Luciferovo evangelium

Tom Egeland

(2009)

Hodnocení:

****

Štítky:

Literatura světová, Thrillery

V dalším thrilleru s mysteriózní zápletkou tentokrát Egelandův hlavní hrdina, mladý archeolog Bjorn Belto, odhaluje tajemství rukopisu starého bezmála 4500 let. Nalezl jej italský teolog a démonolog Giovanni Nobile, jeho dcera je však vzápětí unesena. Pátrání po záhadné sektě, padlých andělích, ďáblech a démonech zavede Bjorna až do Iráku k troskám domnělé babylonské věže. Napínavý příběh s historickým podložím navazuje na úspěchy předchozích autorových knih – Konec kruhu (KK, 2007) a Strážci úmluvy (KK, 2009).

Přeložila Pavla Maxová

LUCIFERS EVANGELIUM

Copyright 2009 H. Aschehoug & Co., Oslo, Norway

Translation Pavla Maxová, 2011

ISBN 978-80-242-3313-0

ilia sa-ba-si-su uz-za-su ul i-mah-har-su ilu ma-am“– man ru-u-ku lib‘“ „– basu su-i-iď“

„kar-as-su“

Když [Marduk] hněvivě pohlédne, potom již na ústup se nedá [neobměkčí se], A když je popuzen, žádný bůh nemůže čelit jeho zlobě.

Babylonský mýtus o stvoření světa Enúma Eliš

Jak jsi spadl z nebe, třpytivá hvězdo, jitřenky synu!

Prorok Izajáš

Až se dovrší tisíc let, bude satan propuštěn ze svého žaláře.

A jejich svůdce ďábel byl uvržen do jezera, kde hoří síra a kde je již dravá šelma i falešný prorok.

A budou trýzněni dnem i nocí na věky věků.

Zjevení Janovo

V babylonském mýtu o stvoření světa Enúma Eliš – který byl zapsán kolem roku 1200 př. Kr. v akkadštině klínovým písmem na sedm hliněných tabulek – je oslavován bůh Marduk jako nejmocnější a nejvyšší ze všech bohů. V Knihách Mojžíšových, které byly započaty zhruba o 250 let později, je obdobným způsobem uctíván abrahámovský bůh Elohim/Jahve coby jediný pravý, všemocný Bůh židovstva (a později křesťanstva).

Nejsem mrtvá. Ležím ale v rakvi. Jsem nahá. Kolem mě je tma. Slyším svůj dech a srdce, které bije tak silně, až mi duní v uších.

Dobrý Bože, pomoz mi ven z té rakve, prosím!

Nemůžu rozpřáhnout paže. Narážejí na vnitřní stěnu rakve. Tak těsno tu je.

Brečela jsem. Teď už ale brečet nemůžu.

Těžko se mi dýchá. Mám hroznou žízeň. Hodně přemýšlím.

Takhle, myslím si, to musí vypadat, když člověk umře.

Prolog

Nastal pak den, kdy přišli synové Boží aby předstoupili před Hospodina;

přišel mezi ně i satan.

Hospodin se satana zeptal:

„Odkud přicházíš?“

Satan Hospodinu odpověděl:

„Procházel jsem zemi křížem krážem.“

JÓB

Juvdal

23.-28. května 2009

Být na útěku je stav mysli, ale zároveň i konání.

Na okenním parapetu bzučí moucha. Tam a zpátky, tam a zpátky. Možná za sklem, do kterého naráží, tuší svobodu. Skrz hrbolaté sklo kuchyňského okna vidím, mírně zkresleně, vzdálené hory, kopce a lesy, zjizvené roklemi a horskými skalisky. Zahlédnu střechy domů dole ve vesnici. Pilu. Dílny stříbrníků. Hospodářství podél říčních peřejí. Dřevěný stěžňový kostel. Stříbrný závoj vodopádu.

Možná přemýšlíte, co jsem provedl.

Muší bzučení je vyčerpávající. Tam a zpátky, tam a zpátky. Uvězněná. V panice. Člověk s ní snadno dokáže soucítit. Každý úder křídel je naplněn zou– falstvím. Otevřu okno a vypustím ji ven. V tu ránu je pryč. Moucha. To, že se v ní poznávám, neznamená zas tak moc. Nemám problém ztotožnit se s čímkoli. Být na útěku znamená zmizet, udělat se neviditelným. V davu lidí. V chaosu velkoměsta. Utíkat znamená opustit svoje bytí.

Já sám jsem zmizel do pustiny.

Starý brusný kámen leží převrácený přímo pod oknem do pokoje. Je zarostlý plevelem. Vpředu před domem, pod kuchyňským oknem, stojí ztrouchnivělá lavička. Rád tam sedávám ve vůni sluncem zahnědlého borovicového dehtu, v chladivém větru z hor. Slunce je mírné, právě tak pro moji citlivou kůži. Kou– sek odsud zurčí horský potok, odkud si každé ráno nosím čerstvou pramenitou vodu. Juvdal je poklidné místo na zemi, údolí ukryté v horách mezi Telemarkem a Východním Agderem. Tady na salaši, daleko od lidí, v úkrytu před svými pronásledovateli, obklopen hustým březovým mlázím a vysoko položenými vřesovišti, hlubokými lesy a linií sněhem pokrytých horských výběžků, se snažím rozluštit jednu záhadu.

Dokonalé místo, kam se ukrýt. Dokonalé místo, kam zmizet.

Možná přemýšlíte, před kým utíkám?

Bylo mi dvanáct, když umřel táta. Spadl ze skály a roztříštil se o kameny. Nebyl jsem daleko, když se to stalo. Slyšel jsem jeho křik.

Už tehdy jsem se ptal sám sebe, jestli na světě existuje zlo – destruktivní síla temnoty a rozkladu, která člověka pronásleduje celý život a zakryje slunce, jakmile k tomu dostane příležitost. Nebo jsem zaměňoval zlo za nevypočitatelnou hru osudu.

Vyrůstal jsem jako rozmazlený princ v bělostném zámku v moderním slova smyslu, kde lidé chodili krásně oblékaní, grilovali na zahradě roštěnou a zavlažovali trávník, auto i řadu okrasných keřů, když bylo horko příliš otravné. Máma pila. Sousedi přehlíželi její nejhorší výstřelky s jemnou a chápavou diskrétností a mě hladili po hlavě a říkali mi, jaký jsem hodný chlapeček. Mám pocit, že sí táta jejího pomalého úpadku nikdy nevšiml. Když zemřel a máma se vdala za jeho nejlepšího přítele, zapomněli mě venku za dveřmi. Získal jsem mladšího bratra, se kterým jsem se nikdy pořádně nesblížil, a nevlastního otce, kterého se mi nikdy nepodařilo mít rád. Je mým šéfem v institutu.

Teprve když jsem dospěl, dozvěděl jsem se, že tátovo úmrtí nezavinila nehoda. Stal se obětí svého vlastního plánu, jak zabít parťáka horolezce. Protože ten parťák měl s mámou poměr, jak se říká. Když se táta zřítil a zahynul ve spleti zrádného lana a žárlivosti, zanechal po sobě rozbité tělo, manželku alkoholičku a zuboženého kluka, který si v sobě už navždycky ponese zvuk jeho výkřiku. Uběhlo už skoro třicet let.Kam se ten čas poděl?

Máma mi říkala Medvídku. Teď už je mrtvá. Tahle mazlivá přezdívka pro ni byla výrazem něžné mateř– ské náklonnosti. Dokud trvala. Kluci na školním dvoře mi říkali Isbjorn, Lední medvěd. Protože jsem albín.

V Juvdalu plyne čas pomalu. Hodinu za hodinou, den za dnem sedím s laptopem u kuchyňského stolu a pátrám na internetu po informacích, které by mi mohly pomoct, abych tomu všemu porozuměl. Poznamenávám si jména odborníků, publikací a internetových stránek, která by mi mohla být k užitku. Anonymně se přihlašuju do vědeckých diskusních skupin, náboženských chatroomů a na podivné stránky lidí se sklonem k okultismu a mysticismu. Píšu důvěrné e-maily kolegům, kterým věřím. Žádám je o pomoc a diskrétnost. Dostal jsem mnoho odpovědí. Nejsem ale o nic chytřejší.

Co to hledám, ptáte se možná?

Večery na salaši nemám rád. Sám, pod hvězdnou oblohou, si připadám malý a vystrašený. Jako by tam venku ve tmě někdo byl. Někdo, kdo ze mě nespouští oči. Někdo, koho já sám nemůžu spatřit.

Někdo. Nebo něco…

Neodvažuju se rozsvítit světlo. Vystačím si s tím, že zatáhnu závěsy a zapálím pár svíček. Sedím tu v šeru a přemýšlím o vraždě Christiana Keisera a o všem tom, co se mi přihodilo v Kyjevě.

Asi přemýšlíte, co se stalo.

PRVNÍ DÍL

Satanovi služebníci

Méně odporná, ale stejně krutá, ba možná ještě horší je sekta nebeských obětovatelů. Hlavním, dogmatem jejich víry je mystické přesvědčení, že do blaženosti mohou vstoupit pouze ti, kteří své hříchy smyli bolestivou smrtí, ať už je tato smrt dobrovolná, nebo nastane pomocí cizí ruky.

Leopold von Sacher-Masoch

Ruské sekty (1890)

Caedite eosl Novit enim Dominus qui sunt eius.

Zabíjejte všechny! Pán už své pozná.

Arnaud Amalric (1209)

–

Před masakrem křesťanských katarů ve francouzském Béziers 21. července 1209 položil jeden z křižáků papežovu vyslanci Arnaudu Amalricovi otázku, jak mají rozeznat katary od katolíků. Podle historika cisterciáckého řádu Caesaria z Heisterbachu prý Amalric odpověděl: „Zabíjejte všechny! Pán už své pozná.“ Ve svém hlášení papežovi se Amalric vychloubá, že ze světa sprovodil 20 000 lidí – mladých i starých, mužů, žen, dětí, katarů, pohanů i katolíků. Arnaud Amalric byl o několik let později jmenován arcibiskupem v Narbonne.

I.

Mumie

Kyjev 9. května 2009

(1)

Mumie se na mě šklebila jako zrůda.

Staletí jí stáhla kůži z obličeje dozadu a odhalila řadu zubů, které vypadaly jako tesáky. Dásně a nos byly vysušené. Strnulé rty a zapadlé oči – oválné, kočičí, ne úplně lidské – dodávaly obličeji výhružnou zvířecí podobu.

„Kdo to byl?“ zašeptal jsem.

„Mnich? Poutník?“

„Vypadá jako upír.“

Restaurátor Taras Koroljov se pokřižoval. „Některé mrtvoly vyschnou tímhle způsobem. Přírodní balzamování z nich udělá hrozivé stvůry.“

Z hlavní chodby, zpoza ochranných pásek a dřevěných zábran, hučely hlasy turistů. Aby mi ukázal ukrytou pohřební komoru, vedl mě restaurátor několik stovek metrů dlouhými úzkými kamennými chodbami. Koroljov byl nevelký, podsaditý muž s vypoulenýma očima a výrazem, který v pozorovateli vyvolával dojem, že je Koroljev neustále na prahu nějakého neuvěřitelného objevu. Coby restaurátor při muzeu v Kyjevskopečerské lávře na Ukrajině byl zvyklý se obklopovat mrtvými. V hlubokých katakombách jeskynního kláštera, ve vápnem omítnutých mnišských celách a pohřebních komorách, spali věčným spánkem mniši a světci. V průběhu staletí chladné vzdušné proudy v síti chodeb a jeskyň mrtvoly mumifikovaly.

Nikdo, ani v klášteře, ani v muzeu, tohoto mnicha neznal. Čtyři studenti, kteří prováděli rutinní údržbu, objevili zazděnou pohřební komoru krytou kamennou stěnou za oltářem na konci jedné slepé chodby.

Mumifikovanou mrtvolu. Mnicha.

V rukou, které byly tak vyhublé, že se podobaly drápům nějakého plaza, držela mumie stočený rukopis.

(2)

Žádná maličkost není nikdy nepodstatná. Jako peříčko lehký úder motýlího křídla může vyvolat orkán. Jedna sněhová vločka v nerovnováze může spustit lavinu.

Tak vykládají matematici kuriózní fakt, že i sebemenší variace ve vstupních podmínkách dynamických systémů mohou mít enormní efekt. Takhle se oni vyjadřují, matematici.

Já sám jsem byl variace ve vstupních podmínkách.

Když stál restaurátor Koroljov před týdnem v kanceláři se sluchátkem v ruce, právě se chystal rozpoutat řetěz událostí, jejichž dopad nemohl samozřejmě ani tušit. Bylo to půl hodiny poté, co z kostnatého sevření mumie vypáčil rukopis. Telefonní sluchátko už mu v ruce zvlhlo. Komu by měl zavolat? Svému nadřízenému – tomu opilci? Policii? Jestli byla mrtvola vůbec obětí zločinu – a v tom případě byla zazděna, aby se zločin utajil – pak k vraždě došlo před stovkami let. Archeologům? Kdo by se této věci ujal s takovou závažností, jakou si vyžaduje? Koho měl povinnost informovat? Komu mohl důvěřovat?

Zavolal mně. Byla to vlastně maličkost, bílá a nevýznamná sněhová vločka, miniaturní variace ve vstupních podmínkách. Nesmělý archeolog v těsné kanceláři na univerzitě v Oslu.

Pamatuju se, že jsem uctivě poslouchal, když se Taras Koroljov představoval a vyprávěl mi o nálezu.

Mluvil příjemným barytonem: „Nemohl byste přijet do Kyjeva, mistře Belto?“

„Já jsem archeolog, ne paleograf.“

„Vaše zkušenosti se starými rukopisy mluví samy za sebe“

„Měl byste kontaktovat nějakého odborníka. Mám přítele na Islandu, můžu vám dát jeho číslo, je to přední –“

„Bjorne Belto, není snad pravda, že jste objevil ručně psané evangelium Ježíše Krista?“

„To bylo před deseti lety. A přesněji řečeno, rukopis jsem nenašel já. Já jsem na něj jenom dával pozor.“

„A neodhalil jste papyrový rukopis neznámé Moj– žíšovy šesté knihy –“

„Čirou náhodou!“

„– a Mojžíšovu mumii?“

„To spíš ta mumie našla mě…“

„Jste příliš skromný, pane Belto. Četl jsem o vás. V novinách. V mezinárodních archeologických časopisech. O ostatních rukopisech, které jste našel. O tom, jak odhodlaný jste.“

„Odhodlaný? Většina lidí by asi řekla, že jsem nesnesitelně tvrdohlavý.“

„Vy jste ten pravý člověk. Vím to. Poznám to.“

„Poslyšte, já jsem docent archeologie, ani nejsem profesor.“

„Pomůžete mi?“

„Bohužel ne. Budete si muset najít někoho jiného!“

Zásadový jsem nebyl nikdy.

(3)

Mumie ležela na kamenném podstavci za oltářní formací, která jeskynní celu zakrývala. Teprve v posledních letech, po pádu komunismu, se tu těmi mrtvolami začali zabývat.

„Skutečně mi úřady dovolí, abych rukopis převzal?“ zeptal jsem se.

„Nezajímají se o mumii. Ani o rukopis.“ Restaurátor udělal grimasu, která pro změnu připomínala výraz na tváři mumie. „Moji šéfové už se do krve přou o to, kdo ponese formální odpovědnost za mumii a financování výzkumných prací. S ohledem na polohu pohřební komory a stáří oltáře se domníváme, že tento mnich je ještě starší než sv. Něstor Kronikář, který byl zde v katakombách uložen k věčnému odpočinku v roce 1114. Rukopisný svitek – ten by moji představení zastrčili do šuplíku v archivu ke všem těm ostatním textům, které jsme neprozkoumali tak, jak jsme měli.“

Kývl směrem ke stočenému rukopisu, který si mrtvý tiskl na prsa. „Vyměnil jsem ho za jiný text ze stejné doby. Za rukopis, který jsem vyzvednul z archivu.“

(4)

Původní pergameny ležely rozložené na prosvětlovacím stole v restaurátorově kanceláři. Každá stránka byla rozdělena do dvou souměrných sloupců, které kopírovaly rovné, neviditelné linie.

„Tato část textu,“ restaurátor Koroljov ukázal na pravý sloupec, „je napsána znaky, které jsem nikdy předtím neviděl. Levý sloupec je psán klínovým písmem. Toto písmo vzniklo v Mezopotámii před pěti tisíci lety a obvykle je spojováno s hliněnými tabulkami ze Sumeru, z Babylonu a tak podobně. Ale řekněme, že tohle je kopie hliněné tabulky. Než bude rukopis prozkoumán textově – filologicky, sémanticky, paleograficky a lingvisticky – je všechno jen čistá spekulace. Jestliže je text opisem hliněné tabulky, pořád ještě netušíme, jak starý je originál. Až bude kůže datována radiokarbonovou metodou, budeme v každém případě vědět, jak starý je samotný pergamen.“

Uchopil jsem jeden růžek a promnul jsem materiál opatrně mezi konečky prstů. „Jaký druh pergamenu to je?“

„Těžko říct, po tolika letech.“

„Sáhněte si! Kůže se zdá měkká, jako nová. Měla by být ztuhlá, vyschlá. Ležela stočená tisíce let – a přesto se rozvinula téměř bez skladů a záhybů.“

„Co já vím o preparování zvířecí kůže v jižních krajích? Zhola nic.“

„A ty neznámé znaky v levém sloupci – co myslíte, že jsou zač?“

„Nemám tušení.“

„Arabština?“

„Ne, arabštinu bych poznal. Symboly by mohly vypadat jako matematické vzorce. Babyloňané rozvinuli pokročilé matematické principy už pár tisíciletí před Kristem. Ale ta iluminace mě mate.“

„Proč?“

„Například tenhle znak trikvetry –“ konečkem prstu poklepal na symbol úplné nahoře na pergamenu, „nesouvisí se starou Mezopotámií. A tohle,“ ukázal na iluminaci páva, „není jen tak nějaký pták.“

Zkoumal jsem kresbu ptáka s ocasními pery rozloženými do půlkruhu.

„Páv,“ řekl restaurátor Koroljov, „je starý symbol, který bývá Často spojován s kurdskou sektou Jezídů. Páva uctívají dosud. Považují jej za padlého anděla. V jejich náboženství symbolizuje demiurga, níže postavené božstvo, které stvořilo vesmír. Pták se jmenuje Melek Taus. Dá se to přeložit různě. Boží anděl je jeden výklad. Anděl Páv. Sekta je ale kontroverzní. Křesťané a muslimové toto náboženství chápou úplně jinak. Symbol páva a zrod Meleka Tause se dá totiž vyložit i jiným způsobem. Melek Taus má více jmen.“

„Jako třeba?“

„Šajtan. Zní to povědomé?“ Na okamžik se zahle– děl jinam a zamyšlené pokýval hlavou jako v odpovědi na otázku, kterou jsem nepoložil. „Šajtan je arabské Jméno pro Satana.“

(5)

Za oknem restaurátorovy kanceláře se to zlatě blýskalo špičkami věží a cibulovými kupolemi. Každý rok putovaly tisíce ortodoxních poutníků do Kyjevskopečerské lávry v naději, že pocítí závan božá přítomnosti. Zatímco mi Koroljov naléval kávu, pozoroval jsem katedrálu, věž hodinami a dál za ní myriády kostelů a monumentů. Představoval jsem si mumii dole v jeskyni, v katakombách s kaplemi a podzemními kostely. Koroljov pár slovy popsal, co by se stalo, kdyby se přesně řídil předpisy. Nic.

Nic kromě byrokracie a formalit… Zabránit tomu, aby mumie rozpoutala neplodné byrokratické přetahování mezi muzei, církevními institucemi a veřejnými úřady, se pro restaurátora Tarase Koroljova stalo úplnou posedlostí. Po staletí mnichové v Kyjevskopečerské lávře sbírali a pořizovali kopie četných náboženských textů. Ale k jakému užitku? Leží pořád ještě zahrabány v muzejním archivu. Po revoluci v roce 1917 si sbírky nikdo nevšímal. Byla archivována v za– pomnění a lhostejnosti. Komunistické úřady neměly zájem na náboženském zkoumání křesťanských spisů. Později to všechno vázlo na nedostatku peněz, mocenských bojích a byrokracii.

