokusit navázat kontakt prostřednictvím média. Však víte. Řekněte, zanechal po sobě Charles nějaké dokumenty, které vás sem přivedly?“

„Jen vizitku. Jak zemřel?“

„Infekce. Způsobil si tržnou ránu v levé ruce. Maličkost, prkotina.“

„A na to zemřel?“

„Rána se zanítila. Kdekoliv jinde by to nebylo nijak nebezpečné.“

„A kde teda byli?“

„Daleko od lidí. Než ho dopravili do nemocnice, dostala se mu tam sněť.“

„Kam?“

„No do ruky, vždyť to říkám. Museli mu ji amputovat. Celou paži. Jenže ty debilní paviáni - pardon my french -si prostě s takovým komplikovaným případem nedokázali poradit. Zemřel dva dny po amputaci.“

„Kde?“

„Někde v tý nablblý džungli.“

Několik vteřin sedím zcela mlčky a potom se zeptám: „V džungli?“

„Snad jsem to řekla dost jasně, ne?“

„Myslíte - v Africe?“

Zvedne oči v sloup. „A kde jinde? Na Oxford Circus asi těžko!“

„A nedošlo k tomu náhodou v Súdánu?“

„A proč se ptáte, když odpověď celou dobu znáte?“

„A jak to dopadlo s vykopávkami?“

Pohodí hlavou. „Nemám ponětí. Popravdě řečeno jsem o tom nikdy neuvažovala. Nebo spíš, vykašlala jsem se na to. Než zemřel, napsal mně. Jak se pak ukázalo, byl to dopis na rozloučenou.“

Luskne prsty. Hospodyně trůnící v rohu jako nehybný tlustý Buddha se probudí, otevře šuple a přinese své paní krabičku. Uvnitř je pět rukou psaných archů papíru svázaných černou hedvábnou stuhou. Paní DeWittová rozváže mašličku a podá mi křehké archy.

Zaváhám.

„Jen čtěte,“ poroučí mi.

M Nilu v Jižním Súdánu, pondělí 14, srpna 1976

Draná Jocy,

Jak tomufile se říká smůla, Cestou z tábora k vykopávkám Jsem prostě nedával pozor -prosím bez komentáře, dík! - zakop] \sem o kořen a zřítil se ze srázu, po kameníaJílu, Neměj straek miláčku, nebyl to žádný strašný pád, ale poranil Jsem si trocnw (soleno a rozřízl ruku o nějaký ostrý kámen, Ck/íW to dost krvácelo, ale leden z kluků ml ránu zavázal a pomofíl ml zpátky do tábora, Pak se ukázalo, že s sebou nemáme lékárničku s první pomocí, Typlc-ké, žel MacMullin mi nakázal, ať zůstanu ve stanu, abudh byl v klidu a rána se monla zacelit, Není nijak moc ííluboká, tak doufám, že nebude nutné sít,

Ale musíme se na vseenno dívat z tě lepší stránky, takže teď sedím v posteli a nudím se a každopádně mám konečně příležitost tl napsat pár řádek. Jasně, Jasně, vím, že Jsem ti měl napsat už dávno, ale MacMullin neníztědá kdo volno a zábavu považují pro lidstvo za prospěšné ,“!

Je tu větší vedro, než Jsem se obával, popravdě řečeno dost nesnesitelně, ale neJnorší ze všeíóo Je vlnkost, která se na mě lepí iako teplá malířská barva, A potom totío nmyzu! (Ale protože máš tak srdečný vztaíí k broučkům, tak tl nebudu povídat, Jak Jsou ty potvory velké -nodněllllstrašnělll- ani kdevšudeJe máme - v posteli! v botácíi! v šatecn!)

Dostali Jsme se s vykopávkami dost daleko (nebo nluboko, kdo vi?), Nebudu tě otravovat odborným blábolem, vím dobře, Jak zajímavá ti moJe práce připadá, ale stejně: íiledáme stopy pers-kéno tažení, lAž ani nevím, kolikrát Jsem MacMullínovl opakoval, že Peršané tu schránku s sebou neměli, ale že JI hnanltě zře\mě ukryli v oktogonu ve svém klášteře v Norsku, Jenže nikdo mě neposlouchá, Jen Qlrqer na mě dal, At odpočívá v pokoJL,

Nese se Jídlo! Tak za cnvíli zas víc!

v noci

Je půl druňé (v noci!), nemůžu spát, venku tma plná cizích zvuků a těžkých vůní,

Africká noc v sobě má něco, co Jsem doma nikdy nezažil, iako kdyby tl šeptala, iako když se něco probouzí k životu, Nemyslím na zvěř a hmyz, ale něco nevýslovně většino, Odpust ml, Jestl! blábolím,

Myslím, že mám ňorečku, Třesu se zimou, I když Je tady vevnitř ve stanu aspoň 35 stupňů a ňnusný vlhko Jak ve skleníku, Rána v ruce strašně bolí, Kruci, krucl, krucl -Zkusím spát, Chybíš ml, miláčku, Líbám,

úterý

Stalo se, čeňo Jsem se obával, Mám ňorečku, Představ sl, že Jsem do té zatracené rány dostal infekci,

Neměj stracň, Jocy, MacMullin rozňodl, že mě převezou zpátky do města, tam Je nemocnice, Trvá to Jeden den pěšky a Jeden cesty džípem, Musím přiznat, že mám ňrozný stracň,

úterý večer

Celý den ležím Jako kus mrtvěno masa na márách, Nese mě střídavě osm lidí, Domorodci, SméJou se a žvaní ostošest a Já necňápu vůbec nic z toňo, co říkají, bohudík se mnou MacMullin poslal I dva Angličany, Jacobse a Kennedyňo Dělají ml společnost, Jenže v tom norku stejně nemáme sílu o ničem mluvit,

Vedro a vlnko se nedá vydržet, Džungle Je skoro neprostupná a přímo se z ní páří, Jsem desítky kilometrů od moře, asteJně mám mořskou nemoc, středa večer

Musím ti něco svěřit, Rám začala zapáchat, Nejdřív isem to připisoval potu, ale pak sl toho všimli I ostatní, a když sundali obvaz, vyvalil se zápach \ako oblak Jedu, Nevím, Jestli bakteriální infekce může fakňle smrdět, nebo Jestli se do rány dostala sněf, BoJím se neJňoršíňo, Abycň řekl po pravdě, necítím se dobře, Odpoledne Jsem začal zvracet, Ale boňwdík už isme u aut, Původně Jsme tu cňtěll tábořit, ale všícňni ostatní si myslí, že by-cňom měli vyrazit ňned, a ačkoliv to Je opravdově peklo Jezdit po místnícň cestácň v černočerně tmě, moc si JeJIcň ohleduplnosti vážím, Musím končit, odjíždíme,

čtvrtek ráno i

To byla noc! Budu ti vyprávět víc, až se vrátím domů,

Když Jsme konečně k rám dorazili do nemocnice, nastalo ukrutný pozdvižení, Mám dojem, že Ještě nikdy tu neměli bíléňo pacienta, Vypadá to dobře - budou se o mě starat Jako o božstvo, které k nim spadlo z nebe,

Teď čekáme na doktora, Musejí ho dovézt z Jednévesničky pár desítek kilometrů odsud, Jocy, Jsem tak nervózní, Ten smrad Je odporný, Asi to bude sněf, Ale boňudík Jsme přijeli dost brzo, Necítím se úplně nejlíp,

pátek večer

Jocy, Jocy, Jocy, miláčku! Musím tl říct něco strašnéňo, Buď teď kvůli mně statečná, slib mi to! Mřížil mi mku, Jocyl

Slyšíš? Amputovali mi mkul bože můj, Když se podívám vlevo, vidím Jen paňýl s krvavým obvazem, Byla to sněf, Jak Jsem si myslel, Jocy!

Bohudík nejsou bolesti tak hrozně, lak by sl člověk myslel, ale pořád zvracím, Cpou do mě morfium pod tlakem!

Strašné mě mrzí, že tl to musím vyprávět takhle!

A taky že se tl domů vrátí mrzák, Měl Jsem tě poslechnout a zůstat doma,

Víc už teď psát nezvládnu,

noc

Chybíš ml! Nemůžu spát, Strašně to bolí, Je ml zima,

sobota

Drahá, milovaná, Jocy, dneska - - nečitelné - - a Já - - nečitelné

- - pro kněze

Ale - - nečitelné - - Mil (áčku), mám tě moc rád - - odpust ml

- - nečitelné

noc

Je teď (nečitelné) Jocy, miláčku, ta horečka (nečitelné) - Jsem tak unavený Napíšu víc poz-

Je to skutečně dojemná báchorka. Charles DeWitt se musel zlomyslně chechtat, když popisoval své smrtelné lože. První stránka je napsaná ráznými písmeny nakloněnými doprava a zarývají se do papíru. Pracně pak měnil písmo tak, aby bylo čím dál ochablejší a nečitelnější. Ke konci se písmena úplně vytrácejí.

Odkládám dopisy.

„Zemřel v noci na neděli,“ říká paní DeWitt bez emocí. „Našli ho s dopisem v posteli.“

Nevím, co na to říct.

„Pěkný rozloučení, co?“ dodává.

„Muselo pro vás být strašné tyhle dopisy číst.“

„Svým způsobem. Ale zas na druhou stranu jsem si připadala, že tam jsem s ním. Věděla jsem, jak se to stalo. Co si myslel a co cítil. Jestli chápete, co chci říct. Mac-Mullin všechny ty dopisy přivezl osobně z Afriky. A předal mi je.“

Upije likéru. Vstávám a jdu zpátky k fotografii na krbu. Paní DeWittová cupitá za mnou.

„Víte, kdo je tohle?“ ptám se a ukazuji na Grethe.

Paní DeWittová se ušklíbne. „Ta courá! Praštěná nymfomanka, Norka.“

Pak jí ovšem dojde, že i já jsem z Norska. A že ta žena teoreticky vzato může být moje matka. A že kvůli tomu jsem přišel.

„Vy ji znáte?“ ptá se rozpačitě.

„Ani ne,“ lžu. „Vyučovala u nás na univerzitě.“

„Byla těhotná,“ doplňuje.

Zůstanu stát s otevřenou pusou.

„Těhotná?“ vykoktám. S tátou? ptám se sám sebe. Nebo s DeWittem? Vždyť přece sám tvrdil, že byli sweethearts. Ale neodvažuju se zeptat.

„Všichni předstírali, že o tom nevědí,“ ušklíbne se.

Ukážu na Charlese DeWitta. „A tohle,“ říkám tiše, abych neprozradil, v jakém jsem duševním rozpoložení, „to je váš zesnulý muž?“

„Ale proboha svatýho, kdepak!“ rozesměje se. „Teda ne že bych proti tomu něco měla.“

Uchichtne se nad svou rozpustilou reakcí a ukáže na nenápadného zasmušilého chlápka na bobku úplně v levém rohu obrázku. Vypadá jako mrzutý španělský trhovec. „Tohle je můj Charles. Bůh ho ochraňuj.“

„Ale,“ vypravím ze sebe nechápavě a nehtem ukazovaku označím muže, který trůní uprostřed fotografie, „kdo je tohle?“

„To,“ informuje mě pobaveně, „je vedoucí vykopávek. Slavný archeolog a vědec. Dobrý přítel mého Charlese. Copak já jsem se o něm nezmínila? Přece Michael MacMullin.“

(19)

Stěhovací vůz je velký zhruba jako cisternová loď a zabírá celý chodník podél Sheffield Terrace, takže chodci jsou vykázáni pomalu až doprostřed ulice. Žádám taxikáře, aby počkal. Najednou mě popadne nevysvětlitelný strach, jako kdybych měl stanout před posledním soudem, a rozběhnu se za jedním stěhovákem. Má přihlouplé oči a paže jako klády. Ptám se na majitele domu. Nerozumí. Volá na chlápka, který tam zřejmě dělá předáka. Opakuji dotaz. Dívají se na mě a nestydatě se řehní mému přízvuku. Jsem pro ně něco jako živoucí pouťová atrakce, mrtvolně bledý a namíchnutý vyskakovací panáček, který se jim tu cuká přímo před očima. „Majitel domu?“ opakuje po chvíli předák, „dunno nuthiribouťitn.“

„Kdo tu bydlí?“ křičím, abych přehlušil řev projíždějící motorky. Oba pokrčí rameny. „Je to důležitý!“ naléhám. „Jsem chirurg, přijel jsem ze zahraničí, jde o transplantaci srdce, strašně to spěchá, jde o život dítěte!“ Bezradně se dívají jeden na druhého, pak předák odkráčí do kabiny auta a volá centrálu. Když se vrací, vypadá zmateně. „Asi máte špatnou adresu, tohle je nájemní dům. Nemáme žádná jména, nesmíme prozrazovat identitu klientů, víte, to je politika tyhle společnosti.“ Jeho pozornost upoutá pětilibrovka, kterou mu zasunu do kapsy od bundy, a nakloní se ke mně blíž. „A navíc si musíte promluvit s úřady, co tenhle byt vlastní. Protože tohle není ledajaký byt, chápete?“

Dá se to všechno vysvětlit jako souhra náhod. Může to být i docela vtipné. Čas od času se věci tak pospojí, že začnou vytvářet jistý vzorec.

Charles DeWitt, tátův přítel ze studií a vědecký kolega z Oxfordu v roce 1973, zemřel jedné srpnové noci v sedmdesátém osmém roce v súdánské džungli. Zhruba pouhý měsíc po tom, co se táta zabil při jedné nehodě, kterou policie odložila pro nedostatek důkazů.

Nedostatek důkazů.

Z té formulace mě mrazí. Jako kdyby věděli. Ale ne úplně všechno.

London Geographical Association je v sobotu zavřená. Ale já zvoním prostě tak dlouho, až mi v domovním telefonu odpoví mrzutý hlas.

Ptám se po Michaelu MacMullinovi. Máme zavříno, odsekne vrátný. Zvyšuj u hlas a znovu se ptám na MacMullina, je to důležité. Přijďte v pondělí, odbude mne vrátný. Žádám ho, ať se spojí s MacMullinem a řekne mu, že ho shání Mr Belto z Norska. Je maximálně důležité, aby tenhle vzkaz dostal. You miss a bell thrum from nowhere? prská hlas. Belto! Zařvu tak hlasitě, až se na mě několik chodců vystrašeně podívá a rychle spěchá dál, řekněte mu, že s ním chce mluvit jeden potrhlej albín! Šumění ustává. Zvoním ještě několikrát, ale nikdo neodpovídá. Představuju si ho za čočkou bezpečnostní kamery: vypasený a spokojený za tlustými dveřmi a metry kabelů. Rty artikuluju slova you can call MacMullin now you motherfucking son of a bitch! Je možné, že mně nerozumí. Vztyčím na něj ukazováček a běžím k taxíku.

Odjel. Taxíkář si ani nenechal zaplatit.

„Ó, bože! Jste to vy? Už?“

I přes praskání domovního telefonu SIS rozpoznávám hlas své staré kamarádky, šedovlasé babičky s pletením. Rozzářím do kamery svůj nejúchvatnější úsměv plný zubů a zdravím dvěma prsty.

Řeč je zábavná věc. Jazyk nás odlišuje od zvířat. Už. Takové nevinné slovo. Ale něco prozrazuje. Prozrazuje, že věděla, že přijdu. Protože jí někdo řekl, že jsem na cestě.

„Bože můj! Nikdo tady vlastně j eště ani není. Nikdo nic neříkal, že…“ Drmolí a současně mě bzučákem pouští dovnitř, a když vcházím, pořád ještě stojí za stolem s prstem na tlačítku a mluví na mě do domácího telefonu. Kabát má přehozený přes ruku. Nevím, jestli právě teď přišla, nebo chce zrovna jít. Podívá se na mě s přihlouple zděšeným výrazem. Je mi jí líto. Neví, co si se mnou počít.

„Vy máte dneska otevřeno? V sobotu?“ ptám se.

„To rozhodně nemáme. Teda chci říct, ne, za normálních okolností nemáme. Ale dneska… Ufff, no, já nevím… Co vlastně chcete?“

„Mluvit s MacMullinem.“

Napětí ve tváři trochu povolí. Vrtí hlavou. „To je zvláštní. Jede sem. Doufal, že tu budete. Vy jste tu měli domluvenou schůzku? Ze se tu sejdete? Že pojedete na letiště? Říkal, že jestli…“ zarazí se a odloží kabát přes opěradlo židle. „No, každopádně ho tu za chvilku máme. Nepůjdeme nahoru do kanceláře?“

Vede mě nahoru po mramorovém schodišti a ke sloupové chodbě. Akustika ještě podtrhuje fakt, že jsme v celé budově jen my dva. Kráčíme po mozaikové podlaze, kolem vesmíru Anthonyho Lucase Winthropa Jr. a ještě za další roh. A staneme před dvojitými kostelními

vraty do kanceláře Michaela MacMullina. Jeho jméno je malými, naleštěnými mosaznými písmenky přišroubováno do tmavého dřeva. Když máš v rukou všechnu moc, můžeš si dovolit se chovat diskrétně.

Pracovna Michaela MacMullina je velká jako norská konferenční místnost. Parketová podlaha se blyští. Sekretářem psací stůl stojí u luxusního francouzského salonku, kde hosté čekají, dokud se jeho excelenci neuráčí pozvat je do místnosti nejsvětější. Police se prohýbají pod prvními vydáními knih, o nichž člověk tak maximálně četl. Dvě okna vedou na ulici. Jako hluboké tunely do světla. Velká kopírka a počítač jsou odsunuty co nejvíc do ústraní. Dveře dál do samotné kanceláře, kde sedí MacMullin, jsou opatřeny jedním obyčejným a dvěma bezpečnostními zámky. Zárubeň je vyztužená kovem. Na stěně bliká v krabičce s čísly na předním panelu červená lampička. Michael MacMullin se může cítit jako spokojené prasátko, jako kasička v nejbezpečnějším trezoru světa.

„Tak se tu posaďte a chvíli počkejte,“ vyzývá mě babička. Je zadýchaná. Pak vycouvá z kanceláře a zavře za sebou dveře.

Posadím se na okno. Pozoruji ulici pod sebou a přemítám, co MacMullinovi řeknu.

Neuplyne moc času a zpoza rohu se vynoří šedé BMW 745. Přijíždí tak rychle, že před ním jedna paní musí z přechodu pro chodce uskočit zpátky na chodník. Proto upoutal mou pozornost. Nesnáším totiž hulváty za volantem.

Auto prudce brzdí u chodníku pod oknem, kde sedím. V pneumatikách to skoro zaječí. Ven vystoupí čtyři muži. Řidiče jsem nikdy předtím neviděl. Za ním jde MacMullin (alias DeWitt). Pak kráčí můj dobrý přítel Graham Llyleworth.

Ale nejvíc ze všech mě znepokojí poslední z nich. Můj starý známý. Je to King Kong.

Rád bych věděl, proč s sebou vláčejí toho zabijáka, jestli si se mnou přišli jen promluvit.

Když otevírám dveře a protahuj u se ven, slyším bzučák, který čtveřici vpouští dovnitř. Babiččin hlas: „Je nahoře.“

Zouvám si boty a běžím sloupovou chodbou s botou v každé ruce. Když spatřím ty čtyři chlapy na schodišti, uskočím stranou a přitisknu se k jednomu ze sloupů.

Jestli se otočí, až mě budou míjet, uvidí mě. Ale nikdo se neotáčí.

Cekám, až zabočí za roh, pak se rozeběhnu ke schodišti a řítím se dolů po schodech. Dole se obouvám do bot.

Babička se otáčí: „Ale - to jste vy!“ vyhrkne překvapeně a dívá se nahoru a dolů schodištěm. „Tady?“

„A proč ne?“ odpovídám.

Z MacMullinovy kanceláře shora se právě ozývá výkřik.

„Ale - „ nadechne se a vykročí ke mně v okamžiku, kdy kolem ní probíhám. Jako kdyby měla černý pásek v jiu-jitsu a chtěla mě vlastnoručně složit k zemi.

„Zastavte ho!“ volá hlas shora.

Babička za mnou cupitá ke dveřím a úzkostlivě naříká. Vyběhnu ven na ulici a mizím.

(21)

Dianino zavazadlo stojí sbalené v předsíni. Výraz v její tváři prozrazuje, že posledních pět hodin seděla na kufru a čekala.

„Konečně!“ vybuchne. „Kde jsi…“

Zarazím ji: „Myslím, že je zabili!“

Dianě se nepodaří tak úplně zavřít pusu.

„Musíme padat,“ popoháním ji.

„Kdo,“ vypraví ze sebe, „koho zabil?“

„Táta. A DeWitt.“

„A koho zabili?“

„Ne, to je zavraždili.“

„Vůbec nic nechápu. Proč je zavraždili?“

„Něco věděli.“

„Ach bože. O té schránce?“

„Já nevím. Ale zemřeli skoro současně. Nešťastnou náhodou.“

„Takže?“

„Může to spolu souviset.“

„Nepřipadá mi, že…“

„Dianě! O tomhle nic nevíš. Jdem! Máš sbaleno? Musíme sebou hodit!“

„Proč je najednou takový fofr?“

„Jdou po mně.“

„Počkej chvilku!“

„Nemáme čas.“

„Kdo po tobě jde?“

„MacMullin! Llyleworťh! King Kong! CIA! Darth Vader!“

„Ne…“

„Tak pojď už!“

„Proč po tobě jdou?“

„Zdrhnul jsem jim na poslední chvíli. Skoro mě už dostali.“

Pozoruje mě se starostlivým výrazem. „Bjorne, nepřipadá ti, že trošku přeháníš?“

„Dianě!“

„Dobře, dobře, už nic neříkám, jdeme. Máš zavazadla dole?“

„Ne, v hotelu.“

„Ale…“

„Mám u sebe pas a peníze.“

„Bjorne, já mám strach. Co se stalo?“

„Vysvětlím ti to potom. Pojď! Musíme sebou hodit, jestli máme stihnout letadlo.“

„Ale neměli bysme…“

„Co jestli bysme neměli?“

„Musím zavolat tátovi.“

„Teď!?“

„No když on…“

„Zavoláš mu z letiště. Nebo z Norska.“

„To je minuta. Ani to ne.“

„Dobře, zavolej, ale fofrem.“

Dianě zvedá sluchátko. Dívám se na ni. Ona na mě. Potom zase telefon pokládá.

„Vždyť o nic nejde. Zavolám z Norska.“

Vtom telefon zazvoní. Dianě zmateně zvedne sluchátko. Několikrát řekne „jo“, netrpělivě, odmítavě.

„Jak to myslíš?“ ptá se.

Potom poslouchá.

„Jaký důvod?!“ vybafne.

Dívá se na mě a zvedá oči v sloup.

„Co vysvětlíš?“ křičí do telefonu. A potom zavěsí. „Z práce,“ vysvětluje. „Jako kdyby se měl zbořit svět, když si člověk jednou vezme dovolenou.“

Odnáším tašku k výtahu. Dianě zamyká. Ale pak si ještě vzpomene, že se musí jít vyčurat. Ženské! Znovu jde dovnitř. Trvá to celou věčnost. Držím výtah, tašku jsem postavil na zem před fotobuňku a pak se za námi konečně s cinknutím zavřou dveře. Dianě zmáčkne knoflík s obrázkem auta. Výtah tiše bzučí. Cítím, jak mi šimrá na bránici.

V garáži Dianě odemyká zavazadlový prostor Hondy. Ukládám tam tašku.

Dianě vycouvá z parkovacího místa. Když šlápne na plyn, pneumatiky zaječí a ozvěna se dutě rozezní. Klesám do sedadla a zhluboka se nadechnu. Bolí mě nohy.

Musíme počkat, až se v proudu aut naskytne skulinka, abychom mohli proklouznout z garáže na silnici. Jedno z projíždějících aut prudce zastavuje před vchodem do vedlejšího věžáku. Je to béžové BMW 745. Neviděl jsem dovnitř. Ale to přece nemůžou být oni!

DRUHÝ DÍL

SYN

IV.

Zamlčování, lži, vzpomínky

(1)

Stalo se to toho léta, kdy táta zemřel.

Stařičký les byl zjizvený výseky a sloupy vysokého napětí, ale dál rostl jakoby ze vzdoru. Je to dvacet let. Ale když zavřu oči, pořád ještě si dovedu vybavit obrazy a náladu zrovna těchhle prázdnin. Tajné kapsy mých soukromých vzpomínek. Dlouhá cesta autem… Průzračné nebe nad hlavou. Rádio drnčelo, frekvence se nedala vyladit. Podřimoval jsem na zadním sedadle, bylo mi špatně z jízdy a mžoural jsem pootevřeným oknem ven. Ze škarp při cestě se nad vysokou žlutou trávou vznášela mračna komárů. Vedro ztěžklo vlhkem. Mezi kmeny stromů se jako střepy zrcadla leskla studená jezírka. Vzpomínám si na ztrouchnivělý srub, který se zvolna rozpadal pod tíží mechu a hniloby. Na jedné větvi visel splasklý igelitový pytlík s reklamou na kávu Ali. Odhozená pneumatika. Ohromná skaliska. Po svahu zurčely potůčky a ztrácely se v šedých betonových rourách. Projížděli jsme kolem černých tůní obklopených bažinami. Polykal jsem a polykal, ale pořád mi bylo na zvracení. Máma mě hladila po čele. Táta seděl za volantem, mlčenlivý a vzdálený, a vedle něj nadšeně povykoval Trygve Arntzen s nohama na palubní desce. Lesní cestu křižovaly rozblácené koleje, které tu vyjezdily pracovní stroje. Statek s okny zatlučenými na hřeby a zarostlým dvorem. Náhrobní kámen vztyčený za včerejším dnem. Na jednom dvoře seděl na špalku stařík a cosi vyřezával ze dřeva. Jako zapomenutý skřítek. Nebo dědeček zkamenělý v čase. Ani k nám nevzhlédl. Možná vůbec neexistoval.

Cesta z parkoviště se kroutila vzhůru travnatou strání. Mezi stromy byla tma. V šeravém světle vypadaly zaschlé kořeny jako zkamenělé hadice. Na pařezech bobtnal vlhký mech. Táta mlčel. Máma si pobrukovala. Za ní kráčel Trygve a nakonec já. Museli jsme vypadat jako čtyři zbloudilí šerpové. Svlažoval nás syrový a svěží horský vzduch.

„Bjorne!“

Mámin teplý hlas se mi z velké dálky vkradl do snu. Jako pohlazení. „Medvídku?“

I přes stanovou celtu mě oslňovalo slunce. Bylo skoro devět. Rozhlédl jsem se po Trygvem, s nímž jsem spal ve stanu. Spacák byl prázdný. Splasklý a napůl překroucený jako odhozená hadí kůže. Ospale jsem se zakutal do lepkavé, vlhké tmy svého spacáku.

„Princátko, Bjorne, zlatíčko!“

Máma rozepnula zip, jen to zašustilo, a strčila hlavu do stanu. Andělská tvář ověnčená vzpurnými vlasy.

„Snííídaně!“ lákala mě zpěvavě.

Začala škubat spacákem. Bránil jsem se. Zarytě. V poslední době jsem se probouzel ztopořený. Ale to jsem mámě dost dobře říct nemohl.

Snídaně byla prostřená na papírových talířích na dece mezi stany. Tlusté krajíce chleba nakrájené tábornickým nožem. Máslo. Salám. Ovčí klobásy. Malinová zavařenina. Vajíčka se slaninou dočerna osmahlou na primusu.

Trygve mě přátelsky poplácal po rameni. Už několik dnů se neholil.

Mámě se nelíbilo, že táta leze po skalách. Táta s Tryg-vem jí předvedli bezpečnostní výbavu. Lana a skoby, šrouby a karabiny, brzdy. Ale ani to nepomohlo. Měla strach, že se něco stane.

Po snídani jsme se šli s mámou koupat do jezírka. Voda byla černá a lesklá. Zeptal jsem se, jestli si myslí, že v rákosí jsou pijavice. To prý určitě nejsou. Když jsme se osmělili do větší hloubky, připadala mi voda docela vlažná. Kolem nás se na hladině pohupovaly lekníny. Jako v začarovaném jezeře. Přeplavali jsme na druhou stranu a vylezli na prosluněný plochý kámen. Máma zavřela oči a paže si složila pod hlavu. V lese odněkud vyletěl pták, ale já jsem ho neviděl. Ospalým pohledem jsem sledoval, jak po mámině těle stékají krůpěje vody. Cukavým pohybem jako kapky deště na okně jí sjížděly po kůži a ska-pávaly na kámen, kde se dlouho odpařovaly, než se zas vrátily domů.

Tohle je zas jiný okamžik:

Chytil jsem dvě ryby a byl jsem náramně spokojený sám se sebou a celou cestu zpátky do tábora jsem si pískal. Prut jsem nesl přes rameno. Ryby ležely v igelitovém pytlíku a dost škaredě smrděly.

V táboře nikdo nebyl.

Prut jsem opřel o strom a igelitovou tašku zavěsil na ulomenou větev, aby mi ryby nesebrala lasička nebo grizzly. A pak:

Mámin hlas ze stanu: „Ty trumbero!“ Trhnul jsem sebou. Kolem mě nehybný les. Byl jsem duch vznášející se neviditelně a neslyšně kolem stanu.

Její hlas zněl jinak, než jsem ho znal. Bylo v něm něco cizího. Něco nechutného. Co nebylo určeno mým uším.

Něžný, jemný, lepkavě vlahý.

Hluboké rozesmáté mumlání ze spacáku.

S rozklepanými koleny jsem zůstal nehybně stát ve vřesu. Nastražený.

Máma (skoro s povzdechem, téměř neslyšně): „Jsi tak milý.“

Ticho.

Máma: „Ne, teď ne!“ Škádlivý smích. Máma (hravě): „Ne!“ Ticho.

Máma: „Můžou se vrátit každou chvilku.“ Pohyby.

Máma (vrkavě, kníkavě): „Trygve!“

Ze spacáku hlasitě zavrčelo divoké zvíře.

Máma (se smíchem): „Ty jsi blázen!“

Ticho.

Vrkání.

Mlčení plné zvuků. Vítr ve stromech. Vzdálené ševelení řeky. Ptáci. A můj tenký, napjatý hlas: „Mami?“ Dlouhou dobu ticho.

Potom zachrastil zip na stanu. Trygve se vysoukal ven a rozhlédl se kolem sebe. Když mě uviděl, ospale se protáhl a zažíval. „Ty už jsi zpátky?“

„Chytil jsem dvě ryby. Je tu máma?“

„Dvě? No panečku! Velké?“

Sundal jsem tašku z větve a ukázal mu je.

„Je tu máma?“

„Teď zrovna ne. Nepůjdeme je spolu vyčistit?“ Vzal mě za ruku. To ještě nikdy předtím neudělal. Zaváhal jsem.

„Ty si je nechceš vykuchat?“ podivil se netrpělivě a prostě mě odtamtud odtáhl.

Tak jsme šli a vyvrhli ryby. Netrvalo to dlouho. Když jsme se vrátili, máma seděla na velkém kameni a slunila se. Usmála se na Trygva, trochu vyčítavě a spiklenecky. Ryby mi pochválila a slíbila, že je udělá hned k obědu.

Když se na to dívám zpět, tak právě takovéhle malé příhody je těžké zahnat. Zatímco to, co by si člověk rád do nejmenších podrobností zapamatoval, to hlavou jen prchavě propluje.

Jednou hodně brzo ráno jsme šli s tátou na lov. Vzbudil mě v půl páté. Trygve ani máma s námi jít nechtěli. Ale Trygve na mě vesele zamrkal, když jsem se oblékal. Byl vzhůru a tak plný elánu, že by tou svou skautskou seker-čičkou hravě zdolal tucet stromů.

Slunce bylo ještě bledé. Ze země stoupal studený opar. Dole v údolí u velkého jezera vyplazovala mlha nad lesem dlouhé jazyky. Třásl jsem se zimou. Lomcoval mnou chlad z nevyspání. A za očima mě zábla únava jako chomáče mokré bavlny.

Pohrouženi každý do svých myšlenek jsme pochodovali kolem řeky a skal, po kterých táta s Trygvem lezli. Od řeky dýchal chlad. Táta nesl přes rameno vinčestrovku. Patrony mi tížily kapsu větrovky a chřestily o sebe jako oblázky na břehu řeky.

Les byl divoký a neschůdný. Vyvrácené stromy, průrvy, svahy porostlé vřesem, nebe jako orosené zrcadlo nad korunami smrků. Pod chodidly nám mlaskaly močály a celé řeky. Štiplavě to páchlo mechem nasáklým hnijící vodou. Ztrouchnivělé pařezy, stromy poražené vichrem, kapradí na prosluněných pasekách. Na stráni nad námi zakvokal pták. Stejný tón znovu a znovu. Ze se z toho nezblázní! Světlo se modře lesklo a skoro se dalo vzít do ruky.

Na kraji paseky zarostlé mlázím, poblíž smrku kdysi dávno vyvráceného vichřicí, se táta zastavil a rozhlédl. Přikývl. Mlaskl jazykem. Dal znamení, že tam se posadíme. Podal jsem mu hrst patron. Nabil pušku. Táta doufal, že střelíme lišku. Chtěl mít ve vstupní hale vycpanou lišku. Aby na ni mohl ukázat, až přijdou hosté, a jen tak mimochodem utrousit: Tu jsem dostal loni v létě. Nahoře v juvdalském revíru.

Seděli jsme mlčky a vyhlíželi k pasece. Vonělo to listím, travou a močálem. Ptáci skrytí v houšti zeleně cvrlikali a trylkovali. Ale pořád ještě bylo hodně brzy a štěbetání působilo spíš nesměle a jakoby z povinnosti. Nebylo snadné sedět bez pohnutí. Při každém zívnutí na mě táta sykl. Litoval jsem, že jsem s ním šel. To máma se mě tak usilovně snažila dostat z tábora pryč.

Viděl jsem ho první. Majestátně vykročil z lesního podrostu na protější straně mýtiny. Vítr vanul proti nám, takže nás nezavětřil. Nádherný jelen.

Zvolna a ladně vkráčel na paseku. Uškubl si listy z nízké břízky a majetnicky se kolem sebe rozhlédl. Měl temně hnědočervenou srst. Jako bronz. A paroží ve tvaru koruny.

Podíval jsem se na tátu. Zavrtěl hlavou. Jelen se k nám přibližoval. Ani dýchat jsme se neodvažovali. Splynuli jsme s kmenem. Zničehonic jelen pohodil hlavou. Ustoupil o krok zpátky. Rozhlédl se kolem sebe. Pak padla rána.

Prudce jsem otočil hlavu. Tátova vinčestrovka stála mezi námi opřená o kmen.

Táta si přiložil ukazováček na rty.

Jelen klesl na kolena a pokoušel se odplazit do bezpečí. Další výstřel ho skolil. Jelen se převalil na bok. Několik děsivých minut kopal a škubal nohama.

Kousek opodál od mýtiny zazněl vítězný pokřik. A potom ještě jeden.

Chtěl jsem se zvednout. Ale táta mě přidržel u země.

Byli dva. Pytláci, vysvětlil mi táta potom. Brodili se kapradím a náletem listnáčů. Jeden z nich vábil jako indián.

Zastavili se u mrtvého zvířete. Zůstali nad ním stát a obdivné si ho prohlíželi. Jeden z nich vytáhl placatku, několikrát si lokl a podal ji tomu druhému. V dlouhé pochvě na stehně měl zastrčený nůž. Vytáhl ho a říhl si. Zatímco j eho druh držel zvířeti pod krkem kalíšek, j akým se uzavírají termosky, přeřízl ten první jelenovi krční tepnu. Naplnili koflík krví a přilili do ní kořalku z placatky.

Pak pili.

Chytili jelena za přední běhy a obrátili ho na záda. Jeden z chlapů mu dlouhým rázným řezem otevřel břicho. S odporným mlaskávým zvukem se vyvalila na zem střeva, nekonečné metry ocelově modrých střev, z nichž stoupala pára. A za tím následoval zbytek vnitřností. Pach se donesl až ke mně a tátovi.

Oba pytláci se posadili na bobek. Našli to, co hledali. Ještě teplé srdce. Muž s nožem vystrčil labužnicky špičku jazyka z koutku a rozřízl srdce vejpůl. Jako kdyby prováděl náročný chirurgický výkon. V hlubokém lese. A pak příteli jednu půlku podal.

Pustili se do jídla.

Šly na mě mdloby. Slyšel jsem mlaskot. Krev jim tekla po bradách. Táta mě pevně držel a já jsem tiše zvracel.

Rozbourali zvíře a trup s sebou za bujarého řevu a zpěvu odtáhli z mýtiny pryč. Když jsme se s tátou vysoukali na nohy, ležela jelení hlava na zemi a koukala na nás.

Na zbytcích zvířete už hodovaly mouchy. V podrostu jsem slyšel hejno vran.

Jsou lidi, kteří si myslí, že člověk se stane vegetariánem, protože chce být zajímavý. Na tom třeba něco je. Ale většina z nás prostě jinou volbu neměla. Byli jsme do toho vehnáni. Barbarstvím krve.

(2)

Grethe není doma.

Vlastně jsem ani nic jiného nečekal. Ale stejně jsem dobrých pět minut dole na ulici hladil její zvonek v naději, že se domovní telefon najednou rozbzučí nebo že se sama objeví na rohu s překvapeným: „No ne, Bjorne!“ a igelitovou nákupní taškou z Rema 1000.

Tramvaj na Frogner přerachotí kolem a supí jako náklad železa do šrotu, což asi není tak daleko od pravdy. Nade mnou na žulovém baldachýnu laškuje roztoužený satyr s nymfou. Výjev připomíná mě a Diane.

Včerejší den je jako z filmu, na který si vzpomínáš jen maně. Trochu jako ve snu. Ne úplně opravdový. Pokouším se přesně rozpomenout na divoký úprk na Heathrow, cestu letadlem domů a úmorné plahočení v Kobližkoví z letiště Gardermoen na babiččinu venkovskou chalupu dole u fjordu. Ale nedokážu si všechny ty obrazy pořádně vybavit.

Na chalupu jsme dorazili brzo v podvečer. Moře bylo klidné. V mém půdním pokojíčku mezi hardyovkami, týdeníky a ohmatanými svazky „To nejlepší z literatury roku 1969“, v pachu sluncem rozehřátého prachu jsme se letně a intenzivně milovali. Později večer Dianě vytáhla hedvábné provazy a chtěla, ať ji přivážu k posteli a udělám jí to ještě jednou. A abych trochu přitvrdil. A tak jsme se nějakou dobu milovali. Nakonec jsem Dianě odvázal a nechal provazy volně viset na sloupech.

V noci mě probudil její pláč. Ptal jsem se, co se stalo. Prý že to není nic důležitého. V teplé černé noci jsem bez pohnutí naslouchal jejímu oddechování.

Po chodníku se proti mně belhá starší paní. Zabodne do mě oči, zastaví se a odloží tašky.

„Ano?“ vyhrkne mi přímo do tváře. Nahlas a vyzývavě. Jako kdyby jí celý ten barák patřil. I s chodníkem. A větší část Osla, zejména centrum. A zrovna si někam odložila naslouchací zařízení.

„Hledám Grethe Lid Woienovou,“ vysvětluji. Stejně hlasitě, jako se netaktně mluví se starými a zaostalými.

„Paní Woienová?“ opakuje. Jako kdyby Grethe někdy byla něčí paní. Hlas dostane mírnější tón. „Není doma. Odvezli ji.“

„Kdo ji odvezl?“

Otázka padne trochu příliš zbrkle a trochu moc stroze. Dívá se na mě vyděšeně. „Kdo vlastně jste?“ ptá se. „Přítel.“

„Záchranka,“ odpovídá.

Grethe sedí na posteli. Na peřině má rozložené noviny, Aftenposten. „Bjorne!“

Má tenoučký hlas a její tvář vypadá jako lebka potažená zbytečně velkou kůží. Ruce se jí chvějí tak, že v nich novinový papír šustí. Zvuk připomíná suché listí ve větru, když se časně zrána v listopadu prohání po chodníku. „Volal jsem ti z Londýna. Zkoušel jsem to několikrát.“

„Nebyla jsem doma.“

„Nevěděl jsem, že tě odvezli do nemocnice.“

„Jen na pár dní. Mě hned tak něco neskolí. Nechtěla jsem tě tím otravovat.“

„Prosím tě!“

„Já vím, já vím. Ale k čemu tě zbytečně zneklidňovat.“

„Jak se cítíš?“

„Na tom nezáleží. Jak jsi pořídil? V Londýně?“

„Je to poměrně dost zapletený.“

„Na co jsi přišel?“

„Že vím míň, než když jsem odjížděl.“ Mírně se pousměje. „Tak už to s věděním holt je.“ Sedám si na okraj postele a beru ji za ruku. „Musíš mi něco říct.“

„Tak se ptej, mladíku.“

„Kdo je Michael MacMullin?“

„Michael MacMullin…“ opakuje zamyšleně. „A Charles DeWitt?“

Víčka se jí zvolna přivírají a mění se ve vnitřní plátno vzpomínek.

„Michael…“ zarazí se a její hlas je náhle jiný, „to je velmi blízký a dobrý přítel. Byl to můj nadřízený, když jsem přednášela v Oxfordu. No,“ ve tváři se jí zračí tajemný výraz, „daleko víc než nadřízený. Daleko víc. Chytrý a dobrý člověk. Kdyby se bylo všechno odehrálo jinak, asi bych já a on…“ Otevře oči a myšlenku zažene úsměvem. „Celá ta léta jsme spolu pořád v kontaktu.“

„A DeWitt?“

„Charles DeWitt. Přítel a kolega tvého otce. Psal tu práci spolu s Llyleworthem a tvým otcem. Roztomilý Angličan, zvláštní chlap, oženil se s děsnou megerou. Zemřel. V Súdánu. Dostal sněť do rány.“

„A tohle všechno jsi věděla?“

„Jistě. Vždyť to byli moji přátelé.“

„Ale nic jsi mi neřekla.“

Pátravě si mě prohlíží. „A proč? Neptal ses mě. Je to důležité?“ Lehce jí tisknu ruku.

„Mám ještě jednu otázku.“ Zaváhám, protože vím, jak šíleně to zní. „Je možné, že ho zabili?“

Grethe reaguje naprosto přirozeně: s překvapením. „Kdo zabil koho?“

„Mohl DeWitta někdo zabít?“

„Co tě to napadlo?“ Dívá se na mě zpytavě. „Kdo by mohl něco tak obludného udělat?“

„MacMullin.“

„Michael?“

„Protože DeWitt toho věděl moc. Nebo třeba viděl něco, co vidět neměl?“

Krátce a odmítavě se zasměje. „Ale to v žádném případě. To je vyloučené.“

„Tak někdo jiný? Někdo ze SIS? Llyleworth? Já nevím. Prostě někdo…?“

Zazubí se. „Ty jsi asi přečetl hodně knížek, co, Bjorne?“

„Něco se stalo. V třiasedmdesátém. V Oxfordu.“

Grethe oněmí. Evidentně mi něco tají.

„Co se stalo, Grethe? Co objevili? Něco se schránkou? Co to bylo?“

Hluboce vzdychne. „To kdybych věděla… Do něčeho byli zataženi, Bjorne. Ale já ani nevím, jestli si to vůbec sami uvědomovali.“

„Kdo?“

„Tvůj otec. DeWitt. A Llyleworth.“

„A dva z nich zemřeli.“

„Já jsem do toho taky měla být zasvěcená.“

„Ale?“

Otáčí se k oknu. Nedívá se na mě, když to říká: „Otěhotněla jsem.“ Ticho bobtná.

„Nemělo to být,“ vysvětluje. „Prostě se to stalo.“

„Já…“ začínám, ale pak nevím, jak pokračovat. „Už je to dávno.“

„Co se stalo pak?“

„Na poslední měsíce jsem odtamtud odjela. Porodila jsem dítě. V Birminghamu. Nikdo o tom neví, Bjorne, nikdo.“

Mlčím.

„Nemohla jsem si ho nechat,“ říká. „Chápu.“

„Vážně? Tomu nevěřím. Ale tak to bylo.“

„Máš nějaký kontakt s…“

„Ne!“

„Ale jak…“

Zvedne ruku. Tvář má odvrácenou. „Nechci o tom mluvit.“

„To není tak důležité. Teda chci říct - pro mě ne. Ne v této chvíli.“

„Máš pořád ještě tu schránku?“

„V bezpečném úkrytu.“

„Bezpečném…“ Grethe to slovo mumlá, cumlá a ochutnává.

„Grethe, co je v té schránce?“

„Nevím.“

Zní to jako obvinění.

„Ale co o tom víš?“ ptám se. „Je to rukopis Q? Nebo něco jiného?“

Vzpřímí se vsedě na posteli. Působí to dojmem, že se pokouší ze sebe setřást nemoc, zklamání, rozklad. Samou námahou nemůže popadnout dech. Podívá se mi do očí pohledem plným vzdoru a horlivosti.

„Víš, že podle některých teorií jsou nejstarší francouzské a britské šlechtické rody potomky předkřesťanských kmenů, vyhnaných z Blízkého východu?“ ptá se.

„Tak trochu.“

„A že některé z dnešních královských rodů mají biblické předky?“

„No, možná že jsem nějaké spekulace slyšel,“ odpovídám nejisté. Uvažuju, jestli ji doktoři nedrží na nějakých silných opiátech.

„Ale co já vím…“ pronese nakonec sama pro sebe, jako kdyby ji nakazila moje pochybovačnost. „Je přece možné se dohadovat? Dedukovat? Uvažovat?“

Za dveřmi slyším nějaké malé dítě, jak nadšeně vykřikne „dědo!“

„Existuje… jisté seskupení,“ pokračuje Grethe.

Venku na chodbě se někdo směje. Představuju si, jak dědeček zvedá vnouče do náruče.

„Moc o něm nevím,“ pokračuje Grethe. Střídavě mluví ke mně a sama k sobě. Jako kdyby chtěla přesvědčit samu sebe, o mě tu nejde. „Ale vím, že existuje.“

„Je to nějaká společnost,“ pomáhám jí najít cestu.

„Ano, má kořeny v jednom starém šlechtickém francouzském rodu, tenhle spolek.“

„Ale co dělá?“

„Říkej tomu třeba svobodní zednáři, jestli chceš. Hermetická sekta. Tajná. Skoro nic o nich nevím. Nikdo o nich nic neví.“

„Tak jak to, že - o ní víš ty?“ Rozesměju se. „Jak to, že mi o tom můžeš vyprávět, když je to tak tajné?“

Rychle na mě pohlédne, ostře, pronikavě. Jako kdybych měl mít víc rozumu a neptat se. Ale hned vzápětí jí tvrdý výraz z tváře zmizí. Říká: „Možná že znám někoho…“ Zarazí se: „Dokonce ani zasvěcení ostatní členy řádu neznají. Každý ví maximálně o dvou třech dalších a zná totožnost jen jednoho nadřízeného. Struktura řádu je komplikovaná a tajná.“

„Kam tím míříš?“

„Třeba zrovna tihle mají na schránku spadeno, Bjorne.“

„Tajný řád?“

Otázka zní poměrně dost pochybovačně. Nebo spíš po-hrdlivě, to je přesnější výraz. Ani na to Grethe neodpovídá.

Ptám se: „Takže tím pádem taky vědí, co ve schránce je.“

Grethe se dívá do prázdna. „Oni stále hledají. Pořád. Myslím, že jim jde o tu schránku. Všechno to do sebe začíná zapadat. Všechny kousky skládanky.“ Grethe ke mně vzhlédne. Kroutí očima. Nejsem si jistý, jestli je úplně při smyslech.

Vstávám a jdu k oknu. Prudké světlo mě donutí přimhouřit oči. Na sousedním domě stavějí dělníci lešení. Celé to vypadá dost vratce. Ale snad vědí, co dělají.

„Jsi unavená. Radši půjdu,“ říkám.

„Bylo to naprosto nesmyslné,“ mumlá. A pak hlasitěji: „Já jsem to Birgerovi říkala.“

Vůbec nevím, o čem mluví.

„Odrazovala jsem ho od toho! Říkala jsem mu to!“

Ztěžka oddechuje, polyká, ale pak jí oči zase ožijí. Jako kdyby se vrátila zpátky do skutečnosti. Skutečnosti jistého druhu.

„Nic není takové, jak si člověk myslí, Bjorne!“

Tisknu jí ruku. „Už radši půjdu. Jsi vyčerpaná.“

„Hrozně moc věcí vlastně vůbec vědět nechceme.“ Dívá se na mě, jako kdyby mně chtěla něco říct, nebo jako kdyby chtěla, ať to raději pochopím sám.

„Já vím,“ říkám tiše. „Ale stejně už musím jít.“

„Tolik věcí nechceme vědět,“ opakuje. „I když si myslíme opak. A hodně věcí bychom ani vědět neměli. Protože to není dobré vědět.“

„Co mi to vlastně chceš říct?“

Znovu zavře oči a ani ozvěna těch slov nedává moc smysl. „Máš strach, Greťhe?“

Otevírá oči. „Strach?“ Zavrtí hlavou. „Nezemřeš, dokud někdo bude vědět, že jsi existoval,“ říká.

Cestou z nemocnice zastavím u telefonní budky. Měl bych si pořídit mobil. Ale je mi líp bez něj, dává mi to absurdní pocit svobody. Nikdo neví, kde jsem. Nejsem k zastižení, pokud to sám nechci.

Nejdřív volám Dianě. Chci jen slyšel její hlas. Nezvedá to. Asi sedí na terase.

Potom volám Casparovi.

Je roztřesený a pobouřený. Někdo se k němu vloupal, do bytu i do kanceláře. Nechápe, co mohl někdo hledat na obou místech. Ve stejný den! Je příliš vzrušený, než aby si se mnou povídal. Možná že je to tak lepší.

(3)

Pro jistotu zaparkuju Kobližka v postranní uličce dole pod věžákem a k hlavnímu vchodu se kradu cestou mezi stromy u hřiště.

Před deseti lety byly tyhle domy šedé a nezáživně funkcionalistické. Škaredé jak noc. Teď je architekti trochu rozjasnili. Nové fasády, nové barvy, nové balkony, nová okna. Jsou pořád škaredé jak noc.

Jedu výtahem do desátého poschodí a zamykám se u sebe. Byt zatuchle páchne. Jako když se vrátím z dovolené. Cítím ještě jeden pach: starý doutník.

Nepořádek po vloupání je vidět všude. I ložní prádlo shodili z postele, knihy se válí na hromadách na podlaze, všechny šuplíky jsou vytahané.

Něco není v pořádku. Nevím, co to je. Prostě zase intuice. Neměl jsem sem vůbec chodit.

Kontroluju telefonní záznamník. Čtyři vzkazy od mámy. Osm z univerzity. Jeden ze SIS. Šest němých. A tři od pištivce, který mě s narůstajícím podrážděním vyzývá, ať kontaktuju policii.

Okamžitě!

S povzdechem zvednu sluchátko a plním svou povinnost. Volám mámě.