„Jestliže se má rukopisu dostat, co mu náleží,“ řekl Koroljov, „musí se prozkoumat. Datovat podle rozpadu uhlíku. Přeložit, vyložit, dát do souvislostí. My na to nemáme prostředky.

„Pořád ještě nechápu, jakou v tom hraju roli já.“

„Chci, abyste s sebou vzal rukopis na Západ! Chci, abyste ho prozkoumal pomocí prostředků a odborných znalostí, které vy a vaši kolegové máte.“

„Co ale řeknou ukrajinské úřady na to, že zahraniční vědec vyváží takový rukopis ze země?

Díval se na mě. Dlouho.

„Ne,“ vybuchl jsem.

„Chápete už, proč jsem zavolal vám, Bjorne Belto, vám a nikomu jinému?“

„To po mně nemůžete chtít!“

„Rukopis jako tento si zaslouží, aby byl prozkoumán. Náležitým způsobem.“

„Vy chcete, abych ho z Ukrajiny odvezl tajně?“

„Vy nejste jako ostatní Jste pragmatik. Nejste jako ti formalistí a byrokrati. Vy jste skutečný vědec, pane Belto. Jste zvídavý. Chcete vědět“

„Nemůžete mé přece žádat, abych pašoval rukopis přes hranice!“

Ale to on mohl.

A já to udělal.

Osud je tkanina z různých vláken – viditelných a neviditelných – která se navzájem kříži ve vzoru, který zřídka objevíme předtím, než už je pozdě. Když jsem se s restaurátorem Koroljovem loučil na letišti, viděl jsem ho naposledy.

Podobné jako ostatní, kteří byli bezděčné vtaženi do víru rozpoutaného rukopisem, byl o nékolik týdnů později zavražděn.

II.

Byt

Oslo

11. května 2009

(1)

Když člověk najde mrtvolu, nikdy na to není připravený. Věřte mi. Mám s tím jisté zkušenosti.

Obrovský dům vypadal jako nedobytný skalní hrad. Se svými arkýři a věžičkami a stylizovanými předprsněmi mohl lehce vklouznout do role kulisy ze zašlých časů. Zdi z červené žuly a cihel byly porostlé letitým psím vínem a vzdorovitým břečťanem. Tráva a povadlé tulipány lapaly po dechu v úzkém proužku vegetace mezi secesní fasádou a kovaným plotem, který udržoval chátru v bezpečné vzdálenosti na chodníku.

Schodiště u vchodu si zachovalo nádech bývalé nádhery, takový šepot z minulosti, který byl dokonalý díky panelu s předprsněmi z ušlechtilých druhů dřev, secesnímu zábradlí a stropní malbě plné obtloustlých cherubínků a třepotajících se andělíčků. Krok za krokem, jako stařec, jsem se ploužil do schodů. Po letu jsem byl vyčerpaný. Hmoždil jsem se s kufrem. Každý krok se rozléhal kolem. Jako ve filmu. Obličej se mi bíle odrážel v lesklých dlaždičkách na stěnách. Bez dechu jsem se zastavil na odpočívadle před dvojitými vchodovými dveřmi z mahagonu a matného skla. Zazvonil jsem. Zvonek zachraptěl, jako kdyby nebyl úplně zdravý a potřeboval šálu a větrovou pastilku. I když jsem měl klíč a mohl jsem si odemknout, vždycky jsem u Christiana zvonil. Zdálo se mi to tak přirozenější. Nechci být vlezlý.

Za těch osmnáct let, co jsem spisovatele Christiana Keisera znal, jsem ho nikdy neslyšel mluvit o někom hanlivě. Bylo snadné si ho zamilovat. Jeho humor – suchý, britský – byl elegantní a decentní. Znáte přece tenhle typ lidí. Vždycky si pamatují vaše jméno, i jméno vaší bývalé ženy, vašich dětí, těch uličníků, i vašeho Airedale teriéra Trixieho, který se vloni ztratil na výletě v horách. On sám měl nezapomenutelnou vizáž. Byl vyhublý. Špičatý a kostnatý jako strašidlo. Než ho nehoda upoutala na kolečkové křeslo, v němž se nikdy necítil doma, působil jako mnohem vyšsí, než ve skutečnosti byl. Chodil v obleku a v kravatě. Na jaře nosíval rád v knoflíkové dírce čerstvý květ. Huňaté a vášnivé obočí vypadalo jako dva špatné umístěné kníry. Nepřetržitě mrkal, byl to skoro tik, šedivé vlasy měl sčesané dozadu a připomínal díky nim mírného venkovského kněze.

Zůstal jsem stát a čekal jsem. Vždycky na mě volával, ať jdu dál. „Použij klíč! Proč si myslíš, že jsem ti ho dal?“ Ale dneska se neozvalo nic.

Výtah na vozík stál ve druhém patře. Takže Christian byl každopádně doma. Výtah, který byl nainstalován po nehodě (nešťastná kombinace: neústupný řidič tramvaje, podroušený spisovatel, přechod pro chodce), vyvolal protesty vedoucí až k mimořádné schůzce představenstva sdružení vlastníků. Ti byli přesvědčeni, že by se měl Christian Keiser odstěhovat.

Christian byl historik a spisovatel populárně naučných knih. V posledních letech se žádné z jeho knih neprodalo méně než padesát tisíc exemplářů. Knihy jako S Odinem na jih, Vikingové na Nilu a Norské dědictví templářských rytířů rozpoutaly odbornou debatu, která z Keisera – díky jeho výřečnosti, vtipnosti a uhlazenosti –udělala oblíbeného hosta pátečních televizních show. Když děkan Trygve Arntzen s obvyklým vzdorem odmítl financovat moje zkoumání kyjevského rukopisu, obrátil jsem se na Christiana. Dlouhá léta jsme mluvili o tom, že bychom společně napsali knihu. A teď jsme konečně měli projekt – záhadný rukopis propašovaný z Ukrajiny – který se mohl stát základem naší spolupráce. Přestože jsme o rukopisu mnoho nevěděli, chvtilo se Christianovo nakladatelství na návnadu, kterou jim předhodil – mumie! satanistické symboly! záhadné znaky! – a vyplatilo nám štědrou zálohu. Děkan byl více než ochotný poskytnout mi neplacené volno. Aspoň se mě zbavil.

Znovu jsem zazvonil. Christian už přece musel vstát. Byl ranní ptáče. Že by neslyšel zvonek?

Včera večer, když mi Christian volal do Reykjavíku, žádal mě, abych přijel z letiště přímo k němu domů. „Musíme si navzájem vyměnit aktuální informace,“ řekl s mírně podroušeným smíchem. Vypátral v Paříži jednu ženu, která se zná s nějakým párem z Amsterdamu, co zkoumá výskyt trikvetry a Meleka Tause ve středověkých rukopisech. Slibná stopa. Já sám jsem strávil pár dní u předního islandského znalce rukopisů. Profesor Thrainn Sigurdsson nebyl jenom ředitelem islandské sbírky rukopisu při Ústavu Árniho Magnússona v Reykjavíku, ale především mým přítelem, jedním z těch, kterým jsem důvěřoval.

Kam se jen Christian poděl? Nepřihodilo se mu něco? Jako na spásného anděla na mé byl žalostný pohled. Pořád ještě jsem se po cestě letadlem cítil zmatený. Neschopný činu. Cestování snáším těžko. Mým smyslům to nedělá dobře. Duše se mi opožďuje za tělem.

Nakonec jsem si odemkl a vešel. Váhavě a obezřetně. Jako vetřelec.

(2)

Byt byl obrovský. Mohli byste do něj poslat celé třídy školáků a už je nikdy znovu nespatřit. Vesmír místností, ložnic, pokojů pro služky a chodeb, které vedly do věčnosti.

Ranní noviny ležely na podlaze u vchodu. Christian je z rohožky na chodbě zvedával pomocí teleskopických kleští.

Skopl jsem boty. „Christiane?“

Jeho kocour na mě váhavě zamnoukal. Sir Francis. Peršan. Opravdový snob. Přestože jsem tu za ty roky byl mnohokrát, nikdy si mě neuráčil zapamatovat.

Parkety byly čerstvě navoskované. Člověk se v nich mohl zhlížet jako v zrcadle. Dvakrát do roka si Christian najal firmu, aby mu podlahu navoskovala. Vdechl jsem nezřetelný náznak něčeho sladkého, kořeněného, cizího. Kadidlo? Divné. Jediné vůně, kterými se Christian obklopoval, byly koňak Martell, doutníky značky Alejandro Robaina a Dior Homme.

„Christiane?“

Nakoukl jsem do velké kuchyně. Prázdná. Bezchybná. Jako v interiérovém katalogu. Terakotové dlaždičky. Skřínky z červené žíhaného buku. Oknem svítilo slunce do dřezu na nádobí. Ani lžička, ani hrnek od kávy. Zásobník na chleba byl předpisové zavřený.

V pokoji s plyšovými závěsy seděl na pohovce Sir Francis. Podíval se na mě. Já jsem se podíval na něj. Řekl jsem mňau. On neřekl nic. Jeho pohled byl těžký, smutný a velice žlutý. Zdálo se, že jediné, co mu chybí, je gin s tonikem.

Zaklepal jsem na dveře ložnice. „Christiane?“

Ticho a zápach kadidla mi začínaly jít na nervy.

„Jsi vzhůru?“

Váhavě jsem postával. Na ložnicích je něco soukromého, na spánku, na tělesném pachu, na snech, které se usazují na stěnách. Nikdy nevíte, co riskujete, když otevřete dveře do ložnice.

Zaklepal jsem silněji. „Christiane?“

Kdyby byl mladší a pohyblivější, představoval bych si ho v posteli plné nadšených Žen z nějakého čtenářského kroužku. Ale ty doby byly dávno pryč.

Nasál jsem do sebe to neurčité aroma kadidla a uvědomil jsem si, právě v tu chvíli, naplněný tou odpornou vůní, že se stalo něco strašného. Neumím tu předtuchu nijak vysvětlit. Nejsem jasnozřivý. Když jsem byl mladší, věřil jsem, že jsem zdědil slabý náznak těchto schopností po své babičce. Říkalo se o ní, že mluvila s mrtvými. Ale teď už jsem všechny takové nesmysly hodil za hlavu. A přesto, když nyní vzpomínám na vteřiny předtím, než jsem otevřel dveře do ložnice, už tehdy jsem bez sebemenší pochybnosti věděl, že Christian Keiser je mrtvý. To poznání mi připomnělo výhrůžky neznámého muže, který mi minulý týden několikrát volal. Někdo, kdo věděl o rukopisu. Někdo, kdo mluvil anglicky s přizvukem. Řekl jsem o nem Christianovi. Ani jeden z nás nevěděl, kdo by to mohl být. Ukrajinský policista? Védec z Kyjevskopečerské lávry, Koroljovův kolega? Ilegální sběratel? Sevřenou pestí jsem zabušil tak silně, jak jsem dokázal – „Christiane?“ – a pak jsem položil ruku na kliku a pootevřel dveře.

III.

Rituální vražda (1)

Christian Keiser ležel nahý na posteli, na napnutém hedvábném prostěradle, s rukama složenýma křížem na prsou. Oči mu zapadly. Čelist sklesla do mrtvolného šklebu. Tělo bylo křídově bílé a propadlé. Pohlaví se mu scvrklo na kousek kůže v hnízdě šedých chlupů připomínajících drátěnku na nádobí.

Všude v ložnici, na podlaze, na stolcích, na parapetu, byly zapálené svíčky. Hodně svíček. Nepochopitelně mnoho.

Čas zmizel. Lapal jsem po dechu a zůstal jsem bez hnutí stát. Ochrnutý. Zmražený. Údery srdce mi hřměly v prsou, v uších, v celé mojí chvějící se soustavě tepen a žil. Kolena a ruce se mi začaly třást. Na Čele, v podpaží a na zádech mi vyrazily kapičky potu. Mozek nedokázal komunikovat se zbytkem těla. Můj pohled zaznamenával – s odstupem, chladně, zkoumavě – všemožné detaily. Sluneční světlo v mezeře mezi závěsy. Pantofle v nohách postele. Poloprázdnou skleničku s vodou na nočním stolku. Lahvičku léků. Knihu. Šaty, které ležely úhledné složené na vozíku. Pyžamo poskládané úplně navrchu. Svíčky. Mrtvolu.

Uklouzlo mi zasténání.

Panebože, Christiane… co se ti to stalo?

Sir Franeis přiťapkal dovnitř. A prudce se otočil.

Váhavé jsem vrávoral blíž. Nohy mě skoro nechtěly nést. Poléval mě studený pot. Obrňoval jsem se proti zápachu. Jeho kůže vypadala jako z vosku, světlá. Ale nezapáchal. Ještě ne. Nemohl být mrtvý tak dlouho. Skrz nasládlý odér kadidla a rozpuštěného vosku jsem cílil ještě nějakou jinou vůni – ostřejší, kovovou. Nedokázal jsem ji zařadit.

Byl tak bílý. Smrt ho zbavila barev. Byl ještě bělejší než já. Jak může smrt udělat člověka tak nepochopitelně bílým?

Někdo ho zabil. To bylo očividné. Takhle člověk neumírá. Ne sám od sebe. Nezemře nahý, v posteli bez peřiny, s pažemi křížem a pěstmi zatnutými, obklopený plápolajícími svíčkami. Ve způsobu, jakým ležel, bylo něco… musel jsem hledat to správné slovo… rituálního. Jako kdyby už tady agent pohřební služby s knězem byli a jen odjeli vyzvednout pohřební oblečení a svěcenou vodu.

Minutu jsem jen stál a pozoroval bezduché tělo svého přítele. Nakonec mi zmizel za clonou slz. Než jsem zavolal policii, zatlačil jsem mu očí.

IV.

Klíčový svědek

Curt Henrichsen – Curt s C, Henrichsen s ch – byl statný vyšetřovatel s kostěnými brýlemi ve vlasech, poznámkovým blokem v náprsní kapse a pohledem, který dokázal přimět i toho nejzavilejšího zločince k tomu, aby se sesypal a vyznal se ze svých hříchů.

Vyšetřovatelé v uniformách i v civilu se hemžili po bytě. Technici v bílých ochranných oděvech se klátili z místnosti do místnosti jako tučňáci. Já sám jsem seděl v pokoji na židli a myslel si, že na mě policie zapomněla. Jednoho z tučňáků vyvedlo z míry, když mi šlápl na nohu, a nepřítomně mě požádal o prominutí. Celou dobu kolem osamoceně těkal Curt Henrichsen, nakukoval do knihovny, otevíral dveře skříněk, zkoumal, na jakou frekvenci bylo naladěno rádio.

Přišel později než ostatní lidi od policie. Možná neměl na svém autě sirénu. „Většina lidí přehlédne maličkosti,“ prohlásil z ničeho nic. Ani dvacet let u policie v Oslu neobrousilo jeho měkké souhlásky a náběh k ráčkování. „Ale to, co je zdánlivě nepodstatné, nám může hodně napovědět.“ Napřáhl ke mně ruku. „Curt Henrichsen. Vrchní policejní inspektor. Policejní okrsek Oslo, druhé oddělení. Curt s C.Henrichsen s ch. Takhle to zkrátka je. To vy jste našel mrtvého?“

„Ano. Bohužel. Jmenuju se Bjorn Belto.“

„Myslel jsem si to. Věděl jsem, že vás odněkud znám. Četl jsem o vás.“

Narážel na jeden archeologický objev, kolem kterého jsem se před pár lety motal. Trochu se o tom psalo v novinách. Lidi mě ještě pořád poznávají na ulici.

Abychom se vyhnuli vyrušováni a nohám policejní kolony tučňáků, stáhli jsme se do kuchyně. Henrichsen si poznamenal moje osobní údaje do notesu a zeptal se, proč jsem měl klíč k bytu Christiana Keisera. Vysvětlil jsem mu, že jsme spolupracovali na jedné knize. Nezdálo se, že by ho to zajímalo. Místo toho se zeptal, kde jsem se nacházel mezi pátou a sedmou hodinou ranní.

„V tu dobu byl zavražděn?“

„Čistě rutinní otázka, ptám se, jen aby se neřeklo.“

„Spal jsem. Na palubě letadla mezi Keflavíkem a Gardemoenem.“

„Vynikající alibi,“ zažertoval, znělo to, jako kdybychom oba věděli, že jsem vrah a že je jen otázka času, než prokoukne všechny moje mazané triky a uvrhne mě do šatlavy. „Takže tam na chodbě to stojí váš kufr?“

„Vy to dotáhnete u policie daleko, vrchní inspektore!“

„

„Co jste dělal na Islandu?“

„Navštívil jsem Stofnun Árna Magnússonar.“

„Nemluvím islandsky.“

„Ustav Árniho Magnússona je přidružen k reykjavícké univerzitě a zkoumá a uchovává staré spisy. Pomáhali mi s technickou analýzou jednoho rukopisu.“

Henrichsen na mě mrkl zpoza zápisníku. Dobrý policista se musí často spoléhat na svou intuici. Chvíli jen tak seděl a bezostyšně si mě prohlížel. Jsem albín. Na podobné pohledy jsem zvyklý.

„Kniha. Rukopis. Řekněte mi, vidíte jakoukoliv spojitost mezi plánovanou knihou, rukopisem a vraždou Christiana Keisera?“

Osvobozující otázka.

Nadechl jsem se. Zhluboka. A pak jsem mu odvyprávěl, co jsem věděl. Řekl jsem mu o mumii a rukopisu. Vynechal jsem zmínku o tom, že jsem rukopis z Ukrajiny propašoval, ale naznačil jsem, že jsem v zastoupení univerzity vypomáhal kolegům v Kyjevě s konzervací pergamenu. Nakonec, jako velké finále, jsem se zmínil o výhružných telefonátech.

„Od koho?“ zeptal se Henrichsen.

„Utajené číslo. Nikdy se nepředstavil. Začalo to před týdnem. Od té doby volal každý den. Dneska ale ne.“

„Jak vám vyhrožoval?“

„Můžete si to poslechnout sám.“ Vytáhl jsem telefon.

„Vy jste ty rozhovory natočil?“

„Jenom ten první. Zmáčknul jsem nahrávání, když mi došlo, že ví, že mám ten kyjevský rukopis. Když mi telefonoval později, opakoval pořád to samé.“

Našel jsem zvukový soubor. Nahrávka začínála chraplavým praskáním, než hlas toho neznámého převážil:

„…společném zájmu, abychom se sešli a promluvili si. Můžu přijet do Osla. Kdykoliv.“

„Bohužel –“

„Pane Belto, toto je záležitost nejvyšší důležitosti!“

„Nemám čas.“

„Nemáte ani ponětí, co jste nalezli“

„Nepředstavil jste se mi.“

„Jsem váš přítel, jsem ten, kdo vám může pomoci.“

„Kdo řekl, že potřebuju pomoc?“

„Věřte mí, vy pomoc potřebujete!“

„Poslouchejte, já nemůžu –“

„Bjorne Belto! Jste v nebezpečí!“

„Nebuďte směšný.“

„Jste v ohrožení života.“

„Kdo jste?“

„Zastupuji organizaci, která vám může být nápomocná.“

„Až dokončíme tenhle hovor, hned zavolám na policii!“

„Já jsem na vaší straně.“

„Na tohle nemám náladu ani –“

„Můžu vám to vysvětlit.“

„Nepovede se vám mě zastrašit.“

„Nezastrašuji vás, já –“

„Už jsem měl s podobnými, jako jste vy, co do činění dřív.“

„Vy mi nerozumíte. Snažím se jen, abyste mě vyslechl.“

„Myslíte si, že mě dokážete vyděsit?“

„Nemám v úmyslu vás děsit. Nemůžete si poslechnout, co vám chci říct? Nemůžeme se sejít?“

Nahrávka zachrčela, jak jsem zavěsil.

Vrhl jsem na vrchního policejního inspektora Henrichsena provinilý pohled. „Policii jsem nikdy neupozornil. Vím, že jsem to měl udělat…“

„Abych byl upřímný, pane Belto, on vám nikdy nevyhrožoval. Varoval vás a nabízel vám pomoc. Ale nevykládejte si to špatně. Je to slibná stopa.“

Souhrn nových informací zažehl v Henrichsenových očích znovu nadšení. Záblesk horlivosti. Bohužel mi neprodleně zabavil telefon. Chtěl, aby se technické oddělení pokusilo neznámé číslo vypátral a analyzovat nahrávku. „Aspoň máme odkud začít.“

A pak chtěl vědět víc o rukopisu. Řekl, že policie musí posoudit, jestli by měla pergamen zabavit jako důkazní materiál. Naštěstí se mi povedlo mu to rozmluvit. Rukopis zůstal v trezoru ve sklepě rukopisného institutu na Islandu. Ale o tom jsem se nezmínil, jen nerad bych vyzrazoval, kde se rukopis nachází. Henrichsenovi, ani komukoli jinému. Trpělivě jsem vysvětloval, že se jedná o křehký historicky klenot, se kterým můžou pracovat pouze odborně vzdělaní experti. Řekl jsem, že text by stejně nebyl nikomu srozumitelný, pokud ovšem policie v Oslu nedisponuje odborníkem na klínové písmo a starověkou sémiotiku. Dokonce i pro nás vědce, vysvětloval jsem, je tisíciletý rukopis záhadou. Ujistil jsem ho, že vrahova identita se jen těžko bude skrývat mezi řádky nepochopitelných znaků.

Řekl, že se k tomu ještě vrátíme.

Jeden z tučňáků přišel do kuchyně a kývl na Henrichsena. Pár minut byli pryč. Henrichsen se vrátil s malým předmětem v zapečetěném průhledném důkazním sáčku.

„Mrtvola svírala v pravé ruce toto.“ Položil mi sáček na dlaň. „Víte něco o těchhle symbolech?“

Bronzový amulet.

Obracel jsem jím. Jako by to byla mušle na dětské dlani. Zkoumal jsem ho. Na obou stranách byl vyražený znak.

„Jeden je pentagram,“ řekl jsem. „Ten druhý se jmenuje trikvetra.“

„Vypadáte překvapeně.“

Neodpověděl jsem. Když vyzradím, že se znak trikvetry objevuje i v rukopisu, zcela jistě mi ho zabaví. Mobil by stačil.

„Nevíte, jestli Christian Keiser vlastnil takovýhle amulet?“

„To by mě nikdy nenapadlo.“

„V každém případe mu ho někdo vtiskl do dlaně těsné předtím nebo potom, co zemřel.“

„Proč by něco takového dělali?“

„Mají ty znaky nějaký zvláštní význam?“

„Všechny znaky něco znamenají. Proto existují. Pentagram je posvátný znak spojovaný se vším možným, od Knih Mojžíšových po černou magii, okultismus a satanismus. Má mnoho jmen – mořský kříž a Šalamounova pečeť jsou dvě z nich – a řadu symbolických a náboženských významů.“

„A co ten druhý znak? Jak jste říkal, že se jmenuje?“

„Trikvetra. Odinův uzel. Hrungnirovo srdce. Magický a náboženský symbol, známý z germánských mincí, keltského umení a staroseverských runových kamenů. V křesťanství symbolizoval svatou trojjedinost. V Norsku ho spojujeme s mincemi vikinského krále Haralda Krutého.“

Když byl Henrichsen hotový s poznámkami, po– díval se na hodinky. Bylo na něj nejspíš příliš pozdě, „Budeme si spolu ještě muset promluvit.“

„Mám dotaz.“

„Ano?“

„Kdo se postará o Sira Francise?“

V pauze, která nastala, jsem v Henrichsenově pohledu vytušil, jak jeho mozek zrychleně skenuje soubor s názvem Britská aristokracie a současně provádí akutní psychiatrickou evaluaci křehkého mentálního stavu klíčového svědka Bjorna Belto. Policejní mozky jsou takhle vybaveny.

„Sir Francis?“

„Kocour!“

„Jo, kocour. To máte pravdu. Dobrá. Tak my se o něj tedy postaráme.“

Podal mi svoji vizitku a vypustil mě do slunečního svitu.

V.

Pronásledovaný

Čekali na mě, když jsem se vypotácel z domu.Nevšiml jsem si jich. Ale byli tam. Museli stát v davu lidí za policejními páskami. A čekali. Na mě. Všiml jsem si jich teprve, když jsem měl před univerzitou vystoupit z taxíku. Musel jsem se tam zastavit, abych si vyzvedl nějaké knihy. Když taxík zajel ke kraji silnice a zastavil a já jsem vytáhl peněženku, abych zaplatil, řekl taxikář:

„V maléru nebo co?“

Byl mladý, snědý, s modročerným strništěm a přízvukem, který prozrazoval jeho pákistánské kořeny.

„Pořád. Proč se ptáte?“

„Vidíte ten lexus?“

Mrkl jsem do postranního zrcátka. Nějaké auto zastavilo padesát metrů za námi.

„To není dobrý,“ řekl. „Sledovali nás už z centra. Fízlové?“

„Naopak.“

„Nějakej týpek, co jste mu vojel starou?“

„Jeďte! Jeďte dá]!“

Zařadil rychlost a zahnul zpátky na silnici

„Vyděrači?“

„Nejhoršího druhu.“

„Můžu zavolat svému bratranci.“

„Radši ne. Mohl bych si půjčit váš mobil?“

Našel jsem Henrichsenovu vizitku a vytočil číslo. Zvedl to okamžité. Když jsem se vymáčknul, položil mi pár otázek, které byly cítit obnoveným akutně psychiatrickým průzkumem. Slíbil, že pošle hlídku. Nejspíš, aby mě uklidnil, aspoň jsem mél ten dojem. Byl jsem přece jenom jeho klíčový svědek.

Požádal jsem řidiče, aby objížděl dokola univerzitní oblast, dokud budeme čekat na policii. Lexus nás sledoval. Řidič taxíku provedl několik nápaditých manévrů – přes pěší zónu, napříč krátkou jednosměrkou – ale pronásledovatele se nám setřást nepovedlo. Teď, když jim došlo, že byli odhaleni, se k nám blížili stále rychleji. Snažil jsem se zahlédnout, kdo by to mohl být, ale přes sluneční paprsky a odrazy bylo nemožné zahlédnout néco víc než jen rozmazané siluety.

Ulice mezi vilami byla úzká a obklopená zaparkovanými auty. Tachometr ukazoval osmdesát pět kilometrů v hodině. Lexus byl teď jen pár metrů za námi.

Zavolal jsem znovu Henrichsenovi. Ujistil mě, že hlídka už je na cestě. Když jsem stáhnul okénko, zaslechl jsem sirénu.

Lexus zmizel v jedné ze sousedních bočních ulic těsně předtím, než nás policie dostihla a naplnila taxík modře blikající září.

Odesilatel: Primus Pilus Odesláno: 22. 5. 2009 15.36

Adresát: Legatus Legionis

Kopie: Velmistr

Předmět: Hlášeni: Oslo Šifra: S/MIME PKCS7

Domine!

Mistře, s omluvou musím Vaší Svatosti, Radě starších i zasvěceným v dráculsangerské náboženské obci sdělit, že rukopis v Oslu není lokalizován. Christian Keiser byl podroben Sángeískému rituálu – s ohledem na obřadní předpisy, pokyny starých spisů a instrukce Rady starších – ale nevyzradil nic. Bezvýsledné jsme prohledal byt Bjerna Belto a jeho univerzitní kancelář, byt a domácí kancelář Christiana Keisera, dvé výzkumné laboratoře a tři archivy. Během našeho pobytu v Keiserově bytě zazvonil telefon. Zasílám zvláštní zprávu o vzkazu, který byl nechán na záznamníku, a doporučuji, aby bylo nové contubernium neprodlené vysláno do Paříže. Pokud Bjorn Belto pojede domů, vyhledáme ho za svítání a podrobíme ho Sángeiskému rituálu.

Ave, Satanas!

Primus Pilus: Bratr Haragus

VI.

Oběť

Juvdal

23. května – 2. června 2009

Tak jako každou radost dřív nebo později vystřídá žal, následuje v životě za každou dobrou vécí nějaká špatná. Světlo a tma. Jing a jang.

Svoboda a útěk.

Policie mi nabídla utajený byt a bezpečnostní alarm. S díky jsem odmítl. Nerad se stávám zajatcem elektroniky a strachu.

Místo toho jsem sedl na autobus do Juvdalu. Do samoty. Ticha. K netopýrům. Malá kolonie jich žila v seníku.

Skončil jsem tady v pustině, na jedné zapadlé salaši vysoko ve stráni, daleko od lidí, ve vůni hor, luk, vřesovišť a pryskyřice z jehličnatého lesa.

Jenom dva lidé vědí, kde jsem se schoval. Kristin, moje kamarádka, které salaš patří. A vrchní policejní inspektor Henrichsen.

Volal mi v neděli odpoledne přesně ve čtyři hodiny.

Seděl jsem venku před salaší na lavičce. V údolí, na druhé straně řeky, se slunce odráželo v okně nějakého auta. Slyšel jsem bečení ovčího stáda. Listnatým lesíkem prolétlo zašumění. Nasál jsem vůni střemchy. Kolem mě kroužil hmyz.

Než jsem prchl z Osla, dohodli jsme se na telefonickém kontaktu dvakrát denně. Policie mi půjčila bezpečný telefon. Na můj vlastní někdo neustále volal. Neznámé číslo. Řekl mi, že na můj telefon někdo dálkově nainstaloval tracker – vyhledávací program, který odesílá GPS signály do satelitu.

Když jsem telefon zvedl, Henríchsen s úlevou vy– dechl. „Všechno je, jak má být?“

„Klid a mír.“

„Žádní podezřelí výletnicí?“

„Neviděl jsem živou duší. Proč se ptáte?“

Okamžik bylo ticho.

„Tahle vražda… Tihle zabijáci…“

Závan větru s sebou přinesl závoj chmýří.

„Ano?“

„Vyšetřoval jsem za dobu, co jsem u policie, hodně vražd. Většina byla jenom tragická. Zbytečná. Žárlivý manžel. Opilí kamarádi. Lidé s psychózami, utkvělými představami, hlasy v hlavě. Víte, jak to je. Ale tohle? Nikdy jsem nic takového neviděl. Nikdy! Řekněte mi, byl nábožensky založený?“

„Christian Keiser? Spíš bych řekl, že právě naopak.“

„Dokážete zachovat tajemství?“

„Samozřejmě. Christian byl můj přítel.“

„Odhalili jsme pár bizarních stránek téhle vraž– dy. Detaily, které se nedostaly do médií. Kriminální technici říkají, že máme co dělat s profíky. Paklíčem otevřeli zámek, aniž by zanechali jedinou stopu. Jako kdyby měli klíč. Nenechali po sobě jediný vlas. Jediný otisk prstu. Ale nic z toho by nebylo tak divné. Horší je ten amulet, který mu dali do ruky. Šedesát šest svíček. Bílé hedvábné prostěradlo. Nahá mrtvola. Kadidlo. Ale ani to není to nejhorší.“

„Nejhorší?“

„Christian Keiser byl odkrven.“

Nebe se zatáhlo.

„Cože byl?“

Moje babička byla z Finnmarky. Moc dobře jsem vědéměl, co to slovo znamená. Přesto jsem se zřejmě přeslechl.

„Odkrven! Jako ryba nebo živá oběť. Zbavili jeho télo veškeré krve – aniž by rozlili jedinou kapku.“

VII.

Světlonoš

(1)

Jsem citlivý na pachy. Zrak mám dost špatný. Na oplátku mám čich jemný jako pes.

Nějaká vůně mě dokáže poslat střemhlav zpátky do dětství. Brusinkové bonbony… Tátova voda po holení a mámin parfém… Roztékající se lízátko a krém na opalování…

Seděl jsem před salaší a vdechoval vůni časného léta a hor. Každý nádech v sobě skrýval celou pokladnici. Lesní humus a mech, pramenitá voda, příjemný vřes, závan bažiny, listnaté stromy, vlny pylu z lučních květin.

Lidé, kteří si svůj čich nikdy netříbíli, tomu říkají čerstvý vzduch.

V pondělí dopoledne jsem dostal e-mail od restaurátora Tarase Koroljova z Kyjeva. Vyhledali ho dva američtí vědci. Každopádně tedy tvrdili, že jsou vědci. John Scott ze Stanfordu a Mark DeValois z Yale. Tvářili se, jako že vědí všechno, že byl rukopis zaměněn. Že jsem originál s sebou vyvezl do Norska. Restaurátor se pokoušel zapírat. Oni tedy položili na stůl kopie mých letenek do Kyjeva a zpátky a moji žádost děkanovi o finanční podporu projektu. Pohrozili mu, že událost nahlásí ukrajinským úřadům, pokud nebude spolupracovat. Restaurátor Taras Koroljov neměl na vybranou. Potvrdil všechno. Ale o Islandu neřekl nic.

Já jsem byl čím dál zmatenější. Američani? Kdo byli tihle takzvaní vědci? To, že měli kopie mých letenek, svědčilo o jednom: Nebyli to vědci. Žádná letecká společnost nevydá kopie letenek, pokud si je nevyžádají příslušné státní orgány.

Okamžitě jsem zavolal Trainnovi na Island. Všechno bylo, jak má být.

Restaurátorovi Koroljovovi jsem nikdy neodpověděl. Nepřekvapilo by mě, kdyby Američani sledovali jeho intemetovou komunikaci. Přestože mé Henrichsen ujistil, že jak telefon, tak mobilní internet jsou bezpečné – něco jako že analogový i digitální signál byly zakódovány a zašifrovány – obával jsem se, že nějaký počítačový expert by mě mohl přes nejbližší ústřednu vypátrat. Nemožné, řekl Henrichsen. Ale já jsem si myslel svoje.

(2)

Pár měsíců života jsem strávil na psychiatrické klinice. Nestydím se za to. Líbilo se mi tam. Spolu s ostatními blázny. Mými kamarády. Všichni můžeme jednou potřebovat takové kukaččí hnízdo, abychom se do něj schovali. Nervy… Nic dramatického. Žádné humorné utkvělé představy, žádné cholerické výpady. Jenom náběh na depresi a sociální fobii smíšený s nízkým se bevědomím a sklonem k sebelítosti. Nic, od čeho by denní dávka Seroxatu nemohla pomoci. Vyzkoušel jsem skoro všechno. Individuální terapii. Skupinovou terapii. Kognitivní terapii. Gestalt terapii. Psychodynamickou krátkodobou terapii. Růžové prášky. Modré prášky. Hořké prášky. Poprvé, když jsem hledal útočiště na psychiatrii, po mně psychiatr chtěl, abych mu vyprávěl o mámě a tátovi a o všem, co se stalo tehdy v létě. Uzavřel jsem se jako mořská sasanka. Tak jsem strávil pár dní. Cpali do mě tabletky a sluneční světlo. To mi ale nemohlo pomoct. Když jsem se uzdravil, pustili mě zase ven. Nevěděli samozřejmě, že jsem je napálil. Nikdy jsem nebyl nemocný. A tak jsem ani nikdy nemohl být zdravý. Možná to není tak docela jasné. Nejsem blázen. Ale nejsem ani normální. Mám na nervových vláknech příliš mnoho usazenin. – Vidím, že tohle nedává žádný smysl. Tak to nechám být. Ten, kdo se setkal s vlastním pohledem v zrcadle a pocítil odpor sám k sobě, pochopí, co se snažím říct. Ten, kdo se ponořil do bažiny deprese a kdo nenávidí sám sebe, protože ví, jak málo znamená milovat, tomu možná bude změť myšlenek, kterou se tu pokouším rozplést, připadat povědomá.

(3)

Jeden e-mail, který mi byl přeposlán z mého univerzitního konta na Gmail, mě zneklidnil. Americký vědec – kulturní antropolog Neil McHull z MIT, Massachusetts Institute of Technology – mě požádal, abych se s ním spojil. Mohli bychom si být v našem společném hledám informací o rukopise vzájemně prospěšní, tvrdil. Jak může vědět o rukopise? Uvedl několik e-mailových adres a telefonních čísel. E-maily od Neila McHulla přicházely dál. Den co den. Zrovna jako spam.

Jednou pozdé večer jsem zavolal Thrainnovi, abych se zeptal, jestli už k něčemu dospěl a jestli nedostává nepochopitelné dotazy. Nic nenasvědčovalo tomu, že by někdo věděl, že jsem byl na Islandu. Únik informací musel nastat v Kyjevě. Nebo v Oslu.

Thrainn mi vyprávěl, že jeden z jazykovědců identifikoval klínové písmo. Levý sloupec byl napsán akkadštinou, která se používala v Mezopotámii tisíce tet před Kristovou dobou. Tenhle jazykovědec přeložil jeden odstavec. Malý fragment měl apokalyptický nádech. Anděl světla – létající světlonoš z nebes – přišel sem na Zem, aby svět a lidstvo zachránil před zánikem.

„S trochou dobré vůle a fantazie můžeme tohoto světlonoše vykládat jako předkřesťanského předchůdce Lucifera,“ řekl Thraínn „Lucifer je jedno z mnoha jmen, která se připisují Satanovi, V latinů je jméno Lucifer složeno ze slov lux a ferre – ten, kdo přináší, nebo nosí světlo. Označení se váže k Jitřence, Venuši. Anděl světla z rukopisu by mohl naznačovat, že text i jezídské náboženství by mohly mít stejný původ, v mezopotamských mýtech“

„Znamená to, že páv Melek Taus je ranou verzí Satana?“

„Nevím. A dost mé to mate. Jestli je text akkadsky, je dost těžké najít nějakou historickou nebo geografickou souvislost s Jezídy. Něco jsem si o Jezídech načetl. Jejich víra je požehnaná směsice gnostické kosmologie s příměsí prvků islámu a křesťanství. Odmítají tvrzení, že by uctívali Satana v té podobě, jak ho chápeme my ostatní. Uctívají létající božské bytosti, které bychom my ostatní nazývali nejspíš anděly.“

„A co ten jazyk v pravém sloupci?“

„Totálně nesrozumitelný. Ukázal jsem ty znaky nékolika jazykovědcům a jednomu matematikovi. Nikdo z nich ničemu z toho nerozuměl. Měl bys zkontaktovat odborniky z Hebrejské univerzity v Jeruzalémě. Nebo v Bagdádu. Možná v Káhiře. Já jsem přece jenom expert na staroseverské středověké rukopisy, ne na orientální starověké spisy.“

„Jak starý je pergamen?“

„Zrovna to je na tom nejpodivnější. Materiái jsme analyzovali a provedli jsme radiokarbonovou dataci.“

„A výsledek?“

„Nic. Materiál musel projít néjakou formou vývoje.

Nemůžeme přijít ani na to, z jakého zvířete pergamen pochází. Chemikové se bezradně drbou na hlavách. Nenašli jsme prosté žádnou odpověď. Výsledek radiokarbonového měření je naprosto nesmyslný.“

(4)

Příští ráno jsem dostal e-mail od děkana Trygveho Arntzena. Svého milovaného nevlastního otce. Kdvž máma umřela, odhodili jsme oba třicetiletou přetvářku a naplno jsme se obuli do vzájemné nesnášenlivosti. Chtěl vědět, kam jsem se poděl. Skupina předních profesorů, kteří vedli výzkumný projekt na prestiží obtěžkané americké Harvardově univerzitě, si přáli se se mnou spojit. Bylo to velice důležité. Přiložil seznam jmen, telefonních čísel a e-mailových adres. Neil McHull, John Scott ani Mark DeValois na seznamu uvedeni nebyli.

Kdyby nebylo Trygveho Arntzena, stal bych se profesorem už dávno. Nikdy mi nedopřál povýšení. Já jsem mu nikdy nedopřál mámu. Něco mezi námi se zaseklo Kdysy byl mámin milenec. Když se půl roku nato, co se tata zřítil do propasti, vzali, byl jsem zredukován na nepohodlný přívěsek, který jim oběma připomínal tragedii, která vyústila v jejich manželství. Táta se pokusil Trygveho Arntzena zabít. Rozumím mu. Jenže byl nešika. To mám po něm. Pohrál si s jištěním a lany. Záměrem bylo, aby mechanismus povolil, až bude Arntzen slaňovat. Místo toho spadl táta. Neptejte se mě co se stalo. Když máma s uzarděním řekla svoje ano na Arntzonovu nabídku k sňatku a stala se jeho okouzlující a obětavou manželkou a nejlepší přítelkyní zároveň, zůstal jsem stát venku na mrazu se slzami v očích a s vědomím, že už navždycky budu patřit k těm vypovězeným. Omluvte mě, jestli to zní zahořkle a sebelítoslívě. Později jsem získal nevlastního bratra, který převzal moje místo coby středobod máminy existence. Steffen. Je všechno, co já nejsem. Makléř. Krasavec, šarmantní svůdce žen. Máma na něj byla moc pyšná. Vzápětí po Steffenové narozeni jsem začal trpět v jeho stínu.