Odpoví okamžitě a chladným hlasem odříkává své telefonní číslo. Příjmení je podle všeho pro ni natolik soukromou záležitostí, že ji nehodlá svěřit každému, kdo se k ní dovolá.

„To jsem já,“ říkám.

Chvíli je ticho. Jako kdyby si nedokázala můj hlas správně zařadit, jako kdybych byl nějaký otrapa, co nazdařbůh vytáčí telefonní čísla.

„Kde jsi byl?“

„V cizině.“

„Pokoušela jsem se ti dovolat.“

„Musel jsem do Londýna.“

„Aha.“

„Práce,“ dodávám jako odpověď na její nevyřčenou otázku. „Voláš z Norska?“

„Zrovna jsem se vrátil domů.“

„Slyším tě hrozně špatně.“

„Já tě slyším dobře.“

„Volala jsem ti několikrát. Chce s tebou mluvit Trygve. Je to hrozně důležité, Bjorne.“

„Musel jsem odjet narychlo.“

„Měla jsem o tebe strach.“

„Mami, nesmíš si pořád dělat starosti. Chtěl jsem se ti omluvit.“

„Omluvit?“

Jako by se nic nestalo. Jenže moc dobře ví, o čem mluvím. A taky ví, že já to vím.

„Za - ten večer. Za to, co jsem řekl. Nějak jsem nebyl ve svý kůži.“

„Zapomeň na to. Uděláme za tím tlustou čáru.“

To mně stačí. Protože vlastně ani nevím, jak moc to myslím upřímně.

Pak se rozhovor rozplyne do banalit. Jisté vnuknutí mě přiměje se zeptat, jestli bych se nemohl zastavit a o něčem si promluvit. Okamžitě zalituji, že jsem se vůbec ptal, ale jí to udělá takovou radost, že se z toho už nedokážu vyzout. Máma se loučí, tak zatím ahoj, a pokládá. Já zůstávám stát se sluchátkem v ruce.

Pak se ozve ještě jedno cvaknutí.

„Mami?“ říkám.

Ale je tam jen ticho.

„Si to ty?“ ptá se Roger.

Čilý jako rybička a oblečený. Ačkoliv je teprve půl jedné. V ruce cigáro a oči mu jen žhnou. Zasměje se a pouští mě dovnitř.

Pokoj je cítit těžkým sladkým kouřem. Stačí se nadechnout a hned se vznášíš. Vůně bobtná, dme se a tlačí proti stěnám a oknům, aby si urvala víc prostoru. Roger se po-hihňává.

Na komodě v chodbě leží svazek pošty, kterou mně vybíral z kastlíku. Noviny, reklamy a účty, a mezi nimi nalézám v obálce od Caspara telefax ze Schimmerova institutu adresovaný Památkovému úřadu. Stojí v něm, že srdečně zvou pana Bjorna Belto ke studijnímu pobytu, který byl doporučen úřadem Památkové péče. A nejen to: nabízejí mi také badatelské stipendium k úhradě pobytu i cesty, které pokryje většinu nákladů. Zoufale jim chybí kontakt s norskými vědeckými kruhy. Uvádějí jméno a telefon. Peter Levi. Mám se spojit přímo s ním, pokud se rozhodnu přijet. A doufají, že rozhodnu. Pokud možno co nejdříve. Stačí zavolat.

Zastrčím dopis do náprsní kapsy a říkám Rogerovi: „Něco pro tebe mám.“

Nedočkavě cosi zabrblá.

Podávám mu cédéčko. Serve z něho papír, a když si přečte všechna jména na zadní straně, pokyne mi zaťatou pěstí na znamení díku.

„Hele, co máš v tý cigaretě?“ ptám se.

Otázka vyvolá bouři smíchu. Roger hodí hlavou někam za sebe. Otočím se.

Z ložnice se krade mladá dívka. Na první pohled to vypadá, že hledá dudlík a růžového medvídka. Nemůže jí být víc než nějakých čtrnáct, patnáct let. Má krásnou nalíčenou tvářičku a černé vlasy až do pasu. Na sobě má těsné černé kalhotky a Rogerovu košili. Kolem kotníků a zápěstí si ovázala splétané kožené řemínky. A na jednom z nadloktí má tetování připomínající runový nápis nebo nějaký okultní symbol.

„Nicole,“ představuje Roger.

Nicole mě bezvýrazně pozoruje.

„Bjorn,“ představuje Roger zas mě, „ten, jak jsem ti o něm vykládal.“

Dívka se složí do pohovky, jednu nohu si hodí na stůl, na druhou si sedá a začíná si balit cigaretu. Nevím, kam s pohledem. Nehty na nohou má nalakované načerno. Objevuju ještě jedno tetování. Na vnitřní straně stehna. Je to had a plazí se nahoru.

„Hustá, co?“ říká Roger a šťouchne do mě. Ztratím rovnováhu a málem spadnu. Zrudnu v obličeji.

Nicole se na Rogera zašklebí. Má ostrý rudý jazýček a na špičce piercing. Zapálí si cigaretu a vyfukuje kouř nosními dírkami způsobem, který jí propůjčuje mírně vyžilý výraz. Jako kdyby jí bylo padesát a čtyřicet let svého života strávila v bordelu někde v Tangem. Když si ji prohlížím, zachytí můj pohled a nespouští ze mě oči. Nedokážu se od ní odtrhnout, i když se o to snažím. Její pohled má ledově modrou barvu a je podstatně starší než tělo. Proniká mi do očí a skrz zornice do mozku. Tam zalézá do nejtemnějších zákoutí a nadzvedává víka truhel, o nichž jsem byl přesvědčen, že jsou řádně zamčené. Plíživě a kluzce se krade kolem hypofyzy, stiskne, a to mě rozškytá. Pak mě pouští a usměje se na mě milým, holčičím způsobem. Důvěrně, jako kdyby znala má tajemství.

„Včera jsi měl hosty,“ oznamuje mi Roger.

„Hosty,“ opakuju mechanicky. Snažím se po Nicolině návštěvě vyčistit a provětrat si mozek a moc mi nedochází, o čem to Roger mluví.

„Dvakrát. Nejmíň dvakrát. Slyšel jsem je.“ Pohlédne ke stropu.

Tvrdá realita mě praští přímo do čelisti. „Myslíš vloupání? U mě v bytě? Zase?“

„Jo. Co chceš dělat?“

Nemám potuchy, co chci teď dělat.

„O čem to vy dva mluvíte?“ ptá se Nicole.

„Ále, stalo se pár věcí,“ odpovídá Roger.

„O co jde?“ nenechá se odbýt Nicole.

„To je chlapská záležitost,“ vykrucuje se znovu.

„Kecy,“ utře ho Nicole a vyšpulí spodní ret.

Cistě náhodou pohlédnu k oknu a stejně čistě náhodou uvidím červeného Range Rovera. Plnou rychlostí přijíždí ulicí.

„A jéje,“ vydechnu.

Roger sleduje můj pohled. „Kurva. Voni po tobě jdou, co?“

„Trable s poldama?“ ptá se Nicole. „Super!“

„Tašku!“ syknu tlumeně.

„Uno momento!“ opáčí Roger. Tašku se schránkou má schovanou v zamčené zásuvce v komodě na cédečka.

„Adios!“ volá za námi Nicole a my se řítíme dolů po schodech. Schodiště nám právě teď připadá podstatně bezpečnější než výtah. Tašku nesu v podpaží.

V prvním patře čekám za dveřmi ke schodišti a Roger se krade ven, aby zkontroloval, jestli je vzduch čistý. Vrací se a zvedá oči v sloup.

„Auto stojí před barákem,“ šeptá. „Jeden sedí vevnitř, výtah je v desátým.“

Má oči navrch hlavy. Tohle mu připadá tak trochu jako z jiného světa. Účastní se trojrozměrné interaktivní televizní hry.

Vysoko nad námi se otevírají dveře na schodiště. Z desátého poschodí se dolů podívá nejdřív jeden a potom druhý obličej.

Odstrčím Rogera stranou - „hele, v klidu vyjdi a udělej si dlouhou procházku!“ - a zvoním u paní Olsenové v prvním patře. Vdova po starém domovníkovi.

Ve výtahové šachtě to šumí, po schodišti pleskají rychlé kroky.

Paní Olsenová pootevírá dveře. Zacinká to ve falešných zubech, špercích a bezpečnostním řetízku. Mžourá na mě očima tonoucíma v podezíravosti. Celá její bytost se topí v hrůze, že bude přepadena ve vlastním bytě.

„Tady Belto,“ křičím jí do naslouchadel.

„Cože chcete?“

„Poznáváte mě přece, ne?“

Skepticky přikývne. Občas si cestou z krámu kývneme na pozdrav. A pohovoříme spolu dole u schránek. Jenže ona se pořád ještě zdráhá vyloučit, že by se za mým zevnějškem mohl skrývat zlý démon s rudýma očima a ostrými zubisky.

„Musím zkontrolovat práce na novém balkoně,“ oznamuju jí.

„Kde že jsou koně?“

„Máme obavy, že by mohly spadnout!“

„O tom jsem nic neslyšela,“ namítá. Podívá se na mou tašku. Asi jako kdybych tam měl sadu přenosných mučících nástrojů.

„Posílá mě předsednictvo družstva!“ křičím.

Výtah se zastavuje.

Pro zatvrzelého sociálního demokrata, jako je paní Ol-senová, je předsednictvo přímo kouzelné slovo. Sezame! Vpouští mě dovnitř a cupitá za mnou do bytu. Je tu pun-tičkářsky nazdobeno a uklizeno. Jako kdyby se tu každým okamžikem měla objevit Společnost pro útulné bydlení. Paní Olsenová se pouští do litanie o neschopných řemeslnících a stěžuje si, že družstvo nemělo promrhat peníze zrovna na obnovu balkonů a že ona hlasovala proti a její Oscar, bůh buď milostiv jeho památce, ten by jaktěživo na takovou hloupost nepřistoupil.

Otevírám dveře na balkon a vycházím ven. Napohled se tvářím, že prohlížím spáry mezi podlahou a zdmi.

„Mám pro vás dobrou zprávu! U vás je všechno v pořádku, paní Olsenová,“ volám na ni. „Váš balkon v nej-bližší době nespadne!“

„V nejbližší době?“ opakuje zděšeně.

„A navíc bydlíte v prvním patře. Kdyby mělo dojít na nejhorší. Musíte se na to koukat z té lepší stránky.“

Paní Olsenová se chystá na něco zeptat. Zarazím ji: „Musím zkontrolovat ještě hodně balkonů, tak to radši vezmu zkratkou.“ Vylezu na zábradlí a skočím dolů na trávu. Trochu tvrdé přistání. Paní Olsenová se dívá, jak se soukám na nohy a mizím na cestičce mezi stromy.

Tam se otáčím. V desátém patře za světelným odrazem v okně mého bytu vidím obrysy mužské postavy.

O poschodí níž stojí v okně Nicole. Mávám na ni. Mává mi zpátky.

Ze svého balkonu zvedá ruku paní Olsenová a váhavě jí komíhá ze strany na stranu. Ztrácím se v podrostu.

Pro zmatení nepřítelových střel s termovizí pobíhám dlouho po cestičkách v sousedství. Vesele pokyvuju hlavou půvabným mladým ženám s kočárky. Radostně se usmívám na pejsky a ptactvo. Nadšeně zdravím dětičky, které bez uzardění civí na toho bledého šílence.

Nakonec se odvážím ke Kobližkoví. Ještě na něj nepřišli, chudinku malýho.

Tašku se schránkou hodím na zadní sedadlo. A navrch bundu.

(4)

Zahrada kolem paláce dole na Holmenkollenu je plná barev. Keře nádherně kvetou. Všemu se tady tak zatraceně daří, dokonce i trávník se nadýmá samolibou spokojeností.

Několik minut stojím na schodišti a rozdýchávám se, než se přiměj u zazvonit. Když máma otevře, hned na ní vidím, že pila. Líčidlo jí praská v jemňoučkých spárách vrásek jako kyt. Oči má ztěžklé vínem a Valiem. Rty jako kdyby jí někdo rozmačkal polibky. Napadá mě, že vypadá jako bordelmamá čerstvě obrácená na správnou cestu nějakou obskurní náboženskou sektou.

„Ale můj ty bože, jsi to ty? Tak brzy?“

Není to otázka. Cítí, že ji zasáhlo něco osudového.

„Ano, jsem to já. A kde je profesor?“

„Trygve? Musel odjet. Náhle.“

„Kam?“

„Záleží na tom? Stalo se něco? Co vlastně teď děláš? Jak je ti?“

Otázky se z ní valí o překot. Pokaždé když se chovám trochu neobvykle, hned má podezření, že jde o recidivu. Ze po městě běhají ošetřovatelé z kliniky se sítí a svěrací kazajkou a snaží se mě lapit. Často mi připadá, že se za moje nervy stydí. Že by dala přednost něčemu konkrétnějšímu. Jako je rakovina, infarkt, Creutzfelt-Jakobova choroba, AIDS. Pokoušel jsem se jí vysvětlit, že mozek v podstatě není víc než srdce nebo ledviny. Kaše nervových buněk a vláken, tuků a tekutin. Naše myšlenky, všechno, co si myslíme a co jsme, se dají celkem vzato zredukovat na chemické a elektronické signály. A že psychické strádání není nic víc než projev jisté nerovnováhy. Jenže máma patří k lidem, kteří se hned vyděsí, když někdo přizná, že má potíže s nervy. Stáhne se zpátky. Jako kdyby jí chtěli useknout hlavu. A sežrat.

Procházíme obývacím pokojem, širokým obloukem se vyhýbáme peršanu a pokračujeme do kuchyně. Breuer zvedne hlavu a krkne si. Párkrát plácne ocasem o podlahu. To je všechno, co dokáže zmobilizovat, aby projevil radost ze shledání, než mu zase hlava spadne zpátky na tlapky.

Postavím tašku se schránkou na podlahu. Ona by sotva dokázala uhodnout, co se v ní skrývá.

Ticho.

„Tak ty jsi… chtěl jsi… se mnou mluvit?“

Máma se nikdy neuměla přetvařovat. Určitě se snažila, aby to vyznělo přátelsky, zhruba jako „noné, to jsem ráda, že se tu taky někdy objevíš“, ale spíš to připomíná vzlyknutí.

Tenhle rozhovor jsem si v duchu pilně nacvičoval asi tak od deseti let. Takže by se dalo říct, že jsem docela slušně připravený. Vykrajoval jsem repliky, upravoval je, vypilovával a leštil, odhadoval případné máminy odpovědi. Ale všechno, co jsem se tak pracně nabifloval, zmizelo v propasti zapomnění.

Dívám se na mámu. Ona na mě.

Nakonec ze sebe vypravím jen: „Já jsem vás viděl.“

Nevím, co si představovala, že řeknu. Určitě ne tohle.

„Viděl koho?“ ptá se nechápavě.

„Když jsme stanovali.“

„Stanovali?“

Někde v pozadí slyším šum hlasů a smích, a to mě mate do chvíle, než si uvědomím, že ve vedlejší místnosti hraje rádio.

Říkám: „Tenkrát v létě. Tebe a profesora.“

Každé slovo je nastražená mina. Explodují po několika vteřinách. Škubne sebou. Čtyřikrát. Každé slovo zasáhne cíl na dně její duše.

Nejdřív neříká nic. Oči jí zprůsvitní. Vidím jí hluboko do mozku. Je nastavený na funkci zpětné převíjení Převíjí film do minulosti. Ve zrychleném sledu obrazů pozpátku si máma to léto rekapituluje. A probouzí k životu profesorovo vybledlé laskání.

„Viděl jsi nás?“ opakuje ještě jednou, jako kdyby mně chtěla dát příležitost, abych to celé odbyl žertem, ne, nic jsem neviděl, prostě jsem to jen tak z hlouposti plácnul.

Ale já na ni dál beze slova koukám.

„Ježíši, Bjorne! Bjorne, miláčku!“

Cítím napětí v čelistech.

Máma se zhluboka nadechne. „To přece nic neznamenalo!“ vybuchne. Chladným a odměřeným hlasem. Člověk by si skoro myslel, že se hájí před tátou. „Ne, tenkrát to nic neznamenalo!“

„Vzala sis ho. Takže něco to tenkrát znamenat muselo.“

Má v očích ublížený, rozzlobený výraz. „To až později. Potom jsme… Ale to léto…“ hledá slovo, ale nenachází.

„Byla jsi nevěrná,“ říkám.

„My jsme s tátou měli… dohodu. Nikdy jsme se nepodváděli. Táta taky…“ zarazí se. „Kdyby táta žil…“ slova se jí v krku zadrhnou.

„Byl to tátův přítel,“ říkám vyčítavě.

Bere mě za ruku a nervózně proplete prsty do mých. Trochu příliš zbrkle ucuknu. „Byli jste spolu už tenkrát ve stanu! Přímo před mýma a tátovýma očima!“

„Bjorne! Chlapečku! Nikdy by mě ani nenapadlo, že…! Netušila jsem, že jsi…! Myslela jsem, že ty ani táta…!“

„To sis myslela špatně.“

Stiskne mi ruku. Tvrdě. „Ach bože, Bjorne… Nevím, co bych ti na to řekla. Nevěděla jsem, že sis něčeho všiml. Nebo chápal. Byl jsi tak malý.“

„Byl jsem dost starý na to…“

„Je mi to hrozně líto. My s tátou jsme byli v těchhle věcech otevření. Mluvili jsme o tom. Byla to jiná doba, Bjorne. Jiná… atmosféra. Musíš se to snažit pochopit.“

„Myslím, že ani táta to nechápal.“

Máma se dívá do země. „Ne,“ přiznává, „myslím, že v podstatě to nikdy nepochopil.“ Přerývaně dýchá. „Tátu jsi neznal tak dobře jako já,“ říká, když se jí podařilo ovládnout hlas. „On nebyl vždycky…“ Smutně mi uhýbá pohledem. „Vypadalo to, že vždycky má všechno pod kontrolou, ale uvnitř asi…“

Podíváme se jeden na druhého.

„Ale nemyslím si, že skočil sám,“ říká. „Jestli tě trápí tohle.“

S touhle otázkou se musela potýkat víc než dvacet let. Překvapuje mě, že ji tak snadno vypustila přes rty, jako spontánní bezděčný nápad.

„Spadnout mohl různým způsobem,“ říkám.

Dvojznačnost mé poznámky ani skrytá narážka se jí ani trochu nedotknou.

„Trygve to všechno bral hrozně vážně. Myslím náš vztah. Daleko víc než já. Pro mě to byl jenom takový - no, já nevím. Útěk? Flirt? Rozptýlení? Změna? Zpestření všedního života?“

Dívá se na mě tázavě, ale na tohle já opravdu odpověď nemám.

Zamyslí se. „Byl to jen poměr. Úlet. Mělo to přejít. Ale pak se stalo to neštěstí.“ Chvíli spolu sedíme mlčky.

„A tys to v sobě nosil celá ta léta?“ pronese máma. Spíš pro sebe.

V nastalém tichu nechám otázku patřičně zapůsobit.

„Proč jsi nic neřekl?“ vybuchne. Do hlasu se jí vedral ostrý podtón.

Pokrčím rameny, ale do očí se jí nepodívám.

„Proboha, Bjorne, co si vlastně o mně myslíš?“

Na to bych raději ani neodpovídal.

„Když tvůj otec zemřel…“ začne větu, ale nedokáže ji dokončit. „Nemysli si, že to pro mě bylo snadné. Každý den se na to pokouším zapomenout.“

„Na mě taky?“

„Na tebe?“ Zavrtí hlavou.

Zhluboka se nadechnu, abych dokázal ovládnout hlas. Ale ona mě předběhne: „Zeptal ses někdy sám sebe, jestli jsi ke mně nebyl nespravedlivý?“ Jen na ni koukám. A polykám.

„Nemysli si, že o tátu jsi přišel jen ty. Já jsem ztratila muže. Kterého jsem měla ráda. Navzdory tomu… s Tryg-vem. Ale na to jsi asi nikdy nepomyslel, Bjorne. A teď chápu proč. Byl jsi strašně nespravedlivý, Bjorne!“

„Já…“

„Ano?“

„Ne, nic.“

Sama pro sebe si přikývne. Oči má plné slz.

„Vlastní děti by se o takových věcech neměly nikdy dozvědět. To snad chápeš!“ vybuchne.

Připadám si jako blbec. Možná proto, že jsem.

„Je to pro nás oba asi šok,“ zamumlám. Není to zrovna dobrá omluva. Ale je to tak myšleno.

„Trygve nechtěl nikdy mluvit o tom, co se ten den stalo,“ říká „Nikdy. Vyčítá si to. Ale nechce mi říct proč. To ráno si ještě vyměnil slaňovací brzdy, než se pustili na skály. Protože Birger si půjčil ty jeho. Takže vlastně měl spadnout Trygve. Nechtěla jsem na něj naléhat. Člověk se vždycky snaží zapomenout. Nechat to za sebou.“

Máma dovede věci za sebou nechávat líp než já. Možná proto, že chápu víc než ona.

(5)

Modrooká recepční si mě zmateně prohlíží a vyhrkne: „Torsteine, ty máš novou bundu!“

Nikdy jsem ji neviděl a nejmenuju se Torstein. A nemám novou bundu. Ale propluju kolem ní, přikývnu a mrknu na ni, pak otevírám dveře do klimatizované džungle bujných palem yucca a ještě bujnějšího umělohmotného kapradí. Tady v podlouhlé kanceláři, které se nabubřele říká ústřední redakce, sedí tři novináři, každý u svého počítače, a tváří se, jako kdyby se pokoušeli naformulovat deset přikázání. Na stěně visí plakát zobrazující počítač s ohromnými bicepsy na pažích, které vyrůstají z obrazovky, a tam stojí: „PC! - svalový přenos dat.“

Strčím do dveří s matným sklem. Za stolem sedí má kopie. Dost věrohodná.

Torstein Avner má bledou pleť a bílé vlasy a k tomu žhavě červené oči. Když nás lidi vidí spolu, považují nás za jednovaječná dvojčata. V pubertě jsme blouznili o tom, že si budeme prohazovat milenky. Nepoznají, se kterým z nás zrovna jsou. Ale nikdy jsme se k tomu nedostali. Asi nebylo co prohazovat.

Torstein na mě mžourá skrz ještě tlustší brýle, než jsou ty moje, a když mě nakonec rozpozná v mlze, která mu zastírá pohled, vstane a zaskřehotá.

„Ty starej vole!“ vybuchne a zároveň se mu zvedají koutky. „Do prdele, fakt jsi to ty! Nejdřív jsem myslel, že konečně mám zážitek třetího druhu!“

Potřeseme si rukou. „Kámo!“ usmívá se. Nepouští mou ruku.

Stydlivě zabrblám: „Long time no see!“

Nakonec mou ruku pustí. Má úsměv plný zubů.

„Paní v recepci si myslela, že já jsem ty,“ oznamuju.

„Lena?“ zazpívá severonorským dialektem. „Co jí chudince zbejvá?“

S Torsteinem jsem se seznámil před patnácti lety na kurzu o albinismu. Od té doby jsme tak nějak pořád v kontaktu. Čas od času mě doma navštíví. A já jsem na něj v posledních letech několikrát narazil pracovně. Začal na „PC!“ jako taková děvečka pro všechno, placená z rozpočtu sociálních služeb. Pak se z něj stal novinář s vlastním technickým sloupkem - @evners@vis. Ukázal mi několik článků. Nechápal jsem ani ň. Teď je odborným technickým redaktorem. A já chápu, teda jestli to vůbec jde, ještě míň než předtím.

„Dobře, dobře, takže ti kleknul harddisk?“

Připadám si jako hrabivý příbuzný na návštěvě u umírající tetičky. Pokaždé když Torsteina navštívím, je to kvůli problémům s počítačem.

„Potřeboval bych trochu píchnout,“ přiznávám.

„Vzhledem k tomu, že seš to ty, tak je mi jasný, že to nebude trochu,“ poznamenává se smíchem.

„Nepomohl bys mi najít něco na internetu?“

„Jasně. Co si žádáš?“

Podávám mu papír se seznamem hesel.

Johanitský řád SIS

The Schimmer Institute Michael MacMullin Klášter Véerne Varna

Rennes-le-Chateau Bérenger Sauniěr Svitky od Mrtvého moře Klášter svatého Kříže Turínské plátno Rukopis Q Nag Hammádí

„No ne!“ vybuchne. „Seš si fakt úplně jistej, že toho nebude víc?“

„Je to hodně? Některá hesla se určitě budou muset zadat anglicky. Jako třeba Dead Sea Scroll. Nebo The Shroud of Turin.“

„To čumím!“

„Nepotřebuju to zrovna teď hned!“ dodávám. „Tak mi dej aspoň hodinu.“

Nevím, jestli to myslí vážně, nebo si ze mě utahuje.

„Stačí, když odpověď dostanu zítra.“

„Jakým vyhledávačem to mám projet?“

Tvářím se, že nad tím rozvažuj u. Ale popravdě řečeno je to pro mě španělská vesnice.

„Yahoo? Alta Vista? Kvasir? Exite? HotBot? MetaCrawler?“ ptá se.

„Co?“

„Jo, tak už mi je to jasný,“ říká s úsměvem. „Chceš prvních pět výsledků hledání? Jako URL?“

„Jo? A můžeš mi to vytisknout?“

„Na papír?“ ptá se nevěřícně. „Jestli je to možný.“

Zvedá oči v sloup. „Bjorne, Bjorne, Bjorne… Copak ti nedošlo, že žijeme v bezpapírový společnosti? Pokud chceme? A to my chceme. Mysli na stromy.“

„Já vím, ale vzpěčuju se ze všech sil.“

„Tak si radši nechej okopírovat stránky ze sítě na disketu.“

„Torsteine, já bych radši výpis. A navíc mi někdo ukradl harddisk.“

„Papír,“ opakuje pohrdavě. Jako kdyby považoval papír za stejně staré medium jako tabulky s klínovým písmem nebo papyrus. A konec konců má asi pravdu. „Ukradl harddisk?“ ptá se rychle a překvapeně, ale odpověď ho nezajímá.

Před odchodem si půjčím od Leny telefon a volám Dianě na babiččinu chalupu. Lena na mě překvapeně zírá a já tisknu zakřivené sluchátko k uchu. Pod bronzem ze solárka, kaštanovou pleťovou vodou a růží začínám tušit náznak ruměnce, když jí došlo, že nejsem Torstein.

Dianě to nezvedá.

(6)

Cestou zpátky na chalupu nad fjordem schovávám schránku na úplně posledním místě, kde by ji někdo hledal. Jsem spokojen s vlastní vynalézavostí, a to mi aspoň dodává pocit převahy.

Vánek při soumraku plní Kobližka vlahou slanou vůní pozdního léta. Sjíždím ve vyhloubených kolejích dolů na odbočku k babiččině chalupě. Zahrady kolem chat jsou plné zralých sliv a třešní. Fjord se mezi stromy stříbřitě a ospale leskne. Dole u mola se hlučně baví mládež. Kousek od vývěsky záchranné služby zakotvila malá jachta. Na skály vystupující z vody vrhá stín hydroplán.

Zaparkuj u Kobližka hned vedle křivé borovice na konci cesty a vesele volám na Dianu. Dveře chalupy jsou otevřené. Ubrus na stole na terase se vzdouvá.

Když jsem ji tu brzy ráno nechal, spala s otevřenou pusou a vlasy ve tváři. Neměl jsem to srdce ji budit. Ve vzduchu bylo chladno, okna zarosená. Přikryl jsem její nahé tělo pod deku, políbil ji na tvář a odhrnul vlasy. Než jsem odjel do Osla, napsal jsem jí na lísteček, kde jsem, a na nočním stolku jsem ho zatížil skleničkou vody. Andílkovi - podepsán Tvůj princ. No, nejsme dokonalí?

Troubím - Koblížkův klakson zní jako zaplivaná trubka o státním svátku - pak teprve zabouchnu dveře a čekám, že přiběhne. „Bjorne! Konečně!“ zavolá. Netrpělivě, ale radostně. Rozechvělý očekáváním si představuju, že ze všeho nejdřív, co uděláme, až mě obejme a zeptá se, kde jsem byl tak dlouho, se tvrdě a upoceně pomilujeme na rozvrzané pohovce v obýváku.

Pískám a zvolna kráčím k domu, abych jí dal čas, ať dokončí to, co právě dělá, ať už je to cokoliv, stoupám po kamenném schodišti na terasu a vcházím do vstupních dveří - „Diano, to jsem jáááá!“ a rozhlížím se po kuchyni. Byla v místním obchodě a nakoupila pár drobností na večeři. Vajíčka, cibuli, rajčata, brambory, pivo. Proto asi nezvedala telefon, když jsem volal. Na kuchyňském stole leží účtenka a hromádka drobných. Chvíli přemýšlím, kde vzala norské koruny. Talíř s večeří přikryla celofánem. Šunka, míchaná vajíčka, nakrájená zelenina. Na papírek na talíři napsala velkými písmeny mé jméno. Jako kdyby se chtěla pojistit, že to Zlatovláska neochutná první.

Hledám ji. V koupelně se mi rozbuší srdce z jejího kartáčku v růžové skleničce na skleněné polici nad umyvadlem. Hledám ji v pokoji. V babiččině ložnici. V hostinském pokoji. V podkroví, kde leží její kufr s odklopeným víkem. V kůlně. V zahradě za chalupou.

Asi se šla trochu projít.

Beru si jídlo a pivo ven na terasu. Dole na skále nad vodou rybaří nějaký muž. Asi bude z kempu, protože všichni místní vědí, že tak blízko břehu ryby neberou. Uprostřed fjordu brázdí vlny plachetnice. Na jachtě u mola se blýskne odlesk dalekohledu.

Kde může být?

Sním večeři a vyprázdním láhev piva a jdu zase dovnitř. Začínám mít strach. Nikdy by ji nenapadlo jít na dlouhou procházku, když věděla, že musím každou chvíli přijít domů. Usadím se do zeleného plyšového křesla, které měla babička tak ráda. Péra zavržou. Tenhle zvuk mě přenese zpátky do dětství, kdy naříkavé sténání per v křesle dokázalo babiččina lidožravého rotvajlera Grima přesunout rychlostí blesku pod pohovku, kde se pak třásl a kňučel. Už tenkrát mě napadlo, že existují zvuky, které slyší jen někdo. Takže vlastně není důvod, proč by někdo nemohl mít schopnost vidět duchy.

Jdu na zahradu za domem a svalím se do houpačky, která se mírně rozkolébá. Vzduch jej>lný ptačího zpěvu. Po hladině se řítí motorový člun. Šňůra na vlajkovém stožáru na sousední parcele se plácá ve větru a vydává dutý a radostný zvuk. Podívám se na hodinky.

A teprve v té chvíli mi to dochází.

Unesli ji.

Věděli o mé chalupě. Sledovali nás. Moje převaha je jen iluze. Sebeklam. Jdu dovnitř a pátrám po něčem, co mi mohla zanechat: lísteček, tajné znamení. Znovu procházím všemi místnostmi. V hlavě mně hučí. Jako kdybych pil víc než zdrávo. Zoufale běžím dolů k vodě na skálu. Snad ze strachu, že ji uvidím u břehu utonulou. S tváří pár centimetrů pod vodou.

Když se znovu blížím k domu, slyším telefon. Utíkám po kamenných schodech dovnitř do domu, ale nestihnu to.

Přinesu si z ledničky další pivo. Loknu si. Ztěžka odde-chuju.

Snažím se to pochopit. Proč ji unesli? Jestli se to opravdu stalo. Proč ji? Kde je? Co s ní chtějí udělat? Budou mě vydírat? Zhluboka se napij u, odkrknu si a odkládám prázdnou láhev na okenní rám mezi mrtvé mouchy.

Telefon zvoní znovu. Zvednu sluchátko a vykřiknu: „Diano!“

„Je v pořádku,“ ozve se anglicky. „Dianě je s námi.“

Je to hluboký, neznámý hlas. Vyslovuje zřetelně. Je v něm něco tak vlídného, že působí až falešně.

Nedostanu ze sebe vůbec nic. Interiér pokoje vystupuje zřetelně se všemi drobnostmi. Jako kdybych ho nikdy předtím neviděl.

„Rádi bychom si s vámi promluvili,“ říká muž na druhém konci drátu.

„Co jste s ní udělali?“

„Nic. Nemusíte se ničeho obávat. Už jste jedl?“

„Kde je?“

„S tím si starosti nedělejte. Ona je v pořádku. Chutnalo vám to?“

„Do prdele s jídlem! Proč jste ji unesli?“

„Uklidněte se. Sejdeme se a popovídáme si.“

„Od vás už jsem toho slyšel dost. Okamžitě volám policii!“

„Klidně. Ale oni s tím sotva něco zmůžou.“

„Dianě s tímhle nemá nic společnýho!“ křičím.

„Kdy dostaneme schránku?“

Praštím sluchátkem a běžím ven na terasu. Potřebu-ju vzduch. Je mi mdlo. S rukama na zábradlí lapám po dechu.

V dálce ve fjordu na mělčině zakotvilo pár rybářských škut. Nad loděmi krouží rozkřičené mračno racků. Neviditelná loď do Dánska buší a tepe do mořské hladiny. Zavírám oči a masíruju si konečky prstů kořen nosu. Zapotácím se a pozpátku klesám do proutěného křesla. Je mi zima. Chlad se mi paprskovitě šíří od bránice do konečků prstů a omračuje mě. Sáhnu po hraně stolu a chci se zachytit.

Co to se mnou je?

Pravá půlka mozku začíná bobtnat a bodat. Lebka je pro nakynutý mozek těsná.

Mám vyschlo v ústech a jazyk se mi lepí na patro. Vydávám zděšené zvuky, chytám se za hlavu a pokouším se křičet. Ale ze rtů se mi dere spíš něco jako vzlyk. Snažím se vstát, ale končetiny mně odpadly od těla a leží na hromadě na terase.

Po cestě zvolna přijíždí auto. Na štěrku skřípějí pneumatiky. Motor bručí. Auto se zastavuje za Koblížkem. Zvládnu tak akorát zvednout hlavu. Je to červený Range Rover.

Chytám se za pusu a chroptím. Dveře auta se otevírají.

Jsou dva. Znám je z vloupačky. King Kong. A ten vyfintěný chlápek v obleku.

Kráčejí zvolna ke schodišti na terasu, jako kdyby měli bůhvíkolik času.

„Dobrý večer, pane Belto,“ zdraví vyfintěnec. Angličan až do morku kostí.

Zkouším odpovědět, ale slova na jazyku mi natékají a škobrtají ven jako nesmyslný blábol.

„Moc mě to mrzí,“ omlouvá se Angličan. „Ale doufali jsme, že budete spolupracovat. Mohli jsme vás tohohle všeho ušetřit.“

Popadnou mě v podpaží a vlečou přes terasu. Nohy mi bouchají o schody. Pak mě hodí na zadní sedadlo auta.

Dál už si nepamatuj u nic -

(7)

Když jsem byl malý, dokázal jsem vždycky rozeznat, co je za den, ještě předtím, než jsem se úplně probudil. Stojatá ospalá neděle, nádech nudy ve středu, páteční rozechvění. Léty jsem ale o tuhle schopnost přišel. Stejně jako o spoustu jiného. Teď se přistihnu klidně kolem poledne, že se snažím dobrat toho, co je za den. Nebo taky za rok.

Zaháčkované okno se dělí do šesti polí a v nich se tříští slunce.

Přetáhnu si deku přes hlavu a několik minut se snažím být sám sebou. Není to jednoduché. Za chvíli ale přesto vyhlédnu ven.

Místnost je nahá stejně jako já.

Přes opěradlo dřevěné židle mi někdo pečlivě složil šaty. Ta představa se mi hnusí: někdo mě svlékl. Cizí člověk mě svlékal z šatů a úplně nahého mě položil do postele.

Jsou tu dveře a skříň. Rytina Ježíše s ovečkami. Litografie kamenného hradu. A fotografie Buckinghamské-ho paláce.

V hlavě mi buší a bodá.

Na nočním stolku vedle mých brýlí stojí sklenice vody.

Spustím nohy na podlahu. Tím pohybem mi mozek nabobtná do dvojnásobného rozměru. Nasadím si brýle. Jedním dlouhým lokem vyprázdním sklenici. Ale cítím se stejně žíznivý jako předtím.

Náramkové hodinky leží s koženým řemínkem nataženým na obě strany a vypadají, jako kdyby zesnuly. Ale tikají a ukazují půl jedenácté.

Vstávám a potácím se k oknu. Točí se mi hlava. Musím se pevně podržet rámu. Je bílý a voní čerstvým lakem.

Zahrada není velká. Na pruhu asfaltu podél domu stojí pár aut. Kaštany stíní výhled dolů na ulici, odkud slyším tramvaj. Takže jsem v Oslu. Ve druhém patře nějakého domu se zahradou.

Obléknu se. Zapnout košili je namáhavé. Prsty se mi příšerně třesou.

Nic mi nesebrali. V zadní kapse mám svou peněženku. I peníze.

Dveře jsou zamčené. Cloumám jimi. Zvenku slyším hlasy a kroky. Zarachotí svazek klíčů, jako ve vězení. A pak se klíč v zámku otočí.

„Hallo, my friendl“

Je to Michael MacMullin. Nebo Charles DeWitt. Nebo ten, kým chce zrovna dneska být. Vteřiny se dlouží.

Nakonec říkám: „Na to, že jste dvacet let mrtvý, vypadáte docela zachovale!“

Za normálních okolností nejsem moc pohotový na vtipné odpovědi. Tuhle jsem vymyslel už při letu z Londýna. Celou dobu jsem tušil, že se ještě setkáme.

„Vysvětlím vám to.“

„Kde je Diane?“

„V bezpečí.“

„Co jste s ní udělali?“

„To všechno později, později, příteli. Skutečně mě to moc mrzí.“ Zvláštní je, že to podle všeho myslí vážně. „Sel byste laskavě se mnou?“ Laskavě?

Chodba je vytapetovaná červeným sametem a mezi starými portréty králů a královen, šlechticů a rytířů, křižáků a papežů září svícínky. Všichni mě sledují pohledem.

Měkký koberec nás vede dlouhou chodbou a potom nahoru širokým schodištěm k těžkým dveřím. Nevím, jestli se tomu dá říkat salon nebo kuřácký pokoj nebo prostě a jednoduše společenská místnost - honosná a nábytkem přeplněná reprezentační místnost z bukového dřeva a palisandru s těžkými závěsy a křišťálovými lustry. Voní to tady leštěnkou na nábytek a doutníky.

Jako první upoutá můj pohled ohromná olejomalba dvou druidů u Stonehenge. A hned poté tmavý leštěný dlouhý stůl se zelenou podložkou na psaní před každou z dvanácti židlí s vysokými opěradly. A za třetí dva muži v rohu na pohovce. Všimnu si jich, teprve až když zaregistruj u oblak kouře z doutníku. Oba se otočili a napjatě nás pozorují.

Jsou to Graham Llyleworth a šéf památkářů Sigurd Loland.

Oba vstávají. Loland tak docela neví, co s pohledem. Llyleworth mi podává ruku jako první. Po něm Loland. „Děkuji za posledně,“ vyhrkne nemotorně. Jako kdyby si opravdu nějaké posledně vybavoval.

Nikdo nic neříká.

Na stole stojí porcelánová konvice s kávou a čtyřmi šálky.

„Cukr? Smetanu?“ ptá se Llyleworth. Doutník mu žhne mezi palcem a prostředníčkem.

Kávu nemám rád.

Lolandovi říkám norsky: „O trestním zákonu zas tak moc nevím. Ale hádal bych, že unést cizinku a navíc ještě nadopovat a unést Nora musí vynést tak něco mezi pěti až sedmi lety vězení. Pokud jste se ovšem nerozhodli mě hodit do moře s nohama zalitejma v sudu cementu. Pak by se jednalo spíš o jedenadvacet let. A vazbu.“

Loland se nervózně zasměje a dívá se po MacMullinovi.

MacMullin otcovsky zabručí, jako kdyby samozřejmě rozuměl všemu, co jsem řekl. „Za tohle se omlouvám, vy asi dáváte přednost čaji, že?“

„Kde je Dianě?“

„O ni se strachovat nemusíte. Je v pořádku.“

„Co jste s ní udělali?“

„Nic mimořádného. Ničeho se neobávejte, prosím. Všechno se vysvětlí.“

„Vždyť jste ji unesli!“

„Ale vůbec ne.“

„Kdo vy vlastně jste?“

„Michael MacMullin.“

„Úžasný! Ale když jsme spolu mluvili naposled, tak jste byl Charles DeWitt.“

Graham Llyleworth se na něj překvapeně podívá. „Opravdu? To jsi vážně udělal?“ A než se stačí ovládnout, krátce se zasměje.

MacMullin udělá dramatickou pauzu. „No - opravdu jsem to udělal?“ Šibalsky na mě pohlédne a zamračí se. „Pravda, když jsme dostali zprávu od přátel z Londýnské geografické asociace o tom, že Bjorn Belto z Norska se ptal po Charlesovi, zosnovali jsme takový menší plán. Máte naprostou pravdu, chtěl jsem, abyste uvěřil, že jsem good old Charlie boy. Ale aby bylo spravedlnosti učiněno zadost, nikdy jsem se nepředstavil.“

Ptám se: „Tak proč bych měl teď věřit, že jste Michael MacMullin?“

Podává mně ruku. Uchopím ji naprosto reflexivně.

„Já - Jsem - Michael - MacMullin,“ opakuje s důrazem na každém slově.

Jeho aura vyzařující klid, upřímnost a přátelství mě mate. Llyleworth, Loland a já teď nejvíc ze všeho připomínáme vylekaná pouliční psiska kroužící kolem kosti, které se všechna chtějí zmocnit. MacMullin je jiný. Jako kdyby se nad námi ostatními vznášel, malicherné hádky a nedůvěřivost jsou pod jeho úroveň. Celou svou bytostí - teplým pohledem, hlubokým hlasem, klidem - vyzařuje decentní a přátelskou důstojnost.

Loland mi přistrčí židli. Sednu si na samý kraj. Navzájem se pozorujeme.

„Jste pěkný paličák,“ říká MacMullin.

Ostatní dva se nervózně zasmějí. Loland na mě mrkne. Prostě se tváří, jako kdybychom překročili neviditelnou hranici a ocitli se najednou na stejné straně, a teď tu sedíme a bavíme se něčím, co už je dávno pryč. Nevědí, s kým mají tu čest. Já jsem paličák.

„Mám opravdu radost, že jsi tak loajální,“ říká šéf památkářů Sigurd Loland. Má miloučký výraz v obličeji. „Takových lidí jako ty bychom si přáli víc.“

MacMullin vnímá moji rezervovanost a ošije se: „Pánové, prosím vás! Dlužíme našemu příteli vysvětlení.“

Občas je moudré mlčet. Mlčím.

Dívají se jeden na druhého. Jako kdyby všichni doufali, že začne někdo jiný. A znovu se slova chopí MacMullin.

„Kde začneme?“ ptá se.

„Začneme s DeWittem,“ navrhuju.

„DeWitt, to ode mě bylo hloupé. Podcenil jsem vás. Hodně.“

„Čeho jste chtěl dosáhnout?“

„Mysleli jsme si, že všechno bude jednodušší, když vás přesvědčíme, že jsem Charles. Ze mu budete důvěřovat. Teda mně. Doufali jsme, že budete DeWittovi věřit, když vám poskytne odpověď, o niž vám šlo. Byli jsme naivní. Omlouvám se.“

„Abych se nedopátral toho, že jste ho sprovodili ze světa?“

„Cože?“ vykřikují jeden přes druhého.

„To léto, co zemřel táta?“ Prohlížím si je jednoho po druhém. „Chcete mně namluvit, že to byla čirá náhoda, že oba zemřeli najednou?“

Jejich vyjevené výrazy jsou natolik přesvědčivé, že na okamžik zvažuju, jestli jim opravdu nemám věřit. Ale jen na okamžik.

„Proč si to myslíte?“ ptá se MacMullin.

A Loland vyhrkne: „No to snad ne!“

„Takže náhoda?“

„Samozřejmě,“ přisvědčuje MacMullin.

„Nejsme barbaři,“ dodává Llyleworth.

Loland vrtí hlavou. „Čteš moc dobrodružných románů. Tvůj otec zahynul při neštěstí. Charles zemřel na infekci. A že se to stalo současně, to je skutečně jen náhoda.“

Llyleworth dodává: „Život je plný takových náhod.“

„Nemluvě o smrti, že?“

Dívám se na ně. Prohlížím si jednoho po druhém. „Tak to necháme být,“ říkám nakonec. „Prozatím. Já ale ještě pořád nechápu, proč jste mi nedokázali říct pravdu. Schránku mám já. A jediné, co chci vědět, je, co obsahuje. Až budu znát pravdu, schránku vrátím. Ale všechny tyhle lži, falešné stopy - proč?“

„Pravda. Ale… co je to vlastně pravda?“ ptá se MacMullin. Pozoruje mě napůl s úsměvem, napůl vyzývavě, a nechává otázku zapůsobit.

Lhostejně pokrčím rameny.

„A jakým právem žádáte, abychom vás do téhle tak zvané pravdy zasvětili?“ ptá se. „Zastupuju norské úřady.“

„Blbost,“ odbude mě Loland. „Norské úřady tady zastupuju já.“

„Ty!“ vyhrknu posměšně. „Ty v tomhle spiknutí jedeš!“

„Bjorne, Bjorne,“ mručí MacMullin, „nač ten vztek! Zkuste se na to podívat našima očima. My jsme si vámi nebyli jistí. Nemohli jsme vědět, jestli jste na naší straně.“

„Na vaší straně?“ vybuchnu.

„Nebo proti nám. Jestli jste upřímný.“

„Upřímný?“

„Jestli vám jde o peníze. Nechápali jsme, proč jste nám schránku ukradl.“

„Já nic neukradl! Já jsem ji vzal zpátky. To vy jste měli v úmyslu ji ukrást.“

„Člověk nemůže ukrást nic, co právoplatně vlastní,“ poučuje mě MacMullin.

„Jenže vy nic nevlastníte. Schránka patří Norsku. Byla nalezena na norské půdě.“

„K tomu se ještě dostaneme.“

„Vás nikdy nenapadlo, že bych mohl mít čestné úmysly?“ ptám se. „Ze se prostě snažím dopátrat podstaty téhle záležitosti?“

„My jsme mysleli, že schránku chcete vrátit,“ opáčí MacMullin. „Jak je ostatně vaší povinností.“

„A kvůli tomu jste se převlékl do role mrtvého muže? A pronajal si byt na jeden den?“

Překvapeně na mě kouká. „Ne, my jsme si ho půjčili. Popravdě řečeno je to byt, který úřady používají… no, k podobným účelům.“ Stříbrnou lžičkou míchá kávu v šálku. „Po našem rozhovoru jsem nabyl dojmu, že se všechno vyřešilo. Až do chvíle, kdy mi Dianě řekla, že se na to tváříte dost skepticky.“

Zamrazí mě. Dianě?

MacMullin to na mně vidí. A poznamená: „Jednou to pochopíte. Ona s touhle záležitostí nemá nic společného. V podstatě. Teprve když jsme se dozvěděli o vašem -přátelství s Dianou, tak jsme ji do toho zatáhli. Poměrně dost proti její vůli.“ Jeho pohled potemní. „Odvezli jsme ji, protože tak je to pro ni nejlepší.“

Cekají, že něco řeknu. Mlčím.

Ticho působí.

„Když jsme se doslechli, že jste mluvil s Charlesovou vdovou, došlo nám, že jsme se ve vás zmýlili,“ vysvětluje MacMullin.

„Naprosto,“ doplňuje Loland.

A MacMullin pokračuje: „V Londýně se nám to trošku vymklo z rukou. Byl jste mazanější než my, pořád o krok před námi.“

Snažím se přijít na to, jakou roli sehrála Dianě. Nejde mi to dohromady.

MacMullin zvedá šálek a usrkuje kávu. „Nakonec jsem pochopil, že jediný způsob, jak s tímhle pohnout, je důkladně si s vámi promluvit,“ říká. „A to teď máme v úmyslu. Chceme celou tu záležitost vysvětlit. Abyste tomu porozuměl.“

„Tak prosím,“ zamumlám pochybovačně.

„Když jste přišel na SIS, připadalo nám, že vás máme. A opět jsme vás podcenili. Jste pěknej paličák, Belto, pěkně zatvrzeleji“

MacMullin pohlédne na Lolanda, který vetkává oči do chlupatého koberce na podlaze.

„A tohle všechno vás opravňuje k tomu, abyste unesli Dianě, mě zdrogovali a potom taky unesli?“

„To byl jen neškodný lék do jídla. Něco na způsob prášku na spaní. Moc mě to mrzí. Ale vy byste asi dobrovolně nešel, že?“

„To si teda pište!“

„Nezbývá nám, než pokusit se vás přimět, abyste to pochopil.“ MacMullin sklopí oči k zemi. „A občas jsme nuceni použít trochu neobvyklých prostředků. Rozhodně to není tak, že bychom k řešení svých problémů schválně vyhledávali co nejdramatičtější prostředky.“

„Mám jeden dotaz,“ říkám.

„Ano?“

„Co je v té schránce?“

„Není to norský artefakt,“ rychle zasahuje Loland.

„Je ze zlata,“ podotýkám. „Jen hodnota samotného zlata se vyšplhá na několik milionů norských korun.“

„Na trhu by sama schránka měla cenu padesáti milionů liber,“ upřesňuje MacMullin. „Jenže pro nás vůbec nehraje žádnou roli, z čeho je. Nebo jakou má hodnotu.“

„Protože uvnitř je něco ještě hodnotnějšího,“ říkám.

MacMullin se předkloní. „Ani schránka, ani její obsah nejsou norské.“

„Byla nalezena v Norsku.“

„To je pravda. Čistě náhodou byla v Norsku. Ale norská není. Proto norské archeologické instituce nemají proti jejímu vyvezení ze země výhrady.“

Šéf památkářů přikyvuje až trochu moc horlivě.

„Naopak,“ pokračuje MacMullin, „je mimořádně důležité, aby artefakt analyzovali ti nejpovolanější. Norsko je v historii schránky jen kratičká epizoda. Nejen z hlediska času.“

„Nechápu, co tím chcete říct. V jaké historii?“

MacMullin se zhluboka nadechne. „To je hodně dlouhá historie. Ze ano, pánové? Dlouhá historie.“

Loland a Llyleworth přikyvují - ano, moc dlouhá historie.

„Však já mám času dost,“ říkám a se založenýma rukama se opírám o židli.

„Tak začněme u SIS,“ pouští se MacMullin do výkladu, „Society oř International Science, moje opora. Tahle společnost byla ve své současné podobě založena roku 1900. Ale její kořeny sahají další stovku let do minulosti. SIS spojuje vědní obory a vědce z různých oblastí. Ale v podstatě SIS představuje něco, no, dalo by se říct, něco jako vědeckou zpravodajskou službu. Shromažďujeme data ze všech relevantních vědních oborů a pátráme po - stopách. SIS dohlíží v posledních sto letech na všechny důležité archeologické vykopávky-povětšinou zcela otevřeně. Buďto vysíláme své vlastní reprezentanty, jako je třeba profesor Llyleworth, pod rouškou vědeckého projektu. Ale zpravidla máme zpravodaje přímo ve vedení vykopávek.“

„Stal jsem se členem ve třiašedesátém,“ doplňuje Lo-land. „Mám odpovědnost za norské vykopávky. A posílám SIS všechny důležité zprávy a archeologické vědecké práce, které se v Norsku napíší.“

„Velmi laskavé,“ poznamenávám.

„A musím dodat,“ říká Loland, „že všechno se děje podle zákona. My nejsme banda darebáků.“

„Jsme v kontaktu s příznivci po celém světě - jako tady Sigurd Loland a váš otčím, profesor Arntzen,“ vysvětluje MacMullin. „A přímo v terénu máme své agenty, muže kalibru profesora Llylewortha.“

„Přesně jako 007,“ ozývá se Llyleworth bezvýrazně. To je poprvé, co ho slyším žertovat. Dokonce i MacMullin a Loland se na něj překvapeně podívají. Llyleworth vypustí kroužek dýmu.

„A teď se dostáváme k jádru,“ naváže znovu MacMullin. „Věc se má tak, že SIS opatruje jedno tajemství. A to se nepřímo váže ke schránce.“

„Konečně!“

Usmívá se. Vznáší se kolem něj cosi slavnostního. Neskutečného.

Uběhne pár vteřin.

„Já jsem to udělal tak, že jsem si představil řeku. A chtěl bych, abyste se pokusil o totéž. Prokažte mi, prosím, tu laskavost. Zavřete oči, Bjorne. A představte si řeku.“

Vidím před sebou řeku. Širokou a zvolna plynoucí. Jako roztavenou ocel pod tropickým sluncem. Je pozdě večer. Nad rákosím u břehu visí v netečných hroznech hejna komárů. V rozčeřených vlnách víří větvičky a šla-houny trav. Na skále stojí mramorový chrám. Ale nikde nevidím lidi.

MacMullin mi dává čas, abych si obraz vtiskl do paměti, a pak pokračuje: „A představte si skupinu pocestných. Není jich moc. Možná dva nebo tři. Vydali se na expedici. Plaví se po řece, jsou na cestě do neznámé tajemné krajiny.“

V duchu se mi scéna začíná odvíjet jako film. Tím plavidlem je vor z kmenů svázaných tlustým provazem. Za stěžněm je přístřešek spletený z větví a lián. Muži sedí vpředu. Jeden si ponořil bosé nohy do vody. Druhý potahuje z dýmky. Z obou se v parnu řine pot.

„Jsou vyvolení,“ říká MacMullin. „Na základě své kvalifikace. A odvahy. Je to nebezpečná cesta neznámou zemí, krajinou, kterou nikdy neviděli. Nohou na ni nikdy nevkročili, jen o ní četli.

Zavírám oči, abych ten obraz viděl lépe.

„Řeka je nekonečná. Plují dál a dál a dál.“

„Až se dostanou k moři.“

„Ne, tahle řeka nikde nekončí.“

„Jak to, nikde?“

„Musíš si ji představit bez pramene a bez ústí.“

„Zvláštní řeka.“

„Pokračuje pořád dál. A plavidlo s cestovateli může jen plout - ne po proudu, ale proti proudu. Expedice má vzdorovat vůli řeky. Nesmějí se nikdy otočit. Nemůžou se vrátit k výchozímu bodu. Můžou jen plout dál proti proudu.“

„Copak nikdy nesmějí vystoupit na břeh?“

„To ano. Ale v tom případě by ztroskotali. Dál se nedostanou. Můžou se utábořit. Ale pak už se nedostanou ani zpátky, ani dál po řece.“

„Která nikdy nekončí.“

„Zcela správně. Která nikdy nekončí.“

„Cesta bez konce.“

„Přesně tak.“

„A bez cíle?“

„Cesta sama je cíl.“

„Časem to může být dost nudné.“

MacMullin se usměje. Pak přiloží dlaně k sobě a roztáhne prsty tak, že tvoří pět špicí, a řekne: „Nemají vůbec žádný kontakt s těmi, které opustili. Cestou se stýkají jen s vyvolenými. Ale vyšlou, jak bych to řekl, zprávu v láhvi domů těm, které opustili. Takovou reportáž z cesty, dalo by se říct. A tam píší o všem, co viděli a zažili. Vědecké zápisky. Všechno viděné ve světle poznání, které si s sebou odnášejí.“

„Takže láhev s poštou se zpátky pohybovat může?“

„Pokud využije času.“ Sám si kývne na souhlas. „Protože, můžete mně říct, co je čas?“

To nemůžu.

„Čas,“ odpoví si tedy sám, „je nekonečný řetězec okamžiků.“

Snažím se tomu přirovnání přijít na kloub. Ale nedaří se mi to. „Mám to chápat tak,“ ptám se nakonec, „že tahle řeka je vesmír? A že ta expedice přijíždí z jiné planety? Z nekonečna?“

Je to bláznivá otázka. Slyším to, když se ze mě ta slova sypou. Jenže MacMullin se na mě podívá způsobem, který napovídá, že jsem hádal správně. Že mně ten potrhlík

Winthrop Jr. povídal pravdu. Že MacMullinovo přirovnání vypráví o skupině vesmírných bytostí s tak vyspělou technikou, že překonaly světelné roky mezi cizí sluneční soustavou a Zemí. To by vysvětlovalo hodně věcí. Mohly se sem dostat před stovkami let. Nechat tu svou technickou vizitku a šokovat archeology, kteří na ni narazili mezi keramickými střepy a hroty šípů. Humanoidi. Vysoce vyspělé bytosti přinášející zprávu pro nás pozemšťany.

„Opravdu?“ vyhrknu zvědavě a nedůvěřivě. MacMullin mi podává výstřižek z novin, je to švédský Aftenposten, kde stojí:

I. Částice si hrají s vědci z CERNu na schovávanou

Meyrin, Švýcarsko

Mezinárodní skupina badatelů pracující v organizaci CERN ve Švýcarsku s urychlovačem částic objevila při jednom pokusu pod hranicí rychlosti světla, že hmota mizí, aniž by vydala energii.

Vedoucí projektu, profesor Jean-Pierre Latroc, pro tiskovou agenturu Associated Press uvedl, že nemají žádné vysvětlení pro to, co on sám označuje za „fyzikální nemožnost“.

„Podle fyzikálních zákonů nemůže hmota jen tak zmizet,“ vysvětluje Latroc. „Proto se teď zaměřujeme na výzkum toho, co se s částicemi stalo.“

„CERN,“ říká MacMullin. „Organisation européene pour la recherche nucléaire.“ Vyslovuje perfektně jako rodilý Francouz.

„Co je to?“

„Evropská laboratoř pro výzkum fyziky částic. Výzkum začal v polovině padesátých let. Laboratoř se nachází v Meyrinu ve Švýcarsku. Je obrovská, leží v tunelu sto sedmdesát metrů pod zemí, obvod dvacet sedm kilometrů. Největší na světě.“

„Největší laboratoř na světě?“

„Urychlovač částic!“

„Co to je?“

„Kukátko do stvoření.“

„Cože?“

„Urychlovač částic. Přetvoří paprsek částic pod hranicí rychlosti světla na hmotu.“

Občas mám problém najít správné slovo. „Kristepane!“ vydechnu jen.

„Tak můžeme studovat, co se stalo v první milióntině vteřiny po zrození vesmíru. Tímhle experimentem dokážeme vyvolat stav podobný tomu, který nastal po velkém třesku, tedy zrození vesmíru.“

„Kristepane.“

„Abychom porozuměli stvoření,“ říká, „musíme prozkoumat nejmenší stavební části vesmíru. Atomy, elektrony, protony, neutrony. Kvarky. Antilátku.“

Na chvilku se odmlčí a já dávám hlavě odpočinout.

„Kristepane,“ vydechnu potřetí. Dost zvláštní příspěvek do diskuze. Ale fyzika nebyla nikdy moje silná stránka. Zejména experimentální fyzika částic.

„Je to na vás moc rychlé?“ ptá se MacMullin.

„Rychlé nebo pomalé - stejně nic nechápu.“

„Ať už tomu člověk věří nebo ne, urychlovač částic rozbíjí nejmenší částice na ještě menší kousky.“

„Já tomu věřím.“

„Za pomoci magnetických polí v ohromných urychlovačích se částice roztočí tak, že se přiblíží rychlosti světla.“

„To je dost rychle.“

„A potom je do sebe nechají čelně narazit a studují fyzikální důsledky.“

„Ale tomuhle ani za mák nerozumím. Co se mi to vlastně pokoušíte sdělit? Co to má co společného s tou schránkou?“

MacMullin mi podává další novinový výstřižek - tentokrát z New York Times.

Pojem času pod lupou

Abe Rosen

Badatelé prestižní instituce CERN, evropské laboratoře pro výzkum fyziky částic, začali zkoumat čas pod lupou. Pokud se vědecké teorie a domněnky potvrdí, otevírají se přímo závratné perspektivy.

Při jednom pokusu v urychlovači částic počátkem roku objevili vědci ke svému překvapení, že se částice ztratily, aniž by vydaly energii.

Experiment, pojmenovaný The Wells Experiment podle slavného románu Stroj času (1895) od H. G. Well-se, byl opakován několikrát se stejným výsledkem.

Vedoucí projektu, francouzský fyzik Jean-Pierre Latroc, tvrdí, že vědci zatím pro tento fyzikální paradox nenašli přijatelné vysvětlení.

„V tomto raném stadiu výzkumu máme teorii, že částice byly vyhozeny ven z času,“ říká Latroc.

Zdůrazňuje, že tuto teorii je nutné brát jen jako badatelskou hypotézu.

„Kdybychom prokázali, že se částice přemístily ven z času a zůstaly tam,“ vysvětluje Latroc, „můžeme mluvit o zásadně novém chápání přírodních zákonů. Pak už nebude možné moci mluvit o žádném předtím nebo potom. Ani o příčině a následku. Sféra bez času a prostoru. Někdo to definuje jako dimenzi, jako paralelní universum, hyperprostor.“

Latroc je velmi opatrný a zdráhá se předložit ukvapené závěry, ale poukazuje, že i přední vědci jako astronomové a fyzikové formátu Stephena Hawkina a Kipa Thorna naprosto seriózně diskutují o možnosti cest v čase takzvanou „hadí dírou“ ve vesmíru.

Někteří vědci naznačují, že černá díra představuje vchody a východy z těchto „hadích děr“, které jsou zkratkami mezi nekonečnými vzdálenostmi v universu. Pokud tyto teoretické astrofyzikální domněnky mají skutečnou podstatu, je magická a absolutní bariéra času vlastně už prolomena.

Rakouský experiment s fotodetektorem v nedávné době dokumentoval fenomén kvantové fyziky nazvaný „nelokalita“. Tímto pojmem se označuje, že částice, které kdysi byly spojeny dohromady, spojené zůstanou bez ohledu na to, kde ve vesmíru - a kde v čase a prostoru - se částice po rozštěpení nacházejí.

Teorie Latrocova výzkumného týmu vyvolala mezi předními fyziky na slavných evropských a amerických univerzitách akademickou bouři.

Jeden z jejích největších kritiků, atomový fyzik a nositel Nobelovy ceny Adam C. G. Thrust III., tvrdí, že pojem času je poslední neotřesitelná pevnost vědy. „I v přírodě existují absolutní hodnoty,“ říká Thrust. „Jednou z nich je rychlost světla.“

Kritika ovšem Latroca a jeho výzkumný tým nepřekvapuje. „Jsme první, kdo přiznává, že tahle teorie zní šíleně,“ konstatuje Latroc. „Rada z mých kolegů je toho názoru, že vysvětlení je třeba hledat jinde. Já osobně ale žádné jiné vysvětlení pro to, co se s částicemi stalo, nevidím!“

Vzhlédnu od novinového výstřižku. „Chápete?“ ptá se MacMullin. „Vůbec ne.“

„Nevidíte souvislost?“

„Jakou? Co bych z toho měl vyvodit? A co to má společného se schránkou?“

MacMullin se hodně zhluboka a hodně pomalu nadechne. Připadám si jako natvrdlý žák, který se doma pořádně nepřipravil.

„Uvažte,“ vyzve mě MacMullin, „že vědci za dvě stě padesát let konečně proniknou časovou bariérou. Jako NASA dokázala v devětašedesátém poslat člověka na Měsíc. Představte si, že vědci v budoucnosti umožní lidem cestovat zpátky v čase.“

Pokouším se si to představit. Ale nejde to. „Mluvíte o cestě do starověku?“ ubezpečuju se.

MacMullin pisklavě oddychuje nosem.

„Jen si představte,“ říká zvolna, „jak tihle cestovatelé vyklopýtají z lodi v dávné minulosti. Stejně bezmocní jako Armstrong na Měsíci. A pak si představte, že zanechají poselství. Ne zrovna americkou vlajku, ale stejně nějakou zprávu pro ty, které opustili v budoucnosti. Poselství o tom, že šťastně dorazili.“

„Počkejte,“ zarazím ho a snažím se v tomhle nepochopitelném podobenství zorientovat. „To by si potom mohli vlastní poselství sami přečíst - protože když se vydají na cestu proti času… když se dostanou do minulosti, tak by si potom měli být schopní poselství přečíst v budoucnosti…“

„Ano, v absolutním důsledku by to tak mělo být. Ale pořád tu stojíme před věčným paradoxem - co když člověk odjede do minulosti a zabije své rodiče dřív, než přijde na svět? Máme za to, že se jedná o různé časové roviny. Paralelní vesmíry nebo sféry.“

Sedím mlčky. Nakonec říkám: „A vy se mi snažíte namluvit, že schránka obsahuje právě tohle? Poselství skupiny cestovatelů v čase?“ Založím si ruce křížem.

Všichni tři se na mě slavnostně dívají. Čas běží. Jestli mám něčeho dostatek, tak je to čas. Vteřiny letí a já jim nebráním.

„Objevili jsme časové pouzdro,“ říká MacMullin. „Jejich plavidlo. Nebo stroj času nebo jak tomu chcete říkat.“

„V klášteře ve Vaerne?“

„Zlatá schránka z kláštera Vaerne obsahuje poselství, které tam zanechali.“

„Aha, no dobře, tak teda jo. A jak se tam ta schránka dostala?“

„To je dlouhá historie. Egypťané považovali cestovatele v čase za bohy. A když byla schránka s jejich spisy odvezena z Egypta na Blízký východ, považovala se za svátost. Náboženskou relikvii. Časem pak ochraňovali schránku johanité. I oni si mysleli, že jde o svaté spisy. A Vaerne jim připadala jako dobrá skrýš. Konec světa.“

Přikyvuji si sám pro sebe. Jako kdybych konečně chápal. „A kde jste našli to časové pouzdro?“

„V Egyptě.“

„V Egyptě?“

„Pod Cheopsovou pyramidou se nenašlo vesmírné plavidlo, ale pouzdro.“

To už se ovšem dál neudržím. Znovu se rozhihňám. S tímhle problémem bojuju odjakživa.

Llyleworth vypadá, že se po mně projde svými sto pěti kily živé váhy.

„To snad nemyslíte vážně!“ vybuchnu.

Llyleworth opět ztěžka usedá a bere si z popelníku doutník. Vyhasl mu. Rozmrzele škrtne sirkou a vdechuje do doutníku nový život.

„Ano?“ ptá se MacMullin konejšivě.

„To snad nemyslíte vážně,“ opakuji. „Za koho mě máte?“

MacMullin mě pozoruje s palci pod bradou a prsty spojenými do špičky před nosem. Kdyby to bylo za jiných okolností, myslel bych si, že se baví.

„Klidně se snažte mě obalamutit/’ říkám, „klidně mě považujte za pitomce, který vám sežere kdeco.“

„A proč si myslíš, že tě chceme obalamutit?“ ptá se Lo-land uraženým tónem.

„Cestovatelé v čase? To snad ne! I přiblblýmu archeologovi musí dojít, že to je fyzikální nemožnost. Science fiction.“

„To samé se tvrdilo o cestě na Měsíc. Hodně z toho, co nás dnes obklopuje, byla před padesáti lety pouhá science fiction.“

„Ale stejně! Mám snad věřit tomu, že ve starožitné zlaté schránce nalezené u kláštera Vaerne v 0stfoldu se skrývá poselství, které tam kdosi v budoucnosti zanechal, než odcestoval zpátky v čase a skončil v minulosti?“

„Přesně tak.“

„To mě podrž!“

Usměju se a teatrálně zavzdychám, rozhodím ruce a vůbec se dost předvádím. „Pánové, zapomínáte na jednu věc. Na jeden opravdu podstatný detail.“

Tázavě mě pozorují. Muži, kteří mají moc. Jsou zvyklí mít věci tak, jak je mít chtějí. A teď jsou zmateni mým chováním.

„Zapomínáte, že jen já vím, kde schránka je.“

„To je pravda,“ povzdychne si MacMullin.

A já si nemůžu pomoct a odpálím matchball: „Kromě toho vím o Rennes-le-Cháteau,“ podotýkám.

MacMullin ztuhne. Okamžitě se však opanuje. Jenže už se prozradil.

„Opravdu?“ ptá se důvěřivě.

Mnohoznačně se zasměju: „Máte ještě něco?“

MacMullin mi pokládá ruku na rameno. „Za okamžik,“ říká a pohlédne na Llylewortha. „Za chvíli si spolu promluvíme o Rennes-le-Cháteau.“ S rukou na mém rameni mě vede chodbou zpátky do pokoje.

Neklidně přecházím sem a tam po zeleném koberci. Vzduch je rozpálený k zalknutí. Když pootevřu okno, praští mě do nosu vůně čerstvě posekané trávy a výfukové plyny.

Štěrbinou v okně dovnitř vlétne čmelák. A roztěkaně začne narážet do skla. Nelíbí se mu tady a to docela chápu. Je velký a chlupatý. Tvrdí se, že podle aerodynamických propočtů by čmelák neměl být schopen létat. Něco se mi na čmelácích líbí. Nevím přesně co. Možná je mi blízký jejich vzdor. Já se dokážu ztotožnit s kdečím.

Nechápu, co mohli s Dianě udělat. Ani kam ji schovali. Sám sebe se ptám, jak by reagovala policie, kdybych na ně přišel s udáním. A poskytl vysvětlení, které je poměrně dost blízké pravdě. Pochybuju, že by policista s fistulí odhodil všechno, co má zrovna v rukou, a běžel mi na pomoc. Ježíšikriste, vždyť já ani nevím, jak se Dianě jmenuje příjmením! Když jsem objednával letenky, hihňala se a trvala na tom, že bude paní Belto.

Nejsem žádný hrdina. Vyrazit dveře a rozeběhnout se hledat Dianě v tom labyrintu místností je prostě nemyslitelné. Ani bych dveře nedokázal vyrazit - dost pravděpodobně bych si vykloubil rameno - a i kdybych se nějak z pokoje dostal ven, první svalovec mě vyděsí zlostným pohledem a přinutí k poslušnosti.

Mám takový strach, že sebou trhnu, když na nočním stolku uvidím obálku. Normální bílou obálku. Moje jméno je napsané velkými tiskacími písmeny.

Otevřu ji nehtem ukazováčku a vytáhnu rukou psaný dopis:

Bjerne!

Miláčku, co můžu říct víc než promiň? Mohl bys mi odpustit?... Prosím! Strašně mě to mrzí!

Nevědí, že ti tohle píšu. Tak jim to neukazuj. Ani nikomu jinému. Tohle je jen mezi námi dvěma. Nikomu jinému do toho nic není.

Musíš mít spoustu otázek. Kdybych ti jen dokázala alespoň na některou z nich odpovědět, dát smysluplnou odpověď, která by trošičku vysvětlila to, co se stalo. Nemůžu. Teď ne.

Ale jednu věc musíš vědět: mám tě ráda. Nezradila jsem tě! Nepředstírala jsem, že k tobě cítím něco, co nebylo opravdové. Prosím tě, musíš mi věřit! Nejsem žádná prodejná děvka. Nebo vlastně možná jsem…

Kdo tvrdí, že by všechno mělo být tak zatraceně jednoduché? Život není rovnice, která vyjde, když všechny faktory souhlasí. Život je rovnice, která nikdy nevyjde. Můj život? Nepřetržitá katastrofa. Katastrofa od chvíle, kdy jsem se narodila.

Bjerne, strašně mě mrzí, že jsem ti zkřížila cestu. A promiň, že jsem se zamilovala. A že jsem tě do téhle věci zatáhla. To sis nezasloužil. Jednoho dne se z toho třeba poučím. Ale teď jen plácám a ty ničemu nerozumíš. Protože ani nic pochopit nemáš.

Jestli máš o mě strach, tak ti musím říct, že k tomu není důvod. Nic mi neudělali. Třeba ti to budu moct vysvětlit, až bude po všem. Nevím. Možná že ne. Ale všechno má své vysvětlení.

Kdybychom tak mohli utéct! Ty a já. Na opuštěný ostrov? Kde by nás nikdo netrápil.

Měla jsem to pochopit. Mohlo mi být jasné, co se stane. Ale já jsem tak tvrdohlavá, paličatá, vždycky musím jít svou cestou. Když táta řekl: „Vem si tu červenou sukni, ta ti moc sluší,“ tak jsem si vzala šedivý kalhoty a fialovou blůzu. A když mi radil: „Tenhle kluk není nic pro tebe,“ tak jsem s ním souložila jako blázen. Řekla jsem souložila, ne, že jsem ho milovala. Ale tebe miluju, Bjorne.

Chápeš aspoň trošku z toho, co se ti pokouším říct? Sama ani pořádně nevím, jak to myslím. Vím vlastně jen, že nechci, abys mě nenáviděl.

Zapomeň na mě. Zapomeň, že jsi někdy potkal hloupou holku, která se jmenuje Dianě. Zapomeň, že ti možná připadala docela milá. Zapomeň, že se do tebe zamilovala. Podívej, tady máš gumu, tak ji vy gumuj z paměti i ze života!

Tvůj anděl

Xxx Diane

Trhám prostěradlo vejpůl, konce svazuju k sobě na uzel a pak i povlečení z přikrývky. Otevírám obě okenní křídla dokořán. Náruč látky letí dolů.

Čmelák jásá.

Omotám prostěradla na několik otáček kolem středového okenního sloupku. Potom vylezu oknem ven a spustím se dolů. Posledních jeden a půl metru skočím.

(9)

Křik trval pouze jednu nebo dvě vteřiny. Ale v mých vzpomínkách jeho ozvěna vřeští dvacet let.

Večer před neštěstím byl táta zamlklý a duchem nepřítomný, jako kdyby tušil, že se stane něco strašného.

Sešeřilo se a Trygve zapálil oheň. Polena o sebe šikmo nahoře opřel a ohraničil táborák kameny. Na klacku nad plameny umístil klacek a na něj zavěsil očouzenou kávovou konvici. Vtipná konstrukce do divoké přírody. Jako ilustrace z dětské encyklopedie o zvířátkách.

Trygve hrál na kytaru a zpíval „Blowing in the Wind“.

Les voněl kávou a borovým jehličím a máminým parfémem. Táta našel spirálku proti komárům, ta sice čadila a strašlivě smrděla, ale komárům nijak nevadila. Táta ležel kousek opodál, zády opřený o pařez. Máma mu seděla mezi koleny a opírala se mu o prsa jako o lavičku. Táta mluvil o nálezu velkého množství perel, zlata, stříbra a uměleckých řemesel v Gaalaashaugenu na Nesu v Hedmarce někdy z počátku léta. Máma moc neposlouchala. Ale já jsem seděl jako přikovaný a pokoušel se představit si to nezměrné bohatství.

Trygve měl hluboký, čistý hlas. Při zpěvu zavíral oči. V plamenech se jeho dlouhé světlé vlasy a strniště na tvářích rozzářily do žhavá. Kytaru držel jemně ve svalnatých pažích. Máma na něj vysílala pohled plný neviditelných drobných polibků.

Tóny kytary vzlétaly vzhůru mezi stromy. Nebe se bělalo hvězdami a mezi listím se lesklo jezírko. Nahoře na stráni se loučil se dnem budníček a les kolem nás tajemně a mohutně čněl jako hradba.

Večer šel táta zkontrolovat horolezeckou výbavu. Byl vždycky tak úzkostlivý. Pořád ho před sebou vidím. Odnesl si ruksaky za stan a stál v předklonu a potýkal se s výstrojí, když jsem ho překvapil. Otočil se na mě s přihlouplým výrazem. Jako kdybych ho při něčem přistihl. Za chvíli jsem to pustil z hlavy a obraz táty skloněného nad výstrojí se stal zářezem v čase, zábleskem, který se rozsvítil po dvaceti letech.

Trygve mu otevřel pivo. Ale táta neměl žízeň. Později vyprázdnil celou láhev na jeden lok.

Táta si šel lehnout brzo. Máma s Trygvem zůstali venku - smáli se a něco si šuškali, oba s pivem v ruce, tiše si povídali a opékali si nad ohněm marshmallows.

Když jsem zalézal do stanu, byla tma a nebe plné hvězd. Udělalo se mi trochu nevolno a měl jsem strach. Než jsem usnul, naslouchal jsem noci. A máminu tichému smíchu.

Seděl jsem na pařezu a vyřezával si z vrby píšťalku, když se táta zřítil. Nebyl jsem od něj daleko.

Když jsem se rozběhl křovím, z celého srdce jsem doufal, že to vykřikl Trygve. Ale v hloubi duše jsem stejně věděl, že to je táta.

V takových okamžicích se vědomí tříští do fragmentů -zkamenělé záblesky obrazů a střepy zvuků, které se vryjí do paměti.

Modré nebe.

Pták.

Pronikavé hlasy.

Strmá šedá lesklá skála nad sutí.

Trygve, barevná skvrna vysoko na skalním prahu.

Výkřik: „Bjorne! Bjorne! Nechoď sem!“

Svislá linie skály.

Zkroucené lano dole v suti.

Mámin křik.

Krev.

Hromádka šatstva dole při úpatí. Jenže to nebylo šatstvo. Byl to táta.

Kmen stromu na mých zádech. Kůra mě škrábe do týla a já se hroutím k zemi.

Teprve druhý den ráno pomohli záchranáři Trygvemu ze skalní plošiny dolů. Táta s sebou v pádu strhl lano dolů.

Vyšetřovalo se to. Psalo se hlášení.

Jako zkušenější byl za bezpečnost odpovědný Trygve. Právě proto stál na plošině. Aby dával pozor, že všechno je, jak má být. Což zjevně nebylo. Úvazky se při sestupu utrhly. Únava materiálu, konstatovalo se ve zprávě z vyšetřování. Ačkoliv nikdo nedokázal vysvětlit, jak k tomu selhání mohlo dojít. Prostě to byla taková závada, k jaké dojít nemá. Táta neměl nejmenší šanci.

Nikdo nechtěl Trygvemu Arntzenovi nic vyčítat. Ani máma, ani vyšetřovací komise. Bral to neštěstí hodně těžce.

Po půl roce se s mámou oženil.

v.

Poušť

(1)

Slunce žhne. Nebe ztratilo barvu.

Zrovna jsem otevřel oči. To jsem neměl dělat. Sluneční paprsky se mi vzadu v hlavě tříští. Světlo mi probodává zornice a pro vrtá vá se lebkou. Když jsem usnul s čelem opřeným o studené sklo, byla ještě tma. A chladno. Letadlo přistálo před čtyřmi hodinami. Slunce využilo čas opravdu efektivně. Kolem mě působí jako tlakový hrnec. Na plnou páru.

Otáčím hlavu od pouštního světla a zalovím po slunečních brýlích, které jsem si koupil na letišti Gardemoen za 745 norských korun. Ve slevě. RayBan. Ale za 745 korun? Ve slevě? Kdyby ta prodavačka nebyla tak hezká, byl bych si asi pohrdlivě odfrkl a nechal brýle ležet na pultě. Teď si je tedy rovnám na nose.

Cesta se kroutí do zlaté zvlněné krajiny. Pruh asfaltu se ztrácí v tetelivém oparu a ten smazává třpytivý horizont.

Sedím v klimatizovaném autobusu. V kamenité poušti. Nebo možná i na jiné planetě. Třeba na Jupiteru. Skály na obzoru jsou rezavě červené. Mezi kameny v příkopu kolem cesty se tu a tam prodírá vzpurná rostlinka, která připomíná cosi, co by člověk spíš hledal v teráriu. Nebo v herbáři. Případně mezi plochými skalami někde v bohem zapomenuté zpustlé zahradě. Podél hřebene pahorku ční řada cypřišů. Jako v biblické krajině na vyšívaném polštářku na pohovce u pobožné tlusté panímámy na norském jihozápadě.

Už potisící na téhle cestě beru do ruky dopis od Dianě a čtu: slovo po slově, řádek po řádku. Umím ho nazpaměť. A pořád ještě se marně snažím dobrat smyslu.

Jsem tu jen já a řidič autobusu. Beze slova projíždíme pouští, co nikdy nekončí. Řidič na mě působí, jako kdyby byl za volant namontovaný a přišroubovaný od chvíle, kdy autobus sjel z montážní linky. Navržený a vyvinutý týmem šikovných bioinženýrů a genetiků a později pracně a s námahou zkonstruovaný ve speciálním křídle výrobní haly. Řidič má košili s krátkým rukávem a chlupaté paže. Zpocené koláče v podpaží. Řídké vlasy, strniště. Huňatá obočí. Chvílemi na mě pohlédne do velkého zpětného zrcátka. Ale ani pokývnutím hlavy nepřizná mou přítomnost.

S cizími lidmi jsem se nikdy snadno nespřátelil. Léty jsem se naučil stud kamuflovat předstíraným veselím a sarkasmy. Určitě by se našli lidi, kteří by takovouhle příležitost využili k rozšafnému klábosení s tím obrostlým šoférem. O Židech a Arabech. Nebo o sportovních autech a evropském fotbalu. O křesťanství a islámu. O muškaření v Namsenu nebo štětkách v Barceloně. Já ne. A z jeho výrazu je mi jasné, že to oceňuje.

Objíždíme skalní ostroh. A před námi v údolí se objevuje šťavnatá oáza. Rajská zahrada s olivovníky, keři oli-bamu, se santály, kafrovníky a cedry. Svah pahorku pokrývá fíkový háj v bledě zeleném odstínu. Ze studny s čerpadlem poháněným hlučným dieslovým motorem odtéká do umělých zavodňovacích kanálů pramenitá voda.

V téhle oáze byl zřízen Schimmerův institut. Bůhví proč. Dál od lidí se sotva dá dostat.

Aspoň je tu klid na práci.

Institut je názorným důkazem toho, jak se člověk urputně snaží spojit starodávné s hypermoderním. S různým úspěchem. Před sedmi sty lety založili mniši uprostřed oázy klášter. Vystavěli ho z pouštních kamenů, vytesaných s geometrickou přesností, vybroušených a sestavených do komplexu cel, chodeb a sálů. Svatyně nábožné kontemplace a hloubání. Kolem tohoto stovky let starého pouštního kláštera postavili architekti a inženýři počátkem sedmdesátých let dvacátého století obludu ze skla, zrcadel a hliníku. Výkřik modernity do bezčasovosti. Institut neční do výšky, ale prostírá se do široka při zemi, jako kdyby ve slunci kynul a narůstal, mrkal a zářil.

(2)

„Bjorne! Příteli! Vítejte!“

Autobus zabočil na kruhovou a bujně osázenou točnu, zastavil a vyfoukl po té dlouhé cestě vzduch.

Ceká na dlážděném chodníku před recepcí institutu. Je malý a tlustý, má veselé milé oči, kulatou tvář a plesku. Kdyby měl sutanu, vypadal by jako parodie na mnicha.

Jmenuje se Peter Levi.

Schimmerův institut je výzkumné středisko, kam se sjíždějí studenti a badatelé z celého světa. Tady si mohou na týdny i měsíce pronajmout pokoj v hotelu a ponořit se do bohatství knihovny. V jednom křídle institutu se restaurují zbytky rukopisů a vykládají slova zanesená před tisíci let na pergamen nebo papyrus. Teologové, historikové, filozofové, archeologové, etnologové, prostě pestrá směsice. Všichni si chtějí posvítit na minulost a vyložit ji.

Peter Levi mně vyjde v ústrety s takovým nadšením, že se až leknu, jestli si mě s někým nespletl. Jenže on znovu vykřikne „Björne!“ a tiskne mi ruku, dívá se mi do očí a zeširoka se usmívá.

Welcome! Vítejte u nás. Doufám, že vám budeme schopni pomoct.“ Mluví anglicky s těžkým akcentem a ještě ke všemu ráčkuje.

Bavili jsme se spolu jednou. Před dvěma dny. Volal jsem mu z bytu Tor Steina Avnera, když jsem utekl MacMulli-novi. Jméno na dopise s pozváním z institutu. Jméno, nic víc, náhodná kontaktní osoba. Bude mým průvodcem a vedoucím. Každému návštěvníkovi institutu je přidělen kmotr, který tu bydlí. Jenže Peter Levi se chová, jako kdybychom byli váleční veteráni. Co jeden druhého zachránili v zákopech, zatímco jim nad hlavou svištěly střely a hořčičný plyn na ně padal jako kaše a my si navzájem podávali jedinou plynovou masku. Netěsnila.

Nevím, jestli se na něj můžu spolehnout. Ale líbí se mi.

Tvrdošíjně se chopí mého kufru, který řidič vyndal z útrob autobusu. S levou rukou na mém rameni mě Peter vede do recepce, kde se zaregistruju a dostanu kartu:

jméno: Bj0rn Bělte titul: Research assistant/archaeologist země/město původu: Norsko, Oslo Akademická instituce: Univerzita Oslo Akademická specializace: Archeologie cíl návštěvy: Výzkum

Peter mě vede do pokoje číslo 207, který leží ve zvláštním křídle a vypadá jako místnost v Holiday Inn. Tady mě nechá na pospas sobě samotnému, „ať vyčkám, až se po cestě duše spojí s tělem“. Vybalím si cestovní tašku a pověsím šatstvo do skříně. S povzdechem, který je nutno přičítat spíš únavě než omrzelosti, se usadím do malé zelené pohovky. V ruce držím vytištěné materiály, které mi poslal Torstein Avner.

Opravdu se snažil. Na základě hesel nebo jmen, která jsem mu poskytl, prohledal internet a vypsal mi všechna místa, kde našel požadovanou informaci. Jsou tu údaje, u nichž nenacházím žádnou spojitost. Třeba jako heslo „johanité“ mu dalo 39 výsledků na Alta Vista a sedmnáct na MetaCrawler. Historické a kvazivědecké elektronické informace o johanitech, svobodných zednářích a hermetických sektách. Netrpělivě a podrážděně listuju ve výpisech. Nevím, po čem pátrám, a útočí na mě kupa vědomostí, o které nestojím.

Nespravedlivě obracím zlost proti Torsteinovi. Udělal přesně to, oč jsem ho žádal. Vztekám se kvůli vlastní bezmocnosti.

Kde je Dianě? Jakou roli sehrála v téhle hře? Co znamenají všechny ty narážky v jejím dopise?

Proč pořád a ve všem lžou? Proč mě zdrogovali a pak krmili trapně průhlednými lžemi? Snaží se mě zmást?

Co obsahuje ta schránka? A jaké tajemství se to vlastně pokoušejí skrýt?

Snaží se zahalit jedno tajemství tím, že si vymyslí další a ještě neuvěřitelnější? Takové otázky se mi bez ustání honí hlavou. Ale pořád ještě ani zdaleka nevidím žádnou odpověď.

Torstein do mě hučel, že musím na policii se vším, co vím. A schránku prý mám vzít s sebou. Měl jsem pokušení. Ale každého, kdo bojuje proti něčemu velikému a ne úplně hmatatelnému, nakonec nahlodá stihomam. Nedůvěřuju policii. Policajti by postupovali podle učebnice a logicky by vrátili schránku zpátky Sbírce starožitností. A mě by udali za prachobyčejnou zlodějinu. A tak bychom se dostali zhruba tam, kde jsme teď.

A jak by policie našla Dianu? Nic o ní nevím. Jen to, že se jmenuje Dianě. A bydlí v jednom londýnském věžáku. Pracuje pro SIS. A že jsem byl nepředstavitelně naivní, když jsem jí věřil. Ačkoliv vím, že nikdy nic nepředstírala, když jsme se milovali.

Asi hodinu sedím a listuju tlustým svazkem spisů od Torsteina. Čtu si o johanitech a francouzské šlechtě, o světovém věhlasu Schimmerova institutu, o klášteře Vaerne, čtu o Rennes-le-Cháteau a Bérengerovi Sauniěrovi, o svitcích od Mrtvého moře a klášteru svatého Kříže, o Turínském plátně, rukopisu Q a o Nag Hammádí. Dokonce nacházím článek podepsaný Petrem Levim o vlivu man-deismu na mimokřesťanské sekty, nacházím třicet čtyři stran z webové stránky SIS včetně krátkých biografií MacMullina a Llylewortha.

Nic z toho mě ale nedovede dál.

(3)

Odpočívám. Duše se setkává s tělem dost pozdě odpoledne.

Po trochu zbytečně dlouhém spánku bezcílně bloumám institutem s trochu palčivým pocitem vetřelce. Snadno si připadám, že někam nepatřím. Schimmerovým institutem vládne duch roztěkané hektičnosti. Akademické mraveniště. Jsem černý mravenec na návštěvě u pilných červených bratrů. Kamsi cílevědomě pádí po svých neviditelně označených cestičkách. Zastavují se. Mluví. Spěchají dál. Horliví studenti, ve spěchu se ženou (bzučí a gestikulují) po chodbách, které se táhnou nekonečně dál a dál. Možná až do královniny komnaty? A celou dobu po mně vrhají pohledy, hodnotí mě, rozebírají mě, šeptají a mluví o mně. Doktor Wang by zřejmě řekl: To si jen namlouváš, Bjorne.

Co je to vlastně s tímhle místem, ptám se sám sebe. A přeběhne mně mráz po zádech.

Uprostřed recepce v okrouhlém ostrově kapradin na břidlicové podlaze stojí rozcestník se šipkami a tabulkami k výzkumným oddělením, laboratořím, vyučovacím a přednáškovým sálům, konferenčním křídlům, jídelnám, kioskům, knihkupectvím, biografu, knihovně, studiím a učebnám.

V rozích pod stropem visí malé kamery s červenými lampičkami. Nejsem nevšímavý.

(4)

Večer.

Peter Levi sedí v ušáku v tmavém přeplněném lokále a popíjí kávu s koňakem. Místnosti se říká Studovna. Módně zařízený knihovnický bar zahuštěný cigaretovým kouřem. Jako v britském pánském klubu. Okna jsou zatemněná, aby tvořila iluzi věčné noci. Svíčky na stolech. Tlumená klavírní hudba. Tiché a intenzivní hlasy. Kdosi se hlučně zasměje a je hned okřiknut. Vášnivé diskuse v cizích jazycích. Jakmile mě Peter spatří, zamává na mě, ať jdu k němu. Jeho nadšení a radost, že mě vidí, mě ohromuje.

Peter gestikuluje na číšníka, který hbitě připluje s šálkem čaje a tulipánovou skleničkou koňaku. Čaj je silný jako bota. Možná že koňak to má spláchnout. Hned zapochybuj u: čaj?

„Jsem rád, žes našel sílu přijít.“

„A proč bych nenašel?“

„Musíš být po té cestě strašně unavený.“

„Spíš nemám sílu odmítnout, když mě někdo láká na koňak.“

Trochu se oba pousmějeme, abychom zastřeli, co všechno nebylo vyřčeno. „Máme si o čem povídat,“ říká Peter. „Opravdu?“

„Tvůj výzkum,“ opáčí napůl tázavě. „Zájem o johanity, o mýtus o zlaté schránce. S čím bychom ti vlastně mohli pomoc?“

Ptám se Petra, jestli zná Uriho, kterého Schimmerův institut vyslal na vykopávky do Vaerne. Zná ho. Uri je pořád ještě v zahraničí na nějakém projektu.

Peter si zapaluje doutníček. Labužnicky potáhne. A skrz kouř si mě zvědavě prohlíží.

„Proč,“ ptá se a kroutí doutníkem mezi prsty, „jsi k nám vlastně přijel?“

Vyprávím. Každopádně něco. Nevykládám nic o všemožných lžích a mystických epizodách ve spojitosti se schránkou, ale nechám to vyznít tak, jako že zkoumám tento zvláštní archeologický nález. Vysvětluju, že pátrám po jakýchkoliv informacích o johanitech a po všem, co se může vázat ke klášteru Vaerne a The Shrine of Sacred Secrets.

„To všechno vím. Ale já jsem řekl vlastně.“ Měříme si jeden druhého.

„Jestli si myslíš, že něco tajím, tak asi taky víš proč,“ říkám dvojznačně.

Peter to nechá bez odpovědi. Jen se na mě dívá a zhluboka vtahuje kouř. Žár doutníku se zvolna prožírá hloub a hloub.

Abych přerušil mlčení, vyprávím o vykopávkách ve Vaerne, ty ho ale nijak výrazně nezajímají. Točí koňakovou sklenkou v ruce a zírá do zlatohnědého víru, jako kdyby se mu v něm honily myšlenky. Oči má unavené. Právě teď vypadá jako chlápek, kterého bys spíš čekal v baru na stoličce u umakartového pultíku někde v postranní newyorské ulici. Vedle někoho v černých síťovaných punčochách a pohledem těžkým jako olovo.

Když poté zmlknu, pohlédne na mě Peter s výrazem připomínajícím shovívavost, ale pravděpodobně to bude čirá a nelíčená zvědavost. „Věříš v Ježíše?“

Otázka mě překvapí a udělám totéž co on: nasávám vůni koňaku. „Historického Ježíše?“ ptám se. V krvi mi začíná pulzovat mírné opojení alkoholem. „Nebo božského?“

Jen přikývne. Jako kdybych mu odpověděl. Ale tak jsem to nemyslel. Ptám se ho, jak se dostal sem do institutu. Tiše, jako kdyby to ostatní neměli slyšet, vypráví

0 svém dětství v chudinské čtvrti v Tel Avivu, o nábožensky fanatickém otci a obětavé matce, o hledání víry a studiích. Peter je historik náboženství. Specialista na sekty, které rozbujely a vyhasly v dobách Kristových, a na to, jakým způsobem ovlivnily křesťanství.

„Zajímá tě rané křesťanství?“ ptá se tónem, který víc než napovídá, že mám přitakat. „Jasně.“

„Výborně. Napadlo mě, že my dva máme hodně společného. Máme si toho spoustu co říct. Věděl jsi,“ ptá se a nakloní se s vyčkávavým úsměvem přes stůl, „že johanité mají dost společného s gnostickou sektou man-dejců?“

„To se, myslím, „ odpovídám zvolna a přitom upíjím silného čaje, „ke mně zatím nedoneslo.“

„Ale je to tak! Mandějci zavrhli Ježíše a za svého proroka přijali Jana Křtitele. A věřili, že spasení přichází prostřednictvím vědění, mandy.“

Napadne mě, že k téhle sektě pravděpodobně patřila

1 máma, když jsem chodil do školy.

Peter pokračuje: „Svaté písmo mandejců, Poklad a Janova kniha, byly už pět set let staré, když byl založen johanitský řád. Mandejci mají svého krále světla. A teď, můj zmatený příteli, přichází pointa.“ Chvíli vyčkává, než bombu svrhne: „Ježíš a jeho vrstevníci dopodrobna znali esejské spisy!“

Dívá se na mě vyzývavě a triumfálně.

„No a co?“

Peter se nad mým totálním nedostatkem důvtipu a nadšení tváří jak zpráskaný pes a jedním dlouhým lokem vyprázdní sklenku koňaku. Zalapá po dechu. A potom podotkne: „Máš pravdu. To je dávno známé. To všechno už jsi věděl.“

Vstřícně přiznávám: „No, ne úplně do podrobností.“

Tázavě na mě pohlédne a s tichým smíchem mě plácne po rameni. Zkouším se znovu napít čaje a musím se hodně ovládat, abych se nezašklebil. Někde v baru se pianista opět pouští do hraní. Vůbec jsem si nevšiml, že přestal. Odnikud se vynoří vrchní s další sklenkou koňaku pro Petera.

„Nezabije tě, když mně povíš něco o esejcích?“

„To je vážně zajímavá věc!“ Zvedá sklenku. Připíjíme si.

Odloží skleničku a zasměje se. „Esenští neboli nazorejci, jak se jim také přezdívalo, vyznávali víru ovlivněnou babylonským náboženstvím. Věřili, že duše se skládá ze světelných částic světelné bytosti, kterou roztříštily zlé mocnosti. Tyto světelné částice jsou uvězněny v lidském těle až do hostitelovy smrti. Teprve potom se mohou spojit s bytostí světla.“

„Petře,“ hledám slova, „proč mi tohle vyprávíš?“

„Já myslel, že tě to zajímá.“

„Taky že jo. Jen bych rád pochopil, co se mi tu snažíš říct?“

Nakloní se ke mně a pokládá svou dohněda opálenou ruku na mou. Hodlá něco říct. Ale z nějakého důvodu mlčí.

„Do zítřka stejně všechno zapomenu/’ říkám. Škytne. Oba se zasmějeme.

A pak dodává: „To je možná dobře. Asi moc žvaním.“

„Kdybys mně mohl vysvětlit souvislosti, tak by mi to vážně připadalo docela napínavý.“

„Taky že to je napínavý!“ Moje opatrná pochvala ho rozohní. „Vtip je v tom, že esejský vliv na prvotní křesťanství je větší, než se předpokládalo.“

„Já vůbec netušil, že nějaký vliv měli.“

Ztiší hlas, jako kdyby mi chtěl prozradit tajemství. „Řada lidí si myslí, že části Nového zákona podávají zkreslený a idealizovaný obraz podstaty křesťanství.“

„Nó,“ protahuju a snažím se tvářit, že jsem v obraze. „To už je ale hodně dávno, tak to třeba ani nebude tak hrozný.“

„Stejně ale dodnes žijeme v souladu s duchem bible.“

„Protože spousta lidí věří, že jde o slovo boží,“ namítám.

„A protože bible je nejzajímavější kniha, jaká kdy byla napsaná.“

„A nejkrásnější.“

„Vodítko v životě i smrti. V morálce i lásce k bližnímu. Abeceda lidských hodnot a úcty k člověku.“

„Velká slova…“

„Velká kniha,“ uzavírá Peter zbožně.

Oba se díváme před sebe. Skryté stropní reflektory vystřelují mlhou cigaretového kouře paprsky stříbrného světla. Hlasy, smích, hudba - to všechno tvoří zvukovou stěnu, která neproniká až k nám. Petr zamáčkne doutní-ček do popelníku a podívá se na mě. „Ale je bible opravdu slovo boží?“ říká s překvapivou naléhavostí.

„Mě se neptej.“

„Bůh nenapsal ani řádku. Sedmadvacet spisů Nového zákona prošlo dlouhým a bolestným výběrem.“

„Byl to boží zásah?“

„Ne, to vzešlo z docela obyčejné rozepře.“ Usměju se, ale hned se zarazím, když vidím, že to není vtip.

Peter donese koňak ke rtům, přičichne si a upije. Chvíli přivírá oči. A potom zase sklenku opatrně odkládá zpět na stůl.

„Vůbec to nebylo tak,“ pokračuje, „že by se skupinka svatých autorů posadila a napsala bibli, nahotovo jednou provždy. Církev dostala v průběhu staletí k ohodnocení spoustu rukopisů. Některé zavrhla, jiné schválila. Je důležité si uvědomit, že kanonizace Nového zákona probíhala zároveň s mocenským bojem uvnitř církve i v oslabené a skomírající Římské říši a taky že byla součástí tohoto boje.“

„Mocenský boj? To zní tvrdě.“

„Nezapomeň, že církev zatvrzele bojovala o kulturní, politickou a ekonomickou moc ve vzduchoprázdnu, které po sobě zanechala Římská říše.“ Peter se s pousmáním rozhlédne kolem sebe. „Kdyby k pádu Římské říše nedošlo současně s rozkolem mezi Židy a vznikem úplně nového náboženství, vypadal by svět dneska úplně jinak.“

„Takhle jsem o tom nikdy neuvažoval,“ přiznávám. „Naše civilizace je směs římských, řeckých a křesťanských hodnot a mravů.“

„Když se vrátíme zpátky do místa biblických událostí a k roli, jakou bible v tomto procesu sehrála, tak od Ježíšova narození do doby, kdy byla bible v dnešní podobě uznána, uběhlo skoro čtyři sta let. Ale dokonce i mnohé texty, které byly do Nového zákona začleněny a dnes jsou považovány za ústřední, byly kdysi velmi sporné.“

„A kdo o těchhle věcech rozhodoval?“

„Duchovní, samozřejmě. Původní církev.“

„Kněží…“

„Nebo přesněji řečeno biskupové. A ti svou autoritu odvozovali přímo od apoštolů.“

„Jako papež?“

„Na stejném principu. Biskupové se do krve hádali o to, co má v bibli být. Sbírka textů, která tvoří dnešní bibli, byla schválena na synodu v Římě roku 382, v Hippu roku 393 a Kartágu roku 397. Rozhodně bibli neredigoval Bůh. Je to práce biskupů. A později náboženských společenství. Protestanti například neuznali všechny texty Starého zákona, jako to udělali katolíci. Protestantská církev staví na starozákonním kánonu, který sepsali hebrejští učenci v Jamnii v roce 90 po Kristu. Přijali z něj pouze 39 spisů napsaných hebrejsky na území Palestiny. Kánon římskokatolické církve byl přeložen do řečtiny v egyptské Alexandrii 200 let před Kristem a obsahuje 46 spisů. A právě k téhle verzi odkazuje Nový zákon víc než tři-stakrát. A to jsme se ještě ani nezmínili o svatých židovských spisech!“

Nemůžu se ubránit posměšku: „Přímo před sebou vidím tučné duchovní, jak s přehledem vyřazují a zařazují biblické rukopisy.“

Peter s dost odporným zvukem nasaje vzduch mezi předními zuby.

„Trochu vulgární a zjednodušené chápání. Nicméně zrnko pravdy v tom je.“

„Mocní muži.“

„Mocní, vypočítaví, cílevědomí. Jaké měli motivy? Byli věřící? Byli křesťané? Nebo šarlatáni, jimž nová víra sloužila jako odrazový můstek k vlastním ambicím?“

„Proč se ptáš? Prostě tak to bylo.“

„Protože otázka je, jestli biblické písmo skutečně předkládá důvěryhodný obraz Ježíšova učení.“

„To asi jo? Konec konců to stojí v bibli.“

„Hm. Ale co když výběr a redigování textů Nového zákona byl politický proces? Součást boje o vládu? Hned krátce po Ježíšově smrti se církev roztříštila a vzniklo několik náboženských obcí a sekt s hodně odlišnými teologickými názory. A dál si představ, že texty, které nakonec byly vybrány, vyhovovaly ambicím biskupů a církve. Já se jen ptám.“

Pokouším se strávit, co mi Peter povídá. V bránici už mi stačilo zakořenit klíčící podezření. Není mi to úplně jasné. Ale tuším, že Peter je Žid. A že Schimmerův institut má židovské zázemí. A že něco ve schránce z kláštera Vaerne má podepřít židovské pojetí biblické historie.