Způsob, jakým se Trygve Arntzen v e-mailu vyjádřil – panovačně, povýšeně, arogantně, vše v souladu s jeho podstatou – svědčil o tom, že považoval za danou věc, že se s Američany spojím. Neprodleně. Byli to přece Američané. Vědci z jedné z předních světových univerzit.

Skoro třicet let jsem byl Arntzenovým nevlastním synem. Nevypovídá to o našem vztahu zrovna málo, že mě zná tak špatně.

VIII.

Lilith

(1)

Ve tmě jsem naslouchal tichu a neslyšnému křiku netopýrů.

Ložnice byla ve druhém patře, nahoře nad vrzajícím schodištěm lomeném do L, za těžkými dveřmi. Na policí ležely potrhané brožované knížky, několik ročníků Toho nejlepšího ze šedesátých let a štos Stříbrného šípu, Tempa a Romantiky. Postel stála pod zkosenou střechou, v pachu dřeva a starého spánku, přímo pod malým podkrovním oknem bez záclony. Sklem do místnosti proudila temnota.

Nevěřím na duchy. Jestli ale existují, tady by se jim strašilo dobře. Na salaši, daleko od civilizace, kde lidé žili a umírali. Je vážně tak nemyslitelné, že by nějaké místo mohlo ukrývat výjevy a nálady z minulosti, že by pocity mohly přetrvat jako tiché výkřiky a vybledlé záblesky něčeho, co kdysi existovalo? S takovými myšlenkami v temnotě bojuju. Nikdy jsem nebyl přítelem noci.

Až když se malým okénkem začalo dovnitř vkrádat ranní světlo, usnui jsem a vklouzl jsem do zvláštního snu. Nacházel jsem se v cizokrajné krajině pod velkým sluncem. Kousek ode mě v červenavé vegetaci, v které se jako by schovávala a zvažovala, jestli se má nechat spatřit, jsem zahledl vytáhlou dlouhonohou bytost, která mě pozorovala.

Vstal jsem o pár hodin později a odštrachal se dolů do kuchyně. V kuchyňském šuplíku, mezi zčernalými gumičkami, orezlými vidličkami, zapomenutými čajovými lžičkami a tupými noži jsem nasel sáček s kostkami cukru do ranního kafe. Namazal jsem si krajíc chleba. Pár much se nadšeně slétlo k jídlu.

Když jsem se přihlásil na Gmail, čekal tam na mě e-mail od kolegy z Kodaně, který mi sděloval, že Christian Keiser byl aktivní v jednom internetovém diskusním fóru pro teology. Mimo jiné tam umístil tři dotazy týkající se znaku trikvetra a Meleka Tause. Christian mi říkal, že používá vědecká fóra ke sběru podnětů a informací. Ale nikdy mi neřekl která, a já se ho nikdy nestačil zeptat. Díky svému kolegovi z Kodaně jsem se teď mohl vydat po jeho elektronických stopách. Internetová stránka byla uspořádána jako chronologický archiv zpětně až do roku 1998. Když jsem se proklikal až do týdne poté, co jsem se vrátil z Kyjeva, kdy jsme s Christianem Keiserem rozjeli náš projekt, narazil jsem na první z jeho dotazů. Působilo to neskutečně, když jsem četl jeho příspěvky. Mezi odpověďmi jsem našel dvě záhadné zprávy od uživatelky s přezdívkou Lilith. Naznačila, že by mohla Christianovi vypomoci bližšími informacemi, a požádala ho, aby se s ní spojil přímo. Co když je Lilith ta žena, co má kontakty na dvojici z Amsterdamu, na ty dva, kteří se zabývali trikvetrou a Melekem Tausem? Když jsem kliknul na její profilovou fotku, která znázorňovala démonickou královnu, dostal jsem se na následující profil:

Jméno: Marie-Élise Monnierová

Přezdívka: Lilith

Povolání:

Místo zaměstnání: Univerzita v Paříži – Sorbonna (Paříž IV)

Bydliště: Paříž

E-mailová adresa: marie.monnier@paris-sorbonne.fr

marie_e_m1985@hotmail.com

Telefon:

Mobilní telefon:

Fax:

Marii-Élise Monnierovou jsem našel zaregistrovanou na lnfobeI.com a vytočil jsem její číslo. Chvíli to trvalo, než to někdo zvedl. Nějaký muž.

„Oui? Marie?“

Hlas byl naléhavý a vyčerpaný zároveň.

„Marie-Élise Monnier, s’il vous plait,“ zajíkl jsem se trochu.

Muž se mě na něco zeptal. Francouzsky. Odhalil mě. „Désolé! Excuse me. Do you speak English?“

„No.“ Pauza. „Well, yes, maybe, A litte. Who are you?“

Představil jsem se a ještě jednou se zeptal, jestli bych mohl mluvit s Marií-Élise Monnierovou.

„Já jsem její otec,“ řekl muž. „Můžu se zeptat, o co se jedná?“

Jeho angličtina byla ve skutečnosti dobrá. Jako Francouz ale stejně odpověděl záporně.

Vysvětlil jsem, že pracuju na univerzitě v Oslu a že jsem na její jméno narazil v internetových diskusích.

„Náš výzkum se kříží takovým způsobem, že bych s ní rád vzájemné prodiskutoval naše objevy,“ vysvětloval jsem.

Muž mlčel. Dlouho.

„Marie-Élise je nezvěstná.“

„Nezvěstná? Chcete říct, že se… ztratila?“

„Policie nemá žádnou stopu. Domnívají se, že utekla, udělala si prázdniny, našla si tajného milence. Spáchala sebevraždu. Ale oni ji neznají. Nikdy by ji nic takového nenapadlo. Ne, aniž by mi o tom řekla.“

„Opravdu se omlouvám.“

„Poslala mi svůj mobil poštou. Nechápete proč? Proč někdo pošle někomu svůj telefon? Vždycky, když zazvoní, vyklíčí ve mne naděje.“

„Samozřejmě bych nevolal, kdybych…“

„Ne. Chápu.“

„Existuje nějaká stopa? Nějaké vodítko?“

„Nic!“

„Zmizela někdy předtím?“

„Nikdy. Zmínil jste se o nějakém křížícím se výzkumu.“

Řekl jsem mu o rukopise a o nejistotě, která se váže ke vzniku textu. Ale pomlčel jsem o vraždě Christiana Keisera.

„Jo.“ Hlasem mu prokmitl slabý úsměv. „To zní jako moje Marie. Vždycky se zajímala o takové věci.“

Takové věci

„Vím, že žádám o hodně, ale jestli – až! – se objeví, byl byste tak laskav a zavolal mi? Nebo ji požádal, aby mi zavolala? Na číslo, ze kterého teď volám?“

„Samozřejmě.“

Poděkoval jsem mu za pomoc a popřál mu hodně štěstí. Poděkoval. Zavěsili jsme.

Beznaděj v jeho hlase mě zkrušila, jako bychom oba věděli, že Marie-Élise je mrtvá a ze všech sil se překonávali, abychom si to, co bylo očividné, nemuseli přiznat. On byl její otec. Pro mě byla jenom jméno, neznámá žena z cizí země, číslo na seznamu, někdo, kdo mi možná mohl pomoci. Nedokázal jsem se osvobodit od myšlenky, že její zmizení nemohlo být náhodné,

Jenom jméno… Přesto jsem cítil zvláštní smutek nad jejím osudem.

(3)

Odpoledne, když jsem sedel na lavičce před salaší, vychutnával si šálek kávy a rozhlížel se po údolí a po horách, zavolal Henrichsen. Protiva psaný s ch. Odkašlal si, než vyrukoval se svým podivuhodným posláním: Jestli bych se mohl obtěžovat a spojit se se skupinou amerických vědců, kteří si se mnou přejí mluvit?

„Promiňte,“ vybuchl jsem, „ale proč mi vy voláte kvůli americkým vědcům?“

S policejní zevrubností a velmi detailně mi vysvětlil, že dotaz skupiny vědců přišel přes americké ministerstvo zahraničí na norské, které je dál předalo ministerstvu spravedlnosti, jež požádalo policejní ředitelství, aby zkontaktovalo místní policejní okrsek.

„Proč?“

„Já jenom zprostředkovávám zprávu seshora.

Od policejního ředitele.“

„Předpokládám, že jste neprozradil, kde jsem.“

„Ne, zbláznil jste se?“

„Co jsou zač?“

Přečetl mi jména – stejná, jaká mi přeposlal Trygve Arntzen ve svém emailu. Táta byl archeolog.

S Trygvem Arntzenem byli kolegové a přátelé. A soupeřili o máminu přízeň.

Stává se, že se ptám sám sebe, jestli jsem se stal archeologem, abych zaplnil prázdný prostor po tátovi. Psychologie od kuchyňské linky.Pravděpodobně se zajímám o minulost, abych se nemusel vymezovat vůči budoucnosti. Abych nemusel mluvit o přítomnosti. Psychologie, to jsou archeologické vykopávky v mozku. Hloubení v duši. Četl jsem Freuda i Junga. Koffku i Kohlera. Wundta i Wertheimera. Ale čím víc čtu, tím míň rozumím sám sobě. Jsem jako ryba, která netuší, že žije v akváriu. Anebo si nechci rozumět. Mám k tomu svoje důvody.

Nikdy bych nemohl být psychologem. Mám dost svých vlastních problémů.

IX.

Rituální vražda (2)

(1)

Restaurátor Taras Koroljov byl jako pohřešovaný nahlášen svými kolegy ve středu odpoledne, když si začali dělat starosti, protože se neukázal v kanceláři. Když kyjevská policie o několik dnů později vnikla do jeho bytu ve čtvrtém patře obytného domu na ulici Jaroslavův val, našla ho mrtvého v posteli. Byl nahý. Paže měl složené křížem přes prsa. V pravé ruce držel amulet s trikvetrou a pentagramem. V ložnici vyhořelo a rozteklo se šedesát šest svíček. Byt lehce páchnul kadidlem a rozkladem.

Všechno tohle jsem se dozvěděl z e-mailu od Ko– roljovovy kolegyně. Požádal ji, v pokusu o takové marné bezpečnostní opatření nebo spíš bezcennou závěť, aby mě zkontaktovala, kdyby se mu něco přihodilo.

Nebylo tam nic o tom, že by mrtvola byla bez krve. To objeví teprve, až ho budou pitvat.

(2)

Když jsem zavolal Henrichsenovi a upozornil ho na vraždu Koroljova a možnou vraždu Monnierové, poznal jsem z jeho hlasu, že je vyvedený z míry. Vražda v Oslu najednou získala mezinárodní dimenzi. Henrichsen řekl, že se spojí s Interpolem a policií na Ukrajině a ve Francii.

Ve dnech, které následovaly, jsem pokračoval ve svém internetovém lovu informací. Hodiny a hodiny před monitorem, www.theology.org, www.palaeography.com, www.archaeology.org. Pročítal jsem anglicky psané ukrajinské internetové noviny, ale vražda nějakého restaurátora si získala jen malou pozornost. Současně jsem se pokoušel zjistit víc o Marii-Élise Monnierové. Francouzské internetové stránky o jejím zmizení neinformovaly. Kvůli nedostatku vodítek jsem začal zpětně listovat v archivu na teologickém fóru, kde byla Marie-Élise činná před svým zmizením. Systematicky jsem procházel jednotlivé diskusní linie, kterých se Marie-Élise účastnila. Byla opravdu hádavá. Věcná, ale tvrdohlavá. Ten typ, který se nikdy nevzdá. V tom mi nebyla zas tak nepodobná.

Řada diskusí, do kterých se zapojila, se vázala k tématům týkajícím se, v každém případě aspoň nepřímo, teologických teorií kolem všeho možného, od prvotního hříchu až po zlo a uctívání ďábla. Působila dost zvláštně, takhle Marie-Élise. Možná bychom se k sobě hodili. Publikovala téměř čtyřicet příspěvků ohledně spojitosti mezi různými ztvárněními boha Baala, démona Baala nebo Baela a Ba’ala Zebuba – pána much, známějšího jako Belzebub. Jak jsem pochopil z jejích angažovaných příspěvků, měla v úmyslu dokázat příbuznost mezi Baalem, babylonským bohem Mardukem a Satanem. Ano, všichni jsou jedna a tatáž postava, tvrdila. Ostatní argumentovali, že Bael byl král pekla, zatímco Baal byl vévoda. A tak dále. Když jsem se dostal až do roku 2003, narazil jsem na krátkou, ale zajímavou korespondenci mezi Marií-Élise alias Lilith a jednou uživatelkou, která si říkala Monique. Člověk by musel oplývat mojí trpělivostí a posedlostí, aby si jejich nenápadné komunikace ve zmatku všech těch o dost hlasitějších debat vůbec všiml. Moničin chudý profil vypadal takhle:

Jméno:

Přezdívka: Monique

Povolání:

Místo zaměstnání:

Bydliště:

E-mailová adresa: rijsewijk2000@dds.nl

Telefon:

Mobilní telefon:

Fax:

Nizozemí.

Amsterdam?

Poslal jsem e-mail na rijsewijk2000@dds.nl, ale okamžitě jsem dostal automatickou odpověď, že účet byl zrušen. User unknown.

Monique vykazovala nápadný zájem o esoterické znalosti Marie-Élise. Okultismus. Ďáblové a démoni. Černá magie. Exorcismus. Ale tam, kde Marie-EIise byla zapálená a plná mladické tvrdošíjnosti, byla Monique odtažitá, nemluvná, skoro neviditelná. Monique neměla žádnou agendu, žádné argumenty, ale permanentně slídila po informacích. Po několika týdnech internetová komunikace umlkla. Skončila uprostřed výměny názorů o asyrsko-babylonském démonovi Pazúzu, takže jsem předpokládal, že Monique a Marie-Élise v komunikaci pokračovaly prostřednictvím e-mailu. Na fóru se Monique odmlčela navždy.

Život je jen nablýskaný blázinec. Někdo se dokáže přizpůsobit lépe, lépe předstírá, lépe zvládá falešnost těch druhých. Když jsem byl na psychiatrické klinice, mezi pomatenci a vyvrheli, vytušil jsem tam postoj k životu a smrti upřímnější a opravdovější než venku za zdmi kliniky, ve společnosti. Dva z mých přátel spáchali sebevraždu, zatímco jsem byl hospitalizován. Marion a Eskil. Ona byla manická. On byl přesvědčený, že je posedlý démonem. Každý máme to svoje. Neopustili život, spíš jen uspíšili smrt. Konečnou stanici života. Oba si zvolili smrt v bezmezné úctě k životu. Člověk musí vykazovat jistý náznak šílenství, aby tomu porozuměl. Já tudíž rozumím.

Eskilův démon se jmenoval Pazúzu.

(3)

Každé druhé odpoledne jsem se v mikině s kapuci a s ruksakem na zádech seškrábal dolů do vesnice. Nakoupit. Koupit si noviny.

Mezitím jsem předstíral, že jsem na dovolené. Chodil jsem na procházky po lese kolem salaše a párkrát až nahoru do hor nad hranicí lesa. Vařil jsem si kafe na kamnech na dřevo. Rezavou kosou jsem se pokoušel posekat trávu kolem domu. Od rána do večera jsem neustával ve svém honu na fakta a teorie. O trikvetře, o Meleku Tausovi, o Marii-Elise Monnierové, o čemkoliv, co by mohlo vrhnout nějaké objasňující světlo na rukopis. Nakonec byla moje píle odměněna. V univerzitním archivu v Cambridgi, kde byla digitalizovaná řada mezinárodních časopisů, jsem narazil – přes odkaz z Wikipedie – na anglické shrnutí jednoho článku z roku 1969 z italského odborného časopisu Rivista Teologica. V říjnu 1969 napsal profesor teologie z vatikánské univerzity Gregoriana jménem Giovanni Nobile debatní článek o „kontroverzních hypotézách vážících se ke zmizelému starověkému rukopisu s označením Luciferovo evangelium“.

Nobile se pokoušel dokázat, že celý rukopis, který byl podle historických pramenů podstatné starší než Starý zákon, ano, pravděpodobně napsaný 2500 let před Kristem, je s největší pravděpodobností fikce. Nejznámější odkaz na rukopis – který byl údajně zničen na církevním koncilu v Nikaie v roce 325 – je méně známá sbírka textů od Atanáše Alexandrijského. Ten píše, že pohanský spis, který se skrývá pod jménem Proroctví anděla světla – a který později dostal přezdívku Luciferovo evangelium – byl spálen a popel byl vysypán do stoky. Profesor Nobile zdůrazňoval, že tvrzeni o tom, že církevní otcové v Nikaie zničili kontroverzní rukopis, je nesprávné. Jistěže biskupové vystoupili proti kacířství, ale tvrzení o tom, že byly páleny texty, není zdokumentováno. Nobile se domníval, že sbírka textů, která je připisována Atanášovi, je pravděpodobně padělek ze sedmého století a že výroky o pálení rukopisu a odkazy na Proroctví anděla světla podporují hypotézu, že to celé je podvrh. Jako další doklad toho, že Luciferovo evangelium musí být konstrukt, uvádí Nobile tvrzení, že symboly trikvetry a Meleka Tause se nemohou nacházet v rukopise starém 4500 let. Pro mě to bylo úplně jinak. Právě odkazy na trikvetru a Meleka Tause mě sváděly k závěru, že kyjevský rukopis byl tentýž rukopis, o němž Nobile tvrdil, že nikdy neexistoval. I profesoři se někdy mýlí. Mohlo by to, co se mi dostalo do rukou, být Luciferovo evangelium?

(4)

Přestože článek byl napsán v roce 1969, v roce, kdy jsem já sám dělal první nejisté krůčky, zavolal jsem do Pontificia Universita Gregoriana, abych se zeptal, jestli vědí něco o autorovi Článku, Giovannim Nobilem.

„Kdo?“ zeptala se paní na ústředně.

„Giovanni Nobile.“

„O tom jsem nikdy neslyšela.“

„Byl u vás zaměstnán na konci šedesátých let“

Smích byl srdečný a burácivý.

Požádal jsem, aby mě přepojila na teologickou fakultu. Ani tam Nobileho neznali. Poprosil jsem je, aby mě přepojili na někoho, kdo byl s teologickou fakultou spojen po mnoho let.

Muž, který se mi nakonec v telefonu ohlásil, zvedl sluchátko a přitom dokončil rozhovor s někým, kdo byl pravděpodobně v místnosti s ním. Jeho hlas zněl tak, že jsem musel přemýšlet, jestli jsem ho někdy nemohl slyšet při nějaké přednášce. Někdo se zasmál. Dveře se zavřely. Pak se sluchátko naplnilo dechem a tentýž hlas se představil jako professore Aldo Lombardi.

Když jsem řekl svoje jméno, zůstal potichu. Tak potichu, že jsem z pozadí, zezdola z římské ulice, slyšel troubit auto.

„Profesore?“

„Promiňte, promiňte. Byl jsem jenom překvapený.“

„Překvapený?“

„Že vy voláte mne.“

„A proč?“

„Bjorn Belto. Sám Bjorn Belto.“

Jsem prostá duše. Zalichotilo mi, že o mně slyšel.

„V akademických kruzích jste stále pojem. Čím jsem si to zasloužil?“

„Sháním informace o jistém Giovannim Nobilem, který byl ve vašem institutu profesorem na konci šedesátých let.“

Znovu zmlkl. Za mým kuchyňským oknem zakrákal havran.

„Profesore Lombardi?“

„Nikdo se na Giovanniho Nobileho nezeptal spoustu let.“

„Znal jste ho?“

„Nijak zvlášť. Byl o hodné starší než já, byl tady profesorem, když já jsem byl ješté student.“

„Je mrtvý?“

Pauza.

„Profesore?“

„Byla to tragédie, to, co se stalo.“

„Abych byl upřímný, nevím, co se stalo.“

„Tragédie. Po všech stránkách. Kariéra. Dcera.“

„Budete mi muset pomoct, já o tom nic nevím.“

„Říká se, že se zbláznil.“

„Jak?“

„To se říká. Že ho posedli ti jeho démoni.“ Poslední slovo řekl s krátkým zasmáním, bez náznaku humoru.