„Takže ty tvrdíš, že bible zkresluje to, co se skutečně stalo?“

Peter ze sebe vydá protáhlý brumlavý zvuk. „Ptám se… Já se ptám, jestli výběr biblických textů podává úplný a pravdivý obraz Ježíšova učení. Ptám se, jestli někdo neměl potřebu upravit nové náboženství tak, aby lépe vyhovovalo osobním cílům biskupů a církve.“

Krčím rameny. „Spousta lidí bude stejně tvrdit, že bible je kniha o tom, jak Židé vnímali bytí a svou současnost.“

Peter sahá po koňaku, ale rozmyslí si to. „A nesmíme zapomenout na soustavu životních zásad.“

Dopíjím koňak a vstávám. Jsem unavený. Mám biblické historie po krk. Teď chci spát.

„Já sám,“ říkám, „jsem nakloněn chápat křesťanství jako dva tisíce let starou pověru z Blízkého východu.“

(5)

Knihovnu Schimmerova institutu naplňuje zvláštní pach papíru a připálených karamel.

Je časně ráno. Skleněnými kupolemi ve střeše padá dovnitř pouštní světlo a protíná police s knihami jako křivé sloupy. Mezi nekonečnými řadami knižních svazků a nad krabicemi s rukopisy zanesenými na papyrus, pergamen a papír poletuje prach. Nad lavicemi se hrbí smečka badatelů a studentů: dlouhovlasí Američané, ortodoxní židé, ženy s šálami a culíky, energičtí Asijci, obrý-lení mužíčkové, kteří zuřivě ohryzávají tužky. Napadá mě, že do tohoto lehce excentrického prostředí přirozeně zapadám.

Knižní sbírka a spousty rukopisů se váží zejména k Blízkému východu, Malé Asii a Egyptu. Mají tu vlastní sekce pro knihy psané v jazycích, jejichž znaky ani nejsem schopen rozpoznat. Sbírka anglické odborné literatury je překvapivě hubená.

Všude kolem mě sedí muži a ženy uzavření do svých vlastních světů výjimečné specializace a oborů, lidé, jejichž totožnost spočívá v tom, že jsou přední světoví experti na nejobskurnější témata - sumerské tabulky s klínovým písmem, skutečné autory Pentateuchu, výklad starobabylonských mýtů a vliv egyptských rituálů smrti na předkřesťanská dogmata. A já v tomhle éteru vědění zmateně bloumám jako malý kluk školou povinný, který pořádně neví, co si se sebou počít. Nejsem expert vůbec na nic. Malomyslně začnu uvažovat nad naší bez-uzdnou touhou po vědění o minulosti. Stávám se náhle archeologem, který se ptá, proč potřebujeme vědět tolik o minulosti, když toho pořád tak málo víme o dnešním světě.

Petra jsem si všiml, až když jsem na něj narazil. Stojí na špičkách a hledá nějakou knihu v polici označené Starověká mytologie: Egypt - Řecko. Jejda, vyhrknu překvapeně. Zdravíme se. Nevyzpytatelně se usmívá, jako kdyby mu moje maličkost pořád ještě dělala radost. „Dík za včerejšek,“ říká a mrká na mě.

„Jo, nápodobně.“

„Co forma?“

To byl pravděpodobně vtip. Zřejmě si všiml, že vypadám trochu bledě.

Odcházíme, abychom nerušili ty, kdo sedí zahloubaní nad knihami. „Třeští mi hlava,“ říká s přehnaným povzdechem.

Zastavujeme se u pultu s mikrofilmy. Pátravě se jeden po druhém podíváme. Jako dva milenci, kteří uvažují, jak moc vážně ten druhý bere včerejší noc.

„Něco jsi mi vyprávěl,“ nadhodím zkusmo.

„Opravdu? My oh my. Asi jsem toho napovídal zbytečně moc. Pouštím si pusu na špacír, když se napiju. Musím tě požádat, ať se vším, co jsem ti řekl, zacházíš nanejvýš diskrétně.“

„Víš přece, že na mě se můžeš spolehnout.“

„Opravdu? Vždyť o tobě pořádně ani nic nevím. Ale máš pravdu, věřím ti.“

„To, co jsi mi vyprávěl, ve mně probudilo zvědavost.“

„To mě nepřekvapuje. Ačkoliv si nepamatuju, co jsem říkal. Nebo co jsem říct neměl.“ S tichým smíchem se rozhlédne po knihovně. „Pojď,“ chytne mě za paži a vede mě labyrintem chodeb a nahoru po schodech, dolů po schodech, několika dveřmi a nakonec do malé kanceláře s jeho jménem na dveřích. Je to podlouhlá úzká místnost plná knih a hromad papíru. Na okně visí žaluzie. Na stropě se točí ventilátor.

Spokojeně si povzdechne. „Tady, prosím. Tady si můžeme v klidu popovídat,“ a usazuje se do pracovní židle. Já zmizím někde v hloubi sedacího pytle na protější straně stolu. Dá mi práci vyhrabat se do polohy, která bude relativně pohodlná a zároveň nebude působit příliš nedůstojně.

„Takže co ty rukopisy obsahují, co tady analyzujete?“ ptám se.

„Detaily, detaily, detaily. Řeknu ti jednu věc. Většinu času tady trávíme tím, že znovu ty staré rukopisy procházíme.“

„Znovu? A proč?“

„Protože víme víc. Víc než ti, kdo rukopisy naposled procházeli a překládali. Čteme je a překládáme s dnešními vědomostmi. Jak přesné jsou překlady biblických spisů? Mohou dnešní znalosti vrhnout nové světlo na chápání a výklad starých rukopisů? Ovlivní nově objevené rukopisy, jako jsou svitky od Mrtvého moře, to, jak porozumíme dříve nalezeným biblickým textům?“

„Ty se pořád jen ptáš a ptáš,“ namítám.

„A hledám nové odpovědi. Překládat několik tisíc let staré texty znamená nejen být kovaný v lingvistice a mít jazykové znalosti, ale jde také o nové chápání a znalosti vůbec.“

„A možná taky o víru?“

„To především.“

„A co když objevíte skutečnosti, které mohou vírou otřást?“

Podívá se mi do očí. Ve světle pronikajícím dovnitř skrz žaluzie vidím, že má kalné oční bělmo.

„Proč myslíš, že máme tolik tajností?“ zeptá se přiškrceným hlasem.

Kroutím se v poměrně marném pokusu nadsadit se v pytli o trochu výš.

„Dám ti příklad,“ říká Peter. „Rozdělil Mojžíš s Boží pomocí Rudé moře, aby se prchající Izraelité dostali do bezpečí a faraónova vojska se utopila, když se voda navalila nazpátek?“ Opře se lokty o stůl, složí ruce přes sebe a bradou spočine na palcích. „Institut strávil řadu let bádáním o mýtu, jak Mojžíš moře rozdělil. Naši lingvisté objevili jednu možnou mýlku v překladu nebo možná spíš ve výkladu hebrejského výrazu ‚Yam suph‘. Což se dá vyložit jako ‚místo tak mělké, že tam roste rákosí‘. Yam suph,“ opakuje.

Pokouším se to po něm opakovat, ale zní to, jako bych měl vadu řeči.

Z jedné police vytahuje Peter historický atlas a nalistuje písmeno S - Sinaj. „Ve starých časech sahal Suezský záliv podstatně dál na sever,“ podrží přede mnou atlas a ukazuje na mapu. „A celá tahle oblast byla mělká a zarostlá rákosem a třtinou. Naši badatelé - mezioborový tým lingvistů, historiků, geografů a meteorologů - se chytili tohohle jazykového detailu. A došli k závěru, že Izraelité mohli vodu přejít v místě, kterému dnes říkáme Bardawílské jezero.“

Tiskne ukazováček do papíru. Mhouřím oči a snažím se zorientovat v zeměpise.

„Vyzkoušeli jsme několik modelů v počítačovém simulátoru,“ pokračuje. „Tady je tak mělko, že když byl dost silný vítr a trval dostatečně dlouho, dokázal odtlačit masu tři až čtyři metry hluboké vody.“ Bříšky prstů odhání vodu pryč. „A tak mohl Mojžíš skoro suchou nohou přejít odvodněné moře. Ale - „ zdvíhá varovně prst, „když se potom vítr utišil nebo změnil směr, vrátila se voda ve vířivém přívalu zase zpátky.“ S prásknutím pleskne dlaní o atlas.

„Ty vole!“ vyletí ze mě. To nezní moc vědecky. Ale nic jiného mě v tu chvíli nenapadá.

Samolibě se zakloní v židli. „Nebo potopa? Co se tenkrát vlastně stalo? Naši archeologové, paleontologové a geologové našli důkaz, že záplavy před sedmi tisíci lety od Černého moře nadobro vyhnaly jednu zemědělskou kulturu.“

„Já si vždycky myslel, že potopa postihla osídlení mezi Eufratem a Tigridem?“

„No jo. Pouze jeden z mnoha dohadů. Všechno to stojí na dohadech. Hypotézách. Ale my jsme analýzou starých pramenů rekonstruovali to, co se mohlo stát.“

„Jakých pramenů?“

„Spousty pramenů, jako je bible, čtyři tisíce let staré destičky s klínovým písmem, epos o Gilgaméšovi, indická sbírka Rigvéda. A spousty dalších méně známých artefaktů.“

„A na co jste teda přišli?“

„Tak začneme s geology. Našli v Černém moři sedm tisíc let staré usazeniny a v nich mořské živočichy. K těmhle usazeninám došlo rychle. Jako při povodňové vlně. Nezapomeň, že Černé moře původně bývalo sladkovodní jezero, vnitrozemské jezero oddělené od Středozemního moře jazykem země u Bosporské úžiny. A představ si, jak Středozemní moře postupně s narůstající intenzitou tou křehkou bariérou země proniká, až ji nakonec protrhne. To musela být velkolepá podívaná! Moře, které zaplaví jiné moře! Řev vodní masy musel být slyšet v okruhu pěti set kilometrů. Tři sta dnů trvalo, než se hladina obou moří vyrovnala. Černé moře stouplo o sto padesát metrů. Ale protože okolní krajina je tak rozlehlá, je možné, že se úrodné zemědělské oblasti na severu zaplavovaly zvolna. Den za dnem vyhánělo stoupající moře lidi dál a dál do vnitrozemí.“

„To teda musel být zážitek,“ otřesu se.

„A teď se dostáváme k další indicii. Archeologické nálezy ukazují, že právě v téhle době se ve východní a střední Evropě objevily vysoce vyvinuté zemědělské kultury.“

„Uprchlíci od Černého moře?“

„To nevíme. Ale je to pravděpodobné. Jazykověda tenhle předpoklad podporuje. Skoro všechny indoevropské jazyky pocházejí z jednoho prajazyka, jak praví mýtus o strašlivé potopě. Tyhle příběhy se tradovaly od úst k ústům, a byly zapsány až za dva a půl tisíce let, když lidé vynalezli písmo. My si myslíme, že tohle mohlo být základem mýtu o biblické potopě.“

„Mýtu?“ ptám se. „Já myslel, že se spíš zabýváte důkazy o tom, že bible je pravdivá.“

Nasadí nečitelný výraz. „Já netvrdím, že v tom neměl prsty Bůh.“ Potom prudce vstane, přednáška skončila, a vracíme se zpátky do knihovny. Ani jeden z nás nic cestou neříká. „Uvidíme se později,“ zamumlá, poplácá mě po rameni a jde si po svých.

Zůstanu rozpačitě stát na místě, osamělý a zmatený ze všech těch nevyjasněných náznaků.

(6)

Nad vrcholkem Potaly se vznášel osamělý drak.

Kláštery mě vždycky přitahovaly. Ticho, kontemplace, nadčasovost. Tichá mystika. Blízkost něčeho většího, neuchopitelného. Ale na Schimmerově institutu ve mně pocit kláštera nevzbuzuje nic. Myslím na Potalu - pověstmi opředený klášter ve Lhase se zlatými střechami a kupolemi. Zarámovaný tibetským pohořím. „Nad vrcholkem Potaly se vznášel osamělý drak.“ Takhle procítěně končí kniha, v níž jsem se poprvé setkal s klášterním životem. Bible hnutí hippies, Třetí oko z roku 1956, je autobiografie tibetského lámy Lobsanga Rampy. Úchvatné vyprávění o životě v tibetském klášteře a jeho okolí - život naplněný studiem, lety na dracích, modlitbami, filozofií a astrálními cestami. Hodně mě překvapilo, když jsem se dozvěděl, že Lobsang Rampa vůbec není přikrs-lý mnich zamotaný do orientálních hábitů, ale naopak urostlý Angličan s dialektem z hrabství Devonshire, kterého novodobá mystika uchvátila dávno předtím, než se objevil termín new age mysticism. Nejenom že sám sebe vnímal jako tibetského lámu v Angličanově těle. Tvrdil taky, že kočky jsou na Zem seslány z jiné planety, aby nás tu pozorovaly. Je něco divného na tom, že nesnáším kočky?

Bráním se iluzím. Všemu, co není úplně tak, jak si představujeme. V Schimmerově institutu se moc nevyznám. Což zas nemusí tolik znamenat. Občas se moc nevyznám ani ve své kanceláři. Nebo ve svém bytě v neděli hodně brzo po ránu.

Po polední siestě dlouho sedím a zapisuju si do deníku. Miluju škrábavý zvuk pera o papír. Je to jako naslouchat myšlenkám. Jedna z mých myšlenek, která teď skřípe o papír, hloubá nad tím, zda Schimmerův institut není MacMullinovým nástrojem. Je možné, že jsem paranoik. A každopádně jsem paličák.

Myšlenky mi bloumají temným zamlženým lesem otázek a strachu. Pokud má tenhle institut židovský základ, potom je snad v jejich zájmu jednou provždy dokázat, že se křesťané mýlili. Ale pokud je institut křesťanský, chtějí možná obsah schránky zničit, aby zachránili víru, církev a moc. Tenhle les je pro mě moc velký a mlha trochu moc hustá. Ale jde jen o to si vybrat. Dvě konspi-race za cenu jedné!

(7)

Kvečeru, pronásledován svými vlastními nutkavými a absurdními představami, sestupuju dolů do recepce a po-kračuju dál do baru. Nevidím nikoho, koho znám. Ale po několika hodinách přiběhne Peter. Zdravíme se a pak si najdeme stůl za klavírem. Číšník se chová velmi pozorně. Donese kávu, čaj a koňak, ještě než si stačíme o něco říct. Peter zvedá sklenku a připíjí.

„Můžu se tě na něco zeptat?“ říkám zkusmo a upíjím koňak. „Samozřejmě.“

„Co si myslíš o obsahu schránky?“

„The Shrine ofSacred Secrets,“ říká váhavě a přímo zbožně. Zamračí se, zřejmě o tom uvažuje. „Jako každý mýtus je to překroucená pravda. Po staletí si církev tenhle příběh přikrášlovala. To má ve zvyku.“

„A co v tom vidíš ty?“

„V jednom rukopise, který jsme tady v institutu zkoumali, a teď se bavíme o artefaktech z doby kolem roku 200, se naznačovalo, že Ježíš Kristus po sobě zanechal sbírku textů, které sám diktoval nebo psal.“

„To myslíš vážně?“

„Jo.“ ‚

„A jaké to měly být texty?“

„Jak to můžu vědět? Nikdo je nečetl. Nicméně tahle hypotéza existuje.“

„Ale co teda stálo v tom rukopisu, který jsi četl?“

„Tam se naznačovalo, že by mohlo jít o soubor životních zásad člověka. Přikázání. Nová přikázání, chceš-li. Rukopis ležel v zapečetěné nádobě v jedné egyptské hrobce. Tu informaci jsme se rozhodli nepustit ven. Dokud tomu líp neporozumíme. Zpočátku jsme ani nedocenili dopad toho, co jsme našli. Ale potom nám došla souvislost s mýtem o schránce svatých tajemství.“

„To zní dost neuvěřitelně.“

„Vatikán ta zpráva úplně vyvedla z konceptu. A hned nám na dveře ťukala papežská delegace. Ale nezapojili jsme je. Vatikán musí brát tolik všemožných ohledů. Pravda je pouze jedním z nich a upřímně řečeno poměrně dost podřadným kritériem. A teď Vatikán číhá jako ostříž a ví, že něco víme, ale neví, co to vlastně je. Moc nadšení nejsou.“

„Počkej! Ty chceš říct, že zlatá schránka, kterou jsme našli v klášteře Vaerne, možná skrývá rukopis diktovaný Ježíšem Kristem?“

Peter rozhodí rukama. „Všechno je možné.“ Zachvěje se.

„Myslíš, že svoje agenty na mě poštval Vatikán? Aby se zmocnil schránky?“

„Agenty?“ usměje se. „Vatikán samozřejmě má svoje metody. Ale jeho agenti jsou tak navyklí, že všichni slepě poslouchají, že by sotva dokázali jednat s člověkem, který jim poslušnost odepře. Ne, myslím, že Vatikán po tobě nejde.“

„Pokud tedy takový rukopis existuje, byť jako pouhá teorie, tak by o tom mělo vědět poměrně dost lidí, ne?“

„Nebo měl někdo potřebu to tajit.“

„Proč?“

„To si snad domyslíš.“

Napiju se koňaku. „Bylo by to fantastický. Úplně odlišná náboženská fakta… Fakta, která by změnila naše chápání křesťanství.“

„To je asi pro hodně lidí dost děsivá myšlenka.“

„Děsivá?“

„Nejpozoruhodnější novinka v historii světa. Větší než přistání na Měsíci. Vlastní evangelium Ježíše Krista.“

Z té myšlenky se mi zamotá hlava. Pokud to ovšem není koňakem.

(8)

Knihovní bar zavírá v jedenáct hodin. Pilní badatelé chodí spát brzy. Každopádně badatelé v poušti, kde hříchy zrovna na člověka nestojí ve frontě. Ploužíme se do recepční haly provedené v lesklém mramoru. Je skoro liduprázdná a Peter je podroušený.

„Nepůjdem se nadechnout čerstvého vzduchu?“ ptá se.

Připadá mi to jako dobrý nápad.

Venku je tma a svítí hvězdy. Vzduch nasládle voní a je mrazivě štiplavý. Peter mě vede kolem institutu a nahoru po svahu do fíkového a olivového háje. Tápeme tmou ve slabém odlesku z nebe a osvětlených oken institutu.

Kus dál ve svahu se zastavíme pod stromem, který rozpíná větve jako střecha. Kůru má rozdrásanou drápy staletí. Měsíc svítí skrz větve jako japonský lampion. Překvapivě chladný pouštní vzduch působí mírně opojně. Jako kdyby hned za zatáčkou nějaký záludný kaktus vypouštěl narkotické vůně a šťávy.

„Kdysi tu bývala přírodní oáza,“ poučuje mě Peter. Zhluboka se nadechuje nosem, jako kdyby si chtěl všechny ty vůně vychutnat. „To mniši vysadili všechny stromy. A starali se o ně. Je to div, že tady vůbec něco roste.“

„Kdo to byli? Ti mniši?“

„Skupina křesťanů i židů. Vzbouřenci, nespokojenci. Chtěli vytvořit nové společenství.“ Zasměje se jedovatě sarkastickým smíchem.

Rozhlížím se kolem sebe a snažím se ve tmě zorientovat. Odsud shora vypadá institut jako vesmírná loď, která tu ztroskotala a teď žhne a roztěká se po krajině. Z nebe padá hvězda jako předem objednaný filmový trik.

„To byl pohled,“ říkám.

„Přísně vzato pouhé zrnko písku, které shoří při střetu s atmosférou Země,“ poznamenává Peter.

Všechno kolem je černé, velké a nehybné. Tahle nálada ve mně probudí pocit důvěrnosti.

„Kdo jsi, Petře?“ ptám se.

S úsměškem vyloví z vnitřní kapsy placatku. Odšroubuje uzávěr a podává mně plochou, kůží potaženou lahvičku.

„Myslíš obecně?“

„No, dejme tomu pro začátek.“

„Vůbec nikdo.“

Napiju se. Koňak zanechává pálivý ocásek. „A v užším pohledu?“ Vracím mu placatku a kývnu na něj, že teď je řada na něm.

Peter si lokne, otřese se a lokne si ještě jednou. „V užším pohledu jsem ta nejpilnější včelka v úlu,“ vyprskne.

Díváme se jeden na druhého. Mrkne na mě, jako kdyby přiznával, že jeho odpověď vlastně žádná odpověď není.

„Vypadá to, že o schránce víš poměrně dost.“

„Jen teorie,“ odpovídá tiše. „Jsem vědec. To je můj život, znát takovéhle věci.“

„Ale znáš to dost dokonale.“

„Kdo říká, že to znám? Já se jen dohaduju.“

„Tak budeme pokračovat v dohadech,“ žádám ho.

„O co ti jde?“

„Jestli The Shrine oj Sacred Secrets opravdu existuje a jestli to je ta relikvie, kterou jsme našli v klášteře Vaerne…“ pustím se do vysvětlování, ale zarazím se a podívám se mu do očí. „Proč někomu jde o to, aby se té schránky mermomocí zmocnil?“

„Asi jim jde o obsah, ne?“

„Komu?“

„To může být kdokoliv. Badatelé. Sběratelé. Vatikán. Tajné spolky.“

„Proč?“

„Představ si, že obsah schránky může být choulostivý.“

„Jako například co?“

„Třeba něco, co se nějakým způsobem týká dogmat.“

„Jakým způsobem?“

„Takovým způsobem, že bude nutné přepsat celou biblickou historii.“

„Jak to?“

„Teď se děláš hloupější, než jsi. Bible per definicione neobsahuje žádný omyl. Nedá se opravovat.“

„I kdyby ten rukopis převrátil jisté představy naruby, mělo by to nějaký praktický dopad?“

Zamračí se. „Tohle nemůžeš myslet vážně, kamaráde! Uvažuj! Může to otřást křesťanskými životními zásadami. Víra lidí se zachvěje v základech. Postavení církve může být ohroženo. Jen takové maličkosti.“

Zahvízdnu. Neuměle a roztřeseně.

„V krajním důsledku!“ dodá. Bere k ústům placatku a s pohledem upřeným na mě pije. Ztěžka polkne. „Nicméně tohle jsou ryzí dohady, nic víc.“

„Napínavé teorie.“

„Historie je napínavá. Už jen proto, že historie je výklad, tlumočení.“

„Interpretace očima budoucnosti.“

„Přesně tak! Pro své současníky byl Ježíš Kristus především politickou osobou.“

„A Synem božím.“

„No… na jeho božství se zaměřila spíš až následující epocha.“

„Následující epocha?“

„Nebo obráceně. Abys Ježíše zasadil do historie, musíš se vrátit jednak k tisíciletému čekání židovstva na Mesiáše a k politické situaci v Judeji a Palestině.“ Olízne si rty a otře je hřbetem dlaně.

„Na tohle teda zrovna odborník nejsem,“ přiznávám.

„Římská říše se rozrostla do mohutných rozměrů,“ pokračuje. „Judea se stala jakýmsi lokálním královstvím, v jejím čele stál Herodes jako král, ale ve skutečnosti ji ovládal Řím prostřednictvím Piláta Pontského. Pro obyvatelstvo byl Řím vzdálený, ale hodně dráždivý a bolestivý vřed. Společnost vypadala jako pestrobarevný cirkus poskládaný z různých sekt a uskupení, vlastizrádců a všemožných podvodníků, kněžstva a proroků, lupičů, vrahů a šejdířů.“

„Koneckonců jako kterékoliv dnešní velkoměsto,“ poznamenám a sáhnu po placatce. Koňak chutná teple a omamně.

Petrův pohled působí nepřítomně. Má takový naprosto pohlcený výraz, jaký občas mívají lidé bezmezné zaujatí nějakým problémem, a považují za naprostou samozřejmost, že ostatní to fascinuje úplně stejně. „Byla to doba vzpour,“ říká potom. „Zélóti kolem sebe shromáždili do politického a vojenského hnutí zhruba v době Kristova narození farizeje, esejce a další. Ježíš se narodil přímo do počátku stočtyřicetiletých revolt. A všichni, úplně všichni čekali na Mesiáše. Spasitele. Politického a náboženského vůdce.“

„A pak ho dostali.“

„No…“ pokrčí nos. „Opravdu dostali? Podívejme se na to z hlediska jazyka, sémantiky. Dnes má Mesiáš nebo Spasitel jiný význam než tehdy. Mesiáš v řečtině znamená Christos, tedy Kristus. V hebrejštině a řečtině to je vyvolený nebo pomazaný. Král, vůdce.“

„Vůdčí osobnost?“

„Přesně. Ve skutečnosti všichni židovští králové, kteří pocházeli od Davida, nesli pojmenování Mesiáš. Dokonce i kněží, které Římané provolávali za krále malých oblastí, používali sami pro sebe označení Mesiáš. Ale pro zélóty nebyl žádný z nich ten pravý Mesiáš. Jejich spasitel měl pocházet z Davidova rodu. Sen o Mesiáši hraničil s hysterií. Nesmíš zapomenout, že v první řadě nečekali na nějaké božstvo, ale na krále. Na velitele. Vůdce. Mesiáš bylo politické označení. Myšlenka Syna božího, jak dnes známe Ježíše, jim byla poměrně vzdálená. Oproti tomu ale věřili, že království Boží přijde každým dnem.“

„Ale dnes věříme v Syna božího a k němu se modlíme,“ namítám. „Doposud. Stovky milionů lidí. Ve většině zemí světa.“

Peter zvedá kámen a hází ho do tmy. Slyšíme žuchnutí o zem a pak se kámen párkrát odrazí, než zůstane ležet. „To je fakt,“ říká.

Loknu si koňaku. „A teď mi vykládáš, že zlatá schránka možná obsahuje něco, co by mohlo touhle vírou otřást?“ ptám se.

„Nevím. Já opravdu nevím. Je to možné…“ zhluboka se nadechne. „Ptáš se, co si myslím? Myslím, že ta tvoje schránka obsahuje něco…“ Zarazí se, jako kdyby postřehl, že ve tmě někdo poslouchá. Mžourám do tmy a snažím se zachytit zvuky, šustění látky, prasknutí větvičky pod chodidlem. Ale neslyším nic. Obracím se na Petra. Odvrací se. Podávám mu placatku. Pije malými rychlými doušky. Potom si ochlazuje hrdlo hlubokými nádechy svěžího vzduchu.

Nasloucháme tichu.

„Řekl jsi, že si myslíš, že schránka obsahuje něco…“

„…co by mohlo změnit pojetí dějin,“ dokončí větu. „A celého křesťanství.“

Nic na to neříkám. Ale myslím si, že by to bezpochyby ten hysterický zájem o schránku vysvětlovalo.

Peter sebere další kámen a hodí ho do tmy. Třeba tu nerušeně ležel pět set let. Cesta vzduchem ve tmě musel být šok. Ale teď už zase v klidu leží na zemi. Možná na dalších pět set let.

„Můžeš to trochu upřesnit?“ vyzývám ho.

Mírně potřese hlavou.

„Ale proč by měl být tenhle rukopis nutně tak důležitý?“ ptám se. „Třeba ta schránka obsahuje duchovní písně?… báseň?… tajný papežův milostný dopis? Nebo něco podobného?“

Uchechtne se a nakopne kořen, který trčí nad zemí.

„Milý zlatý, rukopis dovezený ve zlaté schránce do kláštera na konci světa určitě neskrývá návod na nákup a chov oslů, to mi věř.“

„Takže co v něm podle tebe je?“

Přemýšlí. A zatímco rozvažuje nad mou otázkou, bezostyšně si mě prohlíží. „Něco o křesťanství?“ říká tázavě. Nebo to spíš konstatuje. Tím si nejsem moc jistý.

„Rukopis Q?“ zkouším to.

Souhlasně zamručí. „Možná. Možná ne. Ani by mě to nepřekvapilo. Ale mám takový pocit… ne, myslím si, že Q to není.“

„A proč ne? Zapadalo by to do tvé hypotézy.“

„Bjorne,“ kontruje, „co víš o Schimmerově institutu?“

Pohlédnu dolů na osvětlený palác. „Jeden z předních světových výzkumných institutů v oblasti židovské a křesťanské historie,“ nadhodím zkusmo.

„Správně. Naše akademické alibi a věhlas.“ Nakloní se ke mně blíž a mě ovane štiplavý pach koňaku. „Řeknu ti tajemství.“

Mlčí a já čekám. Podává mi láhev. Jen malinko usrknu.

„Většina výsledků našeho bádání se publikuje v předních světových odborných časopisech. Nebo vychází v podobě zpráv, pojednání, disertací. Ale vedle toho provádíme výzkum, o jehož výsledcích neposkytneme kolegům ani slovo. Výzkum pro pár vyvolených.“

„A týká se?“

„Starých textů.“

Bohudík se mi do očí nepodívá, protože na mě to nijak zvlášť ohromný dojem neudělalo. Čekal jsem něco většího. Skryté poklady. Zapomenuté hroby králů. Starověké, nikdy nevyřešené záhady. Tajemství pyramid. Záhadné mapy odlehlých a nepřístupných horských údolí, kde z prehistorických ledovců teče čirý a namodralý elixír mládí. Mám trochu prostoduchou představivost.

„Staré texty,“ opakuje a mlaskne rty. „ Nebo jestli chceš, tak DNA naší civilizace a vědění. Prameny k pochopení minulosti. A tím i pochopení toho, co dnes jsme.“

„Trochu bombastická slova. Ale chápu, co tím chceš říct.“

„Původní rukopisy. Zápisky a poselství. Dopisy. Zákony a příkazy. Písně. Evangelia. Biblické texty. Svitky od Mrtvého moře. Nag Hammádí. Rukopisy, které zrovna tak dobře mohly být součástí bible, ale nikdy se tam nedostaly. Protože to tak někdo chtěl.“

„A nebyl to Bůh?“

Odfrkne si. „Bůh to rozhodně nebyl.“

„Pokud nikdo neví, co ve schránce je, ani co stojí v onom případném rukopise, tak proč po tom tak zoufale jdou?“

Peter vzhlédne. Vzduch je čirý. Skrz listy se mléčně lesknou hvězdy. Projede mnou vnuknutí, že světýlka blikající na nebi jsou minulost. Ty nejvzdálenější hvězdy přestaly svítit dávno před tím, než vznikla Země.

Poodejdeme o pár kroků dál. Peter usedá na skálu. „Kdybych měl hádat,“ říká, „ tak bych asi sázel na biblické texty.“

Sednu si vedle něj. Kámen přes látku kalhot studí. „Myslíš originální biblické rukopisy?“

„Například. Buďto úplně neznámé, ale přesto ústřední texty. Nebo původní rukopisy známých textů, které dokazují, jak pozdější doba změnila obsah.“

„Bible?“

Potřese hlavou. „Ano. Překvapuje tě to?“

„V podstatě jo. On se někdo odvážil pohrávat si s biblí?“

„Samozřejmě.“ Peter vyloví doutník a zapaluje si. Plamínek zapalovače ve tmě oslnivě zazáří. Tuším roje hmyzu, které nevidíme. Pach kouře přehlušuje vůni květů a stromů v oáze.

„Bible nebyla napsána jednou provždy,“ poučuje mě.

„Bible představovala kolektivní výklad a porozumění. Někdo začal. Jiný to dokončil. A mezitím si historii při-kreslovali.“ Vdechuje kouř a vyfukuje ho nosem. „K pochopení Nového zákona musíme nejdřív porozumět historii,“ říká. „Bibli nemůžeš číst odtrženě od historické skutečnosti, v níž žili prorokové a evangelisté.“

Zamručím. A znovu se napiju. V knihovně někdo rozsvěcí. Skleněné kupole ve střeše vzpurně blikají neonovou modří. Jako kdyby zářivky upadly do hlubokého spánku a teď se vzpouzely a nechtěly se nechat probudit.

„Já jen nevidím žádnou spojitost mezi biblickou historií a johanity?“

„Ti přišli až daleko později. Jako správci a ochránci těch poznatků, které jsou ve schránce uloženy. Dodnes. Johanité po pádu Jeruzaléma v roce 1187 své ústředí přestěhovali na křižácký hrad Acre. Tam zůstali přes sto let.“ Vyčkává. „Mnoho lidí ale neví, že johanité se v epoše Acre rozdělili do dvou větví.“

„Rozdělili?“

Tuším, že tahle informace je důležitá, ale nevím proč. Jeho oči ve tmě žhnou jako oharky. „Může se to zdát bezvýznamné. Jen hodně málo historiků a teologů ví, že se řád rozdělil. A ještě míň jich tuší proč. Historicky známá větev se přestěhovala na Kypr a na Rhodos a potom v roce 1530 do Messiny a na Maltu.“

„A ta druhá?“

„Zmizela. Nebo přesněji řečeno - začala pracovat tajně.“

„Proč?“

„To nevím.“

„Ale?“

„Tak spekulujme. Co když ta skrytá větev ochraňuje nějaké tajemství? A jejich jedinou funkcí je předávat jisté vědomosti. A střežit je.“

„A kdo by se o tohle všechno staral?“

„Třeba pořád ještě existuje velmistr?“

„Ty myslíš, že johanité pořád ještě mají velmistra?“

„Velmistra, o němž ani sami členové řádu johanitů nevědí. Tajného velmistra.“

„A k čemu by jim byl, když je tak utajený?“

„Třeba předává dál jisté znalosti o naší minulosti. A třeba zrovna on chce ten rukopis.“

„Ty se ptáš?“

„Ne, dohaduju se.“

„Ty něco víš!“

Peter zvedá oči v sloup. „Já? Co já bych věděl? Co proboha měli johanité co dělat na severu? V odlehlém studeném Norsku? Z jakého důvodu by něco schovávali v oktogonu na konci světa?“

Neodpovídám. Ani se nepozastavuju nad tím, že ví o oktogonu. Já jsem mu o něm neříkal. Je neobvykle dobře informovaný.

„Třeba,“ říkám, „se tady jedná o nějakou indicii?“

„Vedoucí k čemu?“

„K pokladu?“

„Pokladu?“ tváří se nechápavě. „K jakému pokladu?“

„No… k ukrytému a zapomenutému merovejskému majetku.“

Peter vybuchne smíchy. „Tak ty patříš k lidem, co věří těmhle loupežným báchorkám? Ze lidé kdysi ukrývali majetek tak důkladně, že se doposud nedostal na světlo denní?“

„No, já vlastně nevěřím ničemu. Jen spekuluju. Stejně jako ty.“

„K tomu můžu říct jediné: stejně jako historické teorie o spiknutí svobodných zednářů a židů jsou tyhle historky o pokladech to nejživotaschopnější a nejtrvanlivější, co kdy existovalo.“

„Jo? Tak na nich asi něco bude, ne?“

„Jenže ty teorie předpokládají, že nesmírně bohatý člověk si umane něco tak nesmírně hloupého, že někam zakope nebo schová svůj majetek, místo aby ho svěřil do bezpečí někomu, na nějž se může spolehnout.“ Zasměje se. „Nezapomeň, že bohatí lidé se konec konců bohatými stanou kvůli tomu, že milují peníze a to, co peníze přinášejí. Nikdo své bohatství nikam nezašantročí, aniž se příbuzní dozvědí kam.“

„A kdyby to někdo náhodou objevil, tak byste to zřejmě byli vy, že?“

Peter zamručí cosi, co se dá vykládat i jako souhlas.

Nervózně se zasměju. „Petře, ty jsi křesťan, nebo žid?“

Nadechne se a vydá pisklavý unavený zvuk. „V co věřím,“ odpovídá tiše, „hraje podřadnou roli. Mě spíš zajímá, co vím.“

Později, když jsme vyprázdnili placatku a vraceli se zpátky do institutu, zakopl Peter o kořen. Jen díky mé bleskurychlé reakci se nezřítil dolů z prudkého svahu. Zamumlá slova díků, která směřují buď ke mně, nebo k nějakému bohu, pokud v Petrově srdci zrovna v tom okamžiku zahořel plamen spravedlivosti.

V recepci si popřejeme dobrou noc.

Jsem opilý a motám se a taky je mi dost nevolno. Než se sklátím do postele a nějaká odstředivá síla mě uvrhne do spánku, kleknu si - ne nepodoben mnichovi - před běloskvoucí porcelánovou mísu a zvracím.

(9)

Po snídani, kterou ale jím tak pozdě, že by se dost oprávněně dala nazvat obědem - skládá se z opečeného toastu, míchaných vajíček, která by potřebovala ještě chvilku dosmažit, švestkového jogurtu a čerstvého pomerančového džusu - jdu do knihovny. Ve starobylé abecední kartotéce se prolistuju až k Vaerne a heslo mě odkáže o centimetr dál k Varné, kde nacházím reference na čtyři knihy a sbírku rukopisů. Trvá mi tři čtvrtě hodiny, než sbírku najdu ve sklepním skladu knihovny na polici dva metry nad zemí. Knihovník, který působí dojmem, že dostal školení v poddůstojnické škole v Uruguayi a víc než cokoliv jiného si přeje, aby si mohl v praxi osvěžit znalost hmatů z volitelného kurzu „Rafinované způsoby mučení V-IX“, vyndá rukopisy z krabice a položí je na stůl pokrytý filcem. Jenže já okamžitě zjišťuji, že z toho nebudu mít nic. Rukopisy jsou v hebrejštině.

Další hodinu listuji britskou knihou o rytířských řádech, v níž se věnuje johanitům přes dvě stě stránek a templářům třikrát tolik. Nalézám americkou disertaci z roku 1921, která rozebírá Lukášovo evangelium z hlediska literárních metod. Podle badatele se lékař Lukáš (pravděpodobný souputník apoštola Pavla) nejvíc blíží moderním romanopiscům. Lukáš píše s epickým rozmachem, který vyhovoval vkusu jeho vzdělaných, sofistikovaných řecko-římských čtenářů. Ve svém evangeliu a ve Skutcích apoštolů kreslí Lukáš obraz Ježíše jako majestátního starozákonního proroka. Inspirován řeckými básníky ho zobrazuje jako napůl božskou bytost a hrdinu. To všechno jsem se dozvěděl.

Objevuji šedesát let starou práci pojednávající o tom, jak Lukáš a Jan vykládají rozkol mezi židovstvím a klíčícím křesťanstvím. Dočítám se, že pojem „křesťané“ vytvořil Lukáš, když popisoval zrod nové víry v Římské říši. S úžasem čtu, že Lukáš byl pohan a že většina jeho čtenářů patřila k lidem, kteří rozvažovali nad tím, zda je možné být křesťanem a zároveň dobrým občanem Césarovy říše. Tak pragmaticky Jan založen není. Víc než ostatní evangelisté se zabývá duší, božstvím, nebeskou mystikou. Badatel jménem J. K. Schulz - podle informace na přebalu se narodil roku 1916 - zdůrazňuje, že u Jana mluví Ježíš v dlouhých dialozích, kde se otevřeně prohlašuje za božskou bytost. Jan líčí, jak jsou židovští křesťané vyhnáni ze synagogy a potom i ze židovské náboženské obce. Ale tady jde o víc než o teologický spor, tvrdí autor. Boj mezi židy a křesťany je bojem o politickou a ekonomickou moc. Tedy krátce řečeno o vládu.

Vysedávám nad knihami celé hodiny a snažím se proniknout do myšlenek jiných lidí a do jejich výkladu. Hledám něco, co by mě přivedlo dál, ukázalo cestu k porozumění. Jenže nevím, co hledám, a tudíž to nenajdu.

Když zjistím, že se uvolnil jeden z počítačů, spěchám k němu přes celou místnost a předběhnu jednoho židovského badatele. Počítač je napojen na databázi knihovny a celého institutu.

Připojím se společným heslem uživatele, které je fixou napsané nad obrazovkou. Program vyhledávání je jednoduchý: podle témat, hesel nebo autorů. Nebo kombinace všeho.

Pro začátek vyťukám The Shrine of Sacred Secrets. Dostanu devět odkazů. První z nich je pojednání, které napsal táta, Llyleworth a DeWitt. Jsem na to pyšný. Dále nacházím stručný výklad mýtu. Potom celou sérii křížových odkazů na Bérengera Sauniěra, svitky od Mrtvého moře, Vaerne, johanitský řád, klášter svatého Kříže, Kam-býsése, Rennes-le-Cháteau, Turínské plátno, Klementa III., Ezechiela, rukopis Q, Nag Hammádí a knihovnu Schimmerova institutu. Ostatní dokumenty o mýtu nejsou přístupné.

Cosi v odkazech ve mně probouzí nejasné a nepříjemné chvění. Asi jako když člověk ve frontě na autobus uvidí tvář kluka, který ho v dětství šikanoval.

Přivolávám k sobě rukou jednoho z knihovníků a ptám se, jestli zná heslo, které mi umožní přístup k uzavřeným dokumentům. Žádá mě, ať se dívám jinam, a naklepe do počítače tajný kód. A potom si omluvně odkašle. Podívám se na obrazovku.

Unauthorized. Level 55 required, svítí písmenka.

Zamrazí mě.

(10)

Zamyšleně bloumám dolů dlouhou chodbou do svého pokoje. Koberec v chodbě je tmavě zelený. Kráčím neslyšně. Vylovím klíč z kapsy u kalhot a zamykám se zevnitř. Vidím to okamžitě.

Svazek výtisků z internetu leží přesně tam, kam jsem jej odložil. Ale šedá nit, kterou jsem zasunul mezi dva archy, je pryč. Ústřižek lepicí pásky, kterou jsem přilípl k vršku skříně, se uvolnil. Sirka zastrčená pod víko mého kufru leží na zemi.

Nemám strach. Dostanu vztek. Na ně. Na sebe, protože mi nedošlo, že jsou všude. I tady. Možná tady víc než kde jinde. Petra Leviho zřejmě platí přímo SIS, co já vím. Třeba je osobním asistentem Michaela MacMullina. A Llyleworth možná klidně sedí v místnosti plné monitorů a reproduktorů a sleduje mě pomocí kamer a mikrofonů. A usmívá se lžím, které mi servíruje Peter, aby zastřel, co schránka skutečně obsahuje.

Otáčím se ke stropu a hrozím moci pěstí. Pro případ, že na mě dohlíží neviditelnou čočkou.

Člověk by měl ctít své zvyky. Dokonce i takové, které se těžko udržují při životě. Rád si po obědě pospím. I když třeba neobědvám. Je to způsob, jak vypnout mozek.

Zhasnu světlo, zatáhnu oba béžové závěsy a lehnu si do postele. Přetáhnu si přes sebe chladivé tuhé prostěradlo. A schoulím se do klubka kostí, kůže a vlasů.

Spím dvě hodiny. Sny mě ani trochu neupokojí. Jsou prudké, děsivé, štvané. Připadám si obklíčený nepřáteli, posmívají se a šklebí. Vidím mezi nimi profesora Arntze-na a mámu. MacMullina a Llylewortha. Sigurda Lolan-da a tátu. Šeptají, naznačují, vysmívají se. Ale jakmile se k nim pokusím přiblížit, stáhnou se zpátky a zmizí ve snové mlze.

Probudím se a připadám si děravý. A všechen můj obsah tou dírou teče na podlahu. Potřebuju další tři čtvrtě hodiny, aby se mi vědomí vrátilo zpátky tam, kam patří.

Když se večer objevím u baru, Peter Levi už na mě čeká napůl skrytý v šeru lokálu. V očích se mu odráží plamínek svíčky. Zvedá sklenku koňaku na pozdrav. Zamávám mu.

„Takhle už se dál nemůžeme stýkat,“ zažertuju a usadím se proti němu. „Našel jsi dneska něco zajímavého?“

„A co vy?“ kontruju. Tváří se, že mě nepochopil. „Teď jsem odpočíval po obědě,“ říkám. „Tak pozdě?“

„Spím, když jsem unavený, ne když hodiny ukazují, že bych si měl jít lehnout.“

„Ale pak nebudeš moct spát v noci,“ upozorňuje mě starostlivě.

„S tím si poradím. Naspím se dost, až umřu.“ Zasměje se.

„Včera jsi řekl jednu věc, která mě zaujala.“

„To doufám!“

„O tom, že bible byla proces. A že někdo přikrášlil minulost.“

Bere mě v podpaží. „Nerad o těchhle věcech mluvím tady. Je tu moc uší.“

„Nepůjdeme ven do hájku? Líbilo se mi tam.“

Dopije skleničku koňaku. Beze slova se zvedáme a jdeme z baru pryč. Připadám si, jako kdyby se mi do týla vpalovalo sto pohledů. Ale když se otočím, nikdo se za námi nedívá.

(12)

Přecházíme po dláždění a asfaltovaném prostranství a dál do hájku. Všechno je tiché a nehybné. Začínám si pod stromy připadat jako doma.

„Abys pochopil mou úvahu,“ říká Peter cestou vzhůru svahem, „musíš chápat dobu, za kterou se ohlížíme. Většina z nás nějakou představu o Ježíšově současnosti má. Ale ta je zabarvená biblickým podáním. A v Novém zákoně se všechno točí kolem Ježíše Krista.“

„Ono to snad vypadalo jinak?“

„Ježíš se narodil do bouřlivé doby. A nezlepšilo se to ani po jeho smrti. Evangelia byla sepsána dlouho poté, co žil a zemřel. Evangelisté jen vyprávěli o tom, co bylo zase vyprávěno jim. Přetlumočili písemné prameny. Ale i kronikáři byli dětmi své doby. Ovlivnění svým okolím, duchem doby.“

Pomáháme jeden druhému přes vyvrácený kmen. Větve jsou plné spokojených listů, které si pořád ještě myslí, že všechno je v naprostém pořádku. Peter si opráší z kalhot kůru, než vykročíme dál.

„Začneme židovskou vzpourou,“ říká, „pádem Jeruzalému a zničením Chrámu. A tím, jak židé po tak potupné prohře vnímali sami sebe. Nejzatvrzelejší buřiči uprchli na skalní hrad Massadu. Když potom římští vojáci pevnost dobyli, nikoho tam nenašli. Vůbec nikoho. Všichni raději volili sebevraždu, než by se poddali Římanům. A tak se Massada stala symbolem židovské cti.“

„I když prohráli?“

„Ano, utrpěli porážku, to ano, ale přesto porážku plnou pýchy a nebojácnosti. Bylo jich příliš málo, převaha nepřátel příliš velká. Ale tahle neúspěšná vzpoura dala vznik pochybnostem ze strany židů i nových křesťanů. Žádali odpověď. Jeruzalém byl zpustošen. Chrám zbořen. Kde je jejich Bůh? Co zamýšlí? Co chce? Bez Chrámu, který pro ně byl shromaždištěm, ztratilo kněžstvo mocenskou základnu.“

„Ale někdo přece zůstal?“

„To tedy ano. Totiž farizeové neboli rabíni. Zaplnili vakuum, které po sobě zanechalo kněžstvo. A rabíni potom dovedli židovství k dnešní podobě.“

„A křesťané?“

„Novokřesťané stále ještě patřili k židovství. A ti byli snad ještě zmatenější. Co se stalo se slibovanou Boží říší? Co se stalo s Mesiášem? Tyhle otázky se pokusil zodpovědět Markus. Sepsal své evangelium roku 70 po Kristu. Čtyřicet let po ukřižování. Jeho evangelium bylo první, ačkoliv má v Novém zákonu číslo dvě. Napsal ho čtyřicet let po Kristově smrti. To je dlouhá doba.“

Zastavujeme se. Peter si zapaluje krátký doutníček, obrací ho proti sobě, pozoruje žár a při tom opisuje ve vzduchu kruhy.

„V těch letech se Ježíšův příběh tradoval ústně, v příbězích nebo v podobě písní,“ pokračuje. „V malých křesťanských společenstvích sedávali lidé v záři ohniště nebo u krbu a vyprávěli si, co jim vyprávěli jiní. A občas to trochu pozměnili. Tu něco ubrali, tam něco dodali. Vyprávěli o Ježíšových podobenstvích a zázracích. O jeho slovech a činech. Předávali si vzpomínky zabarvené přáním, sny a historickými tužbami minulosti. Fakta splynula s legendami, mýty a oslavnými písněmi.“

Kousek od nás se rozburácel dieselový agregát zavod-ňovacího systému.

„Mnoho vědců je přesvědčeno o tom, že Marek napsal své evangelium v Římě, jiní se zase přiklánějí k Alexandrii nebo Sýrii. Ale všichni jsou zajedno v tom, že Marek i jeho žáci byli v exilu, daleko od svého domova, že mluvili řecky a že nebyli moc obeznámeni s židovskými zvyky.“

„Jako kdyby stáli mimo společenství?“

Zamyšleně přikyvuje. „Svým způsobem ano. Tihle lidé pátrali po svých kořenech. Markovo evangelium bylo sepsáno krátce po neúspěšné židovské vzpouře. Představ si, jaká asi tehdy vládla nálada! Zoufalství. Pobouření. Potřebovali novou víru, potřebovali naději. Stejně jako Ježíšovi na kříži muselo Markovým čtenářům připadat, že je Bůh opustil. Lidi po nich plivali a tupili je.“

„Takže se k Markovi uchýlili pro útěchu?“

Nadechne tabákový kouř až do žaludku a při řeči ho zase vypouští ven. „Marek si sám připadal jako inspirativní duch. Jako člověk, který může židům dát novou naději. Mnozí z nich pocítili zvůli Římanů na vlastním těle.“

Hájkem zavane příjemný větřík. Přináší s sebou nedefinovatelnou vůni, která na chvilinku přehluší parfémovaný tabák.

„V souladu s duchem doby kreslí Marek obraz Ježíše jako tajemné, mystické, božské osoby. U Marka není Ježíš buřič, jak na něj mnozí až do revolty pohlíželi. Ježíš měl u něj poněkud hlubší rozměr. Vlastnost, která byla základem toho, co historikové náboženství nazývají mesiášským tajemstvím.“

„A to znamená?“

„Lidé tuší, ale nechápou, kdo je. Zahaluje svou totožnost do mlhy. Jen Ježíš ví, co musí Ježíš udělat. Jeho posláním na Zemi není dělat zázraky. V té době dokázal zázraky dělat kdejaký mudrc. Jen Ježíš věděl, že je synem člověka. Přišel na Zem, aby trpěl a zemřel. Aby spasil lidstvo.“

„To nejsou žádné maličkosti,“ poznamenám.

Peter drží doutník mezi bříšky prstů a s přivřenýma očima vdechuje kouř. Vidím, jak v institutu pod námi v jednom okně zhasne světlo a rozsvítí se v jiném. Tuším stín za jedním závěsem. Peter vytahuje placatku a podává mi ji. Je plná. Dám si doušek koňaku a vracím mu ji. Dívá se před sebe, usrkne a podá mi placatku zpátky.