„Posedlý? Démony?“

„Profesor Giovanni Nobile byl démonolog. To jste nevěděl?“

„Věděl jsem, že byl teolog. Neznal jsem jeho specializaci.“

„Proč se na něj ptáte?“

„Narazil jsem na jeho jméno v souvislosti s jedním starým rukopisem. Doufal jsem, že by mi mohl pomoci.“

„Teď mě opravdu napínáte. Jaký rukopis?“

„V říjnu 1969 napsal Nobile článek do Revista Teologica o jednom apokryfním textu, který je označován jako Luciferovo evangelium. Dokládal v něm, že text nemohl existovat. Snažím se zjistit, jestli nemám jeden exemplář ve svém vlastnictví.“

Profesor zalapal po dechu.

„Znáte ten text, profesore?“

„Vy říkáte, že máte exemplář Luciferova evangelia?“

„Možná. Pokud tedy tento spis vůbec existuje.“ Suše jsem se zasmál, ale nevyvolalo to žádnou odezvu.

„Pane Belto, dovolte mi položit vám jednu otázku: Máte při svém nabitém programu možnost vyhradit si čas a poctít mě návštěvou tady v Římě?“

„V Římě? Asi vám nerozumím.“

„Máme si hodně o čem povídat, vy a já.“

„Skutečně?“

„Mezi čtvřma očima. Důvěrně.“

„Profesore Lombardi, jak bych to jen řekl… Jsem momentálně v poměrně zapeklité situaci. Několik mých kolegů bylo zabito. Já sám jsem se očití v určitém nebezpečí.“

„Co to říkáte? Kvůli rukopisu?“

„Pravděpodobně. To proto se tomu snažím přijít na kloub.“

„Máte moje plné sympatie. Univerzita vám samozřejmě dá k dispozici byt. Zdarma. A pokryje veškeré vaše cestovní výdaje. A za stávajících okolností můžeme jistě přispět i… jistou mírou bezpečí. Důvěrně dodal: „Dáme na vás pozor, Bjorne.“

„Odjet jen tak z ničeho nic do Říma není zrovna snadné.“

„Budete z toho mít velký prospěch.“

„Ano?“

„Nechci o tom ale příliš mluvit po telefonu.“

„Uvidím, co s tím můžu udělat.“

„Je to důležité. Důležitější, než si umíte představit.“

„Jak to myslíte?“

„Povězte mi, znáte Evangelium podle Bartoloměje?“

„Nejsem teolog.“

„Bartoloměj byl jedním z Ježíšových dvanácti apoštolů. Ale přestože je o něm zmínka u Matouše, Marka i Lukáše a ve Skutcích apoštolů, nestojí o něm v Bibli prakticky vzato vůbec nic. Údajně napsal evangelium. To se ale ztratilo. Přesto se v jiných spisech z téže doby zachoval úryvek. Mimo jiné odkazuje k jistému Salpsanovi. Je vám to jméno povědomé?“

„Vůbec ne.“

„Salpsan je Satanův syn.“

„Nevěděl jsem, že Satan měl syna.“

„Přesně! A v tom je zakopán pes!“

„Má to něco společného s Giovannim Nobilem nebo s Luciferovým evangeliem?“

„Všechno! Nobile byl stejně posedlý tímto rukopisem, tím pohanským evangeliem, jako těmi svými… démony.“

„Co se s ním stalo?“

„Zemřel.“

„Jak?“

„Policie předpokládá, že byl zavražděn. Nebo že spáchal sebevraždu. Kvůli Luciferovu evangeliu zabil několik lidí. Byla to velká kriminální událost tady v Římě v roce 1970. Policie si myslí, že Nobile byl spolu se svou dcerou zavražděn a potom zakopán nebo hozen do moře. Pokud to tedy Nobile svojí dceři a sám sobe neudělal vlastní rukou.“

„Co se stalo pak?“

„Nic. Co by se mělo stát? Už je to tak dávno. Pokusili jsme se zapomenout. Nikdo neví, co se ve skutečnosti stalo, to je ta smutná pravda, pane Belto, nikdo neví, co se stalo.“

Řím, květen 1970

Byla noc, za deset minut dvě. Už měl být dávno v posteli. Profesor Giovanni Nobile skousl poněkud příliš silně náustek dýmky a s požitkem vtáhl kouř. Skrz mlhu tabákového dýmu pozoroval bílý arch. Ukazováčky ťukal jako dvěma tuhými klacíky do kulatých kláves psacího stroje Remington. S vervou, která na několika místech prorazila písmeny papír, pokračoval v psaní:

Představa démona Bafometa s kozí hlavou, křidly, ženským poprsím a rohy vyvěrá z díla Dogme et Rituel de la Haute Magie (1854) Eliphase Leviho. Abychom ale nalezli původ této postavy, musime pravděpodobně nazpět k starověkým egyptským a sumerským mýtůma náboženstvím.

Chladný závan v pokoji ho přiměl, aby vzhlédl. Nechala Luciana pootevřené okno v kuchyni? Odložil dýmku do popelníku a vešel do kuchyně. Okno bylo zavřené. Nalil si sklenici mléka a odnesl si ji s sebou zpátky do pracovny. V pokoji bylo chladněji než na chodbě a v kuchyni. Bude si muset promluvit se správcem.

Giovanni se posadil. Židle zavrzala. Žár v dýmce pohasl. Nechal ji ležet. Napil se mléka a pročetl si, co právě napsal. Dobře, dobře. Konečky prstů ho bolely. Sklonil se nad psacím strojem:

Jméno Bafomet je pravděpodobně starofrancouzská zkomolenina z Mahomet (prorok Mohamed), který reprezentoval předního nepřítele křižáků: muslimy. Bafomet byl tehdy rovněž spojován s četnými konspiračními teoriemi v souvislosti s templářskými rytíři. V pozdější době se stal démon Bafomet centrem konroverzní víry Thelema okultisty a satanisty Aleistera Crowleyho, která

Nějaký zvuk.

Vzlyk?

Zastavil se uprostřed věty.

Silvana?

Jako předtucha –

Dcerka ležela s očima zavřenýma, pravidelně dýchala a objímala medvěda, něžnostmi již notně opotřebovaného. Zdálo se jí něco? Bígl Bella, který vždycky spal v nohách postele, zvedl otupěle hlavu. Nobile se dotkl Silvanina čela. Zakňourala. „Lo-Lo,“ zamumlala ze spánku. Sedl si na okraj postele a konejšivě na ni zašeptal. V obývacím pokoji dvakrát odbily nástěnné hodiny. Políbil jí na tvář. Nepohnula se. Silvana měla matčiny očí, matčiny rty i její sladký malý nosík. Po něm toho zdědila dost málo. Jenom tvrdohlavost.

„Ti amo,“ zašeptal jí do ucha, mám té rád.

Když se zvedl, pohnula se trochu matrace a ona se přetočila na bok a strčila si palec do pusy. Tohle už vlastně dělat přestala. Před pěti lety.

Giovanni se vykradl z pokoje, potichu zavřel dveře, a než vešel do své chladné pracovny, zhasnul světlo na chodbě.

X.

Rituální vražda (3)

Juvdal

3.-4. června 2009

(1)

Marie-Élise Monnierová byla nalezena mrtvá ve zřícenině kostela v Carcassonne, 770 kilometrů jižně od Paříže, pozdě večer v úterý 2. června. Z různých důvodů byla zpráva nahlášena policii až brzy ráno příštího dne. Ruina kostela – rozpadlá kaple v bujném lesním porostu – byla prázdná už od války. Přesto se někdo vkradl dovnitř, uklidil tam, překryl oltář bílým hedvábím a podle policejní zprávy rozžehl ne méně než šedesát šest svíček.

Na hedvábné prostěradlo položili mrtvolu Marie-Élise Monnierové. Ležela tam nahá, s věncem spletených květin ve vlasech. Místní policie se nejprve domnívala, že se muselo jednat o rituální vraždu se sexuálním motivem. Ale soudní lékař nenalezl žádné stopy toho, že by Marie-Élise byla znásilněna.

„I mrtvá byla krásná. Jak tam ležela, vypadala tak klidné. Jako anděl.“

Hlas v telefonu se zajíkl. Otec Maríe-Élise Monnierové se na dlouhou chvíli odmlčel, aby se mohl vzchopit.

„Viděl jsem pár fotek od policejního fotografa. Vlasy měla rozložené po hedvábí, až to připomínalo svatozář. Paže měla složené křížem přes prsa. Vypadala nadpozemsky krásné. Jako bohyně. Ale oči jí nezavřeli. Není to divné? Aspoň ty oči jí mohli zatlačit. Měla v pohledu veliký smutek, pane Belto. Veliký smutek.“

Nikdy jsem nevěřil, že se mi znova ozve. Presto mi zavolal. Protože jsem ho požádal, aby to udělal. Pokud se najde. A ona se našla. Svým způsobem.

Možná potřeboval někoho, s kým by si mohl promluvit. Možná neznal tolik lidí, kterým by se dalo zavolat.

„Kdo může néco takového udělat?“ pokračoval.

„Kdo může udělat néco tak strašného mladé ženě?“

„Příšerné.“

„Marie-Élíse se vždycky tolik zajímala o posmrtné záležitostí. A teď je tam. Jaká tragická ironie. Bylo jí teprve dvacet čtyři.“

„Můžu vám jenom vyjádřit svoji soustrast. Nevím, co mám říct.“

„Už úplné odmalička byla člověkem, který hledal.

Myslím, že proto začala studovat teologií. Byla věřící. Ale ne tím zkostnatělým církevním způsobem. Nezajímala se o pravidla, příkazy, zákazy, dogmata a takové ty věci. Maríe-Élise byla přesvědčená, že církev – jako instituce – je zoufalý pokus člověka zasadit víru do systému. Věřila, že existuje vyšší pravda. Pravda, kterou ani církev, ani Bible – ani žádné jiné náboženství nebo směr víry – nedokázaly zachytit. Já sám jsem dobrý katolík. Tradicionalista. Přiznávám to. Vedli jsme s Maríí-Élise hodně ostrých diskusí. Ale vždvcky jsem ji respektoval. Stejné jako ona respektovala mě.“

„Jaké bylo vlastně její vyznání?“

Musel se na chvíli zamyslet, než mi odpověděl: „Byla křesťanka v úplně jiném smyslu, než jsme zvyklí. Zlákali ji gnostikové, kataři, manicheisté. Však víte, rozdíl mezi dobrem a zlem, světlem a temnotou. Byla přesvědčená, že éter kolem nás je plný dobrých duchů – světelných bytostí, tak jim říkala – nespoutaných pozemskými těly. A pak věřila na protisíly. Temné, zlé duchy. Říkejte jim třeba démoni. Ďáblíci. Satanovi nohsledi.“

Odmlčel se. Slyšel jsem jenom jeho dech.

„Z Marie-Élise je teď světelná bytost. Když se dívám na snímky policejního fotografa, je to, jako by zářila. I ve smrti. Září.“

„Kde přišla k této své víře?“

„Měla dva mentory. Učitele. Vlastně byste si měl promluvit spíš s nimi.“

„S kým –?“

„Nevím ani, jak se jmenují. Komunikovali přes internet. On je starý muž, pokud vím. Žena je mladší. Marie-Élise jimi je… byla… velmi nadšená.“

„Bydlí v Paříži?“

„Ne, v Amsterdamu.“

Vzpomněl jsem si na Monique, která měla nizozemskou e-mailovou adresu. A na ten pár z Amsterdamu, který se pokoušel vypátrat Christian Keiser.

„Myslíte si, že by mohli mít něco společného s… s tím, co se stalo?“

„Rozhodně ne. Marie-Élise měla skvělou schopnost úsudku. Několikrát byla v Amsterdamu a navštívila je. Po těch návštěvách byla vždycky nadšená.“

„Co o nich víte?“

„Nic moc. Byli velmi uzavřeni. Tajemní. Marie-Élise jim pomáhala.“

„S Čím?“

„Dobrá otázka. Mělo to něco společného s jejich výzkumem, to je všechno, co vím. Zabývali se takovou divnou oblastí.“

„Jak divnou?“

„Váhám to slovo vyslovit. Ale chápal jsem to tak, že byli odborníky na satanismus. Hlavně si teď nesmíte myslet něco špatného o Marii-Élise ani o těch vědcích. Jejich zájem byl výhradně akademický.“

„Jakou roli hrála Marie-Élise v jejich výzkumu?“

„Byla jejich kontaktní osobou s okolním světem.

Převážné na Internetu. Na internet ona byla přebornice.“

„Mohl byste mí pomoci spojit se s nimi?“

„To bohužel ne. Marie-Élise smazala seznam kontaktů v mobilu. Její laptop se všemi e-mailovýmí adresami zabavila policie.“

Povídali jsme si ještě pár minut. Než jsme zavěsili, požádal jsem ho, aby mi zavolal, kdyby objevil nějaké nové informace.

(2)

Zavolal mi hned příštího dne dopoledne. Jeho hlas zněl nesmíme křehce, jako by se měl každou chvilku zadrhnout.

„Něco se stalo. Něco dalšího.“

„Co se stalo, pane Monniere?“

„Týká se to Marie-Élise.“

„Aha?“

„A vás.“

„Mě?“

„Doslal jsem dopise.“

„Od… vrahů?“

„Od Marie-Élise. Jedna její přítelkyně mi ho přepolala,“

„Musíte ho dát policii!“

„Dostanou ho.“

„Co píše?“

„Měl byste si ho přečíst.“

„Proč?“

„Zmiňuje se o vás.“

„Opravdu? Co tam stojí?“

„Ne po telefonu. Ne, ne.“

„Jak si ho mám tedy přečíst?“

„Můžete přijet do Paříže?“

Oknem jsem zahlédl velkého ptáka – orla? jestřába? – který se vznášel v širokých kruzích, silueta proti nebi. Najednou se prudce spustil dolů k řece a zmizel.

Můžete přijet do Paříže?

„Pane Belto?“

Amsterdam… Paříž… Carcassonne… Řím…

Pátral jsem po dravci a přemýšlel jsem: Nemůžu se tady na salaši ukrývat navždycky. Když utíkáte, něco to s vámi uděíá. Stanete se kořistí. Někým, kdo se schovává. Někým, kdo čeká, až bude chycen.

„Je to jen návrh,“ řekl Monnier, „můžu dát dopis policii.“

„Ne, ne! Jen jsem si to musel promyslet.“

Znovu jsem zahlédl toho ptáka. Svíral ve spárech kořist. Neviděl jsem, co to bylo.

Uvažoval jsem: Určitě tady můžu bydlet celé léto.

Na salaši. V Juvdalu. Kristin bude mít sotva něco proti tomu. Nikdy mě tu nenajdou.

Nebo…

Nebo můžu něco dělat.

Něco dělat.

Můžu zaútočit. Přestat utíkat. Vyrazit do protiútoku.

„Pane Belto? Haló?“

Pohledem jsem sledoval dravce, dokud mi nezmizel. Ve skalní stěně někde v horách má svoje hnízdo. Ukryté. Nepřístupné. Když už musím do Paříže, přemýšlel jsem, zajedu nejdřív do Amsterdamu a pak budu pokračovat do Carcassortne a nakonec do Říma. Mohl bych vyhledat některé z lidí, jejichž osudy se různými způsoby propletly s mým. Mohl bych něco udělat. Něco jiného než se jen schovávat. Být na útěku je stav mysli. Dříve nebo později je třeba se z toho vymanit

„Samozřejmě že můžu přijet.“

„Dobře.“

„Neodvážím se říct, kdy přesně, může to pár dní trvat, ale přijedu!“

„Byli tady včera.“

„Kdo?“

„Policie.“

„Ano, to je přirozené.“

„To jsem ještě dopis neměl. Ležel ve schránce dneska ráno. Já –“ Víc říct nedokázal. Včera působil dojmem silné osobnosti. Jako by mu objevení mrtvé dcery konečně přineslo klid. Teď ho to poznání zasáhlo v celé svojí neutěšené mizérii. „Policie říkala –“

Znovu byla pravda příliš těžká, než aby ji unesl. Nedokázal větu dokončit.

„Mám teď jejich telefonní číslo,“ řekl místo toho.

„Jaké číslo?“

„Těch, na které jste se ptal. V Amsterdamu. Pošlu vám ho esemeskou, hned jak zavěsíme. Jméno a telefonní číslo.“

„Děkuju. Tím mi moc pomůžete.“

„Pane Belto?“

„Ano?“

Pauza.

„Pane Monniere? Jste tam?“

„Pane Belto. Víte, proč vám chci dopis ukázat?“

„Protože je tam o mně zmínka?“

„Protože věřím, že přispějete k tomu, aby se vrazi Marie-Élise museli zodpovídat za to, co udělali.“

To tedy není málo, pomyslel jsem si.

Z nějakého důvodu mě Marie-Élise přiměla, abych si vzpomněl na Suzanne. I ona zemřela příliš brzy. Náhodou mi před pár lety padl pohled na její úmrtní oznámeni v novinách. Stejně jako květiny potěší peněžní dar věnovaný Sdružení proti rakovině.

Suzanne byla první dívka, kterou jsem políbil. Bylo mi šestnáct. Ona byla slepá.

Řím, květen 1970

„Giovanni?“

Její hlas se nedokázal úplně prodrat skrz membránu mezi spánkem a vědomím. Ve snu stál, jako tak často předtím, tváří v tvář Belzebubovi: pánovi much, mistrovi démonů, Luciferovu komandantovi a císaři pekla. Démonův dech páchl hnijícím masem a zkaženými rybami. Zahalil se do svých kůží potažených křídel, jako kdyby mu byla zima, a výsměšným pohledem Giovanniho pozoroval. Co chceš? zakřičel Giovanni, byl znovu dítě a jeho hlas byl vysoký, nezralý a vyděšený. Co mi chceš? Proč mě sleduješ? Belzebub roztáhl svá obrovská křídla, která na Giovanniho vrhla prudký, ledově chladný stín. Pojď, dítě! zaburácel démon a jeho hlas byl přesně takový, jak si ho Giovanni představoval: drsný, dutý, rezavý.

„Giovanni? Jsi vzhůru?“

Za Belzebubem, v žlutavě šedé mlze, zahlédl zástupy pokroucených postav a démonů; satyrů a běsů; někteří byli nazí, jiní chlupatí, další okřídlení. Zvířecí řev a pronikavý jekot burácel z hlubin sírou páchn oucí mlhy. Intuitivně vytušil blízkost krále Baala, vévody Furfura, markýze Shaxe a ostatních mocných démonů. Ale neviděl je, ne tentokrát. Belzebub se zle zašklebil: Hledáš někoho, Giovanni? Možná svoji matku? Je tady s námi neboj. I tvůj otec. Mám je zavolat? Níže postavení démoni seděli jako vyhladovělí supi na větvích bez listí a ostražitě se bezcitným pohledem rozhlíželi po bezbarvé krajině.

„Giovanni! Ale už vážně! Je za deset půl!“

Otevřel oči. Ranní světlo pronikalo dovnitř tenkými záclonami. Luciana stála u jeho postele, hezká a čerstvě vysprchovaná. Mokré vlasy si obalila ručníkem.

„Omlouvám se.“ zamumlal.

„Koukej vstávat!“

„Taky ti přeju dobré ráno.“

„Ty ospalče!“

Vzepřel se na loktech. Bella, obtloustlá fenka bígla, sebou v nohách postele zavrtěla. Silvana byla v koupelně a zpívala si.

„Ty…“ řekla Luciana.

„Hm?“

„Dnes mám schůzku v L’Aquile.“

„O tom jsi mi nic neříkala.“

„Dozvěděla jsem se to včera.“

„Co tam budeš dělat?“

„Co myslíš?“

Sednul si a poškrábal se na břiše a na zarostlých prsou. Bella zívla.

„Domů přijedu pozdě,“ řekla Luciana.

„Jak pozdě?“

„Těžko říct. Pozdě. Však víš. Ale můžeme si spolu dát snídani.“

Udělali si čaj a připravili snídani, vajíčka naměkko, marmeládu a sýr. Bella ležela pod kuchyňským stolem a likvidovala gumovou kost, která vždycky, když do ní kousla, zapískala. Luciana byla zamlklá a duchem nepřítomná. Silvana si roztírala měkký žloutek na krajíc opečené veky. Stejně jako její matka byla nesmělá a uzavřená. Vlastně i stejně jako já, pomyslel si Giovanni, když rozmíchával lžičkou cukr v čaji.

„Takže co se bude dít v L’Aquile?“ zeptal se.

„Převod nemovitosti.“

„Něco zajímavého?“

„Jen nějaká průmyslová budova.“

„Pojedeš vlakem?“

„Svezu se s Enrikem.“

Silvana pohlédla na rodiče. Giovanni se na ni usmál. Ona mu úsměv opětovala. Její pohled byl vždycky tak dospělý. Bylo jí teprve deset a to útlé dívčí tělo patřilo dítěti, ale na svůj věk byla zralá. Někdy říkala věci, které ho vyváděly z míry. Jako kdyby byla dospělá žena. Občas se přistihl, že přemýšlí nad tím, jestli dcera nemůže být posedlá. Hloupý a iracionální strach – přiživovaný studiem a nočními můrami, toho si byl samozřejmě vědom – ale nemohl se ho zbavit. Žila ve svém vlastním světě. Měla imagmárního přítele, Lo-La, se kterým vedla dlouhé rozhovory. Dospělé rozhovory. Racionálně viděno by se měl spíše obávat mírné psychiatrické diagnózy. Ale ani to nesedělo. Se Silvanou nic nebylo, ne tímhle způsobem. Ale bylo v ní něco temného. Temnota, které nerozuměl. Během pár vteřin se uměla proměnit. Pohled malé holčičky se dokázal náhle naplnit něčím nedefinovatelným, co ho děsilo. Jako kdyby viděla všechno, chápala všechno, věděla všechno. Ale stejně. Posedlá… čím? Kým? Jedním z démonů z jeho nočních můr? Nebuď směšný, Giovanni. Možná by měl změnit obor. Specializoval se na svou vlastní posedlost. Nevypovídá to dost o jeho vlastní psýché?

Dole na ulici produněl moped bez tlumiče.

„A co budeš dneska dělat ty?“ zeptala se Luciana. Nedívala se na něj. Její pohled sledoval víry, které vznikaly, jak míchala čaj. Pomyslel si: Proč předstírá, že ji to zajímá? „Máš hodně přednášek?“ pokračovala, když neodpovídal.

„Jenom dvě.“

„V lednici jsou jehněčí kotlety.“

„To zní dobře. Máme na tebe počkat?“

„Ne. Jenom jezte. Vrátím se pozdě.“

„Jo. To jsi přece říkala.“

Když bylo Giovannimu osm, nakazil se tyfem. Skoro týden proležel ve vesnické nemocnici v mdlobách podobných komatu. Doktoři řekli rodičům, že byl postižen zákeřnou variantou, která ho v nejhorším případě může připravit i o život. Rodiče bděli u jeho postele, dokud se neuzdravil. Otec a matka, kteří oba byli věřící katolíci, přiměli náboženskou obec doma ve vesnici, aby se za něj modlila. Když modlitby nepomohly a oni se domnívali, že jim ho bůh, jehož uctívali, vezme, přivolali kněze, který ho pokropil svěcenou vodou a počastoval ho oracemi. Nic z toho Giovanni nevnímal. Jeho horečkou zmítaný mozek ho vzal na představení pekelného orchestru, kde na něj zástup démonů a ďáblíků dotíral, sváděl ho, zastrašoval, vysmíval se mu a trápil ho. S jekotem, řevem a syčením se vlezle zabydleli v Giovanniho horečnatých fantaziích. Od té doby ho až dodnes, o více než třicet let poté, děsily stejné obrazy a zvuky, stejné pachy a stejné tušení zániku. V noci se budíval mokrý potem z noční můry, která se zdála stejně skutečná jako pohled na spící Lucianu a obrys měsíce za záclonami. Sny ho často vyhnaly z postele do kuchyně, kde si musel ohřát sklenici mléka s medem a pokoušel se vyhnat si ty chorobné představy z hlavy. Šílenství, Giovanni, ryzí šílenství. Dokonce i ve dne, v zářivém slunečním svitu, si dokázat vsugerovat, že letmo zahlédl démony – venku na ulici, v chodbě na univerzitě, za stromem v parku nebo vznášející se přímo pod hladinou fontány na nějaké piazze plné turistů. Zvažoval, že vyhledá pomoc psychiatrů. Ale existují jisté meze. I když věřil na démony v duchovním smyslu, nevěřil na ně jako na fyzické bytosti. Přesto nad ním měli podivnou moc, snažil se od nich osvobodit nebo je přinejmenším potlačit jako fobii nebo fetiš. Fantazie z dětství v něm byly zakořeněné, jako kdyby nemoc nechala dveře do jiné skutečnosti pootevřené.

„Měl by sis zastřihnout vousy.“ řekla Luciana.

„Myslíš?“

„A ostříhat vlasy.“

Prohrábl si prsty vlasy na spáncích. Stejně jako jeho otec brzy zešedivěl.

„A ty, můj krásný anděli, nepotřebuješ k dokonalosti poopravit jediný detail.“ Myslel to jako žert, barokní vyznání lásky, ale slyšel, jak hloupě a falešně to znělo. Usmál se. Aspoň si myslel, že se usmál.

Poznal Lucianu, když jí bylo osmnáct a on sám byl o deset let starší. Byla to energická dívka, která v něm probudila vzpomínky na anděla, kterého jednou viděl na jedné malbě od Botticelliho. Byl pro ni příliš starý a ona pro něj příliš krásná, ale přesto se do sebe zamilovali a o rok později se při romantickém obřadu na Capri vzali. Pocit, že jí není hoden, ho nikdy neopustil. Byla příliš krásná, příliš uhlazená. Luciana byla stvořena pro drsné chlapy s rychlými loděmi a vlastními vinnými sklípky. Už dlouho měl pocit, že se s ním Luciana nudí. Měla spoustu snů a on nebyl schopen žádný z nich splnit. Chtěla by poznat svět, chtěla by malovat, chtěla by pít ranní kávu na terase s výhledem na Azurové pobřeží a milovat se na kraji bazénu za živým plotem z fíkovníků.

Po snídani uklidili, ale nádobí nechali na později. Silvana se ve svém pokoji oblékala a povídala si přitom s Lo-Lem o dni, který je čekal. Giovanni se vydal na rychlou procházku kolem bloku s Bellou. Když se vrátil domů, vycházely už žena s dcerou ze dveří. Luciana vždycky vodila Silvanu do školy, pak sedla na tramvaj a odjela do realitní kanceláře.

„Nezapomeň, že přijdu pozdě domů,“ řekla, než odběhla s dcerkou pryč.

„Jo, já vím.“ odpověděl Giovanni. „L’Aquila.“

*

Každé ráno jezdil na kole na univerzitu, která ležela co by kamenem dohodil od Piazza Venezia. Luciana jeho cestu na kole nazývala soustavným potlačeným pokusem o sebevraždu. Proplétat se ranním provozem mu poněkud paradoxně dodávalo pocit klidu a nezranitelnosti. Cesta na univerzitu mu trvala přesně sedmnáct minut, což bylo přibližně stejně tolik, kolik jeho kolegové řídící auto potřebovali na vybojování parkovacího místa v rozumné vzdálenosti od fakult, ústavů a knihoven. Teologická fakulta, kde Giovanni Nobile pracoval, byla jednou z největších na světě a jeho kolegové jedněmi z nejpřednějších expertů v oboru, specializující se na úzce vymezené a občas podivné teologické disciplíny. On sám se z důvodů, které považoval za trapně banální, ponořil do jedné ze zvláštních odnoží teologie: démonologie. Cizím lidem se většinou představoval jako teolog. Zpravidla se tím vyhnul pozornosti. V těch případech, kdy neprozřetělně prozradil svoji specializaci, reagovali lidé s bezmeznou zvědavostí. A s obavami.

Autobus ho minul jen o pár centimetrů. Vykřikl nadávku, ale utopila se v hluku dieselového motoru a sirény policejního auta, které se prohnalo kolem.

Démonologie je věda o démonech, ortodoxní a částečně kontroverzní disciplína v rámci teologie. Existují vůbec démoni? A co je to démon? Zlý duch? Padlý anděl? Nejočividnější vysvětlení, říkával Giovanni, je, že démoni jsou nadpřirozené bytosti, které nejsou ani bohové, ani andělé. Tahle definice byla ale zbytečně povrchní. Hierarchie démonů zahrnovala četné bytosti – některé podobné člověku a fyzické, jiné odporné nehmotné zjevy. Mnoho let se, vedle časově náročných přednášek, věnoval výzkumnému projektu, jehož cílem bylo katalogizovat démony a utřídit je podle jména, vlastností a náboženské příslušnosti. Během staletí bylo podniknuto bezpočet pokusů klasifikovat a katalogizovat démony – podle typu, charakteru, ročního období, vlastností – Giovanni se ale domníval, že musí být možné shromáždit všechny tyhle charakteristiky do jediného systematického katalogu. Některé jeho kolegy démonologie popuzovala. Byli přesvědčeni, že pro takové zvrácené duchy není v Božím království místo a že démoni jsou metafory a výrazy pro různé podoby Satana. Jiní, jako například fundamentalisté a ortodoxní křesťané, se upřímně domnívali, že démoni jsou hmatatelná stvoření a existují ve sféře mezi naší fyzickou skutečností a záhrobím. Giovanni sám měl za to, že holubi na cestě znázorňují démony nejvýstižněji.

Před teologickou fakultou zamkl přední kolo svého bicyklu k potrubí na topný olej, dávno zapomenutému jak správci, tak ropnými společnostmi, pomocí řetězu a visacího zámku. Všichni na fakultě, studenti i profesoři, věděli, že tohle je Giovanniho soukromé parkoviště. Na cestě nahoru do kanceláře se připojil ke kolegovi Robertu Falettimu, kterému vypomáhal s prací na jeho doktorské disertaci na téma Satanovo místo v teodice – problematika zla. Roberto rozvinul kontroverzní teorii o Satanovi a postavení zla v Božím stvoření, a nacházel se proto v permanentním konfliktu se svými konzultanty, děkanem i skupinou vzpurných kardinálů z Vatikánu.

Giovanni si odemkl svoji směsné přecpanou kancelář plnou chatrných stalagmitů vytvořených z knih, sešitú a disertaci. Sundal si manšestrové sako. A zapálil si svoji první denní dýmku. On a Luciana měli tichou dohodu, že na něj nebude naléhat aby přestal kouřit, když se Giovanni spokojí s kouřením v práci a za zavřenými dveřmi své domácí pracovny. Dole na Piazza della Pilotta byli se svými mapami, turistickými průvodci a fotoaparáty lehce k rozeznáni první turisté letošní letní sezony. Nasál kouř a zadržel ho v plicích. Dva turisté procházeli hejnem holubů, které se otevíralo a zavíralo jako zip. Vedle psacího stroje ležela hromádka papírů, které představovaly kostru článku, jejž psal o svých deseti tezích o Satanovu místu v démonologii pro Harvard Theological Review. Zběžné pročetl odstavce, na kterých pracoval včera odpoledne před odchodem:

Zdá se, že panuje jistá nejistota zmatek neshoda ohledně toho, zda jsou Satan, Lucifer a Belzebub stejná postava (s různými jmény a odlišným náboženským/mytologickým původem), nebo zda se jedná o rozdilné ďábly. Odpovéď na otázku závisí mimo jiné na tom, o které spisy se opíráme. Zde je na mistě připomenout, že slovo satan, které znamená žalobce nebo protivník, bylo dlouho obecným označením pro ďábla, a nikoliv vlastním jménem. (Slovo démon na druhou stranu pochází z řeckého výrazu daimon (latinsky daemon), duch nebo božstvo.)

V králově Šalamounově testamentu – který je podobně jako mnoho jiných spisů prohlašován za dílo biblického krále Šalamouna (Podle židovské, křesťanské i islámské tradice vlastnil Šalamoun prsten s pečetí – tzv. Šalamounova pečeť – který mu dával moc nad démony. Prsten byl opatřen různými magickými symboly – např. hexagramem, pentagramem nebo podobnými znaky.) (což nikdy nebylo zdokumentováno a což se vši pravděpodobností musí být považováno za čistou mytologii) – je čtenáři představena celá řada děsivých démonů (mimo jiné i takový, který nemá hlavu a divá se hrudí) s různými (a podle své přirozenosti nesympatickými) vlastnostmi. Šalamounův testament, pseudoepigrafické dílo, které bylo pravděpodobně napsáno v době mezi druhým a pátým stoletím po Kristu (a které se pravděpodobně zakládá na ještě starších, ztracených písemných zdrojích), popisuje, jak král Šalamoun dokázal zajmout skupinu démonů vedených Belzebubem, které donutil, aby mu (paradoxně) pomohli vystavět chrám v Jeruzalémě. V řadě rozhovorů s démony je král Šalamoun postupně poznává. Takto získáváme znalosti o jejich slabostech a o tom, jak nad nimi získat kontrolu.

V tomto smyslu funguje Šalamounův testament jako návod na to, jak se vyhnout hněvu démonů. Toto dílo je považováno za nejstarší známý spis, který vyjmenovává a popisuje démony. Když jsou démoni vyzváni, aby popsali představili svoje osobni protivníky, uvádějí mnozi budoucího spasitele, což dokládá, že text de facto musel být napsán po Kristu a ne před ním (jak se tváři).

Zajímavý rys Šalamounova testamentu se týká Belzebula (jedno z Belzebubových mnohých přízvisek), pekelného knížete, který figuruje jako velitel démonů pod Šalamounovou nadvládou. Prozradí, že dříve býval jedním z nejvýše postavených andělů na nebi a že jeho jméno je svázáno s Hesperem – řeckým označením pro Venuši, která představuje hvězdu večernici na západě a jitřenku na východě. V tom připadě by to znamenalo, že Belzebub a Lucifer jsou jedna a tatáž postava. Belzebub je podle starší semitské tradice identický s bohem Baalem. Pozdější křesťanské chápání srovnávalo Belzebuba s Luciferem i s níže postavenými démony. Jiní považují Lucifera za jeden z vícerých aspektů Satanova dualismu, zatímco jiní se domnívají, že světlonoš Lucifer jakožto boží anděl představuje pozitivnější ideály než Satan, vtěleni ďábla zla. Ve třináctém stoleti vypočítal papež Jan XXI., že 133 306 668 andělů podporovalo Satana – a stalo se tudiž démony – zatímco 266 613 336 andělů zůstalo věrných Bohu. Neni přiliš jasné, co posloužilo jako základ pro papežovy výpočty a následné závěry.

Podíval se na stoh papírů. Podíval se na psací stroj. Jojo, povzdechl si. Tabákový kouř vyšel jeho nosními dírkami zase ven. Na tomhle, pomyslel si sklíčeně, budu muset ještě zapracovat, než to budu moct ukázat těm vybíravým redaktorům z Harvard Theological Review. Zrovna se chystal zasednout k práci, když zazvonil telefon. Nechal ho zazvonit třikrát – aby to vypadalo, že je zaneprázdněn něčím důležitým – než ho zvedl:

„Prosím? Nobile!“

„Professore! Starý příteli! To jsem já.“

Okamžitě poznal vlezlý hrdelní hlas Luigiho Fiacchiniho. Zrůda. Hrbatá, šilhavá stvůra, která ve správném světle mohla připomínat jednoho z démonů, kterým Giovanni zasvětil svá studia. A byl to hrozný flamendr. Luigi vedl antikvariát v jedné uzounké uličce dole u Via del Governo Vecchio.

„Luigi! Ty mizero! Co pro tebe můžu udělat?“

„Spoustu věcí, profesore, spoustu věcí. Ale teď jsem to pro změnu já, kdo může něco udělat pro tebe.“

„Ano?“ Oheň v dýmce zhasl a on spotřeboval dvě zápalky, než ho znovu zažehl.

„Rukopis, profesore –“

„Ano?“

„– nebudeš tomu věřit!“

„No tak dělej, Luigi.“

„Zase se to stalo.“

„Luigi! Nehraj si se mnou, buď tak laskav“

„V Egyptě. Přesně jako kodex z Nag Hammádí

„Co tím myslíš?“

„Pasák koz, Giovanni, věřil bys tomu? Pasák koz našel v pouštní jeskyni prastarý rukopis.“

Očekávání ho rozvibrovalo, jako kdyby příliš rychle vstal, až se musel zachytit opěradla židle.

„Jsi tam? Giovanni?“

„Jsem tu. Pokračuj!“

„Rukopis ležel v zapečetěném džbánu, důkladně zabalený do voskovaného plátna. Není to fantastické? Nejdřív svitky od Mrtvého moře. Pak Nag Hammádí. Teď tohle. Co to bude příště? Jidášovo evangelium?“ Luigi se hlasitě zasmál vlastnímu vtipu.

„O jakém textu je tu řeč?“

„Giovanni, Giovanni, ne tak zhurta, příteli. Není přeložený, není ještě ani přečtený. Můj egyptský kontakt, který ale je, abych řekl pravdu, větší expert na velbloudy a ženské zadnice než na jazyky, se domnívá, že text je psán klínovým písmem.“

Giovanni se zamračil. Klínové písmo? Byl zvyklý studovat latinské a řecké rukopisy. Jiné byly psány hebrejsky nebo aramejsky. Klínové písmo bývá spojováno s ještě staršími kulturami. A přestože jednou někdo měl obrovské štěstí a zakopl o hliněné destičky obsahující texty jako Epos o Gilgamešovi nebo Enúma Eliš, zpravidla se jedná jen o plané přehledy nějakých nudných obchodů.

Luigi vytušil jeho myšlenkový proces. „Počkej, můj příteli, počkej. Nehovoříme tu o bezútěšném soupisu obsahu nějakého skladiště či o zprávě z cest nějakého obchodníka.“

„Že ne? Neříkal jsi právě, že to ještě nikdo nečetl?“

„Můj egyptský přítel mi popsal dva symboly z přední strany.“

„Ano?“

„Giovanni…“

„Poslouchám.“

„Sedíš? Nebo držíš se aspoň pevně?“

Giovanni se usadil za psací stůl, téměř poslušně.

„Tak! Nebuď tak melodramatický. Tak honem! Co stojí nahoře na první stránce?“

„Úplně nahoře na stránce je nakreslen symbol. Pečeť.“

„Jaká?“

„Trikvetra.“

Giovanni nakrabatil čelo a odložil dýmku do popelníku. Zamyšleně si kreslil tři propletené oblouky symbolu do poznámkového bloku, který měl vždycky rozevřený vedle telefonu.

„Giovanni?“

„Přemýšlím…“

„Aha, omlouvám se, chvíli jsem si myslel, že tě ten text zajímá.“

„No tak dělej!“

„Ten druhý symbol je páv.“

Ticho bylo vyplněno statickým praskáním telefonní linky.

„Děláš si ze mě legraci, Luigi?“

„Melek Taus.“

Natáhl se znovu po dýmce a zhluboka potáhl, až se tabák znovu rozhořel.

„Giooooo-vaaaaan-niiiiii…“ zpíval Luigi.