Říká: „Matouš měl úplně jiné čtenáře než Marek. Matouš byl židovský křesťan a své evangelium napsal až patnáct let po Markovi. Markovo evangelium četl a většinu z něj do svého převzal. Matoušovi čtenáři jsou židé a současně i křesťané. Uprchli do krajů v severní Galileji nebo jižní Sýrii. I tady se rabíni chopili většiny moci. Křesťané jsou v menšině. A pro Matouše je důležité zdůraznit, že Ježíš je židovský bůh. Není vůbec náhodou, že Matouš zahajuje své evangelium Ježíšovým rodokmenem, který vede až k Abrahámovi. Přestože je paradoxní, že sledoval právě Josefovu větev, jelikož Josef není zrovna pokládán za Ježíšova otce.“

Tiše se zasmějeme.

„Matouš se snaží vytvořit mojžíšovský obraz Ježíše,“ vykládá Peter. „V jeho evangeliu káže Ježíš na hoře stejně jako Mojžíš, a proto přidává pět kázání, která odpovídají pěti Mojžíšovým knihám. Myslím, že si Matouš přál, aby čtenáři považovali Ježíše za ještě větší postavu než Mojžíše. U Matouše dále hrají nápadnou roli farizeové, a to se vysvětluje tím, že právě farizeové Matoušovy čtenáře tolik pobuřovali. Jejich moc po vzpouře vzrostla. Farizeové a křesťané spolu v té době soupeřili o budoucí vývoj židovství.“

Peter se krátce odmlčí a povzdechne si. Podívá se na doutník, pak zamáčkne oharek mezi prsty a nedopalek odhodí.

„Pak vypukne další židovská vzpoura, a ta jednou provždy od sebe židy a křesťany oddělí,“ pokračuje. „Šedesát let po Massadě rozpoutal lidový židovský buřič Bar Kochba novou vzpouru proti Římanům. Představoval se jako potomek krále Davida a označoval se za nového Mesiáše. Židé se začali znovu bouřit. Je to ten, na nějž čekali? Je to Spasitel, který konečně přišel? Kolem nového hrdiny se seskupilo hodně lidí. Ne však křesťané. Ti už svého Mesiáše měli. Bar Kochba vedl své přívržence do jedné jeskyně nedaleko Massady. Římané skrýš našli a obléhali ji. Někteří z židů se vzdali. Jiní zemřeli hladem. V Jeskyni hrůzy nalezli archeologové nedávno čtyřicet koster žen, dětí a mužů. V Jeskyni dopisů se našly dopisy od Bar Kochby, které dokazují, že věřil, že obléhání vydrží. Ale to se nestalo. S Bar Kochbou zemřela víra židů v nového Mesiáše.“

„A křesťané?“

„…ti čekali stále, že se Ježíš vrátí, jak slíbil.“

„Ale nic se nestalo?“

„Vůbec nic. Jak u křesťanů, tak u židů se z naděje v boží říši stávala abstraktní a duchovní myšlenka a ztrácela na konkrétnosti. Dá se říct, že křesťanství má dva zakladatele: Ježíše se svou vřelou a v podstatě jednoduchou naukou. A druhým je apoštol Pavel, který přetvořil Ježíše v mytologickou a božskou postavu a jeho učení dodal abstraktní náboženskou a duchovní dimenzi.“

„Ale pokud byl Ježíš jen politickou postavou, mizí tím základ křesťanství,“ uvažuju nahlas.

„A jeden z nosných trámů kulturního dědictví západní civilizace.“

S takovými myšlenkami zůstaneme stát a koukáme se do tmy.

Něco začne pípat. Nejdřív nechápu, co ten zvuk znamená. Ale vychází od Petera.

„Osobní vyhledavač,“ usmívá se omluvně. Vyloví ze vzpurné kapsy malou krabičku a mžourá na zprávu na miniaturní obrazovce.

„Je chladno,“ říká. „Nepůjdeme zpátky? Ještě si stačíme dát něco na zahřátí, než v baru zavřou.“

S očima upřenýma na temnou cestu se opatrně spouštíme dolů k institutu.

„Myslíš, že něco takového rukopis ve schránce obsahuje? Něco, co vrhne na chápání Ježíše nové světlo?“ ptám se.

„To není úplně scestná domněnka.“

„Přemýšlím, co by to mohlo být.“

„No, tak to určitě nejsi sám,“ poznamenává Peter se smíchem.

(13)

V recepci je teplo a příjemně a bzučí to tu všemožnými zvuky. Náladová hudba a šum hlasů ze Studijního salonku. Někde netrpělivě vyzvání telefon. Za přepážkou slabě a intenzivně pípá elektronický alarm. Peter mě tlačí do baru a prosí, ať objednám, než si vyřídí nevyhnutelnou záležitost. „Močák,“ zašeptá a zvedne oči v sloup.

Právě když se vrací zpátky, nesou nám kávu a čaj. Peter má ve tváři zvláštní výraz.

„Stalo se něco?“ ptám se.

„Nic zvláštního.“

Ztiším hlas: „Petře… znáš SIS v Londýně?“

„Samozřejmě.“

Jeho přiznání mě překvapí. Myslel jsem, že bude dál hrát nevědomého. „Proč?“ ptá se důvěrně. „Co o nich víš?“

Zvedne obočí. „Co bys chtěl vědět? Financují dost významnou část našeho výzkumu. Na několika projektech úzce spolupracujeme.“

„Týká se některý z nich mě?“

„Nevěděl jsem, že jsi předmětem bádání.“

„No, každopádně jsem předmětem zájmu.“

„Ze strany SIS?“

„Jasně.“

„To je divný. Připravují tu o víkendu konferenci. Nové poznatky o etruské etymologii.“

„Divný,“ opakuji. „Proč se o tebe zajímají?“

„To je přece jasný. Jdou po schránce.“

„Aha.“ Ale víc už neříká nic. „A mně začíná docházet proč.“

„Neuvažoval jsi o tom, že na ni mohou mít právoplatný nárok?“

Čekal jsem to. Signál prozrazující, že i Peter je víc než náhodný satelit na dráze kolem mého bytí. „Možná,“ zamumlám.

„Chtějí jen prozkoumat obsah, ať už je to cokoliv.“

„Jistě.“

„Říkáš to dost skepticky.“

„Snažili se mě obelhat. Všichni. A tipuju, že ty taky.“ Rty se mu zakřiví do úsměvu. „Takže tohle je osobní záležitost?“

„To si teda piš.“

Číšník, který nám přinesl čaj a kávu, přichází s lístečkem a diskrétně ho podává Petrovi. Ten se zběžně na lístek podívá a zastrčí ho do kapsy.

„Děje se něco?“ ptám se.

Dívá se do sklenky. „Jsi pěkný paličák, Bjorne Belto,“ konstatuje. Zní to skoro obdivné. A poprvé se mu podařilo vyslovit mé jméno téměř bezchybně.

„Nejsi první, kdo to říká,“ poznamenávám.

„Obdivuju tě.“

Dopije a dívá se unavenýma, nepřítomnýma očima. A pak mě překvapí, protože se zničehonic zvedne a popřeje mi dobrou noc. Měl jsem dojem, že chce posedět a vyzpovídat mě. Nebo se vytasit s finanční nabídkou. Případně skrytou výhrůžkou. Místo toho mi podá ruku a pevně ji stiskne.

Zůstal jsem sedět sám s vlažným čajem a pozoruju lidi kolem sebe: tiše hlučí pod dekou kouře a smíchu.

Občas si člověk připadá, jako kdyby všichni ostatní v jeho životě byli jen statisti najatí proto, aby se vyskytovali vždycky poblíž, ale nevšímali si tě, a domy a krajina jako kdyby byly jen narychlo postavené kulisy čistě kvůli dokonalosti iluze.

Čaj má na mě mimořádně močopudný vliv. Po dvou šálcích si musím proklestit cestu davem kolem nouzového východu k dokonale a bez poskvrnky čisté pánské toaletě. Páchne antisepticky. Při močení se snažím vyhnout pohledu na vlastní tvář.

Náhodou mám štěstí. Když opět vyjdu ven, zahlédnu v chumlu paží a hlav číšníka v rozhovoru se třemi muži.

Zůstanu jak opařený. Kdyby se na mě někdo v té chvíli podíval, musel by nabýt dojmu, že jsem solný sloup. Bílý a nehybný.

V hemžícím se davu spatřím Petra. Vidím King Konga. A také svého dobrého přítele MacMullina.

Před vchodem je stojan s koly, moderními horskými bicykly, které se používají na přepravu mezi jednotlivými budovami institutu. Nezamykají se. Jsou k zapůjčení. Kdo by taky kradl kolo na poušti, že?

(14)

Svítí měsíc. Kolem mě je tma bez konce. V dálce tuším hory, nevnímám je očima, ale jako přízrak v zákrutách tmy. Všechno je velké, černé a ploché. Připadám si, jako kdybych na kole šlapal ve vzduchu. Mou pozornost upoutává střídavě nebe klenoucí se nade mnou a kužel paprsků z cyklistické lampy, který si kolo rozechvěle za sebou vleče po asfaltu.

Je mi zima. Mám strach. Přesně takhle se musí cítit astronaut, když se vznáší vesmírem a stále dál se vzdaluje od kosmické lodi.

Ani zvuk. Nic, ani štěkot kojotů, vzdálené houkání vlaku nebo hudlání cvrčků. V té kupoli ticha slyším jen skřípění kola.

Noc nemá konce. Měsíční světlo je mdlé a studené. Světlo z lampičky na kole polyká v černočerné tmě dělící čáru metr po metru.

K ránu se podél horizontu zableskne zlatavý proužek. Snažil jsem se šlapat tak, abych se zpotil, ale zuby mi drkotají zimou.

U ohromného rezavě červeného balvanu se zastavím, sotva popadám dech a třesu se jako osika. Zůstanu sedět na tvrdém sedadle a kochám se rozbřeskem.

(15)

Když mi bylo osm, vzal mě táta s Trygvem poprvé do sauny. Udělali jsme si v třeskutém mrazu dlouhý výlet na běžkách a pozvání do sauny bylo jako lístek na tajné rituály dospělých. První minuty jsem seděl odhodlaně a lapal po dechu. A pak táta chrstnul na rozžhavené kameny na topení naběračku vody.

V poušti nejsou žádné dřevěné dveře, kterými se dá utéct ven.

Horko mě sevřelo jako vařící rukavice. Vzduch je těžký a nasycený. Parno mně obepíná tělo a bolí mě dýchat. Sluneční paprsky mě probodávají a oslepují.

Slapu mechanickými pohyby. Každé našlápnutí je překonání sama sebe. Najednou si uvědomím, že jsem slezl z kola a vedu ho.

Vzduch se tetelí. Horko je jako stěna ze ztuhlé gumy.

Slyším auto daleko dřív, než se objeví. Proto stačím odvést kolo ze silnice a schovat se do prohlubně. Po několika minutách projede kolem mě.

Mercedes s tmavými skly.

Pro jistotu zůstanu v příkopu chvíli ležet, a taky se potřebuj u trochu sebrat. Kdysi tudy tekl potok. To už je velmi dávno. Zhruba ve starověku.

Mám žízeň. Nevzal jsem si s sebou nic k pití. Když jsem vyrazil, nebylo moc teplo. Počítal jsem, že mi cesta z institutu do civilizace bude trvat nějakých pět hodin. Čtyři pět hodin zvládnu bez vody. To jsem si myslel. Pokud se tady vůbec dá mluvit o myšlení.

Ve vyschlém řečišti potoka leží v nerovných vrstvách břidlice a rezavá písčitá zemina. Brázda se táhne ke vzdálenému nafialovělému horskému hřebenu. Přímo před očima mi skáče jakási dlouhonohá havěť. Vypadá jako radioaktivní mutant pavouka s broukem. Takže tu aspoň něco žije.

Slunce mi drásá obličej a ruce a nemilosrdně mě tlačí do ramenou. Sluneční paprsky váží několik kil. Kdybych neměl tak vyschlo v ústech, plivl bych na kámen, abych se přesvědčil, jestli se voda zaškvíří a odpaří.

Vedu kolo zpátky na silnici. Po pouhých několika minutách se mi po zádech začnou plazit plameny. Chvíli se snažím jít bokem a tlačit kolo. Asfalt se vaří. Lepím se. Nad silnicí se tetelí vzduch. Srdce mi buší. Pot mi z čela stéká do očí. Ze vzduchu pomalu mizí kyslík. Zívám a musím se soustředit, abych dýchal uvážlivě. Clonou slz pátrám po potoce, prameni, po stínu. Horko mě mačká k zemi. Za očima cítím černé bodavé tečky. Obzor se zúžil. Jako když se díváš opačným koncem dalekohledu. Ale zatím mě žízeň nepřivádí k šílenství. Kdybych tak aspoň zažil zrcadlení vzduchu, fatamorgánu, oázu hýřící barvami jako v Kačeru Donaldovi! Ale jediné, co vidím, je jalové moře kamení, vedro a vzdálené hory.

(16)

Na kolenou na ploché skále u kraje koryta, kde kdysi možná býval pramen, se probírám. Kolo je pryč.

Vysoukám se na nohy, potácím se a pátrám po silnici, po kolu, po čemkoliv, kde bych se mohl zachytit pohledem. Jazyk mám přilepený na patro a vyluzuju suché, mlaskavé zvuky. Hlava mi třeští. Je mi nevolno. Zvracím. Ale nic ze mě nevychází. Klesám na kolena a sténám. Podívám se vzhůru. Slunce je rozžhavené do běla.

Pak už si nepamatuj u nic.

VI.

Pacient

(1)

Zavrtali mi do lebky rozžhavený šroub, obličej potřeli leptavou sodou a ruce mi strčili do škopku s vřící lávou.

Slyším pulzování elektronického aparátu. Zvuky mi zní jako ozvěna tikotu našich nástěnných hodin doma ve věžatém zámku. Duté a pravidelné. Dech času. Odbíjely každou hodinu.

Máma je přestala natahovat ten den, kdy měl táta pohřeb. Nehybně nesly svědectví o tátově odchodu na věčnost a o vlastní vnitřní smrti.

(2)

„Bjorne Belto, vy jste ale paličák!“

Světlo je tlumené. Opatrně se nadechnu, vypustím vzduch, nadechnu se. Bolest burácí.

Bjerne, medvídku… probuď se… chlapečku… princátko moje…

Ležím v pokoji s nekonečně vysokým stropem. Pokoj voní starodávně. Stěny jsou štukované a nabílené. Napříč stropem se táhne puklina tenounká jako vlas a ve zdivu jsou vlhké skvrny.

„Probuďte se!“ nabádá něčí hlas.

Postel zastiňuje stojan s bledě zeleným, napůl průsvitným závěsem.

Když si špičkou jazyka olíznu rozpukané rty, kůže mi rozpraská od koutků úst až ke spánkům. Můj obličej je porcelánová maska, kterou nechali v peci vypalovat zbytečně dlouho a která pukne, jakmile do ní někdo ťukne bříškem prstů.

Bjerne, chlapečku, tak se přece probuď!

Do předloktí mám zapíchnutou kanylu. Z pytlíku kapačky nad postelí visí hadička. Tekutina zvolna odkapává všemi zákrutami do mé krve. Pokoj pravdy? napadne mě. Sodium pentothal, které olejem a tukem promaže brzdné kotouče mozkové.

Hlas: „Jste vzhůru?“

Nevím, jestli bdím nebo sním. Možná že jsem v nemocnici? Zřejmě vybavili náhodně vybraný pokoj lékařskými proprietami. Aby o mě mohli pečovat? Nebo mě chtějí podvést?

Pohnu zafačovanýma rukama. Je to jako zvednout rozžhavená olůvka. Zanaříkám. „Úžeh,“ konstatuje hlas. Něco na něm je mi povědomé. Otočím hlavu na stranu. A vidím jeho kolena. Ruce složené v klíně.

Jako starostlivý dědeček sedí MacMullin na židli vedle mé postele. Očima pátrá po mém těle. „Popáleniny druhého a třetího stupně na rukou, na hlavě a na krku,“ říká. „Úpal, samozřejmě. Dehydratace. Mohlo to dopadnout hodně špatně.“

Zasténám. Opatrně zvednu hlavu. V podstatě cítím, že to hodně špatně dopadlo. Ztuhle se pohnu a snažím se posadit. Zamotá se mi hlava. Oběma rukama se pevně chytím lesklých ocelových trubek postele.

„Našli jsme vás za pět minut dvanáct,“ říká.

Nemá zbraň, ale to vůbec nic neznamená. Asi mají humánnější metody, jak skoncovat s otravnými albíny. Třeba injekce. Nebo nás přivážou nahé ke sloupům v poušti a hvízdnou na mravence.

Za závěsem tuším šedý stín, mírně předkloněnou osobu, která poslouchá.

Sotva mohlo uběhnout moc dnů. Čas utíká, když se člověk baví. Venku před okny šustí listí. Dub? Osika? Ležím moc nízko na to, abych ten strom viděl. Ale někde uvnitř cítím, že už nejsem na poušti. Slunce je vlídnější, světlo laskavější. Vzduch voní kompostem a zelení.

„Kde to jsem?“ vysoukám ze sebe chraptivě. Poušť mi poprášila hlasivky pískem.

„Jste v bezpečí, Bjorne. Nemusíte mít strach,“ ubezpečuje mě teplý, konejšivý mužský hlas.

Nedokážu odpoutat oči od stínu na závěsu.

„Dostáváte morfium proti bolestem,“ informuje mě dál. „A jemnou mast z aloe very. Z morfia se můžete cítit trochu ospalý a mátožný.“

Projede mnou mrazivá bolest.

Lehce mi položí ruce na pokrývku. „Bjorne, milý, statečný příteli. Tohle zašlo příliš daleko. Prosím, nemohl byste nám prozradit, kam jste tu schránku schoval?“

Dívám se na něj bez odpovědi a oči se mi samy zavírají. Po chvíli slyším, že odchází.

Stín je pryč.

Tu noc jsem vypil asi tak hektolitr vody. Pravidelně se na mě přichází podívat sestřička, jestli něco nepotřebuju a jestli morfium ještě účinkuje. Účinkuje báječně, děkuju, vidiny jsou jako živé a většina z nich se točí kolem Dianě.

V deliriu čekám na pokračování.

* * *

Je to Diane.

Lehké zaklepání mě k ránu probírá z dřímot. Chvíli hledám anglická slova pro vstupte, až si uvědomím, že to je úplně stejné jako v norštině.

Světlý hlas říká: „Jak ti dneska je?“ Má chladný i teplý tón zároveň - zahanbený, slavnostní, pátrávý - jako kdybych byl dva roky ve válce a vrátil se domů ke své milované ženě bez rukou a bez nohou.

Dianě jde rovnou k oknu. A tam zůstane stát mírně natočená zády ke mně. Ruce má zaťaté v pěst a tiskne si je na prsa. Na zádech jí vidím, jak rychle a ztěžka oddechuje. Nebo pláče.

Oba čekáme, až ten druhý něco řekne.

„Kde to jsem?“ zeptám se nakonec.

Zvolna se otáčí. Oči má zarudlé a plné slz. „Ty ale vypadáš,“ říká nakonec.

„Udělal jsem si výlet. Do pouště.“

„Mohl jsi umřít!“

„Právě toho jsem se bál. Proto jsem se dal na útěk.“

„Je to můj otec.“

Vypadá nádherně. Jako anděl.

„Slyšíš mě? Je to můj otec,“ opakuje.

„Kdo?“

„Michael MacMullin.“

Podívám se na své ruce. Zafačované. Na konečky prstů, které ji hladily.

„Je to můj otec,“ říká ještě jednou.

Tvářím se jakoby nic. Nedám najevo nic z toho, co cítím. Ani slovo nepustím přes rty ven. Dívám se na ni. Ceká, až řeknu osvobozující slova. Neříkám nic. Jen se pokouším pochopit.

„Nesmíš si to špatně vykládat,“ říká tiše. Přistupuje ke mně blíž. Tiskne si zaťaté ruce na prsa. „Není to tak, jak si myslíš.“

Mlčím.

„Setkali jsme se náhodou,“ pokračuje. „Ty a já. A že jsme se… zamilovali, to byla náhoda. Hrozně ses mně líbil. Je mi to líto… Objevili moje hledání v databázi,“ vysvětluje a odkašlává si. „Otec mě požádal o pomoc.“

Konečně se naše pohledy setkají. „A tys jim pomohla?“ ptám se.

„Nesmíš si myslet, že…“ Dál se nedostane, protože se jí slova vzpříčí v krku.

Sám mám potíže s dýcháním. Srdce mi buší. „Chápu, proč jsi tak nutně musela jet se mnou do Norska,“ poznamenávám.

Vykročí ke mně, ale zarazí se. „Bjorne, tak to není! Ne tak, jak si myslíš! Všechno je tak těžké. Nechtěla jsem ti… nechtěla jsem, aby… Tolik moc věcí nevíš! Tolik věcí nechápeš!“

„To je fakt.“

„Tohle nikdo nenaplánoval. Já jsem pro ně nepracovala na objednávku. Ty a já… to by se stalo tak jako tak. A to s tátou - tím se všechno jen zkazilo.“

„To nesporně.“

„Nemohl bys jim to prostě dát? Tu schránku? Stejně ti k ničemu není.“

Jak přede mnou Dianě stojí, dost se podobá mámě. Postavou i tím, jak gestikuluje. To je divné, že jsem si té podoby nevšiml už dřív.

„Máš na mě vztek?“ Posadí se ke mně na kraj postele a dívá se mi pevně do očí.

„Ne.“

„Slyšíš, co ti říkám?“ ozve se přidušeně. Zní to skoro, jako kdyby se sama nedokázala přenést přes to, co provedla. „Pomáhala jsem jim, aby se tahle záležitost ukončila. Kvůli tobě!“

Chutnám ta slova jedno po druhém. Jako neodolatelné jednohubky namočené do pomalu působícího jedu. Zkoumám její oči. Abych zjistil, jestli to, co říká, myslí opravdu. Nebo jestli má v zásobě pro příležitosti, jako je tahle, připravený arzenál klišé a frází.

„Ale je tu ještě něco…“ začíná větu.

„Ano?“

„My…“

„Co?“

„Ty a já…“ začne znovu. „Co se mi to snažíš říct?“

„Bjorne, my…“

Zavře oči tak pevně, že to vypadá, že z nich chce vymáčknout slzy. „Dianě?“ oslovím ji tázavě.

„Já… tohle… už… nezvládnu!“ každé slovo ze sebe vysouká s největší námahou.

Pokládám svou zafačovanou ruku na její. A spolu nasloucháme vzájemnému oddechování. Vrnění přístrojů. Zvenku slyším v dálce traktor. Listí se prohání ve větru. Někdo buší kladivem. Kdesi se rozjíždí moped s vadným tlumičem a pak ho pomalu pohlcuje ticho.

„Nemůžeš uznat, že tohle je na tebe moc velké sousto?“ ptá se tiše.

„Co tu děláš, Dianě?“

„Přišli si pro mě.“

„Do Londýna?“

„Dopravili mě sem letadlem.“

Pulz krve se přenáší do mého dechu. „Co se vlastně děje?“

Dianě udělá něco divného. Rozesměje se. Jasným, vysokým, škytavým smíchem. Skoro to hraničí s hysterií. Nechápu, co se jí stalo. Ale smích je nakažlivý. Usměju se, a tím vyvolám výbuch bolesti ve tváři, která mě utlumí a odnese do dřímot.

Když se probudím, je pryč.

Později se objeví sestřička s mamutí injekční stříkačkou. Rozveselí ji pohled na můj vyděšený výraz a odmítavě mává rukou. „Medsínl“ zakvoká lámanou angličtinou a ukáže na pytlík s kapačkou. „Good for you, oui?“

„Kde to jsem?“

Zasune stříkačku do trojcestného kohoutku na hadičce a chlácholivě přikyvuje, když vstřikuje tekutinu dovnitř.

„Prosím vás, kde to jsem?“ vyslovuj u anglicky s důrazem na každém slovu.

„Yes, yes!“

Pohledem sleduji žlutavý proud tekutiny, jak se zvolna sune dolů ke kanyle v předloktí a vymazává bolest a všechny otázky.

(3)

MacMullin mě navštíví znovu ještě ten den odpoledne. Mast a morfium tiší bolesti, ale kůže mě bodá a pálí, morfium mi z hlavy dělá vodnatou polévku a v ní mi šplouchají myšlenky.

„Vypadáte podstatně líp!“ prohlásí.

Kecy.

Přitahuje si židli až k posteli.

Pokouším se posadit. Kůže je mi o dvě čísla menší. Navzdory morfiovému otupení a bláně necitlivé lhostejnosti nedokážu potlačit sten.

„To přejde,“ konejší mě. „Doktor mě ubezpečil, že ty popáleniny jsou jen povrchové.“

„Kdy pojedu domů?“

„Hned jak to váš stav dovolí.“

„Já tu nejsem jako vězeň?“

Usměje se.

„Všichni jsme něčí vězni. Ale vy můj vězeň nejste.“

„Chtěl bych si hodně věcí nechat projít hlavou.“

Projede si rukou stříbrnými vlasy.

„Neudělal jste nic neuváženého, že, Bjorne?“

„Dokážu se chovat spontánně. Každopádně po troškách. Kde je Dianě?“

„Dianě?“ pohled mu potemní. Neodpovídá. Otevře pusu, ale zarazí se. Pokouším se mu něco vyčíst z obličeje.

„Vím, že jste její otec,“ říkám.

Neodpoví hned. Jako kdyby si všechno musel promyslet. Ale pak promluví: „Ano,“ řekne tiše. Zní to spíš jako povzdech. Jako kdyby si tím nebyl moc jistý.

„To vysvětluje hodně věcí.“

Podrážděně si mě měří očima. „Tak poslouchejte! Nikdy se proti vám ničeho nedopustila! Nikdy vás nezradila. Nikdy!“

„Ona…“

Odmítavě zvedne ruku před sebe. „Ne, víc už neříkejte. Ne teď.“ Očividně ho rozveselí nějaká myšlenka a obličej dostane živý výraz. Rty se bezhlesně pohybují a mírně usmívají. Očarovaně pozoruji jeho vnitřní proměnu. Je to jako tajně odposlouchávat hovor, který nějaký samotář vede sám se sebou. „Jsme dva umíněnci, Bjorne.“

„Mluvte sám za sebe.“

„Vy nechcete vydat schránku, dokud ze mě nevytáhnete všechno, co o ní vím.“

„Ne, mně nejde o vaše vědomosti, pane MacMulline.“

„O co tedy?“

„Jen o pravdu. O schránce. O to, co je uvnitř.“ Dívá se mi do očí a ztěžka oddechuje. „To je, příteli, vědomost, pro kterou lidé položí život-jen aby ji ochránili.“

„Chvílemi jste dost melodramatický.“ Jeho překvapený výraz se mění do veselého, zvučného smíchu. Urážky na něj neplatí. Pro ty z nás, kdo používáme ironii a sarkasmy jako zbraň, je to nesnesitelná vlastnost.

„To je zvláštní, jak takoví dva podivíni tahají každý za svůj konec provazu,“ říká. „Já chci schránku a chci ochránit její tajemství. A vy ji nechcete vydat, dokud se nedozvíte, co skrývá.“

„Nesmíte si myslet, že s vámi soucítím.“

„O to se vás ani neprosím.“

„Prozraďte mi, proč bych vám měl věřit.“

Tázavě vrtí hlavou.

„Vyprávěl jste mi o stroji času. Winthrop tvrdil, že se jedná o vesmírné plavidlo. Peter mi vykládal o svých teologických teoriích, které se vznášejí někde nad zemí. A čemu mám věřit? Lžete! Jeden jako druhý!“

Dlouho se na mě dívá s tajemným úsměvem. „Chtěli jsme vás zmást.“

„To se vám skutečně povedlo. Gratuluju! Mission accomplished. Zmatený tedy skutečně jsem.“

„Nic neděláme bezdůvodně.“

„To vám rád věřím.“

„Ale pokuste se pochopit, jestli můžete. Schránka neměla nikdy skončit ve vašich rukou. Vy jste jen rušivý faktor, Bjorne. Nesmíte nás odsuzovat, že jsme schopni čehokoliv, jen abychom ji dostali zpátky.“

„Čehokoliv?“

„Víte dobře, co myslím.“

„Jistě. Chtěli jste mě zmást…“

„… a nabídnout vám rozuzlení, kterému by nikdo nevěřil, kdybyste ho vyprávěl dál. A stejně bylo tak fantastické, aby vysvětlovalo, proč tolik usilujeme o záchranu schránky.“

„Záchranu? Vždyť já ji přece mám?“

„Právě proto.“

Vstává a opatrně mě bere za zafačovanou ruku. Dlouze se na mě dívá. Nakonec uhýbám očima. Sklání se nade mě a hladí mě po vlasech. Připadá mi, že se mu lesknou oči. Bude to odrazem světla.

„Kdo jste?“ ptám se.

Odvrací se. Neodpovídá.

„Ve skutečnosti,“ tlačím na něj. „Kdo vlastně jste?“

„Brzy se naše cesty rozdělí. Navždy. Vy se vrátíte do Osla. Za několik dnů se prý dostanete z nejhoršího.“

„Kdo říká?“

„Dostanete s sebou mast. Ta utiší pálení a svědění.“

„Tak prima.“

„Dopravíme vás domů.“

„Kdo my?“

„Jste pořád tak skeptický, Bjorne.“

„Nejsem zvyklý na to, že po mně všichni jdou.“

„Třeba ale nejdou po vás.“

„Dobrý vtip.“

„Třeba jdou po něčem, čeho jste se zmocnil.“

„Možná jsem ochotný to vydat.“

„Za jakou cenu?“

Mám pokušení říct deset milionů norských korun. Ferrari. Týden na Maledivách s nahou peruánskou tanečnicí, která měla celý život hříšné sny o albínovi. Ale spokojím se s následujícím: „Vysvětlení.“

„Co víc byste chtěl vědět?“

„Pravdu. Ne jenom útržek pravdy.“

„Vy to pořád ještě nechápete?“

„Ne. Ale někteří lidi považují albíny za natvrdlejší než zbytek populace.“ MacMullin se suše zasměje. „Je to rukopis Q?“ ptám se.

Zvedne obočí. „Q? Ve schránce? To by bylo zklamání. Ale vyloučit samozřejmě nemohu nic.“

Podívám se na něj, ale on si dává pozor, aby mi nic neprozradil.

„Já bych chtěl vědět něco úplně jiného,“ říkám. „Úplně jiného.“

„A to?“

„Souvislost mezi smrtí mého otce a smrtí DeWitta.“

„Tam žádná souvislost není.“

„Blbost. Všechno spolu nějak souvisí.“

„Zemřeli. Nikdo nebyl zavražděn. Náhoda, neštěstí, okolnosti. Všichni dřív nebo později zemřou.“

„Jak víte tak jistě, že je nikdo nezabil?“

„Oba jsem je znal. Dokonce jsem byl na té výpravě, kde DeWitt zemřel. Dělali jsme na vykopávkách v Súdánu. Měl jsem teorii, že schránka mohla být zakopána během tažení podél Nilu. Charles byl stejně skálopevně přesvědčen, že se mýlím. Tvrdil, že schránka je v Norsku. Zakopl. Hloupá infekce do rány. Byli jsme v tropech, pomoc daleko. Jinak to dopadnout nemohlo. Nikdo ho nezabil. A nikdo nezabil ani vašeho otce.“

„Jak si můžete být tak neuvěřitelně jistý?“

„Nechte tu starou záležitost být.“

„Jak zemřel táta?“

„Zeptejte se Grethe.“

„Ptal jsem se jí. Nechtěla mi nic říct. Co ví?“

„Grethe ví skoro všechno.“

„A co to znamená?“

„Musíte se zeptat jí. Grethe a já… my… my…“ chvíli hledá slovo. Potom se ale znovu opanuje. „Byli jsme milenci, jak možná víte. To léty ochladne. Nakonec jsme se stali přáteli. Všechno, co vím o smrtelném pádu vašeho otce, vím od ní.“

„Vždyť tam ani nebyla, když se to stalo. Ale já tam byl.“

„Ona to ví. A my to víme od ní.“

„Jak může Grethe něco vědět o tátově smrti?“

„Byli s vaším otcem blízcí přátelé.“

„Byli kolegové.“

„A přátelé. Velmi blízcí přátelé.“

Projede mnou mrazení. „Milenci?“

„Ne. Ale byli si tak blízcí, jak jen dva lidé mohou být.“

„To mi nikdy nevyprávěla.“

„A proč by to dělala?“

Zarazím se.

„Psali si dopisy,“ říká MacMullin. „Máme je v archivu. Tisíce dopisů, v nichž formulovali své myšlenky i city. Dalo by se říct, že byli jeden druhému oporou. Jako přátelé, jako terapeuti. Proto to víme.“

(4)

Tu noc jsem spal špatně. Obličej mě pálí a svědí. Pokaždé když upadnu do dřímot, vyděsí mě sny, které buší a dožadují se dovnitř.

Ležím ve tmě a myslím na babičku. Bydlela v prvním patře našeho věžatého zámku. V noci se z ní stával zachumlaný přízrak, bloudící v nejtemnějších koutech domu. Zuby odkládala na noční stolek do skleničky s vodou a dlouhou bílou košilí zametala podlahu. Když se máma s tátou večer šli někam bavit, odmítal jsem spát u ní v temné těžké ložnici s vůní kafru a balzámu. Raději jsem dal přednost strachu ve svém pokoji a vědomí, že mě uslyší, kdybych křičel.

Ve dne byla babička hodná, milá a šedovlasá. V mládí to bývala krásná zbožňovaná zpěvačka. Bylo těžké si představit, že to povadlé tělo kdysi v mužích vzbuzovalo vášeň. Ale často k ní na ulici přistupovali starší chlapi a ptali se, jestli náhodou po válce nezpívala na divadle v Tivoli. Mysleli tím první světovou válku.

V ložnici v šuplíku nočního stolku si babička schovávala program z revue v roce 1923. Měla tam oválnou fotografii. Nepoznal bych ji. Zářila ze žlutohnědého papíru jako diva éry němého filmu. Pod fotografií stálo její dívčí jméno: Charlottě Wickborg. Ale kdybych prsty přikryl všechno kromě očí, tak bych poznal, že to je ona. V jiné době.

O dědečkovi toho moc nevím. Vznášelo se kolem něj cosi nepřístupného a nehezkého. Byl vychrtlý, nosil nápadně široké kalhoty a ty si kšandami vytahoval pomalu až na prsa. Dech mu voněl kafrovými kapkami a mokrým tabákem, který si vkládal za horní ret. A to všechno někde vzadu přehlušoval ostrý závan Eau de Vie, kterou tajně popíjel, a lahve si schovával ve všemožných skrýších a myslel si, že o nich nevíme. Životně důležitá deposita v dědečkově životě.

Nevím, kdy jsem nakonec usnul. Ale den už hodně pokročil, když jsem se prodíral tuhou membránou spánku.

(5)

Má teplé oči. A v jeho pohledu se skrývá vlídné porozumění. Zorničky se podobají temným lesním jezírkům. A podívat se do nich je jako dívat se do vlažné vody a vydat se napospas pomalé smrti utonutím. Jako kdyby jediné, co si člověk tady v životě přeje, bylo ztratit se v těch očích a zalíbit se člověku, který ti prokazuje milost už tím, že tě do nich nechá nahlédnout.

Spal jsem. Teď jsem se probudil. A setkal se s jeho pohledem. Kousek mého já pořád ještě vězí ve snovém poblouznění.

Michael MacMullin říká: „Tak mě tu zase máte.“

Stojí u postele, ruce má založené přes prsa a pozoruje mě pohledem, který vyjadřuje něco, co neumím popsat jinak než jako něhu. Pokouším se probudit, probrat se, být opět sám sebou.

„Vy zas pro mě budete mít celou fůru překvapení, co?“ říkám.

„Jste paličák, Bjorne Belto.“ Hluboko v mém nitru se cosi sevře. A on právě slavnostně pronáší: „Přišel jsem si s vámi promluvit.“

Venku je večer. Nebo noc. Okno je temné. Clona tak černá, že by tma klidně mohla být na sklo namalovaná. Pořád ještě nevím, kde jsem. Jestli to je ošetřovna v institutu. Nebo nemocnice ve městě.

„O čem si chcete promluvit?“ ptám se.

MacMullin se otočí a zvolna jde k oknu. Zrcadlí se v něm jeho tvář. Ve skle se ale ztrácejí vrásky, rysy se vyhlazují a zjemňují a vypadá jako mladík.

„Už vám někdy někdo svěřil,“ ptá se, „tajemství tak tíživé, že byste si je nejradši odnesl do hrobu?“

Myslím na tátu. Na mámu a profesora. Na Grethe.

MacMullin stále stojí odvrácený a mluví se svým zrcadlovým odrazem. „Svůj osud jsem dostal do vínku,“ říká.

To asi muselo být pořádné břemeno, pomyslím si, zřejmě proto se k stáru chováš tak nabubřele.

„Můj otec by obětoval život, aby to tajemství ochránil, stejně jako otcové před ním.“ Otočí se na mě s odzbrojujícím výrazem. „Promiňte, jestli to zní melodramaticky. Ale tohle pro mě není právě lehké.“

„Jestli to pro vás bude útěcha, tak ani já to nemám lehké.“

S úsměvem ztěžka dosedne na židli vedle postele. „Co všechno jste nakonec zjistil, Bjorne?“ ptá se. „Nic moc.“

„Mluvil jste s Petrem, že?“ Mlčím.

„To je v pořádku,“ říká rychle. „Nic špatného neprovedl.“

„Co je v té schránce?“

Jeho ústa vypadají jako tenká čárka. A v očích má něco hlubokého a neurčitého.

„Já si pořád myslím, že to je Q,“ odpovídám.

„Možná. Teď bych trochu rozvedl jeden z momentů, které vám Peter bezpochyby prozradil. Když se řád johanitů v roce 1192 rozštěpil, svalovalo se to na neshodu ohledně jedné relikvie, kterou budoucnost pojmenovala The Shrine of Sacred Secrets. Oni sami tomu prostě říkali schránka. Relikvie. Svátost, kterou se mnozí pokoušeli vypátrat. Tehdejší i příští králové a panovníci, knížata a veleknězi, křižáci a papežové.“

„Protože obsahuje něco hodnotného?“

„Zvláštní je, že nikdo neví, co schránka obsahuje, nebo možná to ví jen hrstka vyvolených. Kromě toho, že jde o něco fantastického. Svatého. Panují nejrůznější dohady. Někteří nazývají schránku Archou úmluvy. Což už jen pro pořádek je pouhá fikce. Nic jiného než středověká mytologizace.“

„Byla to The Shrine of Sacred Secrets, co jsme našli ve Vaerne?“

„Po rozpadu řádu v roce 1192 se schránky zmocnila tajná frakce johanitů. Ale kam ji měli schovat? Na koho se mohli spolehnout? Všichni o ni usilovali. Museli ji prostě schovat co nejdůmyslněji. A udělali geniální tah. Připojili se k bratrům vyslaným do kláštera Vaerne. Tři mniši nazývaní ‚strážci schránky‘ se vydali do vzdáleného Norska. Ve vší tajnosti. Jejich skutečnou misi nikdo neznal. Byli to tři vážení a ctění mniši. Jeden z nich byl velmistr. Bratři, s nimiž cestovali, nevěděli, že patří ke křídlu, které se od johanitů odtrhlo. Vyjeli za svatý posláním. A nikdo se na nic neptal. Všichni mlčky přija že ti tři s nimi jedou až do Norska a že v klášteře žijí zcela odloučeni od ostatních. V očích ostatních mnichů byla jejich jedinou zásluhou stavba oktogonu, jemuž připisovali svatou sílu.“

MacMullin sklopí oči. Záchvějů se. Blížíme se k jádru.

„Ale tohle aranžmá mělo jeden malý háček,“ říká. „Jen tihle tři mniši věděli, kde je schránka ukrytá.“ Kousne se do rtu. „Jak se ukázalo, byla to osudová chyba. Jeden z nich zemřel v roce 1201 na nějakou nemoc. Druhý byl roku 1203 přepaden a zavražděn loupežníky na cestě do Nidarosu. A rok poté, 1204, se velmistr vydal zpátky, aby zajistil, že se o schránce a jejím úkrytu dozví jeho nástupce a příští velmistr, kterým se měl stát jeho syn.“

MacMullin se nadechne. Podvědomě si prsty prohrábne šediny.

„A jak to dopadlo s ním?“ ptám se.

„Velmistra sklátila po cestě nemoc. Postaral se o něj kněz z kostela v jedné severoitalské horské vísce, kde po pár týdnech zemřel. A tady se příběh štěpí. Někdo tvrdí, že zanechal písemné poselství. Jiní si myslí, že poselství, které předal synovi, přinesl řádu i synovi posel. Předaná zpráva ale zněla mírně řečeno nesrozumitelně. Vysvětlovala, že relikvie je uložena v oktogonu. Jenže nikdo nevěděl, odkud mnich přišel. Chápete? K nikomu dalšímu se nedoneslo, že se vrací z Norska. Nikdo to nevěděl. Nikdo si nedokázal všechny tyhle údaje dát dohromady.“ MacMullin zavrtí hlavou a zhluboka se nadechuje. „V jistém okamžiku příběhu se informace o poslání tří mnichů ztratila. A celé to dostalo punc mýtu, mystiky. Skutečně jediné, čeho se tajný řád mohl celá staletí držet, byla zpráva o tom, že se ztracená schránka nachází v oktogonu.“

Mlčím. Uvědomuju si, že se konečně dozvídám pravdu. Každopádně kousky pravdy. Ty, které mi MacMullin chce prozradit.

Vstává. A znovu si jde stoupnout k oknu. „Velmistr stále žije,“ říká.

„Jak to víte?“

Neodpoví přímo. „Nikdo neví, kdo to je. Ani kde je.“

„A jak se teda ví, že existuje?“

„Velmistr je, protože je vyloučené, aby nebyl.“

„Stejně tak mohou věřící argumentovat ve prospěch boží existence.“

„Velmistr není žádné božstvo. Je to jen člověk.“

„Ale sotva jen tak ledajaký člověk.“

„Stejně jako jeho předchůdce pochází z rodu prvního velmistra.“

„A kdo byl první velmistr?“

„Velmistrovy kořeny sahají až do biblické historie. Ke starému franckému šlechtickému rodu. K merovejské dynastii, franckému rodu, který stál u základů velké Francké říše a udržel se u moci až do poloviny osmého století.“

„To mě podrž…“

„Ale nikdo, Bjorne, prakticky nikdo neví, kdo to je. Tahle tajná sekta má dvanáctičlennou radu. Jenom těchto dvanáct lidí zná jeho totožnost, a ti jsou mu naprosto oddaní. Dokonce i místo v radě je dědičné. Pokrevní svazky jsou stovky let staré. Ba co víc, celá tisíciletí.“

Otočí se ke mně. Mlčím.

„Radu netvoří žádní fanatici,“ vysvětluje. „Jsou něco víc. Jsou to mocní muži. Podobně jako velmistr, hodně z nich má královské předky. Jiní jsou šlechtici. Vlastní honosné zámky a ohromné majetky. Všichni jsou bohatí. Neuvěřitelně bohatí. Majetek těchto rodin má původ ve středověkém církevním bohatství. Někteří z nich jsou slavní. Pro svůj majetek. Pro své vědomosti. Ale nikdo mimo tento kruh neví, kdo v Radě sedí, nikdo nemá ponětí, co to Rada je, nikdo netuší, jaké tajemství Rada střeží. A skoro nikdo neví, že Rada existuje.“

„A jak tohle všechno víte vy?“

„To Rada v roce 1900 založila a od té doby financuje SIS. Chtěli pátrání po relikvii zintenzívnit. Rodilo se nové století. Nová doba. Uvědomili si, že potřebují nějaký nástroj, aby propojili všechny znalosti a vědomosti na světě, na univerzitách, ve výzkumných institucích, mezi vědci i amatéry. SIS.“

Odkašle si a zamne si ruce. Zjišťuji, aniž bych byl schopen vysvětlit proč, že mi MacMullin pravdu odhaluje, ale zároveň zastírá.

„A tak jsme nakonec rozluštění našli,“ pokračuje. „Po osmi stech letech. Pověst o oktogonu ve vaernském klášteře jsme znali dlouho. Ačkoliv studiím a terénním průzkumům se věnovala celá desetiletí, od třicátých let až donedávna, nebylo možné vypátrat ani nejmenší stopu, která by nás k oktogonu dovedla. Až nám pomohla moderní technologie. Takřka přes noc. Každopádně viděno z historické perspektivy. Archeologický satelit Survey Spectro-Analysis. Loni jsme získali satelitní fotografie, které nám jasně a zřetelně ukázaly, kde se vaernský ok-togon nachází. Just like that!“ Luskne prsty. „Půldruhého metru pod zemí v jednom poli.“ Zachechtá se. „Dovedete si představit, jak to v nás vřelo? Po osmi stech letech jsme konečně měli možnost relikvii najít! A otevřít. Sejmout dřevěnou truhlu a vyndat zlatou schránku. Otevřít ji a zjistit, co je uvnitř.“

Zhluboka dýchá nosem.

„Zbytek už byl snadný,“ pokračuje. „Opatřili jsme si povolení k vykopávkám. Nezapomeňte, že Rada disponuje bezmeznými prostředky. Peníze, kontakty… Norský šéf památkového úřadu je přítelem SIS. Stejně jako byl váš otec. Nebo profesor Arntzen. Ale ani oni nevědí ani zlomek toho, co jsem vám dnes vyprávěl. Vám se dostalo zvláštního privilegia.“

„Děkuju a klaním se.“

Vtom ho cosi rozveselí, ale smích je určen dovnitř. Já se ani nepohnu. Jako kdybych tu vůbec neměl co pohledávat. Jako kdyby ho sebemenší zvuk nebo pohyb mohl vyrušit a umlčet.

„Chtěli jsme postupovat korektně. Proto jsme se přirozeně nezpěčovali požadavku, aby vykopávky dozoroval norský kontrolor. Pomocný vědecký pracovník. My jsme ho celkem vzato vůbec nebrali na vědomí. Naše kontakty zaručovaly, že nám nebude dělat problémy. Úslužný a vstřícný mladý muž. S nímž není nutné si dělat starosti.“

„To jste se ovšem přepočítali.“

MacMullin se na mě vážně zadívá. Pak udělá něco nečekaného: mrkne na mě a jemně mě poplácá po rameni: „To máte svatou pravdu. V tom ohledu jsme se pořádně přepočítali.“

Ve dveřích se objevuje ošetřovatelka s mísou, ale když uvidí MacMullina, otočí se jako na obrtlíku.

„Já ale pořád ještě nechápu, co tak neuvěřitelně důležitého schránka obsahuje,“ říkám. „Nebo po ní všichni pasou jen kvůli zlatu? Ze by to bylo tak prosté?“

„Schránka je pouhý obal.“

„Takže…“

„Jde o obsah, Bjorne! Obsah!“

„A to je?“

„Vědomosti.“

„Vědomosti?“ opakuju tázavě. „Vědomosti. Informace. Slova!“

„Rukopis?“

„Který má hodnotu, jen když se dostane do pravých rukou.“

„A to mají být vaše ruce?“

„Ne. Já mám jen klíč k pochopení.“

„Pořád ještě nechápu, co naznačujete.“

„Uvažujte! Rukopis?“

„Takže je to Q?“ Otázku vyřknu spíš jako povzdech. Zní to zklamaně. Po všem, čím jsem prošel, jsem spíš doufal v něco hmatatelnějšího. Ježíšovu trnovou korunu. Třísku z kříže.

„Rukopis,“ opakuje tiše a nábožně. „Rukou psané poselství. Ale bez pravého pochopení není rukopis nic víc než dva tisíce let starý historický artefakt. Rukopis je nutné číst správnýma očima, aby byl pochopen.“

„Dva tisíce let,“ říkám.

„Rukopis byl objeven tisíc let před tím, než ho dostali do ochrany johanité. Velmistři ho osobně střežili ve svých hradech a kostelích až do třetího století, kdy byla schránka ukryta v klášteře svatého Kříže. Víme, že několikrát se někdo pokusil schránku uloupit. Strach z krádeže byl zřejmě jedním z důvodů, proč byl zapojen řád johanitů. Nejednotnost johanitů v otázce osudu schránky ale vedla k rozštěpení řádu.“

„A ten rukopis, o čem vypráví?“

MacMullinova tvář je téměř průsvitná. Pod kůží se mu rýsuje síť jemných cévek. Kdyby světlo dopadalo v jiném úhlu, asi bych skrz něj viděl. Otevře pusu, aby se mu snáze dýchalo. Zná tajemství, které by moc nerad prozradil.

„Dva tisíce let,“ říkám, „můžu hádat? Bude to mít asi něco společného s Ježíšem? Tedy s historickým Ježíšem.“

Rty se mu zkřiví do úsměvu. „Je vidět, že jste si povídal s Petrem.“

„A teď se mi zřejmě snažíte namluvit, že Peter nejednal podle vašich instrukcí?“ MacMullin na mě zírá.

„A že mně neprozradil přesně tolik, kolik jste chtěl, aby mi prozradil?“ pokračuju. „Ze mě nezásobil fakty a polopravdami?“

MacMullin potřese hlavou skoro s koketním výrazem. Mlaskne špičkou jazyka. Ale pořád ještě nereaguje na moje obvinění.

„Připadá mi, že se vám tahle hra zamlouvá,“ říkám. Do tónu se mi vedral nádech zlosti.

„Hra?“

„Falešné stopy! Lži! Náznaky! Tajnůstkaření! Všechno to berete jako hru. Soupeření.“

„V tom případě jste ovšem důstojný protihráč.“

„Děkuju. Jenže jste mě ještě nenaučil pravidla hry.“

„To je pravda. Ale vy se obelstít nedáte. To se mi líbí.“

Přitiskne k sobě konečky prstů. „Milý příteli, už jste si někdy položil otázku: kdo byl Ježíš Kristus?“

„Ne,“ přeruším ho.

„Kdo to vlastně byl?“ Podívá se na mě. „Syn boží? Spasitel? Mesiáš, židovský král? Nebo to byl filozof? Etik? Buřič? Reformátor? Politik?“

Sotva očekává, že něco odpovím. Neodpovídám.

„Spousta lidí by tvrdila, že byl všechno tohle a ještě něco navíc,“ říká.

„Nechápu, kam míříte. Peter se mnou tuhle lekci probral. Kreslil a vyprávěl. Nemusíte mi to opakovat. Můžete jít rovnou k věci.“

Moje netrpělivost na něj ani trochu nezabírá.