„Trikvetra… Páv… Ty myslíš, že by mohlo jít o Luciferovo evangelium?“

„Není to fantastické?“

„To nemůže být pravé!“

„Proč ne?“

„Určitě je to padělek. Falešná verze. Něco, co si vymyslel nějaký darebák mnich ve středověku a schoval to do jeskyně, aby zmátl idioty, jako jsme my dva.“

„Mluv za sebe, ty zatracený akademiku!“

„Ty jsi nečetl ten článek, který jsem napsal vloni, co? Pro Rivista Teologica.“

„Samozřejmě že jsem ho četl. Myslíš si, že všechno do sebe příliš zapadá na to, aby to mohla být pravda.“

„Zpravidla se nemýlím.“

„Zhostíš se toho úkolu, Giovanni?“

„Úkolu?“

„Na to, že jsi profesor, jsi neobyčejně natvrdlý. Pro rány boží, je vůbec možné, že jsi takhle pomalý?“

„Nemůžeš prostě jenom říct, co máš na srdci, Luigi?“

„Můžeš odjet do Luxoru, na moje náklady, vyzvednout rukopis a provést předběžnou analýzu?“

„Ale –“

„Giovanni, poslouchej mě! Nemám v úmyslu zaplatit tomu egyptskému oslopichovi majlant, který požaduje, jestliže ten rukopis není natolik pravý, že z něj ucítíš puch Satanova dechu, až ho budeš číst!“

„Potvrdily egyptské úřady, že rukopis –“

„O všechny formality jsem se postaral.“

„Koho jsi podplatil, Luigi?“

„Ty jsi vtipný, profesore. Víš stejně dobře jako já, že rukopisu se dostane mnohem lepší péče, když ho od– vezeme sem do Říma, než když necháme ty egyptské žraloky z černého trhu a zkorumpované restaurátory, aby se na něj vrhli se smirkovým papírem a tupými nůžkami.“

„Nemám v úmyslu pašovat rukopis, jako je –“

„Uklidni se, ty předpisový maniaku! Všechna po– volení a licence jsou v pořádku.“

„Musím samozřejmě dostat povolení děkana –“

„Zachraňte mě, ani obecní byrokrati nejsou tak formální jako vy akademici.“

„– ale nevidím jinou možnost, než že úkol přijmu.“

„Ještě aby ne!“

„Navzdory všemu je v zájmu univerzity a fakulty, aby –“

„To stačí, chápu, díky, díky, díky. Kdy můžeš od– jet?“

„Jak často létají letadla do Luxoru?“

„Rezervoval jsem ti večerní let do Káhiry.“

„Ty už jsi objednal letenky?“

„Dál do Luxoru poletíš zítra ráno.“

„Luigi –“

„Myslíš, že jsem nevěděl, že budeš souhlasit?“

„Ještě jsem nesouhlasil. Řekl jsem ti, že musím dostat povolení svého nadřízeného. A musím sehnat hlídání, jsem večer doma se Silvanou sám. A někdo musí vyvenčit Bellu. Můžu to samozřejmě zkusit u sousedky.“

„Vyzvednu tě doma v sedm hodin a odvezu tě na letiště.“

„Chceš ušetřit za taxík?“

„Sarkasmus ti nijak zvlášť nejde.“

„Víš, o co mi u tohohle rukopisu jde?“

„Jo! Dokázat, že neexistuje.“

„To přeháníš. Jen proto, že chovám zdravou akademickou skepsi –“

„Ó, promiň, nešťastnou náhodou jsem jen zopakoval oficiální verzi. Tady je ta správná: Zájmem tvým a tvé univerzity je s nesobeckým odborným idealismem zajistit kulturní památku před vandaly a komerčními aktéry,“ odrecitoval Luigi.

„Gregoriánská univerzita si vyhrazuje právo účastnit se prvního kola nabídek, až rukopis předložíš k prodeji.“

„Bla bla bla.“

„Luigi!“

„Bude vás to stát hodně.“

„Ani vteřinu jsem nežil v mylné představě, že bys měl v těle jedinou počestnou buňku.“

„Mně je naprosto ukradený, jestli rukopis skončí u nějakého soukromého sběratele, nebo u vědců. Jste stejně chamtiví, všichni do jednoho.“

„Teď se vyjadřuješ o něčem, o čem toho vím víc než ty, a jsi si toho vědom. Tuhle diskusi jsme už ale spolu vedli dřív –“ zaslechl Luigiho pohrdavý smích, „– a já vím, že nejsi tak cynický, jak se snažíš vypadat.“

„Věř si, čemu chceš.“

„A bez ohledu na to, jak to skončí, chceš dostat svoje peníze. Za předpokladu, že je rukopis pravý.“

„Samozřejmě, drahý příteli.“

*

Cesta do egyptského Luxoru byla náročná, hektická a zahalená v lepkavě vlhkém vedru, které se jevilo jako neúnosné i pro člověka zvyklého na srpnový Řím. Starožitníka vyhledal v úterý krátce před dvanáctou hodinou, jak bylo dohodnuto. Starožitnictví bylo zavřené. Samozřejmě. V Egyptě byl čas v nejlepším případě zavádějící. Vedro bylo plné much. Snažil se ukrátit si čekání tím, že si zapálil dýmku. Dokonce i ve stínu pod rezavou střechou z vlnitého plechu se mu z těžkého tabákového kouře dělalo nevolno. Starožitník se vynořil o čtyřicet minut později, v nákladním autě, které vypadalo, že bylo využíváno už při stavbě Cheopsovy pyramidy, bez sebemenší omluvy nebo aspoň vysvětlení, spolu s bezzubým chlapíkem, který byl obklopen oblakem prachu a cizopasné havěti. Z bezzubého muže se vyklubal pasák koz, který rukopis objevil. A také tak zapáchal. Během následujících hodin Giovanni pochopil, že v Egyptě je všechno relativní. Starožitník byl ve skutečnosti místní kramář, který mluvil chatrnou angličtinou a měl strýčka s kontakty v nelegálních antikvárních kruzích v Káhiře. Starožitnictví bylo takové primitivní vetešnictví, smíšené zboží, které se specializovalo na vybrané kuchyňské náčiní a vany z éry po Šestidenní válce. Nejblíže historické knihovně se tu Giovanni dostal v případě rozviklané police s vybledlými kuchařkami z konce padesátých let. Nepochopitelné, pomyslel si Giovanni, že tito lidé vybudovali jednu z nejmocnějších a nejrozvinutějších civilizací. S kupcem coby překladatelem pasák vyložil, jak hledal kozu, o níž se domníval, že se propadla do nějaké jeskyně v poušti. Hluboko v jedné jeskyni něco zahlédl, ale to, o čem si myslel, že je koza, se ukázalo být podlouhlým hliněným džbánem. Vynesl jej na denní světlo, otevřel ho pomocí pěti dobře mířených úderů kamenem – „mohl obsahovat zlato a drahé kameny,“ smál se odzbrojujícím smíchem, „a to nemluvím o džinoví“ – a objevil rukopis zabalený do plátna. Neuniklo mu, že ti, co nalezli spisy z Nag Hammádí, vydělali jmění, a proto se obrátil na místního starožitníka – to poslední řekl s úctou a pokývl směrem ke kupci, který to pyšně překládal do angličtiny – „…a tak jsme tady,“ zakončil kupec řeč se spokojeným výrazem a tvářil se, jako kdyby si za ty peníze už postavil bazén. Luigi a kupec se předem dohodli na prozatímní sumě – depozitu – aby si Giovanni mohl zapůjčit rukopis a autentizovat ho. Kupec předal Giovannimu plátěný balík s rukopisem a Giovanni mu dal svazek bankovek. Kupec se nadšeně usmíval, když si peníze přepočítával. Bezzubý pasák koz dostal svůj podíl, vydal pár slaboduchých zvuků a odběhl s vyplazeným jazykem pryč. Takhle se dělají obchody v Egyptě, pomyslel si Giovanni.

Kvůli zpoždění letadel musel strávit následující večer a noc v Káhiře, kde koupil předraženy flakón exklusivního parfému pro Lucianu a alabastrovou sošku boha Hora pro Silvanu.

*

„Bello! Přestaň!“

S lupou v pravé ruce a nezapálenou dýmkou v levé vzhlédl od rukopisu a podíval se na bígla, který stál v chodbě na perském koberci, pár metrů od pracovny, a štěkal na Giovanniho. Zřídka na tuhle mírnou fenku, vnímající svět s trvalou lhostejností, kterou jí Giovanni záviděl, zvyšoval hlas. Ani troubení aut z ulice, ani těžké kroky na schodech nebo zvuk zvonku u dveří v Belle nevzbuzovaly žádné hlídací instinkty. Byl za to rád. Nepotřeboval žádného hlídacího psa. A nesnášel uňafané feny.

„Buď už zticha!“

Bella vycenila zuby a zatvářila se, jako by měla chuť zahrvznout se mu do hrdla. Divné, pomyslel si Giovanni, co se to s ní děje? Fena ze sebe vydala polovičaté štěknutí a zhroutila se na podlahu, jako kdyby z ní někdo vyndal všechny baterky. Naposledy zavrčela a položila si hlavu na přední packy.

„Hodná holka!“

Text byl rozdělen do dvou sloupců, jeden byl psaný klínovým písmem, druhý neznámými znaky. Nepoznal ani jeden z jazyků. Také nebyl žádný lingvista nebo paleograf. Přesto vytušil v chaosu znaků jistý řád. Okouzlený symetrií pozoroval pravidelné řádky. Fantastické. Naprosto. Písmo staletími prakticky vůbec nevybledlo. Jak je to možné? A pergamen? Jak jen byl proboha vypreparován, že si zachoval takovou měkkost? Ohled na starý pergamen – protože to přece musela být zvířecí kůže – byl jedním z důvodů, proč si nezapálil dýmku. Kouř by mohl znehodnotit jemný materiál i inkoust. Venku na chodbě ležela Bella a kňučela. Občas zvedla hlavu a vycenila na něj zuby. To jí nebylo vůbec podobné. Zapnul rádio. „The Windmills of Your Mind“. Usedl a zaposlouchal se. Miloval tuhle píseň. Nevědomky si podupával nohou do rytmu.

*

Později odpoledne jel na kole na univerzitu s kulturním pokladem na zádech v batohu. Předal rukopis fakultnímu technickému konzervátorovi Umbertu Giallimu. Po několika nešťastných krádežích před pěti lety – kdy zmizel nejen přepis Vulgáty ze Šestého století, ale i relikvie spojená s apoštolem Pavlem – bylo technické oddělení přesunuto do bezpečnostního křídla s hlídači, ocelovými mřížemi a kódovými zámky. Umberto si vyhradil na práci s rukopisem celý večer. A jestli ho Giovanni dobře zná, stráví tím i většinu noci. Z technického oddělení Giovanni vyšel po schodech nahoru do své kanceláře. Ještě nebyl hotový s přednáškou o postavení ptáků v démonoiogii, kterou přislíbil přednést v ornitologickém spolku. Rychle prolétl poslední arch textu:

Knihy Mojžíšovy zatracuji uctíváni božích zobrazení v podobě některých ptáků létajících pod nebesy, jak uvádějí. Pravděpodobně se jednalo o pokus omezit uctíváni model, které si s sebou přinášely kmeny přistěhovalců z Mezopotámíe. Známý a Archeolog Layard při objevení hliněných tabulek v Nimrodu narazil na více příkladů posvátných ptáků, kteří spadali pod babylonské a asyrské náboženství. Tito ptáci byli nazíráni jako forma démonů.

Měli tajuplnou moc nad lidmi. Ve starém Babylonu se v královském paláci nalezly posvátné magické sošky ptáků ze zlata.

Jak Féničané, tak i Filištíni považovali holuba za posvátného. Ano, můžeme nalézt mnoho příkladů náboženského uctívání ptáků. Co je ale zajímavé: Filištíni uctívali boha plodnosti známého jako Baal či Belzebub. Ba’al Zebůba lze vykládat jako pána much nebo pána nade vším, co létá. Izraelité považovali Baala za velkou hrozbu a Jahvova vyzyvatele. Jejich proroci tvrdě tepali modloslužebnictví a do dnešního dne dodnes jsou ptačí bohové Baal a Belzebub spojováni s démony a uctíváním ďábla.

*

Když přišel domů z práce, seděla Luciana v chodbě na židli. Byla tak zaražená, jak to uměla jen ona.

„Náročný den v práci?“ zeptal se.

„Silvana nepřišla domů ze školy!“

Giovanni se podíval na hodinky. Měla být doma před půl hodinou. Pokusil se Lucianu uklidnit. „Určitě brzo dorazí,“ opakoval několikrát. Uklidňování na ni nezabíralo. Přinesl flakón parfému, který jí koupil v Káhiře. Bella zaštěkala. Luciana si vetřela kapku na vnitřní stranu zápěstí a třikrát přičichla. „Úžasný,“ řekla tak lhostejně, že ho napadlo, jestli vůni vůbec zaregistrovala.

„Silvaně jsem koupil alabastrovou sošku, která znázorňuje boha Hora.“

„Koho?“

„Však víš, boha se sokolí hlavou.“

„To bude mít určitě radost.“

„Možná by ses mohla tím parfémem navonět, až si půjdeme večer lehnout.“ Tímhle se přiblížil flirtu nejvíc za poslední měsíce. Asi i proto se na něj nechápavě podívala.

„Tisíc a jedna noc,“ pokračoval. „Parfém se jmenuje Tisíc a jedna noc.“

„Vážně?“

„Říká se, že ho namíchala jedna konkubína, která si chtěla pojistit sultánovu přízeň noc za nocí.“

„Přízeň?“

„Určitě je to jen laciný reklamní trik.“

„Co se s ní mohlo stát?“

„Miláčku, jenom se zpozdila.

„Silvana ne.“

„Všichni se někdy opozdí.“

„Na cestě domů ze školy? Je jí deset let, Giovanni!“ Možná se vyučování trochu protáhlo? Možná si hraje s nějakou kamarádkou ze třídy a zapomněla na čas? Možná se stala nějaká nehoda a ona se dívá na sanitku.“

„Nehoda? Panebože!“

„Ne Silvaně, ona na sebe umí dávat pozor, znáš přece Silvanu.“

Přesto se na něj Lucianiny obavy přenesly. Silvana nebyla taková, že by se někde opozdila. Byla svědomitá a poslušná, až to hraničilo se sebeobětováním.

Vždycky chodila ze školy rovnou domů. Vždycky.

„Můžu se po ní jít podívat.“

„Ano, půjdeš?“

Zapískal na Bellu, která se zatvářila, jako že zvažuje, jestli jsou vyhlídky na procházku po městě lákavější než ještě jeden šlofík na vyhřátém koberci. S obtížemi se postavila na nohy a párkrát se zavrtěla.

*

Obešel tedy sám celých šest bloků, až ke škole. Všechno vypadalo normálně. Každopádně se nestala žádná dopravní nehoda.

Byl si naprosto jistý tím, že ji potká. Představoval si ji, jak k němu roztančeně přiběhne a bude mu vyprávět, jak se zastavila před výlohou a příliš dlouho ji obdivovala, jak kamarádka nakreslila křídou na chodník neodolatelného panáka, to či ono vysvětlení, které bude později působit tak samozřejmě a očividně, že se s Lucianou budou smát sami sobě a své úzkostlivosti. No tak, kde je? Když došel až ke škole, pokusil se otevřít těžké dveře. Ale škola byla zavřená. Co když ji učitelka omylem zamkla ve třídě? Nebo se zasekly dveře v kabince na záchodech? Zazvonil, ale nikdo nepřišel otevřít. Jak brzy končí lidi z kanceláří? To tu nemají žádného správce? Pár minut chodil sem a tam v bláhové naději, že někdo vyjde ven. Nikdo ale nepřišel. Zpátky šel parkem. Byl plný dětí. Ale žádné z nich nebyla Silvana.

*

Když si odemykal dveře, zadoufal, že Silvana bude sedět v kuchyni a čekat na něj spolu s Lucianou a Bellou.

„Haló?“ zakřičel do ticha. „Silvano?“

Luciana se rozplakala. Bella jí začala olizovat ruku.

„Nemohla jít s nějakou kamarádkou domů?“ zeptal se Giovanni.

„Jakou kamarádkou?“

„Já nevím – musí mít přece nějaké kamarádky.“

Luciana na něj zírala prázdným pohledem. Vytušil v něm výčitku? Desetiletá holka má přece kamarádky? Vytáhla soupis Silvaniných spolužáků a prolétla seznam jmen. Nakonec skončili u čtyř jmen, která jim byla povědomá a na jejíchž nositelky by s jistou dávkou dobré vůle mohli pohlížet jako na Silvaniny kamarádky. Giovanni zavolal všem čtyřem. Mluvil se dvěma matkami a jedním otcem, kteří se s pochopením a obavami v hlase omluvili, že Silvana u nich není. U čtvrté rodiny telefon nikdo nebral.

Když uběhla hodina a půl od doby, kdy se Silvana měla vrátit, zavolal Giovanni její třídní učitelce. Nebyla doma. Potom zavolal do nemocnice. Volat do nemocnice působilo jako prokletí, jako by zavolání samo o sobe změnilo Silvanu ze zatoulané na pohřešovanou, nebo ještě hůř: zraněnou. Z ústředny byl přepojen na akutní příjem. Nějaká zdravotní sestra zkontrolovala seznam nově přijatých pacientů. Soucitně mu sdělila, že nemá informace o žádné desetileté dívce. Kupodivu necítil žádnou úlevu. „Zavolejte na policii,“ navrhla mu sestra.

Tak vytočil číslo na policii.

„Co děláš, Giovanni?“ zeptala se Lucíana. Její hlas byl pištivý, a popravdě řečeno i poměrně nervy drásající. „Co říkali? Je tam?“

„Ne.“

„Kam to voláš?“

„Na policii.“

„Panebože! Na policii?“

„Jenom pro jistotu, Luciano.“

Několikrát to cvaklo – jako kdyby se do hovoru vloudil někdo s kastanětami – než policie zvedla telefon.

„Profesore Nobile.“ Autoritativní mužský hlas.

„Jak vám můžeme pomoci?“

Uběhlo pár vteřin, než mu došlo, co je špatně. Policie nemohla v žádném případě vidět, z jakého čísla volal, a ještě méně vědět, kdo volá.

„Jak víte, kdo jsem?“

„Silvana je v pořádku.“

Vzedmutá vlna zmatku a strachu, úlevy a úzkosti… Silvana je v pořádku. Policie se o Silvanu postarala. Je v bezpečí. Silvana je v dobrých rukou. Co ale dělá na policii? Něco se jí muselo stát, ale co? Panebože, není snad – nedokázal tu myšlenku ani dokončit, to slovo, nevyslovitelné. Zašátral po uzlu kravaty a potáhl za něj. V místnosti nebylo dost kyslíku. Silvana je v pořádku.

„Co se jí stalo?“

„Giovanni?“ Lucianin hlas byl stěží víc než šepot.

„Silvana je v pořádku, profesore.“

„Je v pořádku,“ řekl se zakrytým sluchátkem Lucianě.

„Panebože, díky!“

Sundal ruku ze sluchátka. „Kde je? Kam si pro ni můžu přijet?“

„Nepodnikejte vůbec nic, profesore Nobile.“

„Jak to myslíte?“

„Nikomu nevolejte. S nikým se nespojujte.“

„Já vám nerozumím…“

„Žádná policie. Žádní kolegové. Žádní přátelé.“

Žádná policie.

I přes vlhké vedro a pot, kvůli kterému se mu košile lepila na záda, ucítil ledovou zimnici. Musel se hodně snažit, aby zachoval klid. S nikým se nespojujte.

Žádná policie. Snažil se ovládnout svůj dech

„Silvano!“ zakřičel. Bylo to míněno jako otázka, je v pořádku?, ale vyšlo to z něj jako vzlyk.

„Giovanni?“ Lucianin hlas se blížil hysterii. Začala ho tahat za košili, jako by na něm chtěla oblečení roztrhat. „Co se děje? Giovanní? Co se stalo se Sdvanou?“

„Pokud neuděláte to, co vám řekneme, profesore Nobile, vy ani vaše žena Luciana už Silvanu nikdy ne uvidíte.“

„Ale –“

„Zachovejte klid. Nikomu ani slovo. A už vůbec ne policii. Chápete závažnost situace?“

„Giovanni?“ zakňučela Luciana.

„Profesore Nobile?

Zalapal po dechu. „Ano… Ano! Ano, ano!“

„Ozveme se vám.“

„Ale Sil vana –“

Neznámý přerušil spojení. Praskání na lince vystřídala nová série cvakání. Kastaněty, pomyslel si. A pak se ozval netrpělivý hlas: „Prosím? Policie. Co se děje?“ Hlas byl vyšší než ten předchozí.

„Giovanni!“ brečela Luciana a křečovitě se ho držela.

„Signore, blokujete tísňovou linku!“

„Omlouvám se.“

„O co se jedná?“

„Já se omlouvám.“

Zavěsil a střetl se s Lucianiným pohledem.

XI.

Dirk a Monique

Amsterdam

5. června 2009

(1)

Váhavě pootevřela dveře a vykoukla ven.

Odněkud hluboko z jejího nitra vyšlo vzlyknutí. Jako by albín na zápraží bylo to nejděsivější, co se může přihodit ženě, která si, jak je den dlouhý, chod ponořená do vlastních myšlenek a je z nich právě vytržena něčím tak prozaickým, jako je zvonek u dveří se zmírajícími bateriemi.

Skrz škvíru ve dveřích, v bezpečí za napjatým řetízkem, který odděloval naše dva světy, mě pozorovala široce rozevřenýma očima.

Za námi, po poklidném kanálu Kaizersgracht, projížděly výletní lodě s turisty. Odraz řady úzkých, podivných cihlových domů se chvěl na vodní hladině.

Vypadala, jako by byla mého věku, ale udržela si mladistvý půvab. Hnědé oči, blond vlasy, nazlátlá pleť. Do tebe, pomyslel jsem si jako tak často předtím, když jsem se setkal s přitažlivou ženou, bych se mohl snadno zbláznit. Místo toho jsem ji, zdá se, spíš pěkně vyděsil.

„Dobré odpoledne,“ řekl jsem svojí nejzdvořilejší angličtinou, která je popravdě řečeno poněkud vratká, „hledám Dirka van Rijsewijka.“

Oči jí začaly vyděšeně těkat. Pohnula se, jako by se chystala zavřít dveře.

„Dirk van Rijsewijk?“ zopakoval jsem. „Jsem na správné adrese?“

Vystrčila ven vytištěnou cedulku zalaminovanou do plastu: „Aan de deur wordt niet gekocht. Ga weg!“ Úplně jsem nepochopil, co to znamenalo. Ale ga weg hodně připomínalo jděte pryč.

V esemesce od Luise-Ferdinanda Monniera stálo, že nizozemský kontakt Marie-Élise se jmenuje Dirk van Rijsewijk, což odpovídalo dřívější e-mailové adrese v internetovém profilu oné Monique: rijsewijk2000@dds.nl. V mezinárodním telefonním seznamu a v místních seznamech pro Amsterdam jsem pátral po Rijsewijkově adrese. Telefonní číslo, které Monique udala, bylo totiž tajné. Volal jsem – nejdřív z Juvdalu, později z několika benzínek a odpočívadel mezi Oslem a Amsterdamem – bez odezvy. Že jsem přesto prese všechno dokázal vypátrat adresu, je zásluhou starého dobrého detektivního nasazení. Obvoláním univerzit, nakladatelství a antikvariátů v Amsterdamu jsem dokázal Dirka van Rijsewijka za pomoci jeho ochotných spolupracovníků vypátrat. Podle těch, kteří ho znali, byl van Rijsewijk starší historik, jenž se živil jako překladatel odborných publikací, poradce v oblasti starožitností a expert na vzácné rukopisy. Takový poněkud zvláštní a uzavřený typ, pokud se jim dalo věřit. To, že se rovněž zabývá satanismem, nebylo známo nikomu, s kým jsem hovořil. Dirk van Rijsewijk bydlel v ulici Keizersgracht spolu se svojí mladou ženou, která zároveň fungovala i jako jeho osobní asistentka. Pravděpodobně to byla tatáž žena, která se právě v tomto okamžiku musela velice přemáhat, aby mi nezabouchla dveře před nosem.

„Najdu tady Dírka van Rijsewijka?“ zeptal jsem se znovu. Mlčela jako balvan. Že by byla nahluchlá? Zvýšil jsem hlas: „Dirk van Rijsewijk?“

V pohledu jí zablesklo něco vzpurného.

„Přicházím kvůli Luciferovu evangeliu.“

Škubla sebou, jako kdybych prostrčil ruku škvírou ve dveřích a dotkl se jí. Nějací kolemjdoucí si mě dotěrně změřili. Vyhlídková loď za námi zrychlila.

A pak žena zabouchla dveře.

Zmateně jsem zůstal stát na schodech a zíral jsem na zavřené dveře. Cítil jsem se jako nevítaný domovní prodejce, užvaněný misionář, vykázaný lichotník. Nakonec jsem napsal svoje jméno a číslo mobilu na vizitku hotelu, kde jsem bydlel, Hotel Ambasade u kanálu Herengracht. Nahoru na vizitku jsem připsal Gospel of Lucifer a prostrčil ji otvorem na dopisy.

(2)

Pořád ještě paf a v rozpacích z toho nepohostinného přijetí jsem se toulal kolem kanálů a došel až dolů k moři. Ze zpola zaplněných coffeeshopů proudila vůně sladkých snů. Zašel jsem do internetová kavárny a zkontroloval si e-maily. Pak jsem se usadil venku ke stolku, objednal si pivo, na sluníčku jsem ho popíjel a pozoroval přitom procházející ženy.

Žádná z nich se na mě nepodívala.

Nebudu tady ze sebe dělat nějakého casanovu. Žen se bojím. Ne že bych je neměl rád. Ale ony jsou tak intenzivní. Když vás milují, chtějí vlastnit každičkou buňku ve vašem těle. A očekávají totéž od vás. Zahrnují vás péčí a láskou. V kině vás chtějí držet za ruku. Vlastnit vás. Chtějí, abyste s nimi jezdil do Ikey. Ženy, které se do mě zamilovávají – a bohové vědí, co na mě vidí – to dělají víc ze soucitu než z vášně. Zhasínají světlo, když se se mnou milují, takže si můžou představovat, že jsem někdo jiný. Nejdelší vztah, který jsem měl, trval čtyři měsíce. Nežije se se mnou právě snadno. Někteří lidé jsou stvořeni k tomu, aby žili o samotě. Žádná z mých přítelkyň to neřekla na rovinu, ale všechny si určitě myslí, že jsem zvláštní. Svůj. Jde o víc než jen o to, jak vytlačujete zubní pastu z tuby. Vždycky jsem stál vně společnosti. A nejen proto, že bych byl odmítavý, ale proto, že jsem tam doma. Na okraji. Já jsem ten, kdo se na školním dvoře procházel sám, ten, kdo se bál sportovního dne, ten, kdo zbyl, když z nás alfa-samci sestavovali fotbalová mužstva. Nebudu to svádět na albinismus. Nebo zrak. Nebo nervy. Já se prostě jenom nerad cpu tam, kde nejsem vítán.

Dopil jsem pivo, šel zpátky do hotelu a natáhl se na postel, přičemž jsem hloubal nad tím, jak se mi povede spojit s Dirkem van Rijsewijkem.

(3)

„Meneer Belto? Pan Bjorn Belto?“

Hlas starého muže, unaveného a vysíleného věkem.

Přitiskl jsem si mobil k uchu, abych lépe slyšel.

„Ano, to jsem já.“

„Goedemiddag,“ zachraptěl nizozemsky, než přepnul do angličtiny. „Jmenuji se Dirk van Rijsewijk.“

Hrklo ve mně a posadil jsem se. „Díky, že voláte“

„Předpokládám, že jste tentýž Belto němž jsem četl v souvislosti s archeologií.“

„To jsem já.“

„Goed. Myslel jsem si to. Nejprve mi dovolte, abych e vám omluvil za to, že jste byl přijat poněkud nevlídně. Víte, ona mě dost chrání. A zvláště vůči neznámým lidem je nedůvěřivá. Vrouwen. Zvoní u nás tolik divných pobudů. Myslela to dobře. Ale přesto se moc omlouvám. Občas zajde příliš daleko.“

„To nestojí za řeč.“

„Na vizitce, jak vidím, zmiňujete Luciferovo evangelium. To bylo poněkud překvapivé. Už je to dlouho, co jsem o Luciferově evangeliu neslyšel.

„Znáte ten rukopis? Natuurlijk. Do jisté míry.“

„Tušil jsem to.“

„Předpokládám, že vaše návštěva má souvislost s vraždami Christiana Keisera, Tarase Koroljova a chuděrky malé Marie-Élise

Monnierové.“

„Máte lepší informace než policie, pane van Rijsewijku.“

„Chápu to dobře, že vlastníte verzi toho… het handschrift?“

„Možná. Nevím. Pokouším se rozplést jednotlivé nitky. Porozumět tomu.“

„Dokázal bych vás přilákat nazpět?“ V jeho hlase se objevil náznak smíchu. „Tentokrát se zaručené dostanete dovnitř.“

(4)

Tichá žena s rozpačitým pohledem pootevřela dveře a odstranila bezpečnostní řetízek.

„To jsem zase já!“ zašvitořil jsem a medově se usmíval. Tímhle způsobem žehlím trapné situace.

Vstoupit do bytu Dirka van Rijsewijka bylo jako udělat krok z moderní skutečnosti, koupající se v slunečním světle a smíchu, do bezčasí knihovny spící v potemnělém světle opotřebovaných žárovek. Chodba byla od podlahy až ke stropu naplněna knihami. Staré, nové, tenké, tlusté. Vzduch byl prosycen těžkým pachem zaprášeného papíru, knihvazačského lepu a vědomostí. Pokoj, který jsem zahlédl na konci chodby, působil jako skladiště přeplněného antikvariátu. Dokonce i v malé kuchyňce ležely knihy.

„Omlouvám se, že jsem vás posledně vyděsil,“ řekl jsem. „A děkuju, že jste moji vizitku předala.“

Beze slova mě vedla chodbou, v níž hrozilo, že se pod vahou všech těch knih každou chvíli zřítí, a nahoru po úzkém schodišti, jehož schody vrzaly a naříkaly.

Nebudu popírat, že jsem si Dirka van Rijsewijka představoval jako zvráceného satanistu, ďábelského elegána se stříbrnými nitkami ve vlasech a špičatými nehty, jak sedí v koženém ušáku obklopen černými svícemi, kočkami a polonahými otrokyněmi připravenými při sebemenším náznaku vyhovět jeho lačným choutkám.

Skutečnost byla taková: Dirk van Rijsewijk ležel v široké posteli v ložnici, která byla cítit kafrem a nemocí. Byl to vyhublý a kostnatý muž, oslabený stářím a rozpadem, který nevyhnutelně s plynutím času přichází, s bezbarvýma očima a bledou kůží. Skrz šedé chmýří prosvítala lebka.

Závěsy byly zatažené. Noční stolek a podlaha hned u postele byly pokryty knihami a stohy papírů.

„Pane Belto!“ Napřáhl ruku, tak hubenou, že nejvíc ze všeho připomínala pařát. Potřásli jsme si rukama. Unaveně. Jeho dech kovově páchl.

„Říkejte mi Bjorne.“

„Promiňte mi tohle všechno,“ rozhodil rukama, „ale nejsem na tom nejlíp. Léta mi ukradla zdraví. Inu, dost už o tom. Díky, že jste byl ochotný přijít znovu. Dank u“

„Já vám děkuju, že jsem mohl přijít.“

„Dovolte mi, abych vám ze všeho nejdřív představil Monique.“

Monique…

Jméno ze stránky Marie-Elise Monnierové…

Překvapeně jsem se otočil a uchopil její ruku. Byla malá a teplá. Když jsem ji stiskl, možná trochu moc silně, udělala téměř neznatelnou grimasu. Jako by nebyla zvyklá, že se jí někdo dotýká.

„Je němá. Určitě vás zajímalo, proč je tak tichá.“

„Bjorn,“ představil jsem se. „Belto. Ale to už víte.“

„Nemusíte mluvit tak nahlas. Řekl jsem němá, ne hluchá.“

„Pardon.“

„Mimoto není ani duševně zaostalá nebo natvrdlá. Naopak.“ Jeho smích explodoval v záchvatu kašle.

Z náprsní kapsy na šatech vytáhla poznámkový blok.

„Promiňte! Odbyla jsem vás příliš příkře! Het spijt me. Odpusťte mi,“ napsala překvapivě rychle. Rukopis byl úhledný a snadno čitelný. Angličtina a nizozemština vedle sebe. Čekal jsem na pokračování, nějaké vysvětlení, ale nepřišlo.

„To je v pořádku. Už na to nemyslete.“

Přisunula mi židli. Sama zůstala stát opřená o zeď.

„A to ďábelské evangelium, které vás sem přivedlo až z Norska?“ řekl Dirk van Rijsewijk.

Znělo to jako otázka, ale bylo to spíš míněno jako výzva, abych mu řekl, co vím. Tak jsem vypověděl, co jsem věděl Když jsem byl hotov, zůstal dlouho zahleděný do svých vzpomínek.

Nakonec řekl: „Luciferovo evangelium se mnohými způsoby podílelo na formování mého života. Nebudu vás zatěžovat svojí posedlostí. Ale víc než cokoliv jiného jsem si vždycky přál přijít na kloub všem těm záhadám spojeným s tímhle takzvaným evangeliem. Vědět! Bohužel, čas i zdraví mě opouštějí. Pravděpodobně si svoje otázky vezmu s sebou do hrobu. Rozumím vám správně, že text, který jste si přivezl z Kyjeva, je Luciferovo evangelium?“

„Je to jedna z hypotéz. Proto jsem přijel. Doufal jsem, že byste mi to mohl pomoct zjistit.“

Rozkašlal se. Monique mu pomohla sednout. Když se kašel konečně utišil, narovnala mu polštář tak, aby mohl sedět opřený zády o čelo postele.

„Jak jste nás vypátral?“ zeptal se.

Pověděl jsem mu o tom. O internetové stránce. O Moničině profilu a e-mailové adrese. O dopisu od Marie-Élise. O esemesce s jejich telefonním číslem. O svém obvolávacím kolečku.

„Člověk nemůže být nikdy dost opatrný,“ řekl Dirk van Rijsewijk. „Snažím se jen mít klid. Být v ústraní, sám pro sebe. Mám to tak nejradši. Je toho tolik, co Zarazil se. „Ubohá Marie-Élise. Byla tady a navštívila nás. Několikrát. Co nám můžete o té vraždě říct?“

„Pravděpodobně byla zavražděna týmiž lidmi, kteří zabili i Keisera a Koroljova. Byla zavražděna stejným způsobem. Očividně je tady souvislost. Já jen nevidím jaká.“

„To je tragédie! Takový hrozný zločin. Nikdy mě nenapadlo, že bychom mohli život Marie-Élise vystavit nebezpečí. Cítím obrovskou spoluzodpovědnost za její smrt. Velkou odpovědnost.“

„Ti vrazi,“ zeptal jsem se, „– jsou to satanisti?“

Dirk van Rijsewijk mě chvilku pozoroval, než odpověděl: „Satanisti? To je tedy zvláštní otázka.“

„Opravdu? Je to tak nepřirozené, že by se Luciferovo evangelium snažili získat satanisti?“

„Co vlastně víte o satanismu?“

„Nic moc. Uctívači ďábla. Pořádají černé mše, kde haní a překrucují křesťanské rituály. Obětují kojence, podpalují kostely a účastní se sexuálních orgií…“

„Pokud na takovéhle uctívače ďábla narazíte jinde než v hororech a na plátnech kin, pak to víc než opravdoví satanisté budou jen vzbouřenci a klauni.“

„A jaký je tedy opravdový satanista?“

Dirk van Rijsewijk se pohodlněji usadil v posteli. „Ano, co je to vlastně satanismus? Víra v Satana coby hvězdu provádějící individuum jeho bytím? Satanismus není žádné jednoznačné náboženství, ale směsice možností a protichůdných duchovních směrů. Luciferiáni se považují spíš za stoupence filozofie než náboženství. Domnívají se, že Lucifer a Satan jsou rozdílná božstva, že Lucifer je pozitivnější aspekt Satana. Filozoficko-náboženský směr Thelema, který založil v roce 1904 okultista Aleister Crowley, je úplně jiný. Jeho hlavním heslem je: Dělej, co chceš! Jeho modernější učedník byl Anton La Vey. Byl nejvyšším knězem v Církvi Satanově, kterou založil roku 1966. LaVey rozvinul propracovaný aparát víry. Ve svých knihách kladl důraz na individualismus, materialismus a hédonismus. Jeden společný rys mají totiž všichni satanisté: usilují o vědění, znalosti a seberealizaci.“

„A uctívání zla?“

„V satanismu nejde o zlo. To je křesťanská definice. V teistickém satanismu je Satan oslavován jako božská síla, stejně jako křesťanství oslavuje Boha. Jde pouze o rozdílné hodnoty. Přestože satanisté vzývají Satana, uctívají především vlastní já a individualismus. Křesťané milují svoje bližní. Satanisté milují sami sebe. Teď mám ale otázku já na vás, pane Belto. Jak jste se dostal k Giovannimu Nobilemu?“

„Narazil jsem ve Wikipedii na jeden odkaz na internetovou stránku na univerzitě v Oxfordu. V roce 1969 napsal Nobile článek o Luciferovu evangeliu do Rivista Teologica. Zpochybnil, že vůbec existuje.“

„Aha. Už tomu rozumím. Ano, ten článek jsem četl. Tenhle Nobile uměl být dost zarputilý. Popíral existenci rukopisu ještě tehdy, když už mu spadl do klína.“

„Volal jsem na univerzitu a snažil jsem se ho sehnat. Mluvil jsem s jedním člověkem, který ho znal.“

„Aldo Lombardi?“

„Jak to víte?“

„Znám ho. Šikovný chlap. Aldo se stal profesorem démonologie po Giovannim Nobilem.“

„O tom mi nic neřekl.“

„Měl byste si s ním promluvit. Aldovi můžete důvěřovat!“

„Jsem na cestě do Říma, kde se s ním mám sejít.“

„Výborně. Goed! Tak. Co ještě jste zjistil o Luciferovu evangeliu?“

„Nic moc, abych byl upřímný. Podle toho, co vím, měl až do roku 325 existovat text, který byl nazýván Proroctví anděla světla a který je pravděpodobně tentýž rukopis, který později získal označení Luciferovo evangelium.“

„Zcela správně.“

„Jak jsem pochopil, panuje mezi historiky a teology odborná neshoda ohledně toho, do jaké míry byl tento pohanský rukopis – ano, pokud tedy vůbec existoval – zničen během Prvního nikajského církevního koncilu.“

„Jste informován, jak vidím.“

„Mám pocit, že nevím vůbec nic.“

„Mijn beste man. Dovolte mi, abych vám o tomto tajemném rukopisu s podivným názvem vyprávěl. Po mnoho let – už od časného středověku – bylo toto takzvané evangelium považováno historiky a teology za mýtus. Když v roce 1969 napsal Giovanni Nobile svůj článek, byl posledním z dlouhé řady teologů, kteří věřili, že Luciferovo evangelium je fikce, v lepším případě pseudoepigraf, tedy neautentický smyšlený biblický text. Přece jen ho nikdo nejenže nečetl, ale dokonce ani neviděl. Všechno, co o něm víme, je založeno na citátech a pojednáních z jiných spisů. Debata se znovu rozpoutala v padesátých letech, mimo jiné po nálezu Svítků od Mrtvého moře. Ve víceru těchto textů se totiž nacházejí odkazy na rukopis – který byl ve stoletích před Ježíšovým narozením a kolem něj znám jako Proroctví anděla světla. Nelze opomenout, že v historické literatuře se nachází řada odkazů na tento rukopis. Podle pětisvazkového díla Adversus Haereses, sepsaného církevním otcem Irenejem z Lyonu, který žil ve druhém století, koloval v gnostických kruzích opis tohoto pohanského spisu. Originál byl tehdy považován za nejméně dva tisíce let starý, možná starší. Odkazy na něj nacházíme rovněž u římského historika Flavia Josepha a v díle Aegyptiaca – založeném na egyptských archivech uchovávaných v paláci HeIiopoiis. Historik Manetho trval na tom, že rukopis je uložen ve svatyni, v přenosné schráně pokryté zlatem, která nejvíc ze všeho připomíná Ark van het Verbond, jak se to jen jmenuje, Archu úmluvy!“

„Proč se mu říká evangelium? Evangelium přece pojednává o Ježíšově životě a učení.“

„Přesně. Církevní otec Jan Zlatoústý tvrdil v roce 398, ze titul byl pohanskou kulturou změněn právě proto, aby zesměšňoval Bibli.“

„Takže text je satanistícký?“

„Nee, nee. Jestliže je pravda, že rukopis byl napsán dva až tři tisíce let před Kristem, tak žádný Satan, jak ho známe z Bible, ještě neexistoval. Spekuluje se o tom, zda starověké rukopisy nevyprávěly o životě padlého anděla příliš nadšeně. Anděla temnoty, který byl časem proměněn v Satana, jak ho známe dnes. Dostatečně závadné, v jistých kruzích! Vezměte si takovou kacířskou myšlenku, že by vzpoura anděla hledajícího pravdu proti Bohu doopravdy měla něco do sebe! Co když byl Satan hrdinou historie – hlasatelem, který se odvážil ozvat a který byl přehnaně tvrdě ztrestán?“

„Pořád ale mluvíme o starověké mytologii. Nikdo přece tyhle staré ságy o bozích nebere doslova.“

„Precies! Tohle je jen jedna z mnoha teorií. Jedna ještě děsivější pověst říká, že Luciferovo evangelium udává přesné datum armagedonu, zániku Země.“

„Armagedon? A není to křesťanská představa?“

„Máte úplnou pravdu. A paradoxní – a pro některé i děsivé – je, že rukopis je o několik tisíc let starší než křesťanská proroctví o zániku světa.“

„To ještě neznamená, že je to proroctví pravdivé.“

„Samozřejmě že ne Nee, nee. Křesťanští proroci založili svoje verze na starých mýtech a ústní tradici. Křesťanská představa armagedonu může vycházet z Luciferova evangelia.“

„Co