„Proč,“ ptá se, „si myslíte, že ukřižování je v historii lidstva tak jedinečnou událostí a že na nás udělalo takový dojem?“

„Netuším!“ skoro na něj zavrčím. „A popravdě řečeno mě to zas tak moc nezajímá.“

„Ale zkusil jste o tom někdy přemýšlet? Bylo to kvůli brutálnosti samotného aktu? Bylo to kvůli tomu, že Bůh obětoval svého syna? Nebo proto, že se Ježíš obětoval? Kvůli lidem? Kvůli vám a kvůli mně? Pro spásu našich duší?“

„Pane MacMulline, já nejsem věřící. Nikdy jsem o tom nepřemýšlel.“

„Nicméně jste určitě schopen sledovat mé myšlenky. Co je na ukřižování tak zvláštního, že se z něj zrodilo nové náboženství?“

„Asi proto, že Ježíš vstal z mrtvých?“

„Přesně tak! Právě proto. Všechno začíná ukřižováním. A zmrtvýchvstáním.“

Snažím se vyložit si výraz v jeho tváři - co tím myslí? Kam se chce dobrat?

„Ukřižování… Zkuste si to představit, Bjorne.“ Říká to šeptem, citlivě. Pohled má plný obrazů, které vidí jen on sám. „Římští vojáci ženou Ježíše na Golgotu. Je vyčerpaný. Kůže na zádech se mu odlupuje po ranách bičem. Trnová koruna mu rozdírá hlavu, krev stéká a mísí se s potem a na tvářích mu maluje bledé červené pruhy. Kůži má sinalou, rty rozpukané. Publikum posměvačně jásá. Vřeštící hlasy ho hanobí. Někdo soucitně pláče a odvrací se. Pachy… pára ze země a stromů se mísí s čpavým pachem stok, moči, potu, výparů kozích a oslích lejn. Na ramenou nese Ježíš příčný trám, k němu má přivázané ruce. Potácí se pod tíhou dřeva. Občas klesne na kolena, ale vojáci ho surově a netrpělivě zvednou na nohy. Když potkají Simona Kyrénského, donutí ho, aby Ježíšovi kříž nesl. O chvíli později potkají skupinu plačících žen. Ježíš se zastaví a utěšuje je. Dovedete si to představit? Dokážete se vžít do toho, jaké to muselo být? Atmosféra je nabitá, elektrizovaná… Nahoře na Golgotě dostane Ježíš víno smíchané s tišící omamnou myrhou. Ale polkne jen malý doušek.“

MacMullin se odmlčí, oči má nepřítomné.

Ležím mlčky v posteli.

„Pak ho přibijí na kříž,“ pokračuje.

„Ano,“ řeknu nakonec, jen abych přerušil ticho.

MacMullin si odkašle a pak teprve pokračuje. „Někdo vyryl do kříže jeho jméno. Ježíš, židovský král. A zatímco pořád ještě visí na kříži, tvář zkřivenou bolestí, losují vojáci o jeho šaty. Představte si to. Dělí se o jeho šaty. On visí na kříži, přibitý jako oběť a dívá se na to. Oni si mezi sebou rozdělují jeho oděvy! Pak zůstanou sedět a střeží ho. V jednom okamžiku volá v zoufalství svého otce a prosí ho, aby jim odpustil. Vyčerpaný promlouvá skoro neslyšně ke své matce Marii, kterou utěšují tři ženy, mezi nimi Maří Magdaléna. Diváci, kněží a písaři - ano, dokonce i oba lupiči, kteří visí na kříži po obou stranách -se mu vysmívají a vyzývají ho, ať si z nesnází pomůže sám. A potom, Bjorne, padne na zem tma. Možná táhnou mraky nebo to také bylo zatmění slunce. Ježíš zvolá: Bože můj! Bože můj! Proč jsi mě opustil? Krajinou zavane nápor větru. Možná se nad zemí nehybně tetelí vedro. To nevíme. Kdosi přinese houbu namočenou do octa, připevní ji na tyč a dá mu napít. Ježíš říká: Otče, do tvých rukou odevzdávám svého ducha! A pak zemře.“

MacMullin pohlédne na hodiny. Ani se mi nepodívá do očí a vykročí ke dveřím. Jsou těžké. Dřevěné a ozdobené vyřezávanými stonky květů.

„Kam jdete!“ volám za ním.

Otevírá dveře a zároveň se na mě obrací.

Ptám se zmateně: „A víc už nebylo?“

„Víc?“

„Proč jste mně tohle všechno vyprávěl?“ ptám se.

„Bjorne, představte si, že…“

Zaváhá a dívá se do prázdna.

„… představte si, že Ježíš na kříži nezemřel.“

Část mého mozku chápe, co říká. Jiná část mozku se pevně chytá vteřin, které těmto slovům předcházely, a příliš se jí nedaří sledovat ten poněkud nečekaný zvrat výkladu.

„Co?“ vydechnu. Ačkoliv jsem slyšel, co řekl. Tichounce za sebou zavírá dveře a ponechá mě otázkám a noci.

(6)

Existuje v lidském životě bod zvratu - okamžik bytí, kdy nějaká událost ozřejmí všechno, co se člověku až do té doby stalo, a vrhne světlo na cestu, která leží před ním?

Život je kruh. Počátek a konec života se spojují v jednom bodě, z něhož náboženství vysají všechno, co za to stojí.

U Mayů byl čas kruhem opakování. Stoikové zastávali názor, že vesmír čeká zkáza, ale že ze starého vesmíru povstane nový.

Nacházím v tom jistou útěchu.

Pro křesťany je čas přímá a neodchylná linka vedoucí rovnou k soudnému dni.

Z kosmické perspektivy mohou mít pravdu všichni.

A v takovém nekonečném cyklu může být pro frajera s kůží sežehlou sluncem, s roztřepenými nehty a neplatnou tramvajenkou dost ošemetné najít si své právoplatné místo.

Existuje tolik záhad. Nejsem předurčen k tomu, abych je řešil. Vlastně to není tak hrozné. V podstatě na ně kašlu.

Svítá. Záplaty políček do sebe měkce zapadají. Čtverce tlumených odstínů jako ve skládačce z okrové a zelené, žluté a šedé barvy. Hřebeny hor jsou protáhlé a povlovné. Sedláci tu odedávna trpělivě a skromně krotili krajinu a vdechovali půdě život. Ale v plodnosti a úrodnosti je něco vzdorovitého, nepoddajného. Krajina se brání a bojuje. Půdou se jako vředy na povrch derou skály, ostré kameny hrnou zeminu do stran a pole rozrývají kamenné jizvy.

Pozoruji krajinu okénkem. Oknem hradu. Středověkého hradu z šedočerveného kamene. Někdo by tomu možná říkal i zámek. Parapet je tak hluboký, že se do okna mohu posadit.

Hrad leží na zarostlém horském hřebenu. Netuším, kde jsem. Hádám, že by to mohlo být Toskánsko. Nebo španělská náhorní plošina? Případně ústav, kde všechno, co se mi děje, všechno, co vidím a vnímám, probíhá jen v mé hlavě. Poslední alternativa se právě teď jeví jako ta nejpravděpodobnější. A taky nejlákavější.

(8)

„Kde jsem?“

MacMullin na mou otázku reaguje mírným pozvednutím obočí. Stojí ve dveřích. A já sedím v hlubokém okenním výklenku. Sedím tu už několik hodin. Ale okolí nevydalo žádné ze svých tajemství.

„Koukám, že jste už vstal z postele. Jsem moc rád, že je vám lépe.“

„Děkuji. Kde to jsem?“

„V Rennes-le-Cháteau.“

Podlomila se mně kolena.

Rennes-le-Cháteau. Dámy a pánové, představení může začít, jen ještě přilepit po straně kousek tapety, v kulisách už čekají herci, ale náš velevážený dramatik musí nejprve tenhle kus dopsat.

MacMullin zavírá dveře a kráčí do pokoje. „Ve východních Pyrenejích, na jihu Francie.“

„Já vím, kde to je,“ říkám tiše. „Vesnice toho venkovského kněze.“

„Máte dobrou paměť.“

„Co tu dělám?“

„Přepravili jsme vás sem.“

„Jak? Proč?“

„Mým soukromým letadlem.“

„Na to si nepamatuju.“

„Nebyl jste při vědomí.“

„Jak dlouho?“

„Nějakou dobu. Prý vám museli dát něco na uklidnění a na spaní. Když jsme vás našli v poušti. Byl jste na tom dost špatně.“

„Takže vy jste mě nadrogovali? Zase!“

„Neměli jsme na vybranou.“

„Máte dost nepříjemné zlozvyky.“

„Bylo to pro vaše dobro.“

„A proč jste mě sem přivezli?“

„Ošetřovna v institutu není zrovna něco, čím se můžou chlubit.“

„Ale proč zrovna sem?“

„Mohli jsme vás převézt do některé soukromé nemocnice v nejbližším městě. Nebo do Londýna. Nebo do Osla, když na to přijde. Ale vybrali jsme tohle místo. Protože jsem vás sem chtěl stejně pozvat. Sem do Rennes-le--Cháteau. Do mého domova. Brzy pochopíte proč.“

„A co je tohle za dům?“

„Popravdě řečeno, je to hrad.“

„Váš malý soukromý hrádek, že?“

„Je to starý křižácký hrad. Jistou dobu je majetkem mé rodiny.“

„Chápu, jak to myslíte,“ říkám. „Moje rodina taky vlastní pár středověkých hradů.“

Později mě MacMullin doprovází ven z pokoje, jdeme temnou chodbou a nahoru po širokém žulovém schodišti. Pomalu. Drží mě v podpaží.

Nahoře na odpočívadle otevře těžké dveře a ocitáme se na střeše mezi věžemi a vížkami, na úzkém ochozu obehnaném předprsní. Výhled je úžasný. Vzduch vlahý a plný vůní.

Rozhlížíme se po krajině. „Krásné, že?“ ptá se.

Ukazuje na jihovýchod. „Tamhleta hora se jmenuje Bezu. Je tam středověká pevnost, kterou vlastnili templáři, a tam probíhala výuka. Jsou tu stovky kostelů. Mnohé stojí na svaté půdě. V zapomenutých hrobech zřejmě odpočívají apoštolově, proroci a světci. Jsou jich stovky! Východně od nás,“ ukazuje a napůl se otáčí, „leží ruiny zámku Blanchefort. Čtvrtý velmistr řádu templářských rytířů, Bernard de Blanchefort, na tom místě žil ve třináctém století.“

„Váš makléř tohle může s klidem nazývat exkluzivní obytnou čtvrtí, kdybyste se náhodou chtěl hradu zbavit.“

MacMullin se zdvořile zasměje. „Za středověku to tu bylo hustě obydlené,“ říká. „Odhady mluví až o třiceti tisících jen tady v okolí Rennes-le-Cháteau. Tahle oblast leží blízko Středozemního moře a obchodních cest, Španělsko a Itálie co by kamenem dohodil, prostě je to ta část Francie, která je středem skoro všeho.“

„Máte v úmyslu mi hrad nabídnout za dobrou cenu? Nebo mi chcete něco sdělit?“

MacMullin poodejde k zídce a usadí se ve střílně. „V šedesátých letech otiskl jeden francouzský časopis článek, který probudil zájem čtenářů schopných číst mezi řádky. Ten článek ponoukl několik dokumentaristů pseudově-deckého ražení k odhalování záhad, které tohle místo pravděpodobně skrývá. A jejich knihy přispěly k tomu, že sem proudí stále víc turistů.“

„Záhad?“

„V časopise se objevil příběh o Bérengeru Sauniěrovi.“

„Knězi…“

„Třiatřicetiletý muž, který tady v Rennes-le-Cháteau působil jako farář. Začal v červnu roku 1885.“

„A co s ním bylo?“

„Záhada je, proč skončil právě tady, v odlehlé vesničce s několika sty oveček. Měl před sebou skvělou budoucnost, na které začal pracovat už za studií. Něco se muselo stát. Pravděpodobně provokoval své nadřízené, a ti ho odveleli do téhle výspy.“

„Vždyť je tady moc krásně.“

MacMullin se opírá o zídku. „V letech 1885 až 1891 měl Sauniěre skromný roční příjem, stačil mu tak akorát na slušné živobytí. Koneckonců tady ani nebylo kde peníze utrácet.“ Rozhlíží se po pusté krajině. „Sauniěre byl zanícený duchovní. S pomocí kněze ze sousedství, jistého opata Henri Boudeta z Rennes-les-Bains se pustil se do studia místních dějin.“

MacMullin ukazuje, aby mi ozřejmil, kde leží Rennes--les-Bains. Výhled zastiňuje mrak.

„Sauniěre si dlouho přál dát ten zchátralý kostel do pořádku. Samotná stavba se datuje z roku 1059, ale již tenkrát byla postavena na základech kostela ze sedmého století. V roce 1891 začal s přestavbou. Půjčil si menší částku z obecní pokladny a pustil se do práce. Ze všeho nejdřív odstranil oltářní kameny. A tím se odhalily dva sloupy. Jeden z nich byl dutý. V dutině našel čtyři pergamenové svitky v zapečetěných dřevěných rourách. Dva z pergamenů prý obsahovaly rodokmeny. A zbývající dva prý byly dokumenty, které v roce 1780 zaznamenal Sauniěrův předchůdce, opat Antoine Bigou. Bigou byl zároveň dvorním knězem rodu Blanchefort, který před francouzskou revolucí patřil mezi největší majitele panství v širokém okolí. Bigouovy texty vycházejí z Nového zákona. Opisy. Graficky ale vypadají dost nesmyslně. Mezi slovy chybí mezery a v celém textu byla jakoby náhodou roztroušena naprosto přebytečná písmena a místy nadto ještě zdůrazněna. Jako kdyby nesla nějaké tajné poselství. Některé z těchto zdánlivě zakódovaných textů se nepodařilo rozšifrovat ani za pomoci počítače. Sám Sauniěre nepochopil ani texty, ani kódy. Ale cítil, že našel něco, co by mohlo být důležité. Ukázal pergameny svému nadřízenému, biskupovi v Carsassonne, ten si je prohlédl a na vlastní účet Sauniěra poslal do Paříže k předním představitelům duchovenstva. Sauniěre zůstal v Paříži tři týdny. Co se tam stalo, zůstává dodnes nevyjasněno. Ale tenhle chudý venkovský kněz byl přijat do nejužších kruhů. Povídá se, že navázal poměr se slavnou operní pěvkyní Emmou Calvé. V několika následujících letech ho navštívila tady na venkově. Po pobytu v Paříži se vrátil do Rennes-le-Cháteau a pokračoval v opravě kostela. Nevysvětlitelné ovšem je, jak ukrutně tenhle vesnický páter zbohatl. Financování oprav kostela zničehonic nebyl nejmenší problém. Začal si čile dopisovat s lidmi tady ve Francii i v zahraničí. Angažoval se v obchodech. Nechal do Rennes-le-Cháteau vybudovat moderní silnici. Nakoupil přepychový porcelán, sbíral cenné známky, sestavil skvělou knihovnu. Založil zoologickou zahradu a oranžérii. Rozséval mezi své venkovské farníky peníze i radost. Přijímal slavné návštěvy z domova i z ciziny. Věřte tomu nebo ne, ale do své smrti v roce 1917 stačil utratit pár desítek milionů. Odkud ty peníze vzal? To odmítal prozradit. Jeden nově jmenovaný a podezíravý biskup se ho snažit přemístit jinam, ale Sauniěre provedl něco neuvěřitelného: prostě se odmítl hnout z místa. Stal se obětí zlovolných obvinění a byl suspendován. Ale tehdy zasáhl samotný Vatikán a znovu ho dosadil na místo venkovského kněze. 17. ledna 1917 ho ranila mrtvice. Zemřel pár dnů poté. Ale doposud se lidé z farnosti ptají: odkud se najednou vzalo to jeho bohatství?“

MacMullin vstává ze střílny a jde ke mně.

„Myslím, že souvislosti chápete,“ říká. „A že sám sebe se ptáte: Co obsahovaly pergamenové svitky nalezené v dutém sloupu pod oltářem? Co stálo v dokumentech, které odvezl do Paříže? Jaké to bylo bohatství, které proměnilo chudého venkovského kněze v zámožného a tajemného muže?“

„Netuším,“ odpovídám. „Ale máte pravdu, že mi tyhle otázky vrtají hlavou.“

„Myslel jsem si to. Jste od přírody zvídavý.“

„A vy bezpochyby odpověď znáte.“

Uchopí mě za paži, jako kdyby se mu zatočila hlava, ale hned mě zase pustí.

„Ale nemáte v úmyslu mi to říct?“

„Pergameny obsahovaly zakódovanou genealogii, rodokmen, který sledoval královské rody zpátky až k úsvitu našich časů. A pergameny vysvětlovaly, jakým způsobem tento odhalený rodokmen vykládat.“

„Takže královský rodokmen?“

„Jméno za jménem. Král po králi. Královna za královnou. Zem za zemí. Století za stoletím.“

„Má to něco společného s vašimi včerejšími narážkami? O ukřižování Ježíše Krista?“

„To by nebyl,“ odpovídá, „zcela nelogický úsudek.“

Drží mě pevně za paži a vede mě zpátky ke dveřím. „Ale dokumenty nalezené v kostele v roce 1891 obsahovaly pouze soubor jistých informací,“ říká. „Nevíme, odkud pocházejí. Nevíme, kdo ty informace měl, ani jak byly předávány dál. Nám nicméně poskytly první náznaky, kam se poděla The Shrine oj Sacred Secrets. Klíč k pátrání po schránce. Proto byla devět let poté založena SIS. Přímý důsledek zakódovaných zpráv. Teprve teď tu byla skutečná stopa, kterou jsme mohli sledovat. Věděli jsme víc o tom, kde schránku hledat. O oktogonu. Ale stejně nám trvalo skoro sto let, než se to podařilo.“

Zamkne dveře robustním klíčem a v zámku to chrčivě zaskřípe.

„Popravdě řečeno,“ prohlašuju cestou dolů po schodech, „je trochu ukvapené tvrdit, že jste uspěli.“

(9)

Máma mě vždycky o Vánocích s sebou brala do kostela. Objevila se s lesklýma nylonovýma nohama a v mraku parfému, zrovna když v televizi vysílali Kačera Donalda, prozpěvovala si a začala se chystat do kostela. „Člověk potřebuje tradice,“ říkávala. Ráda používá klišé. Nikdy ji nenapadlo, že kreslené filmy jsou pro mě důležitější tradicí než kostel. Přiznávám, že když sněžilo, rozezněly se kostelní zvony a na hrobech prskaly louče, jistou vánoční náladu to ve mně probouzelo. Ale ne tak intenzivní jako Kačer Donald.

Totéž se opakovalo před letními prázdninami. Ale tehdy to bylo v režii obecné školy. Ve skupinách podle tříd nás nutili jít na bohoslužbu. Nikdy jsem nebyl křesťan, ale pod ohromnou oltářní malbou, kde Ježíš rozpínal paže, a hypnotizován zvukem varhan a farářovým kázajícím hlasem a přikázáními, jsem poslušně sepjal své dětské ruce. V takových okamžicích se ve mně probouzela věřící bytost, takový chudinka, co hledá útěchu tam, kde se jí zrovna dostává.

Náboženské vytržení trvalo asi patnáct minut. Pak přišlo léto.

Později jsem se uchyloval k jiným způsobům, jak zmírnit žal pramenící z mého postižení. V dospělosti jsem útěchu nacházel mezi ženskými stehny. Chtěl jsem být obklopen teplem a něhou člověka, kterému o mě jde a který si přeje mé dobro. Patetické a prosté.

Ležím nehnuté na posteli. Je tma. Obličej a ruce mě svědí a pálí.

Místnost je velká, prázdná a tichá.

Hlavou se mi honí myšlenka. Jako moucha, která se nedokáže v klidu usadit. Ta myšlenka zní: Je jen jedna pravda?

Nechce se mi věřit MacMullinovým spikleneckým teoriím. Je to na mě moc. Příliš nepravděpodobné. Ukřižování, křižáci, templáři, středověké hrady, dogmata, tajemní zednáři, nezměrná bohatství, skryté poklady, nadčasová tajemství. Takové věci do skutečného života nepatří. Každopádně ne do mého života. Opravdu se jim mohlo podařit držet něco takového v tajnosti celé dva tisíce let? To snad není možné.

Někde na hradě se v tu chvíli skoro neslyšně otevírají těžké dveře.

Supinu po šupině odlupuje MacMullin lži a falešné stopy a odhaluje jádro. Ale není samotné jádro pouze mámení?

Nevím, jestli MacMullin lže. Nevím ani, jestli sám věří tomu, že mluví pravdu. Nebo jestli to tak opravdu je.

To samé jsem si vždycky myslel o faráři. Když jsem seděl dole na tvrdé lavici a díval se vzhůru na kazatelnu, vždycky jsem přemýšlel o tom, jestli vážně věří všemu, co říká. Nebo jestli se i do mysli kněze vkradou pochybnosti a proděravějí jeho přesvědčení, že všechno na nebi i na zemi opravdu vypadá tak, jak on káže.

(10)

Na chvíli jsem si zdříml, když se náhle otevřely dveře a já slyším za zástěnou Dianiny lehké kroky.

Asi už se uzdravuju. První, co mě napadne, je, že se přišla v rychlosti pomilovat. Zvedám se na lokty. Jsem víc než naladěn sehrát roli bezmocného pacienta vydaného napospas chlípné ošetřovatelce. A ve svých představách jsem naprosto oddaným příznivcem většiny hodně obskurních fetišismů.

Jenže ona má ve tváři smutek. Ztěžka dosedne na židli. Nechce se ani střetnout s mým pohledem. Něco ji trápí a sužuje.

„Dianě?“

„Musíme si spolu promluvit.“

Chvíli čekám, že bude pokračovat.

„Táta říkal, že…“ začne, ale zarazí se.

Opatrně vstávám a oblékám se. Nedívá se na mě, ale bere mě za ruku, něžně, jako kdyby se bála, že mi ublíží, a potom spolu vycházíme z pokoje dolů po širokém schodišti ven pod stromy.

Je tma. Jedna lampa k sobě navnadila celé mračno hmyzu a nechce ho pustit. Fouká mírný větřík, příjemně mi ochlazuje kůži, ve které mi tiká a buší. A uvažuju: Dianě mi chce říct něco, co já nechci vědět.

Vede mě štěrkovanou cestičkou k lavičce u zdobného bazénku, kde zeleň už dávno přebujela a fontány přestaly stříkat. Voda páchne hnilobou.

„Bjorne,“ šeptá. „Musím ti něco říct.“

V hlase jí zní něco cizího.

Usadím se na lavičku. Stojí přede mnou s rukama křížem přes prsa. Vypadá jako nádherná bílá socha „Osamělá jeptiška“ v zahradě kláštera Vaerne.

A najednou to chápu. Je těhotná!

„Přemýšlela jsem o tom,“ říká. Zlehka oddechuje. „Nejdřív jsem nechtěla. Ale takhle je to správné. Že ti řeknu všechno, jak to je. Abys to pochopil.“

Pořád ještě mlčím. Nikdy jsem o sobě neuvažoval jako o otci. Ta myšlenka je mi cizí. Tak se teda asi vezmeme, pomyslím si. Jestli mě bude chtít. To snad bude, ne? A už před sebou vidím šťastné manžele Bjorna a Dianu obklopené slintajícími neohrabanými batolaty.

Pustila mou ruku, teď si sedá vedle mě a znovu mi ruku tiskne, tentokrát trochu moc tvrdě. Budeme bydlet v Oslu nebo v Londýně? Uvažuju dál. A chtěl bych vědět, jestli to je chlapeček nebo holčička. Dívám se jí na ploché břicho. A pak mě napadne: Jak může vědět po tak krátké době, že je těhotná?

„Někdy se člověk dozví věci, které vědět nechtěl,“ říká.

„Ačkoliv to nikdy nevíš, dokud není pozdě. Protože teprve když se to dozvíš, tak si uvědomíš, že to nechceš vědět.“

Myslím, že neposlouchá, co jí říkám. Ostatně to znělo dost nejasně.

„Týká se to mé matky,“ říká.

Ve stojaté vodě opodál se rozskřehotala žába. Snažím se ji očima vypátrat. Ale je to jen zvuk. „A co je s ní?“ ptám se.

Dianě vzlykne. Žába v bazénku jí zkusmo odpovídá. „Je zvláštní, že jsem se musela setkat s tebou, abych se dozvěděla, kdo je má matka,“ říká.

„A co mám já společného s tvou matkou?“ Zavře oči.

„Myslel jsem, že tvoje matka zemřela.“

„To jsem si myslela taky.“

„Ale?“

„Nikdy jsem ji nepoznala. Nechtěla mě.“ Snažím se jí něco vyčíst z tváře. Nejdřív mě napadlo: máma? A hned poté: Grethe?

„MacMullin měl poměr s Grethe,“ vybuchnu. „V Oxfordu!“ Mlčí.

Teď se naopak chvěje a zadrhává můj dech. „Grethe je tvoje matka?“

Žába někam přeskočila. Protože skřehotání přichází z jiného konce. Nebo jí odpovídá jiná žába?

„Nejen to,“ říká. „Jsem jedináček. Táta jiné děti nemá.“

„A?“

Zavrtí hlavou.

„To přece nic neznamená. Ne pro nás dva.“

„To znamená všechno! Úplně všechno!“

„Tohle mi musíš vysvětlit!“

„Chápeš, táta není…“

Odmlka.

„Co není?“

„Až umře, chtěla bych…“ Odmlka.

„Ano? Až umře, tak bys chtěla co?“

Zarazí se. „S tímhle nic nenadělám.Věř mi. Ale je to tak.“

„Vůbec ti nerozumím.“

„To by prostě nefungovalo.“

„Co by nefungovalo?“

„Ty. Já. My.“

„Blbost, neexistuje nic, co bychom společně nezvládli.“

Zavrtí hlavou.

„Já jsem věřil, že to myslíš vážně.“

„Víš… Když jsme se seznámili, byl jsi tak jiný, nový, úplně odlišný od mužů, se kterými jsem se do té doby setkala. A tenkrát jsem cítila, no… něco opravdového. Něco, co jsem z dřívějška neznala, ne takhle. A pak přišel táta a všechno to zkazil.“

„Ale tys pokračovala dál. Tvářila ses jakoby nic.“

„Ale ne proto, abych je kryla. Naopak. Abych jim vzdorovala. Snaž se mě pochopit, Bjorne. Pokud jsem tě využila, bylo to jen kvůli mně. Ze vzdoru. Protože něco znamenáš. Protože jsem jim chtěla ukázat, že nejsem součástí jejich hry. Ale stejně…“ Potřese hlavou.

„Dianě, tohle může fungovat, dokážeme to. Uděláme za tím tlustou čáru.“

„To už nikdy nepůjde. Všechno nám zničili.“

„Ale nemohli bysme…“

„Ne, Bjorne.“ Zprudka vstává. „Tak to prostě je.“ Nedívá se při tom na mě. „Mrzí mě to.“ Setkává se s mým pohledem a krátce, smutně se usměje.

Potom se otočí a rychle odchází pryč. Poslední, co od ní slyším, jsou křupající kroky ve štěrku.

Když táta umřel, dohadovala se máma s pohřební službou donekonečna o tom, jestli má být rakev při obřadu v kapli vystavena. Pohřební agent nám radil rakev zavřít. Abychom si ho uchovali v paměti takového, jaký býval. Teprve když máma odmítala ustoupit, byl obřadník nucen sáhnout k nepříjemným argumentům.

„Paní, spadl ze třiceti metrů, přímo do kamenné suti.“

Máma to nechtěla pochopit. Byla trochu mimo. „A nemůžete ho trochu nalíčit?“ navrhla.

„Paní, vy to vůbec nechápete. Když tělo dopadne z výšky třiceti metrů na skálu…“

Nakonec zůstala rakev otevřená.

Kaple byla vyzdobená květy. Varhaník a houslista hráli duchovní písně. U zadních dveří stáli čtyři zřízenci pohřební služby. Nasadili profesionální výraz a vypadali, že každou chvilku propuknou v pláč. Nebo smích.

Rakev stála na katafalku uprostřed kaple.

Adagio. Křehké tóny v tichu. Tlumené vzlyky. Žal ve-tkaný do hudby.

Sepjali mu ruce, ty potlučené neměl, a mezi prsty mu vetkli polní kvítí. Ta malá část obličeje, kterou bylo možné vidět, zářila oválným otvorem vystřiženým v hedvábném prostěradle kolem hlavy. Aby nás ušetřili. Museli si na něm dát pořádně a dlouho záležet. Snažili se mu dotvořit tvář za pomoci vaty a líčidel. Stejně ale byl k nepoznání. V rakvi neležel můj táta. Když jsem se dotkl jeho prstů, byly studené a tuhé. Vzpomínám si, že jsem si pomyslel: to je jako dotknout se mrtvoly.

(11)

Ráno. Světlo je zastřené. Barvy na úbočí se ještě nestačily probudit.

Znecitlivělý únavou sedím lokty opřený o okenní parapet. Celou noc jsem zíral do velké černé prázdnoty a pozoroval, jak se tma rozpouští do vybledlé záře, a sledoval proti hvězdám netopýří tanec. Hned po rozbřesku začali poletovat malí zpěváčci a švitořit ve větvích stromu před oknem. Střemhlavě jako šípy lovili vysoko v povětří hmyz. Dole na dvoře se zastavila mourovatá kočka a labužnicky se protahuje. Ospalý kamion se zeleninou a ovocem na korbě drkotá po silnici.

Diane odjela. Viděl jsem ji. Uprostřed noci jí někdo odnesl kufry do mikrobusu a odvezl ji. Několik minut jsem sledoval pomalu se vzdalující kužel světla, dokud ho nepozřela tma.

(12)

„Už vás někdy napadlo, že nic tady v životě není takové, jak jste si představoval?“

Sedí v knihovně v záři plamenů z krbu. Je večer. Přišel si pro mě neandrtálec se zaťatými čelistmi a těkavým pohledem a mlčky mě vede hradními chodbami do čehosi, co MacMullin z přehnané skromnosti nazývá čtenářským koutkem.

Zdi velikánské místnosti jsou od podlahy ke stropu pokryty knihami. Tisíce a tisíce starých výtisků. Mozaika žlutohnědých hřbetů a přebalů se zdobnými tituly v latině a řečtině, francouzštině a angličtině. Místnost dýchá prachem, kůží a papírem.

MacMullin nalil do dvou skleniček sherry. Připíjíme si beze slov. Polínka v krbu praskají a prskají.

Odkašle si. „Prý jste mluvil s Dianou?“

Dívám se do plamenů. „Grethe je její matka.“

„Ano, to je pravda.“

„Máme hodně společného, vy a já.“

„Mrzí mě, že to dopadlo takhle,“ říká. „S vámi. S Dianou. A… vůbec…“

„Proč se jmenujete MacMullin?“

Podívá se na mě překvapeně. „A jak bych se podle vás měl jmenovat?“

„Jste potomkem starého francouzského rodu. Tak proč to skotské příjmení?“

„Protože se mi líbí jeho zvuk.“

„Takže je to jen přezdívka?“

„Mám spoustu jmen.“

„Spoustu? Proč? A proč skotské?“ ptám se znovu.

„Tohle jméno mám nejradši. Jeden z mých předchůdců, František II., se oženil s Marií Stuartovnou, která vyrostla na francouzském dvoře a měla k Francii velmi silná pouta. V dějinách se jistě vyznáte. František II. pak náhle zemřel, ale ještě předtím měl poměr se vznešenou dámou z mocného skotského klanu MacMullinů.“

Usrkne sherry. Vibruje mezi námi blána oboustranné nejistoty. MacMullin se uzavírá do sebe. Já zase vysílám pohled i pozornost na výzvědy po rozlehlé místnosti.

Nakonec už to tísnivé mlčení nemůžu vydržet. „Žádal jste mě, abych přišel.“

Naše pohledy se střetnou a MacMullinovi se v očích mihne hravý záblesk. Jako kdyby se pokoušel zjistit, jak moc může napínat mou trpělivost.

„Včera,“ říká, „ jsem vám vyprávěl o pergamenech, které nalezl kněz Bérenger Sauniěre, když opravoval starý kostel.“

„A dneska?“ ptám se s provokativním úsměvem. Připadám si jako v Tisíci a jedné noci. Ačkoliv Šeherezáda byla určitě půvabnější než MacMullin.

„Dnes večer,“ říká, „ vám budu vyprávět o tom, co pergameny prozradily.“

„Něco o jistém rodokmenu?“

„Genealogii a ještě trochu navíc.“

MacMullin se z hluboká nadechne, pak dech zadrží a vypustí vzduch mezi rty. Zní to jako jeden dlouhý povzdech.

„Naznačují, co se vlastně vstalo.“

„Jak to myslíte, vlastně?“

Urputně si mne ruce, jako kdyby se pokoušel sundat neviditelné rukavice. „Nedávno jsem vykládal o jedné věci, která může být těžko přijatelná.“

„Myslíte ukřižování?“

MacMullin neodpovídá hned. Jako kdyby rozhodně neměl v úmyslu mi něco prozradit.

„Ukřižování,“ říká, „je historická událost a zároveň i náboženský symbol. Křesťanství je založeno na dogmatu, že Ježíš vstal z mrtvých.“

„Pane MacMulline,“ oslovuju ho a nakláním se k němu, „a v co věříte vy?“

Rozhodne se otázku přeslechnout. „Pokud Ježíš nezemřel na kříži a pokud je zmrtvýchvstání falsum, no, tak kdo to tedy byl?“

„Buřič. Zvěstovatel. A velký humanistický filozof,“ na-vrhuju. „Všechno tohle už jsme prošli.“

„Ale žádný Bůh,“ doplňuje MacMullin. „A sotva Syn boží.“

„Nejste náhodou žid?“

„Má víra,“ odpovídá MacMullin, „je v tomhle ohledu bezvýznamná. Nepatřím k žádné církvi. Věřím v sílu, která se nedá slovy popsat ani zachytit v knihách. A rozhodně už není majetkem kněží nebo proroků.“ Zavrtí hlavou. „Ale v co já věřím a proč, tomu se můžeme věnovat některý jiný večer.“

„Vysvětlete mně,“ vyzývám ho, „proč si myslíte, že Ježíš ukřižování přežil?“

MacMullin podrží prisma ve skleničce sherry proti světlu a otáčí s ní dokola. „Co kdybychom tu otázku teď otočili.“

„Vy myslíte… proč zemřel?“

„Nebo přesněji řečeno… proč zemřel tak rychle?“

„Rychle?“

Odkládá sklenku na nízký kulatý stolek mezi námi. „Evangelia nijak zvlášť nevysvětlují, jak to, že Ježíšova zranění, což v podstatě byly jen povrchové šrámy, vedla k tak rychlé smrti.“

„Vždyť byl ukřižován!“ vybuchnu. „Přibili ho na kříž! Mučili! Proč by neměl zemřít rychle?“

MacMullin k sobě tiskne konečky prstů. „Každý věřící, každý lékař, každý historik má právo na svůj vlastní názor. Ale nesporným faktem je, že pokud člověk není těžce nemocen nebo neutrpěl těžká zranění, umírá hodně dlouho. Tělo je robustní organismus. Veškeré jeho funkce směřují k přežití.“

„Jestli si dobře pamatuju, tak Ježíš visel na kříži celé hodiny?“

„To nic neznamená. Trvalo celé dny, než ukřižované vysvobodila smrt. Často hodně dní. Pokud hlídači nebyli milosrdní a nerozdrtili jim kosti nebo jim nedali oštěpem ránu z milosti.“

Pokouším se si to utrpení představit.

„Abyste mou úvahu pochopil,“ pokračuje dál ve výkladu, „měl byste vědět, jak Římané ukřižování prováděli. Všechno probíhalo podle zaběhnutých pravidel.“

„Ani nevím, jestli to chci poslouchat.“

„V létě 1968 našla skupina badatelů pod vedením archeologa jménem Tzaferis severně od Jeruzaléma u Giv‘--at ha-Mivtaru čtyři hroby. V hrobech leželo třicet pět koster. Smrt byla stanovena na dobu někdy mezi koncem druhého století před naším letopočtem a rokem sedmdesát. Každá z koster vyprávěla svou krutou historii. Jeden tříletý klučík měl lebku prostřelenou šípem. Mladík v pubertě a o trochu starší žena byli upáleni. Šedesátiletá žena měla proraženou hlavu. Jiná žena, kolem třiceti let, zemřela při porodu. Zbytek plodu pořád ležel v její pánvi. Ale to nejzajímavější byl ukřižovaný muž.“

„Ježíš?“

„Ne,“ říká MacMullin. „To by opravdu byla dost velká senzace. Náš člověk byl o trochu mladší než Ježíš. Ale ten mladý muž, který se podle náhrobního kamene jmenoval Jehohanan, byl ukřižován ve stejném století jako Ježíš. Nejenže je ukřižovali takřka současně, ale také na skoro stejném místě, blízko Jeruzaléma, a provedli to Rímané. Proto se můžeme dohadovat, že Ježíšovo ukřižování neslo řadu podobných znaků.“

„Podrobnosti snad ani nechci slyšet.“

„Metoda popravy byla hodně krutá. Nepopsatelně brutální. Po vynesení rozsudku byla oběť bičována a týrána. Pak jí buď řemeny, nebo hřebíky upevnili paže k těžkému trámu a ten umístili vodorovně za týl na ramena. Trám potom odsouzenec musel nést na popraviště, kde ho zavěsili na svislý sloup.“

MacMullin si položí ruce na stehna a podvědomě zatne ruce v pěst.

„Zajímavé na Jehohananovi bylo, že spodní část předloktí nesla známky toho, že jí vedle kosti pronikl hřebík. Takže jinými slovy, ke kříži ho nepřibili za dlaně, ale za předloktí. Dlaně neunesou váhu dospělého muže. A dále byly Jehohananovy nohy přitlačeny k sobě a ohnuty do strany tak, že kolena trčela od svislého trámu kříže dopředu. A jeden hřeb prorazil obě paty najednou. Vědci dovodili, že kříž byl vybaven jistou podpěrkou, na níž mohl Jehohanan spočinout pánví. Jinými slovy visel v naprosto nepřirozené a pokroucené poloze.“

MacMullin upíjí sherry. Díváme se do plamenů v krbu.

„Viset takhle v předklonu znesnadňovalo dýchání,“ pokračuje MacMullin. „A jak už kati byli vynalézaví, prodlužovali často utrpení ukřižovaných tím, že jim dali pod nohy nebo pod pánev podpěru na opření. Takže ukřižovaný spíš stál než visel, jestli mi rozumíte. S oporou pod nohama mohl zdravý a silný muž žít na kříži den i dva -občas až týden.“ MacMullin na mě pohlédne a polkne. „Sotva existuje nelidštější poprava. Oběť neumírala bolestí, ani ztrátou krve. Umírala vyčerpáním, žízní, udušením nebo na otravu krve.“ Mne si konečky prstů lícní kosti a soustředí se. „Stávalo se, že kati měli s odsouzenými slitování. Paradoxně to prokazovali tím, že jim lámali kosti. Smrt se tak dala urychlit. Protože se zlámanými kostmi nedokázal ukřižovaný držet tělo vzpřímené a udusil se. To se stalo Jehohananovi. Když visel na kříži, zlámali mu kosti. Pro jeho dobro.“

„A Ježíš?“

„Ježíš měl nohy ke kříži přibité. Měl se o co opřít. Přesto visel jen pár hodin, než vydechl naposledy. Neexistuje žádné lékařské vysvětlení, proč zemřel tak brzy. Nic v biblickém líčení událostí nevypovídá o tom, že mučení, jemuž byl vystaven - bičování, trnová koruna, přibití na kříž, bodnutí oštěpem - mohlo vést k tak rychlé smrti.“

„Jak to, že ne?“ namítám. „Nemohl prostě být tak zesláblý mučením, že ukřižování už na něj bylo moc?“

„Římané s tímhle měli dost zkušeností. Sám Pilát Pontský byl překvapen, jak rychle Ježíš zemřel. Dokonce ho to ohromilo natolik, že si dal zavolat jednoho z důstojníků a nechal si dosvědčit, že Ježíš skutečně zemřel.“

Zavrtím se na židli. Nevím, jestli se mám nechat strhnout MacMullinovým prazvláštním nadšením, nebo jestli je tohle jedna z dalších falešných stop, která mě má zmást a zastřít pravdu.

MacMullin vstane a poodejde ke krbu. Pak se otočí a založí si ruce na prsou. „Jak to, že Ježíš zemřel tak rychle? Zranění, která utrpěl na kříži, stejně jako bodná rána, kterou mu podle bible zasadili až po smrti, smrtelná rozhodně nebyla. Jediná pravděpodobná příčina smrti je, jak sám naznačujete, vyčerpání z psychické zátěže před samotným ukřižováním. Ale Ježíš byl mladý, zdravý, silný muž. Byl až příliš odolný na to, aby zemřel vyčerpáním. To nezní věrohodně.“

„Ukřižování mně vždycky připadalo jako něco nepopsatelně krutého. Co člověka připraví o život rychle a bolestivě.“

MacMullin si ztěžka povzdechne. „Kruté, to ano. Ale nejde to rychle. Naopak. Ukřižování byla vleklá a trýznivá metoda zabíjení.“

Posadí se znovu na židli a vyprázdní sherry jedním rychlým douškem. „A ještě jedna věc: Ježíšovi byla těsně před tím, než zemřel, podána houba namočená do octa. Do octa? Proč mu dávali ocet? Ocet je stimulující tekutina, která má oběť udržet při vědomí. Po octu neměl zemřít, ale naopak se probrat.“

MacMullin otáčí prázdnou sklenkou v prstech. „A teď si můžeme zahrát takovou malou intelektuální hru, takový myšlenkový experiment.“ Na pár vteřin se ponoří do vnitřního monologu.

„Představte si,“ říká, „že houba nebyla nasáklá octem na povzbuzení, ale něčím jiným. Třeba uspávající drogou. Nějakou látkou, po jejímž požití omdlel, zhroutil se. Všem, kdo jeho ukřižování přihlíželi, by to připadalo jako náhlá smrt.“

Snažím se vyvolat si tuhle scénu před očima. Ale pořád ještě nevím, čemu mám věřit.

MacMullin se opře o židli a pozoruje mne s opatrným úsměvem, který mu pohrává v koutku úst. Jako kdyby moc dobře věděl, co se mi v té chvíli honí hlavou.

„Jakmile začnete evangelia číst kritickým zrakem, vrší se otázky jedna na druhou,“ pokračuje. „Podle bible došlo k ukřižování na Golgotě, což v překladu znamená lebka. Poblíž zahrady… zahrady se soukromým jeskynním hrobem. Zahrada patřila Josefu Arimatej skému, tedy jednomu z Ježíšových přívrženců. Mít vlastní hrobku v zahradě si nemohl dovolit jen tak někdo. Musel patřit k vrchní společenské vrstvě. Současně ale ukřižování jako způsob popravy vyhrazovali Římané výhradně pro nižší vrstvy. Celé je to dost nepochopitelné. Bible naznačuje, že Ježíšovo ukřižování mohla být soukromá záležitost provedená ze soukromých důvodů. A že k němu možná vůbec nedošlo na veřejném popravišti, ale že to byl veřejný proces.“

„A proč by někdo takový podvod zinscenoval?“

„Jak byste se tvářil na tvrzení,“ ptá se tiše, „že ukřižování byla jen zástěrka, na které se podíleli i vládci?“

„Jak to myslíte? Ze to Rímani věděli?“

„A proč ne? Co byl Pilát Pontský jiného, než zkorumpovaný ničema? Jak těžké podle vás bylo ho podplatit, aby přivřel oči nad falešným ukřižováním? Taková malá lest, která navíc vyřešila všechny jeho problémy s tím židovským buřičem.“

Zvedám oči v sloup, ale to on nevidí.

„Na okolnosti ukřižování se musíme dívat očima Ježíšovy současnosti,“ pokračuje MacMullin. „Kdo pro ně byl Ježíš? Politický rebel! Žádný světec. Nesmíme zapomínat, že v té době se to samozvanými proroky jen hemžilo. Zvěstovatelé, kazatelé pravdy, fakíři, proroci, orákula… Každý druhý šarlatán uměl dělat zázraky.“

„Tak proč se k němu dodnes modlíme? Něčím se přece musel od ostatních odlišovat!“

„Vládl slovem. Slovem!“

„A to je všechno?“

„Jeho slova byla jiná. Jeho pohled na člověka byl jiný. Vytvořil nový světonázor, kde středem bytí je hodnota člověka. Ježíš byl moudrý. Mírný. Nenutil své přívržence k poslušnosti hrozbami, jako to dělali starozákonní proroci, kteří vyhrožovali soudným dnem. Přinesl evangelium lásky. Naučil nás chápat dobro. Učil nás pokoře. Lásce k bližnímu. Nic z toho v té době nebylo, a nemyslím to nijak zle, zvlášť obvyklé.“

„Ale jak jste říkal, on nebyl jediným prorokem?“

„Jen málo lidí věřilo, že Ježíš je starozákonní Mesiáš. Židé ho vůbec nechtěli uznat. Popíral to, co hlásali jejich učenci. Napadal prastaré židovské učení. Teprve pozdější doba, počínaje apoštoly a evangelisty, vytvořila obraz Ježíšova božství. Přizdobili historii Ježíšova života a jeho učení. Evangelia ušili na míru podle vkusu svých čtenářů a své současnosti. Tu a tam něco vypustili, jinde zase něco přidali. Další upravovali a dodali ještě víc. Proč bychom měli důvěřovat starým a nepřesným opisům opisů? O Ježíšovi neexistuje žádná písemná dokumentace sepsaná za jeho doby. Všechno, co máme k dispozici, bylo vytvořeno později.

„Vy jen mluvíte a mluvíte. Nic z toho ale nepotvrzuje, že ukřižování byl podvod!“

„Také že to podvod nebyl!“ MacMullin se ke mně naklání. „Poslouchejte, co říkám. Ježíše skutečně ukřižovali. Já se jen snažím vysvětlit, že to mělo zcela jiné důsledky, než nám vypráví bible.“

„A tohle absurdní tvrzení opíráte o indicie?“

MacMullin se klokotavě rozesměje. „Vy jste vzpurný! Ale to se mi líbí. Já se nepokouším své tvrzení dokázat. Já pravdu znám. Já se pokouším ukázat vám, jak část biblických a historických paradoxů začíná dávat smysl teprve v okamžiku, kdy si je dáme do souvislosti s novými poznatky.“

„Novými poznatky? Jakými poznatky? Já teď vůbec ničemu nerozumím.

V očích mu bleskne jiskřička pobavení. „Dám vám ještě jeden příklad.“

„Důkaz?“

„Indicii. Když Pilát Pontský po ukřižování vydal Ježíšovu mrtvolu Josefu z Arimatie, porušil všechna římská pravidla. V řeckém překladu bible Josef žádá, aby mu vydali soma - živé tělo. Pilát mu odpoví slovem ptoma -mrtvola. Jak tohle nedorozumění vzniklo?“

„Mě se neptejte. Já v biblických překladech moc kovaný nejsem.“

„Proč by celkem vzato měl Pilát vůbec povolit, aby Ježíšovu mrtvolu dostali jeho přívrženci? Riskoval by, že z něj udělají mučedníka. Ukřižované často ani nepohřbí-vali. Naopak je raději nechali napospas síle přírody a ptákům. Pro Římany byl Ježíš především obtížný rebel. Buřič a agitátor, kterého chtěli vymazat ze současnosti a povědomí lidí. Tvrzení, že je Synem božím, asi nejspíš považovali za kuriozitu. Římané měli své bohy. A určitě nechápali, proč by měl židovský Jehova zplodit lidského syna s chudou dívkou, která byla zasnoubena s tesařem. Veškerá tradice prostě mluví proti blahovůli, kterou Římané prokázali po Ježíšově ukřižování - pokud mocní mužové Piláta Pontského nekoupili a neuplatili.“

„Tvrdíte to s takovou jistotou!“

„Sám jste navštívil Schimmerův institut. Existuje tam spousta rukopisů, spisů a tajných dokumentů, které naznačují, co se mohlo stát. A dokonce i ve známých písemnostech se najdou stopy, které tuto teorii podporují.“

MacMullin poodejde ke knihovně a vytáhne bibli vázanou v červené kůži.

„Podívejme se do Markova evangelia,“ říká a nasliněnými bříšky prstů listuje textem. „Markovo evangelium bylo napsáno jako první. V původních, nejstarších rukopisech - opisech - příběh končí tím, že Ježíš umírá a je uložen do hrobu. Když k hrobu přijdou ženy, je otevřený a prázdný. Ježíšovo tělo je pryč. Tajemný muž v bílém -anděl? - jim sděluje, že Ježíš vstal z mrtvých. Zeny v hrůze prchají. V šoku ale nikomu neřeknou, co právě zažily. Tak to líčí Marek. Jak se tedy o té události dozvěděl on? To je trochu záhadné. Avšak: nebyl to zrovna happy end, jak si doba žádala. Takový nesmyslný konec příběhu by nikdo nebral. Takže co udělali? Změnili ho. Napsali nový konec.“

„Kdo?“

„Písaři. Další evangelisté.“

MacMullin horlivě a nedočkavě listuje až ke kapitole 16 a nahlas předčítá:

A když pominula sobota, Maria Magdaléna a Maria Jakubova a Salome nakoupily vonných věcí, aby pňjdouce, pomazaly Ježíše.

Protož velmi ráno v první den po sobotě přišly až k hrobu, an již slunce vzešlo.

I pravily vespolek: Kdo nám odvalí kámen ode dveří hrobových?

A vzhlédše uzřely odvalený kámen. Byl zajisté veliký velmi.

A všedše do hrobu uzřely mládence, an sedí na pravici, oděného rouchem bílým. I ulekly se.

On pak řekl jim: Nebojte se. Ježíše hledáte Nazaretského, toho ukřižovaného. Vstalí jest, neníťho tuto; aj, místo, kdež jej byli položili.

Ale jděte, povězte učedlníkům jeho i Petrovi, žef vás předejde do Galilee. Tam jej uzříte, jakž pověděl vám.

A vyšedše rychle utekly od hrobu; nebo přišel na ně strach a hrůza. A aniž komu co řekly, nebo se bály.

MacMullin vzhlédne: „Tady končí evangelium podle Marka.“

„Ale vždyť je tam ještě víc,“ namítám.

„Ano, je tam víc. Jenže to už nenapsal Marek. Marek, první z evangelistů, z něhož vycházejí všichni další evangelisté, své vyprávění zakončuje výhradně slibem Ježíšova zmrtvýchvstání. Vidíte, jak přirozeně tady příběh končí? Ale následující doba s tímhle koncem nebyla spokojená. Chtěla něco konkrétnějšího, hmatatelnějšího. Vzletnější konec. Konec přinášející příslib a naději. Proto někdo závěr doplnil. Všimněte si změny stylu, jak neorganicky nalepené a suše konstatující jsou zbývající verše:“

Vstav pak Ježíš z mrtvých ráno v neděli, ukázal se nejprve Marii Magdaléně, z níž byl vyvrhl sedm ďáblů.

Ona pakšedši, zvěstovala těm, kteňšsním bývali, lkajícím a plačícím.

A oni slyšavše, že by živ byl a vidin od ní, nevěřili.

„Všimněte si,“ upozorňuje mě MacMullin, „nevěřili jí, když jim vyprávěla, co viděla. A stojí tu ještě tohle:“

Potom pak dvěma z nich jdoucím ukázal se v jiné způsobe, když šli přes pole. A ti šedše, pověděli jiným. Ani těm nevěřili.

„A tohle je velmi nápadné,“ upozorňuje MacMullin. „Ježíš sám předvídá svůj návrat. Jeho nejbližší na něj čekali. Předpokládali, že se vrátí. Tak to stojí v bibli. Tak proč potom nikdo z jeho nejbližších souvěrců nevěří, když k tomu nakonec dojde? Ježíš naplní všechno, co slíbil - a žádný z jeho přívrženců to nepřijme? Měli spíš jásat! Měli chválit Pána. Ale kdepak, co se stane místo toho? Oni nevěří. Odmítají to. Když si tyhle řádky pročtete pozorně, uvidíte, že zjevení jako by bylo naroubováno později. Proč? Protože se s rukopisy manipulovalo. Opravovaly se. Vylepšovaly. Úplně jako filmový scénář. Teprve další písaři a evangelisté nechali Ježíše vstát z mrtvých, v těle z masa a krve, a kázat učedníkům, že mají evangelium zvěstovat světu. Se čtenářsky podstatně líbivějším koncem. Člověk by si skoro myslel, že do scénáře zasáhl Hollywood.“

MacMullin jede ukazováčkem až ke čtrnáctému verši a předčítá:

Potom sedícím spolu jedenácti ukázal se, a trestal nedověru jejich a tvrdost srdce, ze těm, kteříž jej viděli vzkříšeného, nevěřili.

A řekl jim: Jdouce po všem světě, kažte evangelium všemu stvoření.

„Všímáte si té horlivosti, s jakou se spisovatel tématu zmocňuje?“ ptá se MacMullin. „Jak se snaží příběh vy-pointovat, dovést k prudkému dramatickému vyvrcholení? A tady už jde přímo na věc - nejdřív sliby, potom výhrůžkami:“

Kdož uvěří a pokřtí se, spasen bude; kdož pak neuvěří, budeť zatracen.

Znamení pak ti, kteříž uvěří, tato míti budou: Ve jménu mém ďábly budou vymítati, jazyky novými mluviti.

Hady brati, a jestliže by co jedovatého pili, nikoliťjim neuškodí; na nemocné ruce vzkládati budou, a dobře se míti budou.

MacMullin se zamračí: „Máme to brát doslovně? Vymítání ďábla? Mluviti jazyky? Protilátka proti jedu? Kladení rukou? Nebo spíš máme vidět spisovatele naplněného žhavou vírou a nadšením, který chce příběh dovést k duchaplnému vyvrcholení? Vyprávění končí takto:“

Když pak jim odmluvil Pán, zhůru vzat jest do nebe, a sedí na pravici Boží.

A oni vyšedše, kázali všudy, a Pán jim pomáhal, a slov jejich potvrzoval činěním divů.

MacMullin sklapne knihu.

„U Marka bylo zakončení nejasné, mlhavé, neúplné. Ale dokonce i poté, co Markovu původnímu závěru dali jiný rytmus jeho opisovači a šiřitelé, působil text pořád ještě chudokrevně. Další evangelisté prostě nebyli s jeho vyprávěním spokojeni. Takže své verze dále přibarvovali. Chtěli patos. Chtěli actionl V jejich podání se s ženami u hrobu nepotká anděl, ale Ježíš, který vstal z mrtvých. Nechají Ježíše, aby se setkal tváří v tvář se svými učedníky. Která verze je správná? Který z evangelistů vypráví pravdu a který podstatu nepochopil? A tak se ptám: co nového věděli následní evangelisté? Muselo to být něco, co první z nich, Marek, prostě a jednoduše neznal. Proč se v událostech vyznají podstatně lépe než Marek? Nikdo z nich při tom nebyl - všichni se opírali o stejné prameny. Jak mohou jít do takových podrobností a líčit Ježíšovo zmrtvýchvstání a zjevení tak přesně - když první z nich podrobnosti neznal?“

MacMullin to možná míní jako otázku, ale já se ani neobtěžuj u odpovědět.

„Evangelia,“ říká, „vznikla z potřeby církve potvrdit víru v Ježíše jako svého pána, který vstal z mrtvých. Dogma o Ježíšově zmrtvýchvstání bylo premisou. Nutností. Potřebovali zmrtvýchvstání jako základ svých příběhů. Protože bez něj neměli náboženství. Evangelisté se o historického Ježíše nijak nezajímali. Oni líčili duchovního Ježíše. A věřili v něj. Byli přesvědčeni, že Ježíšův duch je s nimi. Nekladli si za cíl podat historický nebo chronologický přehled Ježíšova života. Jejich jediným cílem bylo zvěstování. Přesvědčit čtenáře, že Ježíš je Syn boží, který vstal z mrtvých. Svá evangelia sestavili z četných tradovaných příběhů prvotní církve. Když z bible škrtneme zmrtvýchvstání, zůstanou jen nesouvislé historky z hrdinského života velkého humanisty.“

Nalévá nám oběma sherry. Sedíme mlčky. Minuty běží.

„Takže pokud je pravda to, co mi vyprávíte, co se tedy vlastně tenkrát stalo?“ ptám se po chvíli.

MacMullin si lokne sherry a jazykem na patře vychutnává každičký, i ten nejmenší odstín. Zvolna a soustředěně -jako kdyby zvedal olovnici s ryzí a křehkou myšlenkou - otáčí pohled od plamenů v krbu ke mně.

„Není snadné podat vysvětlení, které okamžitě bude vypadat důvěryhodně,“ říká a odkládá sklenici.

Pomalu přikyvuj u.

„Ale když nám do hlavy vtloukají určitou představu, a ta je zatížena dva tisíce let dlouhou tradicí,“ říká, „musí to už být něco hodně velikého, abychom přijali úplně nový výklad. Člověk jednoduše není připraven začít věřit nové verzi.“

„Tu nejdůležitější věc už jste mi řekl: Ježíš ukřižování přežil.“

Teprve teď jsem si všiml, jak zemdleně MacMullin vypadá: je starý a unavený. Jako kdyby z něj náš rozhovor vysál sílu. Kůži má bledou a upocenou, oči vyhaslé.

„Dalo by se tomu říkat i komplot,“ pokračuje. Mluví pomalu a zamyšleně. „Jiní by to nazvali geniálním tahem. Každopádně je to největší podvod světové historie.“

„A co se stalo s Ježíšem?“

MacMullinova tvář dozná nápadné změny. Jako kdyby mně vyprávěl něco, co sám zažil, ale už si to hrozně špatně vybavuje, protože je to tak strašně dávno.

„Co se stalo?“ Dlouho sedí mlčky, než se znovu pustí do vyprávění. „Ježíše v bezvědomí sundali z kříže a zahalili do rubáše, který se později tolik proslavil a vyvolal tolik sporů. Ano, na Turínském plátně byl jeho otisk. Chemický proces, nic míň, nic víc. Zdánlivě mrtvé tělo odnesli do jeskyně. Byl s ním jen nejužší kruh blízkých. Ti, kteří věděli, že není mrtvý. A pro všechny ostatní -diváky a vojáky - bylo zřejmé, že nás opustil.“

„A pak?“

„Nikdo neví dopodrobna, co se potom stalo. Můžeme se pouze dohadovat z náznaků skrytých v prastarých hermetických spisech. Ale v jisté době, kdy se jim to zdálo bezpečné, a pravděpodobně za tmy, sňali z Ježíše rubáš, a ten nechali v jeskyni. Jeho samotného potom odvezli do tajného úkrytu. Máme za to, že tam strávil několik týdnů, ženy mu ošetřovaly rány a pečovaly o něj. A šířily historku o andělovi u prázdného hrobu.“

„A tu pak evangelisté po více než čtyřiceti letech dál rozvíjeli,“ doplňuji.

MacMullin mě pozoruje s nevyzpytatelným výrazem ve tváři.

„Pokračujte,“ vyzývám ho.

„Právě o téhle době zrovna moc nevíme. Ale dá se předpokládat, že Ježíš postupně sbíral síly. Vidím ho před očima, jak leží za zástěnou v příbytku bohatého muže. Obklopen a opečováván svými nejvěrnějšími. A když se nakonec pozdravil a mohl vstát… uprchl ze Svaté země.“

„Uprchl?“ ptám se. Začínají se mi rýsovat doposud utajené souvislosti.

„Jeho čas vypršel. Neměl na vybranou. Neměl jinou volbu než smrt. Spolu se svými nejbližšími uprchl před mocí, s níž nemohl soupeřit. V převleku opustil Jeruzalém společně s Máří Magdalénou, Josefem Arimatejským a skupinou nejvěrnějších a nejoddanějších přívrženců. Dokonce ani všichni apoštolově o útěku nevěděli. Byla jim předložena krycí historka. Zmrtvýchvstání. Oficiální verze. A jak samozřejmě dobře víte, oni ten příběh přijali. Stal se historickým faktem. A náboženstvím.“

„Co se stalo s Ježíšem?“

„Odjel.“

„Kam?“

„Na místo, kde mohl žít v bezpečí.“

„Četl jsem něco o tom, že možná odjel do Kašmíru a založil tam náboženskou obec.“

„Kašmírská legenda je velmi šikovně vymyšlený falzifikát.“

„Co se tedy stalo?“

„Ježíš se svým doprovodem odjel na západ, přes vnitrozemí se dostal až na pobřeží, kde už na ně čekala loď. Odtamtud se dostali do bezpečného úkrytu.“

„Kam?“

Překvapeně se na mě podívá. „Vám to ještě nedošlo?“

„Co mně mělo dojít? Kam jeli?“

„Sem,“ říká MacMullin. „Ježíš se ukryl v Rennes-le--Cháteau.“

(13)

Občas se člověk musí uchýlit k přírodě, aby poznal sám sebe. Hledat vysvětlení třeba u čmeláků vzdorujících zákonům aerodynamiky, u lišek, které si uhryznou vlastní tlapku, aby se vyprostily ze želez, u ryb, které splynou s korály, aby neskončily v něčím žaludku. V říši rostlin jsem měl odjakživa nejraději Argyroxiphium sandzvicense. Pamatujete si jistě na květinu, o níž jsem své učitelce tvrdil, že bych se jí chtěl podobat. Stříbrný meč. Nenápadně a skromně roste rok za rokem a nechce na sebe moc upozorňovat. Poznávám se v ní.

A zvolna vyroste do půl metru vysoké koule pokryté stříbřitým chmýřím. Z ní pak vystřelí dva metry dlouhá lodyha.

Vykvete náhle po dvaceti letech. Vyroste tak ohromující květenství, že rostlinu zahubí. Její nezdolnou trpělivost může člověk jen obdivovat.

MacMullin pro mě přijde za šeravého rozbřesku. Otevřu oči uprostřed snu a v tom lepkavém světle mně připadá, že se nade mnou vznáší jako k zemi připoutaný přízrak.

Pokouším se probrat. Snažím se pochopit, co ode mne chce. A jestli čistě náhodou nepatří do snu, z něhož jsem se ještě úplně nevyprostil.

„Co je?“ zamumlám. Slova se mi v lebce převalují jako úporná drnčivá ozvěna.

MacMullin vypadá poprvé nejisté. Mne si pravou pěst o levou dlaň. „Bjorne…“ osloví mě. Jako kdyby mi ze všeho nejradši nechtěl nic říct.

Posadím se. Snažím se ze sebe setřást ospalost. Pokoj se rozšiřuje do všech stran. MacMulliny vidím dva. Hlava mi padá zpátky na polštář.

„Volali,“ oznamuje.

Pevně zavřu oči a pak je prudce otevřu, znovu zavřu a zeširoka otevřu. Asi nevypadám úplně normálně. Jen se snažím ovládnout své tělo.

„Kdo volal?“

„Jde o Grethe.“

„Ona…!“

„Ne, ještě ne. Ale ptala se po vás.“

„Kdy můžeme odjet?“

„Hned.“

(15)

Soukromé letadlo čeká na letišti v Toulouse. MacMullino-va bílá limuzína projíždí zábranami a kontrolními stanovišti a neslyšně zastavuje u Gulfstreamu. Během dvaceti minut jsme ve vzduchu.

„Brzy budeme na konci cesty,“ říká.

Sedím v hlubokém křesle u velkého oválného okénka s výhledem přímo do nebe. Nepochopitelná souhra mezi aerodynamikou a inženýrstvím nás vynesla sedm tisíc metrů vysoko. Krajina pod námi je záplatovaný ubrus vybledlých barev a stínů.

Mezi MacMullinem a mnou je stolní deska zapuštěná do trupu letadla. Na ní stojí mísa s červenými a zelenými jablky. MacMullin zachytává můj pohled. „Ono to pro vás asi nebude tak snadné pochopit,“ konstatuje.

„Ne,“ odpovídám dvojznačně, protože nevím, jestli naráží na všechno to, co mně řekl, nebo jestli myslí Grethe. „Není to jednoduché.“

Gulfstream pohánějí dva motory značky Rolls-Royce a vytvářejí souvislou hlukovou clonu. V dálce pozoruji hradbu mračen, která připomíná bílou barvu zředěnou vodou.

MacMullin si loupe jablko. Nožíkem na ovoce okrajuje souvislou dlouhou červenou spirálu. Potom jablko krájí na čtyři díly a očistí od jádřince. „Dáte si?“ nabízí mně, ale já zavrtím hlavou.

„Když se to vezme kolem a kolem,“ říká a strčí si dílek jablka do úst, „je v životě hodně věcí postaveno na iluzích. Jen o tom nevíme. Nebo si to nechceme připustit.“

Tím mi opět brání, abych odpověděl konkrétněji. Nechápu, co tím myslí. „Tohle je na mě příliš,“ zamumlám pouze.

MacMullin kouše jablko a přikyvuje.

„Já přece nečekám, že mně budete věřit,“ říká.

Nejdřív na to neodpovím. A potom opáčím: „Možná právě proto vám věřím.“

Dává si do úst další dílek jablka. Zašklebí se nad kyselou šťávou. „Víra je volba,“ říká. „Ať už jde o to věřit tomu, co říká někdo jiný, nebo o víru ve Slovo.“

„Ono není tak snadné vědět, čemu má člověk věřit,“ pronáším vyhýbavě.

„Nejistota a skepse jsou hodnoty samy o sobě. Jelikož dokazují, že myslíme.“

„Možná. Ale pořád ještě nevím, co si mám myslet o tom, co jste mi vyprávěl včera.“

„To jsem ani neočekával.“

„Nejsou to zrovna maličkosti. A vy po mně chcete, abych tomu věřil.“

„Nemusíte přece věřit ničemu, Bjorne. Klidně můžete odmítnout všechno, co jsem vám prozradil. Hlavně když mi vrátíte tu schránku,“ dodává s tichým smíchem.

„Vy odepisujete celou bibli,“ říkám.

„A co je vlastně bible? Sbírka starých spisů o duchu jisté epochy. Předpisy, životní zásady, etické normy. Rukopisy, upravené a redigované, výklady a sny, příběhy tradované od úst k ústům a nakonec sebrané, svázané a opatřené razítkem schváleno.“ MacMullin schroustá poslední dílky jablka a navlhčí si rty špičkou jazyka.

„A vaše verze?“ ptám se. „Jak končí vaše verze příběhu?“

„Není to moje verze. Já ji jen předávám.“

„Vždyť víte, jak to myslím.“

„Není toho moc, co můžeme tvrdit s jistotou,“ přiznává MacMullin. „Po tak dlouhé době. Doklady jsou velmi kusé, jen nejasné útržky. Zlomky informací.“

„Tak jsem to v posledních týdnech taky vnímal.“

MacMullin se tiše zasměje a zhoupne se v křesle, jako kdyby se mu nesedělo pohodlně.

„Víte tedy, co se stalo po ukřižování?“ ptám se.

„Něco ano. Zdaleka ale ne dost. Něco však víme.“

„Třeba že Ježíš odjel do Rennes-le-Cháteau?“

„O útěku víme hodně. Zkrátka a dobře protože máme rukopisy dvou přívrženců, kteří uprchli s ním. Popisují cestu ze Svaté země do Rennes-le-Cháteau.“

„Ano?“

„Když se Ježíš zotavil po ukřižování, dal se s doprovodem svých přívrženců na útěk. Odjeli lodí, která na ně čekala. Nejdřív se přepravili do egyptské Alexandrie, odtamtud na sever na Kypr a dál na západ na Rhodos, Krétu a Maltu a nakonec znovu severně do Vieux Port, to je starý marseillský přístav. A odtamtud jeli po souši kus na jihozápad a usadili se v Rennes-le-Cháteau.“

„Tomu se dá těžko uvěřit.“

MacMullin stiskne rty a pohlédne okénkem ven. Motory bzučí. A potom se sebejistým výrazem máchne paží. „Ale když se to vezme kolem a kolem, je biblická verze o tolik důvěryhodnější?“

Chvíli jsem právě nad touhle otázkou uvažoval.

„A vy jste skutečně přesvědčen o tom, že to tak bylo?“ ptám se.

Dívá se na mě. Dlouze.

„Jakého se dožil věku?“

„To nevíme. Ale měl s ženou, kterou si vzal, Máří Magdalénou, několik dětí.“

„Ježíš se oženil? A měl děti?“

„A proč by je neměl mít?“

„Jen mi to připadá… no, já nevím.“

„Měli sedm dětí. Čtyři syny a tři dcery.“

Letuška, která celou tu dobu stála za námi v malé kuchyňce a připravovala jídlo, nám na ohřátých talířích servíruje snídani. Usmívá se na mě. Opětuji úsměv. MacMullin si jídlo prohlíží a potěšené mlaskne jazykem. Krájíme žemle vejpůl, do útlých sklenek s kostkami ledu si naléváme pomerančový džus a otevíráme skleněné nádobky s domácí marmeládou.

MacMullin si odlomí kousek žemle a otře si koutek ubrouskem, na kterém je vyšitý jeho monogram.

„Ježíšovy děti tajemství svého původu střežily,“ říká.

„To synové a vnuci, rozhodně ne on sám, postavili základy toho, z čeho o tisíc let později vznikly rytířské řády, zednářská hnutí, hermetická společenství. Malé spiklenecké spolky, jejichž základním smyslem je chránit tajemství, o jehož obsahu dnes už nemají ani potuchy.“ Zamyšleně vrtí hlavou. „Je jich tu spousta. Sekty. Kluby. Hnutí. Lóže. Každý z nich se jen vzdáleně dotýká pravdy. Byly o tom napsány stovky knih. Básníci dál spřádali nitky kvazivědeckých poznatků a mýtů. Na internetu jsou diskusní kluby a domovské stránky zasvěcené spekulacím a dohadům. Ale celek nevidí nikdo z nich. Nikdo z nich nemá ten správný náhled. Jsou jako mouchy, které si neuvědomují, že narážejí o sklo.“

„Nebo čmeláci,“ dodávám rychle, jenže to samozřejmě nemůže na MacMullina působit nijak zvlášť smysluplně.

„Nebo čmeláci,“ opakuje, aniž pochopil.

Sáhnu po studené sklence. Pomerančový džus je čerstvě vymačkaný a svěží. „A co se nakonec stalo s Ježíšovými potomky?“ ptám se. Saju džus a koušu kostku ledu a ta mi mezi zuby chřestí a vrže.

„Na tu otázku neexistuje odpověď.“

„Proč ne?“

„Protože se s nimi nic nestalo. Žili své životy. Narodily se jim děti. Pořád tu žijí mezi námi. Je to mocný a hrdý rod. Přímo mezi námi.“

„Vědí, kdo jsou?“

„V podstatě to nikdo z nich neví. Jen málokterý z nich možná zná celou pravdu. Ani ne tisíc lidí. A teď také vy.“

„Takže jeho potomci žijí dodnes,“ říkám nábožně a zamyšleně.

„No, ano. Samozřejmě. Ale už uběhly dva tisíce let. Nesmíme zapomínat, že i tenhle rod se rozmělnil. Vždyť nakonec mluvíme o celé řadě pokolení. Ježíšův nejstarší syn byl prvním velmistrem. To on opatřil a zapečetil zlatou schránku. Když zemřel první velmistr, převzal odpovědnost za schránku jeho nejstarší syn. Tak se schránka předávala od otce na prvorozeného syna celá staletí. Až zmizela.“

„Ale co znamenají všechny ty narážky, že Ježíš je praotcem všech evropských královských rodů?“

„Jako mnoho jiného, i tohle tvrzení je přehnané. Ale zrnko pravdy na tom je. Po několika stech letech se Ježíšův potomek přiženil do merovejské dynastie, a tak se stal součástí královského rodu, který si ve Francké říši podržel vládu až do roku 751. Ale téměř nikdo, s výjimkou několika královských osob, střídajících se velmistrů a jejich nejužšího okruhu, se o téhle důležité souvislosti nikdy nedozvěděl. Bylo to tajemství. Tím myslím Ježíšův útěk a život jeho potomků. A postupně se i z toho stal mýtus a vlastně ani samotní zasvěcení pořádně nevěděli, jestli tomu mají věřit.“

Dojídám žemli a dopíjím džus. Začíná toho na mě být trochu moc.

„Co teda schránka obsahuje?“ ptám se důvěrně.

MacMullin vypadá, jako kdyby mu udělalo největší radost, kdybych tu otázku zase vzal zpátky.

A tak se ptám znovu: „Co je ve schránce?“

„Myslíme si,“ začne váhavě, „že obsahuje dvě věci.“

Opře se lokty o stůl. Polkne. Zdráhá se to tajemství prozradit. Mlčení je reflex jeho centrálního nervstva. Prozradit pravdu někomu, kdo stojí mimo okruh zasvěcených, je věc, kterou ještě nikdy neudělal. Příčí se mu to. Ale uvědomuje si, že nemá jinou volbu. Jsem paličák.

Dívá se na mě prosebně. „Naposledy, Bjorne… dáte mi tu schránku?“

„Ale ano.“

Odpověď ho překvapí. „Ano?“

„Až mi řeknete, co obsahuje.“

Přímo vidím, jak se poslední vzpurné zbytky jeho odporu lámou.

Znovu pevně sevře oči. „Je v ní návod,“ říká. „Pravděpodobně mapa.“

„Mapa?“

„Mapa prozrazující cestu k Ježíšovu hrobu. Pravděpodobně je to jeskyně, kam byl uložen k poslednímu odpočinku. Jeho pozemský hrob. Ale co je ještě důležitější…“

Otevře oči, ale nedívá se na mě.

Mlčím.

Dívá se mimo mě. „Ježíšovo evangelium,“ říká. „Vyprávění, které Ježíš napsal sám o svém životě, svých činech, své víře a svých pochybnostech. A o letech po ukřižování.“

MacMullin se otočí k okénku a dívá se na oblohu, krajinu pod námi, měkké světlo, mraky.

Krátkými prudkými výdechy vypouští ven všechny démony, kteří právě teď běsní v jeho nitru.

Dám mu tolik času, kolik potřebuje.

Po nějaké době se ke mně obrací. V očích má prázdný výraz.

„Tak to je,“ říká.

„Rukopis,“ rekapituluji. „Rukopis a mapa.“

„To si myslíme.“ Chvíli sedíme mlčky. „Zní to jako nějaké židovské spiknutí.“

„Jste na spiknutí nějak vysazený.“

„Co když jste vůdcem židovské sítě, která chce jednou provždy dokázat, že Ježíš nebyl Synem božím?“

„Všechno je možné.“

„Pokud rukopis prokáže, že Ježíš nezemřel na kříži, a tím pádem ani nikdy nevstal z mrtvých, celý náboženský řád světa se zhroutí.“

„Docela správně. Ale já nejsem židovské víry.“

„Pokud tedy naopak jste křesťanské víry, mělo by být ve vašem zájmu zničit důkaz, který odhaluje, že křesťanství stojí na lži.“

„Opět velmi trefná analýza. Ale já vůbec neskrývám, že podle mého přesvědčení světu pravda neprospěje. Já to říkám na rovinu. Pro všechny bude nejlepší, když tohle tajemství zůstane tajemstvím. Jakákoliv alternativa je děsivá. Nikdo, absolutně nikdo, nebude mít prospěch z toho, když se dozví pravdu. Nemáme právo si navzájem ničit historii. Z toho by nevzešlo nic dobrého. Zničili bychom miliony životů. Národům sebrali víru. Nestojí to za to. Nic za to nestojí.“

„Rukopis, který sepsal Ježíš…“ říkám tiše. „Cesta k jeho pozemskému hrobu…“

„Myslíme si, že to tak je.“

„Myslíte?“

„Jistí si být nemůžeme. Tedy dokud schránku neotevřeme a nepodíváme se. Ale bez ohledu na to, co schránka obsahuje, víme, že první velmistr - Ježíšův nejstarší syn - ji zapečetil a střežil, dokud ji neodevzdal svému prvorozenému synu, tedy dalšímu velmistrovi v pořadí. Každý z nich zasvětil střežení schránky svůj život. Až do chvíle, kdy nám zmizela. V klášteře Vaerne v roce 1204.“ A pak dodává: „A do vašich rukou samozřejmě. Po osmi stech letech.“

„Schránku ještě nikdo nikdy neotevřel?“

„Jistěže ne.“

„A co s ní bude teď?“

„Chci ji osobně dovézt do Schimmerova institutu.“

„To mě nepřekvapuje. A možná je Peter jedním z těch, kdo na schránku čekají, že?“

„Peter? Samozřejmě! David, Uri, Moshe… a tucet dalších předních světových badatelů, které SIS zaangažova-la. Historikové. Archeologové. Teologové. Lingvisti. Filologové. Paleografové. Filozofové. Chemici.“

„Přizval jste zřejmě všechny kamarády, že?“

„Postavili jsme celé nové křídlo a vybavili ho zvlášť na převzetí schránky. Nemůžeme riskovat, že příliš vlhký nebo suchý vzduch nebo zima či horko rukopis zničí. Naši odborníci vypracovali metodu, která atmosféru u-vnitř schránky starou dva tisíce let postupně přizpůsobí ovzduší v laboratoři. Jen otevření schránky se počítá na měsíce.“

„Tudíž je docela výhoda, že jsem ji neotevřel tenkrát v kanceláři.“ MacMullin se zachvěje.

„A až nakonec schránku otevřeme,“ pokračuje, „musíme obsah nanejvýš opatrně vyjmout. Arch po archu. Je možné, že se papyrus rozpadl a bude nutné archy znovu sklížit, kousek po kousku složit jako dětskou skládačku. Všechny fragmenty se musí vyfotografovat a zakonzervovat. Nevíme, v jakém stavu je najdeme. Ale stejně jako vy dokážete vyložit písmo z plátku popela, umíme my zase rozluštit znaky. Je to namáhavá práce. Nejdřív po stránce technické, potom jazykové. Musíme znaky přetlumočit. A pak je přeložit. Porozumět jim v určitých souvislostech, v určitém kontextu. Pokud bude rukopis delší, potrvá práce celé roky. Hodně let. Pokud najdeme mapu nebo návod, kde hledat Ježíšův hrob, je profesor Llyleworth připraven okamžitě se tam s týmem archeologů pustit. Všechno je nachystáno. Chybí nám jen ta schránka.“

Nevím, kam s očima.

„No jo,“ povzdychne si, „teď je všechno na vás.“

„To tak ovšem bylo celou dobu.“

„Uvědomuju si to.“ Pohlédne okénkem ven. Letíme do mraků. „Bjorne,“ obrací se ke mně. „Prosím vás! Dáte mi tu schránku?“

Jeho pohled váží tuny. Pohlédnu na něj. Chápu, kdo to je. Ani nevím, kdy jsem si to uvědomil. Ale teď už o tom nepochybuju.

Někde uvnitř mě se něco uvolňuje. I v hodně vzpur-ném jedinci se síla klást odpor po nějaké době zlomí. Přemýšlím o událostech posledních týdnů. O všemožných lžích. Falešných stopách. O lidech, kteří mě podvedli. Defilují přede mnou jeden po druhém. Útržky zapadají do skládačky. Jsem nucen MacMullinovo vysvětlení přijmout. Protože mu věřím. Protože jinou volbu už nemám.

„Samozřejmě,“ odpovídám.

Potřese hlavou, jako kdyby úplně správně nechápal, co slyší.

„Ano, schránku dostanete,“ potvrzuji ještě jednou. „Děkuji.“

Nemluví a ani se nepohne. A potom opakuje: „Děkuji. Děkuji mnohokrát.“

„Mám jednu otázku.“

„To mě nepřekvapuje.“

„Proč jste mi to všechno vyprávěl?“

„Měl jsem na vybranou?“

„Mohl jste si vymyslet nějakou báchorku, které bych uvěřil.“

„To jsem zkusil. Několikrát. Ale nevyšlo to. Jste pěkně podezíravý prevít.“ Poslední větu říká s úsměvem.

„A co když to všechno někomu řeknu?“

Z jeho výrazu je patrné, že o tom uvažuje. „Tahle možnost tu samozřejmě je.“

„Mohl bych to dát do novin.“

„Jistě.“

„Napsat o tom knihu.“ Mlčí.

„To bezesporu můžete.“ Nastane krátká odmlka.

A pak šibalsky dodává: „Ale uvěří vám někdo?“

KONEC KRUHU

.

(1)

Vypadá jako mrtvá. Vrabčí hlavička se choulí na velkém polštáři. Kůže se jí lepí na lebku. Ústa má pootevřená, rty suché a bezbarvé. Do nosní dírky má zastrčenou zelenou kyslíkovou hadičku. Ta je připevněná ke tváři bílou lepicí páskou. Hubené paže poseté temnými modřinami leží křížem na pokrývce. Z pytlíku s infuzí na stativu odkapává tekutina do žíly na předloktí.

Uložili ji do jednolůžkového pokoje. Mysleli to dobře. Ale já si vzpomínám, jak jednou říkala, že má hrozný strach z umírání o samotě.

Pokoj zaplavuje teplé světlo. Přinesu si od umyvadla židli. Kovové nohy škrábou o podlahu.

Opatrně beru její ruku do své. Je to jako zvednout vlahý kožený pytlík naplněný klouby. Hladím ji po kůži a složím její vláčné prsty do svých.

Zvuky. Její dech. Tikání elektronického přístroje. Drnčení automobilového motoru někde z ulice. Povzdech. Z jejích rtů.

Na stěně nad dveřmi visí hodiny, které se o pět minut zpožďují. Vteřinovka se škubavými pohyby urputně snaží udržet krok s tikáním. Něco v hodinovém strojku má na kahánku.

Na nočním stolku stojí v lesklé nemocniční váze pugét květin. Kartička je napůl rozevřená. Pozdrav je napsán plnicím perem a rozmáchlým rukopisem:

Pokojnou cestu, Grethe! Navždy tvůj, MMM

MacMullin mně poskytl útržek pravdy. Nic víc. Útržek pravdy. Možná nevím vůbec nic. Nevím, kterému vysvětlení mám věřit. Dokonce ani nevím, jestli vůbec některému můžu věřit. Ale jedno vím: jakmile schránku MacMullinovi předám, jednou provždy i s obsahem zmizí. Jestli své tajemství dokázali ochránit dva tisíce let, tak to určitě aspoň dva další zvládnou taky. Klášter Vaerne se nikdy nestane mezinárodním turistickým centrem. Pole se nepromění v přeplněná parkoviště, američtí turisté nebudou netrpělivě přešlapovat ve frontách, aby se skrz neprůstřelná plexisklová skla podívali na odhalený oktogon, ani nebudou studovat kopie - s překladem do šesti jazyků - rukopisu ze schránky. Protože tohle se nikdo nikdy nedozví.

Jako kdyby se nikdy nic nestalo.

Oční víčka se jí rozechvějí. Otevře oči. Má těžký, rozostřený pohled ukotvený do bezesné tmy. Pomalu mě poznává.

„Bjorne,“ zašeptá.

„Grethe…“

Její oči se pokoušejí zaostřit a vytvořit si obraz skutečnosti, do níž už nepatří. „Ty ale vypadáš!“ zamumlá.

Nejdřív na to neříkám nic. Pak teprve mi dochází, jak to myslí.

„Jsem jen opálený,“ vysvětluju.

Její pohled se ztrácí. Potom se sbírá dohromady:

„Našel jsi něco?“

„Našel.“

A všechno jí vyprávím.

Neříká vůbec nic. Jen sama pro sebe přikyvuje. Jako kdyby ji to ani trochu nepřekvapilo. „Tak takhle to bylo,“ říká posléze. Ticho kolem nás je plné zvuků. „Jak je na tom?“ zeptá se náhle. „Kdo?“

„Michael. Má se dobře?“

„Má se dobře. Přiletěl do Osla se mnou. Ale nechtěl -rušit.“

„Je tu se mnou. Svým způsobem.“

„Řeknu mu to.“

„Vždycky svým způsobem,“ říká s pohledem upřeným na květiny. „Je v tom i něco víc,“ doplňuji. „Ano?“

„Ty a MacMullin,“ pomáhám jí se orientovat.

„Ano,“ zašeptá. Jako kdyby tlumila bolesti tím, že mluví potichu. „MacMullin a já. V Oxfordu.“ Něžně se na mě dívá. „Je to moc hodný muž. Jako ty. Moc hodný muž.“

Pohlédnu na hodiny a sleduj u těžký boj vteřinové ručičky s hodinovým strojkem.

„Jak umřel táta, Grethe?“

Zavřela oči. „To byla tak nesmyslná smrt.“

„Ale jak to bylo?“

„Žárlil na tvou matku a Trygveho.“

„Tak on o tom taky věděl?“

„Nedokázal se smířit s tím, že se tvá matka do Trygveho zamilovala.“

„To dokážu pochopit.“

„Ale to vůbec nemuselo nic znamenat. Ne napořád. Vrátila by se k němu. Ale on nezvládl pomyšlení na to, že jeho žena je s jiným mužem.“

„Co se teda stalo?“

„To není moje věc. Ani tvoje.“

„Ale ty to víš?“

Povzdechne si.

„Prosím tě, Grethe, co se stalo?“

„Teď mě s tím netrap, Bjorne.“

„Prosím!“

„Zeptej se svého otčíma, Bjorne, on to ví.“

„On tátu zabil?“

„Ne.“

„Ví máma, co se stalo?“

„Ne.“

„Ale jak teda…“

„Už se neptej.“

„Proč mně to nechceš říct?“

„Protože tak to bude lepší.“

„Lepší?“

„Pro tebe.“

„Jak?“

Má oči bez lesku a bez života. „Tohle bys vědět nechtěl.“

„Prosím tě!“

Proplete si prsty na pokrývce, něžným a jemným pohybem.

„Věř mi! Tohle nechceš vědět!“

„Chci!“

„Tak dobře, ať je po tvém,“ povzdechne si.

Chvíli čeká a potom pokračuje: „Ty asi víš o své matce a Trygvem…“

Sklopím oči k zemi. Jako kdybych se za matku styděl. Což je pravda. „Už tenkrát jsem to pochopil.“

„Zamilovali se do sebe.“

„To je zvláštní, jak se vždycky lidi do někoho zami-lujou.“

„Přesně to se stává.“

„A táta jim stál v cestě.“

„Jako vždycky, když se najdou dva lidi a jeden z nich patří někomu jinému.“

„Proto ho zabili?“

Samotného mě překvapuje, jak všedně mi ta otázka vychází z úst. Grethe se na mě podívá.

A já to rozvádím dál: „Udělali to spolu? Nebo jenom profesor? Nebo mu s tím máma pomáhala?“

Zatne zuby. „Ne,“ říká tak tiše, že to zní jako šepot, „tak to nebylo!“

„Kdo z nich to udělal?“

„Tvého otce nikdo nezabil.“

„Ale…“

„Nemůžeš se s tím spokojit takhle? Nikdo z nich Birge-ra nezabil.“

„Takže to byla nehoda?“

„Ne.“

„To nechápu.“

„Zamysli se nad tím, Bjorne.“ Přemýšlím. Ale nepomáhá to.

A pak v ní praskne nějaká struna. Po tváři jí stéká slza. „Bjorne, prosím tě…“ V hlase je patrná nedůtklivost. „To Trygve měl zemřít! Ne Birger.“

„Cože?“

„Chápeš už?“ ptá se nedůtklivě. „Zemřít měl Trygve.“ Pokouším se uspořádat myšlenky, pokouším se pochopit to, co číhá pod povrchem. „Chápeš, co říkám?“ Pokrčím rameny. „Ne.“

„Birger provedl něco s výzbrojí. Aby se Trygve zřítil.“

Odvrátí se ode mě. Nedokáže se mi podívat do očí. Jako kdyby to celé byla její vina.

„Ten den měl zemřít Trygve,“ opakuje. Stručně, chladně. „Krátce před tím než odjeli, mi Birger řekl, že má v úmyslu něco…“ Zarazí se a větu nedořekne. „Něco s jištěním. Nevím co. Aby to… Ale já jsem nevěřila, že by opravdu… Nevěřila jsem tomu! Ne, nikdy bych tomu nevěřila!“ Otáčí se ke mně a rukou tápe po mé ruce. „To tvůj otec se pokusil zabít Trygveho. A pak se mu to nějak vymklo z rukou.“

Sedíme a dlouho se držíme za ruce. Nemám slov. Jen útržkovité obrazy: šedá lesklá skála, lano stočené dole v kamenné suti, mámin křik, hromádka oděvů dole při úpatí skály, krev, kmen stromu za mými zády, drsná kůra, o kterou jsem se poškrábal na krku, když jsem se svezl k zemi.

Přemýšlím, jestli máma s profesorem o tomhle celá ta léta věděli.

Grethe upadá do dřímot. Vycházím ven na chodbu. A ztěžka dosedám na židli hned před dveřmi. Myšlenky se mi zašmodrchaly do jednoho chumlu.

Na protější stěně mezi dvěma dveřmi napočítám patnáct kachlíků na výšku a sto čtyřicet na šířku. Dva tisíce sto šedých kachlů. Na pojízdném hliníkovém stolku shromáždily sestřičky celý herbář suchých květin.

O chvíli později vcházím znovu dovnitř. Oči má zavřené. Leží bez pohnutí.

„Grethe?“

Neviditelné nitky jí zacukají víčky. S námahou se otevírají. „Já jsem houževnatá baba.“

„Tobě se narodilo dítě.“

Pootevřenýma očima se na mě podívá. Pohled prochází prudkou proměnou. „Setkal jsem se s ní.“ Grethe se dívá do stropu.

„Má se dobře. Dianě. Krásná mladá žena/’ říkám.

Úsměv na jejích rtech vychází hluboko z nitra. „Nejkrásnější holka na světě.“ Má křehký, tenoučký hlas. Úsměv ochabuje. Zhluboka si povzdechne. „Nebyla jsem matka, jakou potřebovala.“ Ze rtů jí vyjde slabé zasténání. „Neměla jsem to v sobě. Michael - s ním to bylo jiné. Připadalo mně, že tak je to nejlepší. Ze zůstane u něj. A že se o mně nikdy nedozví.“

Bolestivě se rozkašle. Něco chce říct. Konej ším ji. Rty se jí pohybují. Bezhlesně mně něco říká.

„Zůstanu s tebou,“ říkám tiše.

„… tak unavená,“ zašeptá.

Hladím jí ruku. Zanaříká. Podívá se na mě a snaží se něco vyslovit, ale tělo se brání. Kašle, ale i to kašlání postrádá sílu. Dýchá slabě a úporně.

Pokouší se zvednout na lokty, ale klesne zpátky.

„Odpočiň si,“ šeptám a hladím ji po čele. Je studené a vlhké potem.

Uběhne hodina…

Držím ji za ruku. Propadá se do spánku a znovu se z něj probírá. Chvílemi se na mě podívá.

Váhavě jí pokládám ruku na přikrývku a potom scházím dolů do jídelny. Koupím si plněnou bagetu zabalenou do celofánu, která podle toho chutná. Když jsem se vrátil zpátky, leží Grethina ruka přesně tak, jak jsem ji zanechal. Znovu ji beru do své a tisknu ji. Cítím, že se pokouší stisk opětovat.

Takhle sedíme hodně dlouho. Nakonec dýchá tak slabounce, že ji vůbec neslyším. Zvuky z chodby s námi splývají. Tiché kroky, tlumený smích. Kňourání malého děcka. Sestřička volá na kolegyni.

Grethina ruka v mé je ochablá. Stisknu ji. Nemá sílu odpovědět. Mohli jsme takhle sedět celé dlouhé hodiny. Kdyby nebylo přístrojů. Nějaké hadičky čouhající z Grethina nemocničního pyžama jsou napojeny na obrazovku se spínači a okénky se svítícími čísly. Přístroj se náhle rozpípá. A současně se z něj cukavě vysouvá papírový zápis se dvěma křivkami. Grethe sebou škubne. Vytřeští oči a zalapá po dechu.

Pohladím jí ruku.

V tu chvíli se přiřítí ošetřovatelka. A pak lékař.

Pouštím Grethinu ruku. Padá na přikrývku. Vstanu a přitom převrátím židli. Práskne o podlahu. Ukročím stranou, abych udělal místo doktorovi.

Nejdřív ze všeho vypíná přístroj. Pípání odumře. Ticho je ohlušující. Přitiskne jí bříška prstů ke krku a přikývne sestřičce. Opatrně rozepíná Grethino pyžamo a přikládá jí stetoskop na prsa.

„Vy nic neuděláte?“ ptám se.

„Takhle to bude nejlepší,“ říká doktor.

Sestřička mě pohladí po paži. „Vy jste syn?“

Doktor zatlačí Grethe oči.

Oknem vidím, jak nějaký muž balancuje po lešení. „Svým způsobem ano,“ odpovídám. Nikdo nic neříká.

„Teď už je jí dobře,“ těší mě sestřička a tiskne mi paži. Podívám se na Grethe.

„Chcete s ní být chvilku sám?“ ptá se sestřička. „Sám?“

„Než ji připravíme? A odvezeme dolů?“

„Já nevím…“

„Pokud chcete být chvilku spolu sami.“

„Ne, to asi ne.“

„Půjdeme na pár minut ven.“

„To je od vás hezké. Ale nebude to třeba, děkuji.“

„Stačí jen říct.“

„Děkuji. Je to od vás hezké. Ale nebude to třeba.“

Stejně ale odcházejí a nechávají mě s Grethe o samotě.

Snažím se v její tváři najít porozumění, teplo, klid a mír. Ale vypadá jen jako mrtvý člověk.

Vycházím z pokoje, ani se neotočím. V okamžiku, kdy opouštím nemocnici, začne vířivě a lehounce mrholit.

(2)

Zastavíme před oranžovým pletivem a předním oknem se z Kobližka díváme ven. Déšť šplíchá a cáká. Stany jsou sbalené. Zbytek výbavy je pořád ještě zamčený v kontejneru. Vítr se honí polem a víří s sebou clony deště. Plastové pásky uvázané nahoře na tyčích k označení vykopávek se ve větru třepou jako praporky. Moji režisérskou stoličku vichr odvál pod houští střemchy. Nikoho nenapadlo uklidit ji do kontejneru.

Vybavuji si před sebou vykopávky, profesora pod střechou z plachto viny. Mosheho a lana, jak krouží nad výkopy jako krvežíznivý hmyz.

Když odjel profesor Llyleworth, všechna práce se zastavila. A teď všichni přemýšlejí, co se bude dít, než buldozery nahrnou hromady zeminy zpátky do vykopaných šachet.

Obracím se na MacMullina. „Ptala se na vás,“ sděluji.

Dívá se před sebe. Oči má hluboké a zvlhlé.

„Je to tak strašně dávno,“ říká. Slova míří dovnitř. „Jiný život. Jiná doba. Brzy přijde i můj čas. Pak se s ní třeba setkám.“

Má starý pergamenový obličej, ale prozářený chlapeckým žárem a netrpělivou horlivostí. Vypadá mladší než kdy jindy. Jako kdyby v něm vědomí, že už má cíl na dosah, rozsvítilo žárovku a prosvětlilo jeho tenkou vrstvu kůže.

Něco uvnitř mého já se rozechvěje. „Kdo jste?“ ptám se.

Nejdřív neodpovídá. Potom říká: „Asi jste si jisté věci domyslel. Když se ptáte.“ Ticho mezi námi vibruje. Mne si dlaně o sebe. „Nejste žádný hlupák.“ Nevěřícně říkám: „Vím, kdo jste. Teď jsem to pochopil.“

„Tak?“

„Vy nejste jen člen Rady, že je to tak?“ pokračuji. Odměřeně se usmívá.

Nespouštím z něj oči. Natahuje prsty. Má upravené nehty. Na levé ruce poprvé vidím pečetní prsten s ohromným opálem.

Tiše si pro sebe hvízdnu. „Vy jste velmistr!“ konstatuji.

Otevře ústa, aby něco řekl. Tvář se mu rozpálí.

„Já? Bjorne, musíš pochopit, že pouze dvanáct mužů na celém světě zná velmistrovu totožnost. Dvanáct mužů!“

„Vy jste velmistr!“

„Víte dobře, že na tuhle otázku nemohu odpovědět.“

„Vždyť to taky nebyla otázka.“

„Ale stejně…“

„To mě podrž,“ mumlám pro sebe. „Vy jste velmistr!“

„Můžeme tedy zajet pro schránku?“

Potřebuju chvíli času, abych to vstřebal. Tohle je neuvěřitelné. Prohlížím si ho. Dlouho. Esoterické rysy ve tváři. Vřelé, mírné oči.

„Tak tohle měla Dianě na mysli,“ říkám tiše. „Ona je vaše jediné dítě.“

Podívá se na mě.

„Pojedeme pro schránku?“ ptá se znovu. „Nikam jezdit nemusíme.“ Tázavě na mě hledí. „Je tady.“

Zmateně: „Tady?“ Dívá se do deště. „Chcete se podívat na oktogon?“

„Schránka je tady?“

„Pojďte se mnou.“

Vystoupíme z auta do deště. Proklouznu dírou v oranžové plastové zábraně se štítkem „VSTUP ZAKÁZÁN“ a přidržím pletivo, aby mohl projít i MacMullin. Mým pohybem se z plastu začne řinout voda.

Zastavuju se u výkopu. MacMullin se dívá na osmi-hrannou základovou zeď.

„Oktogon,“ řekne jen. Náhle má v hlase cosi zbožného.

Z bahna trčí kameny, zeminu z nich smyl déšť.

„Oktogon,“ opakuju.

Je velmi netrpělivý: „Nemohli bychom už schránku vyzvednout?“

Skočím dolů do výkopu, posadím se na bobek a začnu odhrnovat zem.

Teprve v té chvíli mu to došlo.

MacMullin se rozesmál. Nejdřív tiše. Potom hlasitě, burácivě.

Zatímco se směje a smích se vznáší v přívalech deště a zurčí nad vykopávkami a čtverci políček, vyhrabávám schránku z úkrytu. Na přesně stejném místě, kde jsme ji našli. Na posledním místě, kde by ji hledali.

Když pytel se schránkou vytahuju z bláta, zem zamlaská. Opatrně se otáčím a podávám schránku MacMullinovi. Obklopuje nás štiplavý a nadčasový pach země a deště.

Roztřeseným písmem spřádám pavučinu vzpomínek.

Na dvoře babiččiny chalupy se listy dubu pevně přimykají k větvím. Jako kdyby nechápaly, že si je podzim stejně brzy vezme.

Ten večer před hrozně dávnou dobou, když jsem se Grethe vyznal, že ji miluju, a ona mě odmítla tak něžně a starostlivě, že jsem si ještě dlouho potom myslel, že své hlubší city ke mně skrývá, jsem se kradl z jejího bytu na Frogneru do své špeluňky na Grunerlokken. Drobně mr-holilo a já byl promočený na kost. Dodnes si pamatuju její slova na rozloučenou. Držela mě za ruku a jemně ji hladila, jako když matka konejší syna.

Nikdy nic nekončí, řekla tenkrát, jen to pokračuje trochu jinak.

Muži v červeném Range Roveru odjeli společně s Mac-Mullinem. Už na mě vstoje čekali, když jsem před chalupou parkoval Kobližka. Asi nikdy nejsou moc daleko.

Před odjezdem mi MacMullin stiskl ruku a řekl, že jsem udělal správnou věc.

Tehdy jsem ho viděl naposledy.

Když Range Rover vyjel na silnici a červená zadní světla se ztratila v listoví, zamknul jsem se v baráku a vyšel po rozvrzaném schodišti do svého dětského pokoje.

Přirozeně tu byli.

Jako neviditelné přízraky pročesali dům od sklepa po půdu. Nezanechali po sobě žádné stopy. Především odstranili Dianiny věci. Ale neomylní nejsou. Na sloupcích postele pořád ještě visí její čtyři hedvábné provazy. Třeba měli zato, že jsou moje. A mysleli si své.

Psací stůl jsem posunul k oknu a vyndal deník. Kapky deště cukavým pohybem stékají po zaroseném skle a spojují se. Skrz provazy deště se fjord podobá líné řece - lesklý a studený za holými keři. Kůže mi hoří a cuká mi v ní.

Přemýšlím. Píšu. Slova se rozpouštějí a nic za sebou nenechávají. Slova o událostech, které se vlastně jakoby ani nestaly, o lidech, kteří nikdy nežili. Prchavé, pomíjivé. Jako slova v knize, kterou člověk přečetl a zastrčil ji zpátky do zapomnění knihovny.

(5)

Tak ten příběh skončil. Nebo tak skončit mohl. Protože v podstatě nic nekončí. Všechno jen pokračuje trochu jinak. Kde začíná a kde končí kruh?

Když si MacMullin schránku odnesl s sebou do ticha, zůstal jsem na venkově. Nemám lepší vysvětlení, než že jsem si chtěl srovnat myšlenky. A v následujících dnech jsem čekal, že se to celé nějak uzavře, ale čekal jsem marně. Každý večer jsem doufal, že někdo zabuší na dveře - Dianě, MacMullin, Llyleworth, Peter. Nebo že někdo zatelefonuje. Ale nic se nestalo.

Po týdnu jsem zavřel vodu i kohoutek nadějí a odjel domů do Osla.

Zvolna a poslušně jsem se vrátil ke staré existenci.

Každé ráno jsem šel na zastávku tramvaje na Storkrysset a odjel do centra. V kanceláři jsem práci odváděl lhostejně a ochable, jako nepříjemnou povinnost. Tu a tam se mě někdo zeptal, co se to vlastně dole v klášteře Vaerne

v létě stalo. Ale já každého odbýval znuděnými báchorkami.

Některé zimní večery, když na mě tma doléhala moc tíživě, ke mně jako záchvěv vůně, chutí a stesku přicházela Dianě. Občas jsem i zvedl sluchátko a vyťukal všechna čísla kromě posledního. Postupně jsem byl odvážnější a nechal telefon chvíli vyzvánět, pak teprve jsem ho položil. Až jednou v sobotu odpoledne jsem čekal, dokud to nezvedne. Chtěl jsem jí jen popřát šťastný nový rok. Ale nebyla to Dianě. Zřejmě ji něco zdrželo. Třeba pouta na sloupcích postele. Třískl jsem sluchátkem dřív, než se ten ospalý chlap stačí zeptat, kdo jsem nebo co chci.

A pak náhle v lednu se mi skutečnost vymkla z ruky. Nepamatuju si přesně, kdy nebo jak se to stalo. Nepřišel jsem několik dnů do práce. Profesor s mámou mě našli na židli v pokoji v mém bytě. Na kliniku mě odvezla sanitka. Připadal jsem si, jako bych se vrátil domů. Na klinice se člověk nemusí přetvařovat. Nemusí předstírat, že slunce svítí a že zítra bude všechno lepší. Jako kdyby se v mlze mezi tebou a slunečným údolím, kde jsi mohl žít jako šťastný hobit v lesíku u zurčícího potoka, netyčila žádná nezdolatelná, modravě lesklá skalní stěna. Na klinice se můžeš vrhnout do rozbouřeného moře a klesnout ke dnu. Zůstat v hlubinách, jak dlouho chceš. V potápěčském zvonu bytí. Po měsících čekání a přemýšlení jsem dospěl k závěru, že mě podvedli. Ve vysvětlení jsem nacházel trhliny, v logice nedostatky a v odpovědích hluboké díry. Namlouval j sem si, že j sem se stal obětí nějakého důkladně naplánovaného a perfektně zrežíro-vaného podvodu. Ze jsem sehrál roli Hlídače, který se snadno nechá napálit a tváří se jako spravedlnost sama tak přesvědčivě, že jméno už má předem vytesané do podstavce na sošce Oskara. Děkuji! Děkuji! Především bych chtěl poděkovat své matce a svému otci… Viděl jsem před očima, jak nade mnou všichni kroutí hlavou a smějí se ml I když jsem si přitiskl ruce k uším a kolébal se dopředu a dozadu, slyšel jsem jejich pronikavý hysterický chechtot. Stroj času! řvali Llyleworth a Arntzen jeden přes druhého. Létající talíře, zalykal se smíchy Antony Lucas Winthrop Jr. Biblické rukopisy! řičel Peter Levi pobaveně. Ježíšovo spiknutí, smál se MacMullin. Mero-vejské poklady! vřískaly Dianě s mámou. Plácali se po stehnech a svíjeli se smíchy. Jednou, to už jsem byl vzteky bez sebe, jsem zavolal do SIS a chtěl jsem mluvit s MacMullinem. Samozřejmě tam nebyl. ‚M^Uo1“ Mar“ ně jsem se pokoušel najít jeho jméno v telefonním katalogu v Rennes-le-Cháteau, kde nikdo nikdy jeho jméno neslyšel. Několikrát jsem volal do Schimmerova institutu, ale nikdy jsem se neprobojoval jemnou sítí zdvořilých odmítnutí slečny v ústředně.

Postupně vztek i rozhořčení polevily. Dobře, tak mě teda obelstili. Bigdeall Každopádně se mnou měli pořádnou fušku. A když se to vezme kolem a kolem, pro budoucnost lidstva bude sotva rozhodující, jestli schránka po osmi stech letech pod zemí skončí v rukou několika darebáků, a ne ve sterilní skleněné vitríně v ospalém muzeu na Frederikově ulici. Je MacMullinovou zásluhou, že schránka znovu spatřila světlo světa. Nebýt MacMullina, ukrývala by ji země ještě dalších osm set let. Tajemství schránky mu tedy budiž dopřáno. I kdyby to měl být elixír věčného mládí.

Uschopnili mě a v květnu propustili z kliniky domů. Máma si pro mě přijela mercedesem a doprovodila mě až do desátého patra.

Koncem června jsem se vrátil do chalupy nad mořem. Tentokrát na dovolenou. Cestou jsem projížděl kolem kláštera Vaerne. Všechno bylo odklizeno. Sedlák naše hromady zeminy a strusky odstranil a zasel obilí. Jen výkop kolem oktogonu zůstal ohraničený oranžovým plastovým pletivem. Památkáři se pořád ještě dohadují, co s tím.

Když jsem otevřel dveře do chalupy, jako kdyby proti mně zavanul Dianin parfém. Zůstal jsem očarovaně stát s rukou na klice. Skoro jsem čekal její hlas: Miláčku, jdeš pozděl a mokrou pusu na tvář. Ale když jsem zavřel oči a vůni vdechl, cítil jsem jen prach a zatuchlinu.

Mlčky jsem procházel místnost po místnosti, rozhrnoval závěsy, smetal mrtvé mouchy, otevíral okna dokořán a chvíli bojoval, než se mi podařilo po zimě zprovoznit vodu.

A pak jsem se nechal pohltit létem, netečným, omamným a teplým. Slunečné dny a vlahé večery se pospojovaly do harmonické nudy.

Usadil jsem se na terasu na sluníčko, v šortkách a sandálech. Hlasatel v rádiu drmolí údaje o teplotě vody na koupání na různých místech země. Je hodně teplo. V dálce se v oparu rýsují ostrovy Bolaerne. Přímo na protější straně fjordu jsou na jinak modrém proužku pobřeží vidět neuspořádané tečky Hortenu a Ásgárdstrandu. Pociťuji hluboký klid. Donesl jsem si studené pivo a otvírám ho šroubovákem. Dole u skály na skákacím prkně hlučí a povykuje skupinka mládeže. Jedna dívka skáče do vody a ječí. Nějaký mladík se vrhá za ní. Ochablým pohybem zaháním vosu, která projevila nepatřičný zájem o moje pivo. Dva rybáci se vznášejí a bojují s větrem.

Náhlé vnuknutí mě zvedá ze židle. Loudám se k zahradní brance, jestli něco není v poštovní schránce. Mezi reklamními letáky a vybledlými informačními spisy z Fugleviku nacházím velkou hnědou obálku. Nevím, jak dlouho tady mohla ležet. Na obálce není uveden odesilatel. Ale razítko je z Francie.

Jako náměsíčný beru obálku do rukou a jdu nahoru do dětského pokoje. Otevřu ji nůžkami na nehty a obsah vysypu na psací stůl.

Krátký dopis. Výstřižek z novin. Fotografie.

Dopis psaný rukou. Písmo je rozmáchlé a zdobné:

Rennes-le-Cháteau, 14. července

Vážený pane Bělte!

Neznáte mě, ale jmenuji se Marcel Avignon a jsem venkovský doktor na penzi tady v Rennes-le-Cháteau. Obracím se na Vás na přání našeho společného přítele Michaela MacMulli-na, který mně poskytl Vaše jméno a letní adresu. S bolestí Vám musím oznámit, že grandseigneur MacMullin dnes v noci zemřel. Zesnul tiše po krátké a bohudíky ne bolestivé nemoci. Odešel v půl páté ráno. Společně s jeho drahou dcerou Dianě, která u něj strávila celou noc, jsem byl přítomen několika posledním hodinám jeho života. Jedna z posledních věcí, kterou udělal, byla instrukce, co Vám mám napsat a co k dopisu přiložit. Dále řekl (a teď musím citovat podle své chatrné paměti) „protože je to paličák, naložíš informacemi, jak sám uzná za vhodné“. Sám za sebe mohu dodat, že tato slova vyslovil s takovou oddaností, která mně prozradila, že si Vás jako přítele nesmírně váží. Proto je mi ctí a potěšením vykonat tuhle drobnou službu, o niž mne pan MacMullin požádal, totiž poslat Vám novinový výstřižek a fotografii. Tvrdil, že souvislosti Vám budou zřejmé. Doufám, že tomu tak je, protože já Vám upřímně řečeno pomoci nemohu. Dovolte mi nakonec vyslovit svou nejhlubší a upřímnou soustrast, protože chápu, že Vás ztráta přítele zasáhla stejně bolestně jako mě. Pokud bych Vám v něčem mohl být nápomocen, neváhejte se na mě obrátit. S úctou

M. Avignon

Fotografie je černobílá. Jsou na ní útržky prastarého rukopisu na matně bílé a zdola osvícené skleněné desce. Ruka v latexové rukavici otírá neviditelný prach.

Je to skládačka z kousků papyru, očividně změť fragmentů usilujících o vytvoření celku.

Znaky jsou nesrozumitelné. Rukopis rovný, pravidelný.

Mhouřím oči, až se rozslzím. Rukopis…

Ačkoliv neumím ani přečíst písmo, ani rozluštit jediný z těch cizorodých znaků, zůstávám sedět a zkoumám je. Ani nevím, jak dlouho. Ale když se zadýchaný a skloněný nad stolem proberu s deníkem vedle fotografie a výstřižku, je pomalu jedenáct hodin.

Výstřižek je z novin La Dépeche du Midi, které vycházejí v Toulouse:

Kněží protestují proti restaurování starověkého kostela Le Lieu

BÉZIERS - Policie v Béziers zadržela včera odpoledne několik místních aktivistů, mezi nimi dva kněze, při nepovolené demonstraci před starověkým kostelem Le Lieu, lidově nazývaným Kristův poslední odpočinek.

Zchátralý kostel, ležící jeden kilometr západně od Béziers, koupil před měsícem za pět milionů franků neznámý finančník se sídlem v Londýně. Informace, které se La Dépeche du Midi podařilo získat, naznačují, že místní úřady schválily tuto pozoruhodnou a překvapivou koupi pod tlakem vlády.

Podle známého britského archeologa profesora Grahama Llylewortha, který vede práce na kostele, si tajný investor „upřímně přeje restaurovat kostel do jeho bývalé krásy“. Kritikové tvrdě protestují proti pracím, které znamenají kostel zbourat a znovu ho kámen po kameni postavit. - Znesvěcení! burácí Jean Bovary, jeden ze dvou knězů, kteří byli při včerejší akci zadrženi.

Rozbouřenou náladu nijak neuklidnilo, když kolem staveniště archeologové vztyčili tři metry vysokou ohradu. V noci je místo silně osvětlené a střežené jejich vlastní ochrankou, která všechny zvědavce drží v patřičné vzdálenosti. Profesor Graham Llyleworth povšechně vysvětluje, že „každá archeologická práce musí být do jisté míry pro veřejnost uzavřena“.

Kostel je podle místních legend postaven nad skalní jeskyní, kde prý je pohřben neznámý světec. Jean Bovary, kněz, který stojí v čele nedávno ustavené „Akce na podporu Le Lieu“, tvrdí, že tenhle kostel je jeden z nejstarších v Pyrenejích a pravděpodobně také v celé Francii.

„Kostel ve své dnešní podobě byl postaven roku 1198,“ říká Bovary. „Můžeme však s jistotou určit i stáří částí původní kostelní stavby, ono takzvané východní křídlo a zříceniny. Ty se datují do roku 350 po Kristu. Ale podle místních tradovaných zpráv stál ještě předtím na tomto místě svatostánek.“

Bovary se obává, že archeologové mají v úmyslu dostat se až do skalní jeskyně, která je podle legendy zapečetěná ve skále pod oltářem. - „Nechrne mrtvé odpočívat v pokoji!“ dodává.

Profesor Graham Llyleworth odmítá, že archeologové pátrají po údajné hrobce. „O tom, že by pod kostelem měl být hrob nebo skalní jeskyně, nic nevíme,“ říká. „A pokud by tomu tak opravdu bylo, samozřejmě budeme respektovat důstojnost mrtvých.“

Zamyšleně se dívám na dopis, novinový výstřižek, fotografii a rukopis na papyru.

Myslím na Dianě a Grethe. Na Michaela MacMullina. Na pouštní klášter. A na to, co se skrývá pod kostelem v Béziers.

Pohlédnu ven z okna. Kdesi v mé mysli vzplanou oharky zvědavosti a očekávání. Venku čekají záhady. Otázky.

Dole v pokoji zaharaší ve starých dědečkových hodinách. Jdou a odtikávají čas, ale nikdy správně. Žijí ve své vlastní době, a tak jim to vyhovuje. A z ničeho nic propuknou v radostné odzvánění. Za dvě minuty čtvrt na dvanáct. Bim bam!

V duši se mi cosi rozechvěje. Vzdorovitý pud. Touha vědět. Pochopit.

Pero škrábe po papíře. Předivo slov a vzpomínek. Do jejich osnovy by se vždy vešlo ještě o něco víc. Nic nikdy nekončí. Netrpělivě zaklapnu deník. Tenhle příběh není uzavřený. Musím jen přijít na to, jak pokračuje.

PODĚKOVÁNÍ

Žádná kniha nevznikne bez jiných knih.

Prastaré sídlo johanitů, klášter Vaerne - prodchnutý archeologickými záhadami a mystikou - můžete stále vidět cestou z Mossu na jih směrem k Fugleviku. Informace o klášteru Vaerne a zhruba tři sta let dlouhém pobytu johanitů v Norsku jsem načerpal mimo jiné v knihách G&rder og slákter i Rygge od Ingeborg Floodové (1957, Rody a usedlosti v Rygge), a Bygdehistorien i Rygge intill 1880 od Lauritze Opstada a Erlinga Johansena (1957, Historie osídlení v Rygge do roku 1880).

Pokud vám učarovala mystika spojená s Bérengerem Sauniěrem a Rennes-le-Cháteau, mohu doporučit práci Svatá krev a svatý grál od Michaela Baigenta, Richarda Leigha a Henry Lincolna (1982, česky 2003, pozn. překl.). Ačkoliv jsem jejich sporné hypotézy dost podrobně studoval, dotýkám se labyrintu jejich náboženských konspi-račních teorií pouze okrajově.

K důkladnější analýze historického Ježíše versus Ježíše zvěstování doporučuji útlou, ale chytrou knížku Jakoba Jervella Den historiske Jesus (Historický Ježíš) a Mannen som ble Messias (Muž, který se stal Mesiášem) od Karla Olava Sandnese a Oskara Skarsauna.

Díky patří i Tomu Kochovi z televizní společnosti WBGH. Za mnoho vděčím jejich dokumentárnímu seriálu From Jesus to Christ (Od Ježíše ke Kristovi).

Rukopis Q existuje jako hypotéza. Badatelé z ústavu „Institute for Antiquity and Christianity“ v Kalifornii pramen Q rekonstruovali slovo po slovu, verš po verši.

Tomášovo evangelium bylo po prvním vydání tohoto románu přeloženo do norštiny.

Stejně jako postavy na stránkách této knihy jsou SIS a Schimmerův institut pouhým výplodem mé a vaší fantazie.

Chtěl bych poděkovat všem trpělivým odborníkům a institucím, kteří mi přispěli informacemi, názory, návrhy a opravami: patří k nim univerzita v Oslo, Hlavní památkový úřad, The British Museum a CERN (Evropská laboratoř fyziky částic). Za přečtení rukopisu a nedocenitelné připomínky bych chtěl poděkovat svému redaktorovi z nakladatelství Aschehoug Oyvindu Pharo a dále Knutu Lindhovi, Olavu Njaastadovi, Idě Dypvikové a jako vždycky: Ase Myhrvoldové Egelandové. Dále děkuji Jonu Gangdalovi, Sebjorg J. Halvorsenové a Anne Weider Aasenové. Bjorn Are Davidsen v bouři kolem Da Vinciho kódu laskavě na veřejnosti zmínil Konec kruhu, a navíc mi také svými stimulujícími tvůrčími protesty pomohl utřídit mé teologické výklady. Dík patří novinářce Kaje Korsvoldové z Aftenpostenu, která Konec kruhu vytáhla ze zaprášených polic. Dále děkuji svému agentovi Johanu Almqvistovi z agentury Aschehoug Agency a Oyvindu Hagenovi z nakladatelství Bazar. Oba přispěli k propagaci mé knihy na mezinárodní scéně. A také Oyvindu Pharo, Evenu Rlkilovi, Alexandru Opsalovi a dalším z nakladatelství Aschehoug, kteří s čerstvým nadšením tuto knihu po třech letech v zapomnění probudili k životu.

Žádná z knih ani nikdo z odborníků, od nichž jsem čerpal informace nebo je využil jako konzultanty, nenesou odpovědnost za úvahy nebo projevy umělecké svobody, kterých jsem se dopustil.

A nejvíc děkuji Áse, Jorunn, Vegardovi a Astrid… za čas, který mi věnovali.

Tom Egeland

AUTORŮV DOSLOV

Konec kruhu a Da Vinciho kód -prameny a úvahy

Co kdyby…

Tak začíná každý spisovatel a časem se z toho možná stane kniha. Co kdyby…

První zárodky Konce kruhu vzklíčily z takovýchhle neodbytných představ: co kdyby archeolog našel poklad, který skrývá prastarý rukopis, jenž by změnil historii světa?

Nicméně cesta od nápadu k románu je dlouhá. Během pěti let, kdy jsem se s tímhle tématem hlouběji seznamoval a psal Konec kruhu, jsem mnohokrát uvažoval, že napíšu opravdový thriller - plný agentů z Vatikánu, fanatických vrahů, přestřelek a šílených honiček v autech. Ale Bjorn Belto se tomu vzpíral. Konec kruhu měl spíš tendenci stát se umírněným románem o luštění spletité záhady.

Když jsem na podzim roku 2000 rukopis odevzdal nakladatelství Aschehoug, nazval jsem ho kriminálním románem bez zločinu. Zápletka je vystavěná jako u kriminálního románu, ale chybí v něm vražda - jediný zločin tu představuje něco tak nezajímavého jako přestupek vůči zákonu o norském kulturním dědictví - a motorem příběhu se stává odhalování mystéria.

Konec kruhu vyšel o Velikonocích 2001. Jako hlavní titul v edici Dagens Boker (Kniha dne) dosáhl na norské poměry úctyhodného prodeje. Ale jak už to u většiny knih bývá, i tenhle román rychle zapadl do zapomnění knihoven.

Da Vinciho kód: úspěch už před vydáním

18. března 2003 - dva roky poté, co Aschehoug vydal Konec kruhu - spatřil světlo světa jiný thriller, a to je vlastně důvodem, proč tuhle knihu teď držíte v rukou a proč Konec kruhu vychází ve Švédsku, Dánsku, Finsku a Brazílii.

Hned první den, kdy se román Da Vinciho kód objevil na trhu, prodal neznámý spisovatel Dan Brown 6000 výtisků.

Dan Brown, syn matematika a hudebnice, se po univerzitních studiích odstěhoval do Kalifornie a tam se živil jako skladatel pop-music, pianista a zpěvák. V roce 1993 se vrátil do New Hampshire a začal působit na své staré fakultě jako učitel angličtiny. O pět let později vydal první thriller, Digital Fortress (Digitální pevnost, č. 2005, pozn. překl.), a po něm následovaly Angels and Demons (2000, Andělé a démoni, č. 2003, pozn. překl.) a Deception Point (2001, Pavučina lží, č. 2005, pozn. překl.). Všechny tři knihy se prodaly dohromady ve 20 000 exemplářích.

Když Brownův redaktor skončil v nakladatelství Pocket Books a přešel do renomovaného velkého nakladatelství Doubleday, přinesl si romány Dana Browna s sebou. „Dan Kdo?“ zeptal se nakladatel. To bylo před tím, než Brown představil koncept svého nového románu, na kterém právě pracoval. Co kdyby… Nakladatelství po jeho nápadu okamžitě skočilo. Koupilo práva a Dan Brown se pustil do psaní Da Vinciho kódu (č. Šifra mistra Leonarda, 2003, Da Vinciho kód, 2005, pozn. překl.).

Jak všichni spisovatelé a nakladatelé vědí, je to prostě tak, že některé knihy jednoduše dovedou čtenáře strhnout - jako supernovy na třpytivém nebi literárních hvězd. Někdy je to přičítáno literárním kvalitám díla, jindy se úspěch svádí na tržní mechanismy. Nestačí, aby kniha byla dobrá. Kniha se také musí na trh dostat ve správnou dobu.

Proč se z Da Vinciho kódu stal světový trhák?

„Thriller pro lidi, kteří nemají rádi thrillery,“ tvrdí nakladatelství. Napínavý, náročný a poučný, říkají nadšení čtenáři. Da Vinciho kód je navzdory náročným tématům z oborů, jako je teologie, historie nebo symbolika, velmi čtivý thriller. Provokuje nás. Dráždí. Probouzí v nás pocit, že jsme něčemu přišli na kloub. „Jako když čtete Umberta Eca nadopovaní,“ konstatuje lakonicky The San Francisco Chronicle.

Ale k úspěchu románu přispěl i efekt sněhové koule rozpoutaný tržními silami.

K vybuzení zájmu rozeslal Doubleday kritikům a vybraným knihkupcům celých 10 000 signálních výtisků -což je víc než kompletní vydání normálního amerického románu ve vázaném provedení. Chtěli vytvořit „a bullet“, tedy střelu, prostě superbestseller. A chtěli ukázat, že i kniha naprosto neznámého autora může nakladatelství proslavit. O Da Vinciho kódu se v branži mluvilo dlouho před oficiálním datem vydání. A tahle předem naaranžovaná reklama vyvrcholila, když The New York Times udělaly něco tak neobvyklého, že porušily pravidla mlčenlivosti a už 17. března 2003 na první stránce kulturní přílohy otiskly upoutávku na chystanou knihu -která by se dala shrnout jedním slovem: páni!

Da Vinciho kód byl na nejlepší cestě stát se proroctvím, které se samo od sebe vyplní, a vytouženým snem každého obchodního oddělení. Nakladatelství rozjelo masivní reklamní kampaň a do amerických knihkupectví proudily objemné zásilky. Dan Brown byl vyslán na rozsáhlé propagační turné. A vzhledem k tomu, že knihkupci uvěřili ujištění nakladatelství, že tenhle thriller bude bestseller, jaký nemá obdoby, objednali si většinou tolik výtisků, že s Da Vinciho kódem klidně mohli vytapetovat celé výlohy a prodejní regály, pokud nechtěli, aby jim zůstaly sklady plné neprodaných knih.

To se ovšem nestalo ani náhodou.

Da Vinciho kód je přesně ta kniha, jakou si člověk jednoduše přečíst musí. Mluvili o ní všichni. Maskulinní akční kniha a zároveň kniha k zamyšlení, která chová hluboký respekt k ženským hodnotám. Kniha, která promlouvá k ženám i mužům, k intelektuálně založeným čtenářům i k těm, kteří hledají v knize hlavně napětí. Ještě před koncem prvního týdne se prodalo skoro 25 000 exemplářů a román zaútočil na horní příčky žebříčku nejprodávanějších knih. A tam se od té doby drží stále. V této chvíli se prodalo závratných dvanáct milionů výtisků v nejméně 42 jazycích. Da Vinciho kód nakladatelství proslavil už dávno.

V Norsku si na Da Vinciho kód zajistil autorská práva Bazar - což je mimo jiné nakladatelství, které vydalo Konec kruhu ve Švédsku, Dánsku a Finsku. Bazar je severské nakladatelství, jeho majitelem je Nor. V roce 2002 ho založil 0yvind Hagen. Hagen si úspěšné knihy všiml dlouho před konkurencí - byl to rovněž on, kdo na Sever uvedl Alchymistu a vůbec celé Coelhovo dílo. V roce 1998 objevil jinou knihu, v niž neměl důvěru žádný jiný norský vydavatel: Harryho Pottera. V Norsku do této chvíle Da Vinciho kód vyšel v 125 000 exemplářích a od prvního vydání v květnu 2004 se stále drží na seznamu nejprodávanějších knih. A to píšu před zahájením vánočního prodeje.

Podobnosti a odlišnosti

Co má Da Vinciho kód společného s Koncem kruhu? Vůbec nic.

Tedy vůbec nic kromě celé řady podivných a zcela náhodných podobností.

Přestože Konec kruhu a Da Vinciho kód jsou dvě naprosto odlišné knihy, není těžké je srovnávat. A jak jsem odpověděl Kaje Korsvoldové z Aftenpostenu, když roku 2004 psala reportáž o podobnosti těchto dvou titulů: Jsem rád, že jsem svou knihu napsal první. Jinak bych byl určitě nařčen z plagiátorství.

Jelikož:

- obě knihy pojednávají o záhadách spojených s Ježíšem obě knihy si kladou otázky ohledně novozákonního výkladu Ježíšova života, učení a - smrti obě knihy jsou kritické k církevním dogmatům a mýtům kolem Ježíše obě knihy naznačují, že si církev v pozdější době části Ježíšova učení přizpůsobila tak, aby lépe vyhovovalo názorům církevních otců obě knihy tvrdí, že Ježíš se oženil s Maří Magdalénou a jejich potomci se přivdali a přiženili do evropských královských rodů obě knihy čerpají z teorií uvedených ve Svaté krvi a svatém grálu

- obě knihy si libují v teologických konspiracích

- obě knihy hýří tajnými řády, bratrstvy a svobodnými zednáři obě knihy mají kupodivu v klíčové roli albína obě knihy mají hlavním hrdinou vědce

obě knihy posílají hlavního hrdinu po celé Evropě v honbě za rozluštěním záhady obě knihy si pohrávají s naší touhou po neznámu, tajemnu a skrytých záhadách - a odhalují tajemství, která po staletí střežila hrstka zasvěcených.

Tyto podobnosti stahují Konec kruhu do tržního víru kolem Da Vinciho kódu.

A zároveň je snadné poukázat i na odlišnosti. Da Vinciho kód vychází z amerického prostředí a mimořádně kriticky si posvítil na katolickou církev a její dogmata. Do kouzelného koberce historie vetkává i historii umění. Konec kruhu oproti tomu vychází z archeologie. Archeolog, albín Bjorn Belto, rozhodně není žádný Indiána Jones. Tam, kde je tempo Konce kruhu tlumené a místy pomalé, dokáže Dan Brown napsat knihu s mnoha dimenzemi, kterou čtenář jen hltá - intelektuální rébus v akčním balení. Akademické vyprávění na způsob Jamese Bonda, které nás uchvátí a pobaví. Provokuje naše chápání všeho možného, od historie umění po teologii.

Nebo?

Pravda - či výmysl?

Ve vlně ohromného úspěchu Da Vinciho kódu se rozproudila zcela neobvyklá mezinárodní literární debata. Debata o obsahu a tezích knihy - a o nezřetelných hranicích mezi pravdou a fikcí, mezi vědou a básnictvím.

Tato debata vře zejména v křesťanských kruzích, ale také mezi historiky, kunsthistoriky a přirozeně teology. Přestože Dan Brown zdůrazňuje, že Da Vinciho kód je a zůstane románem, naznačuje nejen v úvodu knihy, ale zejména potom v rozhovorech poskytnutých tisku a na své internetové stránce www.danbrown.com, že mnohé z jeho kontroverzních myšlenek - od svatého grálu a skrytého poselství v uměleckém díle Leonarda da Vinciho po Ježíšovu postavu a její poselství, Převorství siónské a další tajná bratrstva - jsou založené na skutečnosti nebo na utajovaných pravdivých informacích. Román, no ano, ale román, který odhaluje historická tajemství.

Mnozí čtenáři uvěřili pravdivosti tvrzení v Da Vinciho kódu, a to vyvolalo bouřlivou diskusi, příval dopisů, článků a komentářů v novinách i debat na internetu po celém světě. V Norsku tuto kritiku rozpoutal Bjorn Are Da-vidsen článkem v Aftenpostenu 30. července 2004, kde se pustil do recenzentů, kteří bezvýhradně obdivují Brow-novo „badatelské mistrovské dílo“. U nás v Norsku debata probíhala hlavně na internetu a prostřednictvím čtenářských dopisů. Na stránce www.forskning.no napsal historik náboženství Asbjorn Dyrendal příspěvek „Rámus kolem Da Vinciho kódu“, kde kriticky a dopodrobna probírá celou řadu teologických a uměleckohistorických tvrzení, která se v knize objevují. Podle Dyrendalova názoru Dan Brown svými náznaky o tom, že kriminální zápletka je postavená na skryté pravdě, rozpoutává společenskou debatu a různé spory, a tak dále povzbuzuje zájem veřejnosti, a tudíž i prodej.

Na mezinárodní scéně podnítil Da Vinciho kód vznik celé plejády knih, které mu odporují a teze románu napadají na faktickém i vědeckém základě (knihy, které nejenže se v závěsu za Da Vinciho kódem dobře prodávají, ale paradoxně opětně probouzejí o tento thriller nový zájem a rozdmýchávají kolem něj vřavu - jinými slovy: věčný tržní mechanismus). Na internetových stránkách nakladatelství Ignatius www.ignati-us.com/books/davin-cihoax vyvracejí spisovatelé Carl Olson a Sandra Dieselová - autoři kritické práce The Da Vinci Hoax (Da Vin-ciho podvod) - některá tvrzení v Brownově románu. Mnohé z Brownových tezí z oborů teologie a historie umění byly překonány a odmítnuty. Prostě a jednoduše neodpovídají skutečnosti. Pro tvrzení, že Ježíš byl v podstatě gnostický filozof nebo že Leonardo da Vinci zabudoval do svého uměleckého díla tajná poselství o křesťanství, neexistují žádné teologické či historické doklady. Leonardo jistě uměl ošálit, ale na to, aby člověk rozpoznal Maří Magdalénu v obraze Poslední večeře nebo našel v jeho světoznámých obrazech jiné historicky objevné důkazy, musí mít mimořádně dobře vyvinuté konspirační schopnosti a pořádnou dávku fantazie.

Brown udělal zhruba to, co většina romanopisců. Hledal dostupnou látku, která se dá dobře využít pro fiktivní vyprávění. A tak pro svůj smyšlený příběh našel směs zajímavých teorií, tezí a spekulací. Jen hodně málo z nich je nových nebo pravdivých. Nové na tomto románu je to, že se prodal ve dvanácti milionech výtisků a pronikl se svými spekulacemi k širokému publiku, které se zrovna v té chvíli poslušně a trpělivě bavilo okultními internetovými diskusemi nebo vysedávalo nad knihami nového věku či samizdatovými sešitky pro velmi úzké publikum.

Brownovi nejzavilejší nepřátelé mu kladou za vinu, že přináší mírně řečeno nepodložené alternativní teorie. Jenže pozor! Dan Brown píše romány. Apeluje na naši fantazii. Netvrdí, že napsal disertační práci. Neprovádí výzkum. Jeho romány nejsou pravdivé. Proto ani badatelé nebo vědci dost dobře nemohou fikci zkoumat z tohoto úhlu pohledu.

Kritičtí experti by se místo vztekání měli naopak radovat: kolik jiných románů dokázalo mezi laiky vyvolat tenhle typ vědeckých debat a podnítit čtenáře k tomu, aby se z vlastní iniciativy pídili po dalších vědomostech? Kdy naposledy se stalo tématem společenských debat nerovné postavení žen v prvotní církvi? Dan Brown napsal knihu, která angažuje, provokuje, podněcuje miliony čtenářů, a to jak laiků, tak odborníků. Od tuctového autora thrillerů to vůbec není špatné!

Siónský řád: velký falzifikát

Jak Konec kruhu, tak Da Vinciho kód přebírají část svých tezí z knihy Svatá krev a svatý grál (1982) od Michaela Baigen-ta, Richarda Leigha a Henryho Lincolna, která se prodala ve více než dvou milionech výtiscích a brzy vyjde i norsky. V krátkosti se hlavní teorie této kvazivědecké dokumentární knihy opírá o to, že Ježíš nezemřel na kříži, nýbrž ukřižování přežil (což opět otřásá nejzásadnějším dogmatem křesťanství: zmrtvýchvstáním), uprchl do jižní Francie a oženil se s Maří Magdalénou. Měli spolu několik dětí a jejich potomci se přiženili do franckých královských rodů, do merovejské dynastie. „Svatý grál“ -středověký mýtus o poháru, ze kterého Ježíš nejdříve pil při Poslední večeři a který byl posléze při ukřižování naplněn jeho krví - je vykládán jako přímá pokrevní linie od Ježíše a Maří Magdalény.

Tato fantaskní představa pramení ze staletých konspi-račních teorií, údajně střežených tajnými rytířskými řády a bratrstvy. Tahle tvrzení se znovu probudila k životu na základě příběhu o knězi Bérengeru Sauniěrovi z vesničky Rennes-le-Cháteau. Při restaurování stařičkého venkovského kostela na konci 19. století se prý kněz dostal k dokumentům schovaným v tajné duté skrýši, ty s sebou poté odvezl do Paříže, a díky nim nesmírně zbohatl.

Ke smůle příznivců konspiračních teorií obecně a siónského Převorství zejména je tato historka stejně fiktivní jako Da Vinciho kód a Konec kruhu. Převorství siónské, Priory of Sión, které údajně měly vést takové veličiny, jako je Leonardo da Vinci, Sir Isaac Newton, Boticelli a Victor Hugo a které udržovalo těsné a mystické spojení s řádem templářských rytířů - je pustá konstrukce vymyšlená francouzskými nacionalistickými extremisty, což vlastně není nic jiného než okultní pánský klub. Policie i média odhalily, že Francouz Pierre Plantard a jeho příznivci založili siónský řád v roce 1956 a vtiskli mu kořeny sahající až k tradici templářských rytířů 12. století. Roku 1956 se dostaly na veřejnost první zvěsti o „velkém tajemství“ v Rennes-le-Cháteau. Mnohé z pilířů siónského řádu byly jen pouhé plagiáty rosenkruciánů. Tento původně německý řád z 15. století byl v 17. a 18. století reformován a bylo s ním spojováno kdeco, od alchymie přes magii až po filozofii. Na přelomu 19. a 20. století jej znovu oživil francouzský spisovatel a mystik Josépine Pélandan.

Pierre Plantard v polovině 60. let dvacátého století zfalšoval dokumenty obsahující jména vůdců Siónského řádu, dvě genealogie pocházející údajně z let 1244 a 1644 a další opisy (tytéž dokumenty, které měl kněz Bérenger Sauniěr nalézt koncem 19. století) a podařilo se mu je propašovat do archivů v Národní knihovně v Paříži. (Faksimile dokumentu na norském přebalu knihy pochází z Les Dossiers Secrets a je stejně smyšlená jako tento román.) Podvodníci propašovali do francouzských knihoven i jiné „historické“ dokumenty. Nález Les Dossiers Secrets v roce 1975 samozřejmě vyvolal rozruch. Odpovědnost za sepsání těchto dokumentů na sebe při několika příležitostech vzal Plantardův společník Philippe de Chérsiey. Podle francouzských médií a úředních prohlášení Plantard, jenž zemřel roku 2000, přiznal při výslechu v roce 1993, že dokumenty jsou smyšlené a že siónský řád je falzum. (Opravdový siónský řád skutečně existoval, ale byl roku 1617 zrušen a včleněn do jezuitského řádu. Jenže tehdy šlo o katolický řád na hony vzdálený Plantardovu údajnému hermetickému bratrstvu a neměl žádné spojení s templářskými rytíři nebo jinými strážci mystických tajemství.) BBC v jednom dokumentárním pořadu v roce 1996 odhalilo celou řadu Plantardových metod. Pokud se s těmito otázkami chcete seznámit podrobněji, stojí za nahlédnutí internetová adresa www. priory-of-sion.com.

Tato odhalení přirozeně nehrají sebemenší roli ani pro Konec kruhu, ani pro Da Vinciho kód jako romány. Rozhodně však nepodporují domněnku, že by Dan Brown založil svá četná „odhalení“ na teologických, historických, kulturních a kunsthistorických faktech. Mnozí nadšení čtenáři Da Vinciho kódu budou zklamáni, až zjistí, že spousta „odhalení“ tajných kódů a skrytých pravd jsou buď výplodem staré dobré literární fikce, nebo jsou to fantazie z kvazivědeckých knih či internetu, v lepším případě pochybné hypotézy. Návštěvníci majestátního kostela Saint-Sulpice v Paříži, kde chce albínský mnich Silas nalézt svatý grál, se kupříkladu setkají s plakátem, kde stojí: „Navzdory novému bestselleru toto není bývalý pohanský chrám.“ Plakát poté odmítá i další tvrzení knihy, jež jsou směřovaná na adresu tohoto tradicí opředeného kostela. Ale i Saint-Sulpice z tržní síly literatury poměrně dost těží: během půl roku jej navštívilo deset tisíc turistů jen kvůli Da Vinciho kódu.

Da Vinciho kód je román. Konec, tečka. Neodhaluje žádné neznámé skryté pravdy, nic, co by vyčnívalo z té ohromné spousty nepodložených a mezinárodně známých fantazií, novodobých spekulací a pohádkových konspiračních teorií, za ty by se postavilo jen málo seriózních vědců. Ale pozor! To Da Vinciho kódu na zajímavosti neubírá! I když řada teorií v Da Vinciho kódu není věrohodná ani vědecky, ani fakticky, i když mnohé z pozoruhodných tvrzení lze zamítnout, je to přesto napínavý a zábavný thriller. A koho román uhranul, může sám uvažovat nad tím, jaké zrnko pravdy eventuálně skrývá.

Pobavit a provokovat je prvotní funkcí každého románu. V tomto ohledu byl Dan Brown úspěšnější než mnozí z nás. Oproti většině thrillerů vybízí Da Vinciho kód čtenáře k hledání seriózních odpovědí na mnohé komplikované a náročné otázky a tvrzení.

Otázka víry

S tímto vědomím se moji čtenáři možná zeptají: Kolik pravdy je v Konci kruhu?

Odpověď je jednoduchá: Kniha je román od počátku do konce. Hra, myšlenkový experiment. Některé historické a teologické informace jsou, pokud je chápeme izolovaně, „pravdivé“. Jiné jsou odborně vzato sporné a kontroverzní. Některé jsou přikrášlené. A další pouze smyšlené. Ale jako spisovatel jsem i „historické pravdy“ použil v beletristických souvislostech, které z knihy jako celku dělají od počátku do konce fikci. Do teologických a historických konspiračních teorií jsem se ponořil jen proto, že se do tohoto románu hodí. Když se uchyluji ke kontroverzním teologickým hodnocením, je to jen proto, že to patří k fikci. Tenhle román měl pojednávat o záhadě „větší než život sám“ a fantazie v knize Svatá krev a svatý grál - v souladu s odlišnými teologickými názory - byla pro tento účel jako stvořená.

Přesto ale…

Nejsem teolog. Nejsem ani věřící. Ale o řadě otázek ohledně vzniku Nového zákona, kterých se Konec kruhu dotýká, jsem sám spontánně uvažoval. Odpověď jsem nenašel. Jenže tu nenašli ani teologové. Ti nakonec základní otázky i odpovědi semleli dohromady a ze všeho udělali otázku víry. Teologie je do značné míry disciplínou bez odpovědí.

Pokud vás fantazie téhle knihy na téma vzniku Nového zákona zaujmou, existuje dost seriózních vědeckých publikací, které dopodrobna osvětlují skutečné poznatky i tápání ve výkladu vzniku spisu, z něhož se stala bible a základ víry západního světa.

Bible je intelektuální výtvor. Někdo sepsal jisté texty. Jiní je možná přepsali. V mnoha případech se texty přenášely od úst k ústům, než byly zapsány. A nakonec někdo vybral ty texty, které se do bible zařadily.

Pokud biblické texty chápeme jako svaté spisy, nepřímo nadiktované nebo inspirované Bohem, sotva je nutné podrobit jejich prameny kritickému zkoumání. Ale co když víru od chápání bible oddělíme a budeme ji a její poselství považovat za historický a filozofický manifest?

Bádání o Ježíšovi je mnohostranné a v minulém století, zejména v posledních desetiletích, se rozběhlo ohromnou rychlostí. Už na počátku 20. století poukazoval Albert Schweizer na to, jak badatelé přetvářejí Ježíše podle ideálu své doby. A jako v každém jiném vědním oboru existují i v teologii různé směry, tendence a „školy“. Řada myšlenek v Konci kruhu se opírá o relativně kritický přístup k pramenům, který najdeme v radikální americké tradici. Ostatní badatelé jsou konzervativnější a k pramenům přistupují pozitivisticky.

Společné pro většinu teologů je ovšem to, že je v bádání více či méně ovlivňuje jejich víra (eventuálně nedostatek víry). Teologie není absolutní věda. Stanoviska badatelů jsou do značné míry zabarvena osobní vírou a teologickým (a jistě i politickým) postojem. Různí vědci přikládají stejným faktům a hypotézám různou váhu.

Já se spolu se svou románovou postavou Bjornem Belto pohybuji pouze na povrchu tohoto nesmírně zajímavého oboru. Teologové se určitě nad spoustou dialogů a úvah v této knize shovívavě nebo uštěpačně pousmějí. Jak to spisovatelé mají většinou ve zvyku, i já jsem zvolil určitý postoj, a fiktivní teologové a badatelé v románu zastupují názory, které nejlépe odpovídají jeho ději. Proto nikterak nereprezentují širší teologickou veřejnost. Podobně jako Dan Brown i já jsem napsal román. Netvrdím, že jsem odhalil pravdu.

Odhalili ji však badatelé?

Evangelia, která se do bible nedostala

Jak moc doslovně nebo kriticky se má číst Nový zákon?

Na to si musí každý čtenář odpovědět sám.

Nový zákon je soubor textů, takzvaný kánon, který jako sbírka textů existoval do značné míry už kolem roku 100, ale jeho konečnou verzi sestavili a uznali církevní otcové na synodu v Hippu (393) a Kartágu (397).

Čtyři evangelisté - Marek, Matouš, Lukáš a Jan - byli podle všeho soudě křesťany druhé generace a své texty napsali koncem prvního století (někteří teologové jsou ale přesvědčeni, že Janovo evangelium skutečně mohl napsat apoštol Jan). Marek zřejmě napsal své evangelium v pořadí jako první, pravděpodobně někdy kolem roku 70. Matouš a Lukáš Markův text znali. Ale než tato čtyři evangelia vznikla, existoval již text později známý pod názvem pramen Q.

Evangelium Q „neexistuje“. Nicméně ho mnoho vědců považuje za „první evangelium“, které později Matouš a Lukáš použili jako pramen (odtud Q jako quelle, německy pramen). Němečtí badatelé došli k závěru, že Ježíšova slova citovaná v evangeliích podle Matouše a Lukáše musela vycházet z jednoho pramene. Na základě existujících spisů rekonstruovali badatelé z The Institute for Antiquity and Christianity ve Spojených státech (Chyba! Odkaz není platný. iac.cgu.edu) pramen Q slovo za slovem. Pramen Q neobsahuje celkem vzato nic nového ani neznámého, je to vlastně teoretický model, jenž může vysvětlit zdroje, které měli Matouš a Lukáš společné. Kdo se speciálně zajímá o pramen Q, najde víc informací na http://iac.cgu. edu// qproject.html a na http://homepage.virgin.net/ron. price.

Proces sběru biblických textů trval několik set let. Přitom existovalo daleko víc spisů než ty, které nakonec „redaktoři“ opatřili razítkem božské kvality. Apokryfická evangelia - utajená nebo tajná evangelia - do bible zařazena nebyla. Důvodem mimo jiné bylo, že se zpochybňovala jejich původnost. Byla prostě sepsána příliš pozdě, tedy sto až dvě stě let po jiných evangeliích a popisovaných událostech. Někteří teologové mají za to, že tyto texty považovali ortodoxní křesťané za kacířské nebo že zobrazovaly Ježíše neobvyklým způsobem. Je také nutné zdůraznit, že se do bible nedostala ani jiná zbožná křesťanská evangelia, třebaže teologicky podporovala ta dřívější, protože podobně jako jiné sporné texty nebyla dostatečně původní (podrobněji na www.earlychristian-writings.com).

Příkladem takového apokryfického textu je právě Tomášovo evangelium. V něm se Ježíš jeví jako zvěstovatel tajné vědomosti. Pravdu předkládá jako něco, co může nalézt kdokoliv z nás. Tomášovo evangelium lze považovat za kontroverzní z několika důvodů. Někteří badatelé u Tomáše zdůrazňují nápadně gnostické prvky (což se v mnoha ohledech odlišuje od toho, co dnes vnímáme pod pojmem křesťanství). Jen velmi malá skupina badatelů si myslí, že Tomášovo evangelium může obsahovat starší, a tudíž původnější verzi Ježíšových výroků, než je ta, kterou známe z biblických evangelií. Nicméně většina teologů má za to, že Tomášovo evangelium ve své současné podobě pochází z druhého století.

Postupně, jak pronikáme do obsahu těchto alternativních spisů a objasňujeme si jejich dopad, lze řadu představ o Ježíšově učení zpochybnit. Ježíše pak můžeme snadno chápat jako daleko radikálnějšího kritika moci. Jeho výroky pak nejsou vždy v souladu s tím, jak ho představovala církev později. Tomášovo evangelium obsahuje Ježíšova slova - bez příběhu a bez rámce. Tady nestojí nic o ukřižování, o Ježíšově smrti ani o zmrtvýchvstání, nic o jeho utrpení, křtu nebo Poslední večeři. Chybí tu zázraky. Někteří badatelé jsou toho názoru, že jak pramen Q, tak Tomášovo evangelium ukazují, že Ježíšova smrt - obětní smrt - do představ raného křesťanství nepatřila, nýbrž že se tento rozměr vyvinul až později na pozadí židovských obětních rituálů. Tam, kde bible klade důraz na individuální víru, nabádá Tomášovo evangelium k odpovědnosti za vlastní vývoj prostřednictvím pochopení a poznání (tedy klasické gnostické prvky). Ježíše obklopovalo otevřené společenství rovnocenných mužů a žen (na což Dan Brown ve svém románu klade velkou váhu). O Ježíši se nemluvilo jako o Synu božím nebo o Mesiáši. Vedle rysů gnosticismu používá Tomáš stejné slovní obraty jako koptské rukopisy a nalezneme zde posuny, k nimž došlo v překladech ve druhém až čtvrtém století. Mnohé textové indicie naznačují, že Tomáš znal Marka - což oslabuje teorii, že Tomášovo evangelium je starší (a tudíž původnější) než evangelia Nového zákona.

Přestože novozákonní evangelia paradoxně místy vykreslují různý obraz Ježíše, střetl se Ježíšův portrét v Tomášově evangeliu u řady prvních křesťanů s velkým odporem. Jedním z důvodů může být i to, že Tomáš líčí Ježíše do velké míry jako filozofa. To zřejmě církevní otce popudilo. Velmi jim totiž záleželo na tom, aby učení v době, kdy víra a její chápání byly v mnoha směrech napadány a zpochybňovány, vymezili jako jednotné a autoritativní a v neposlední řadě i božské. Rovněž stojí za povšimnutí, že obraz Ježíše v Tomášově pojetí se zaměřuje na duchovno, kdežto novozákonní Ježíš se věnuje nejen duši, ale i činu. Biblický Ježíš svou současnost tvoří, Tomášův Ježíš odpovídá na otázky bez jakékoliv fyzické přítomnosti ve všedním životě.

Mnozí věřící si bibli představují jako neměnnou, absolutní veličinu. Apokryfické spisy dokazují, že biblický kánon je dílem člověka, výsledkem hodnocení a výběru, „redigování“ a škrtání.

Mnozí teologové tvrdí, že apokryfické texty „neodha-lují“ nic jiného než záměry prvotní církve při výběru vhodných textů do Nového zákona. Nález z Nag Ham-mádí (www.nag-hammadi.com) skutečně ukazuje, jak církevní otcové při práci postupovali, jak přijímali a odmítali texty, které mohly do Nového zákona být případně zařazeny. Třebaže apokryfické texty přirozeně nemohou nic z toho, co stojí v Novém zákoně, popřít, poskytují nám jednak alternativní rámec pro pochopení evangelií jako takových, ale kromě toho osvětlují i hlediska jejich výběru, nepokojnou dobu vzniku dokumentů a proces, který vedl k vytvoření biblického kánonu. V závislosti na teologickém postoji lze apokryfy též číst jako důkaz, že autoritativní kánon se dá považovat za výsledek nejlep-šího možného výběru z hlediska historického i teologického.

I kdybychom nevěřili v Ježíšovo božství, můžeme opodstatněně konstatovat, že Ježíš jako historická osobnost existoval. V mých očích je jeho filozofie - souhrnně vyjádřená slovy láska k bližnímu - stejně hodnotná, bez ohledu na to, zda věříme v dogmata o zmrtvýchvstání a odpustem hříchu či nevěříme.

Připadalo by mi krásné, kdyby Konec kruhu - podobně jako Da Vinciho kód - čtenáře inspiroval k hledání vlastních odpovědí a prověřování pravd, které nám vštěpují autority - ať už je to církev, profesoři, kněží nebo koneckonců i spisovatelé. V případě Konce kruhu jsem především zamýšlel napsat provokativní a trochu netradiční napínavý a zábavný román, který ve vás probudí otázky, na něž sice nikdo neumí dát odpověď, ale přesto je důležité si je klást.

Prameny se ozývají

A nakonec úsměvný dovětek:

V říjnu 2004 oznámil The Daily Telegraph, že Dan Brown bude žalován za plagiátorství. Kým? Nikým menším než dvěma z autorů Svaté krve a svatého grálu, tedy Michaelem Baigentem a Richardem Leighem. Podle Telegraphu Leigh říká: „Nejde o to, že Dan Brown ukradl některé naše myšlenky, to už udělali mnozí jiní. Ale on použil celou naši strukturu a výsledky bádám - celou skládačku - a zavěsil ji na fiktivní háček.“

Člověku se skoro vnucuje podezření, že soudní při Leigh a Baigent zamýšlejí jako trik na upoutání pozornosti. A vůči Brownovi je to dost nespravedlivý tah. Dan Brown samozřejmě přiznává svůj dluh Svaté krvi a svatému grálu odkazem na tuto knihu v kapitole 60 - jako doplněk k jedné podivné okolnosti přesně v duchu Da Vinciho kódu: jméno osoby Sira Leigha Teabinga je složeno z příjmení Richarda Leigha a Teabing je anagram z písmen Baigentova příjmení. V knize bere Teabing do ruky výtisk Svaté krve a svatého grálu a vychvaluje „základní premisu“ obou autorů.

Ale to nestačí, myslí si Leigh a Baigent, jelikož se chtějí přiživit na Brownově tučném kontě.

Bez ohledu na výsledek případné soudní pře není příliš velký důvod předpokládat, že by taková publicita mohla prodej obou těchto bestsellerů nějak významně ohrozit. Publicita, kontroverzní tvrzení a pozornost se točí ve věčném kruhu - skoro mě to svádí k pokušení naznačit, že tohle je skutečný kruh bez konce.

Tom Egeland Oslo, říjen 2004

Tom Egeland KONEC KRUHU

Z norského originálu Sirkelens ende, vydaného roku 2004 nakladatelstvím H. Aschehoug & Co. (W. Nygaard) v Oslu, přeložila Dagmar Hartlová Redigovala Marta Bartošková Obálku navrhl Ivan Brůha Vydala Euromedia Group k. s. - Knižní klub v Praze 2007 jako svou 3793. publikaci Odpovědný redaktor Jakub Sedláček Technický redaktor David Dvořák Počet stran 432 Sazba SF SOFT, Praha Vytiskly Tlačiarne BB, spol. s r. o., Banská Bystrica Vydání první

www.euromedia.cz

www.knizniweb.cz

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai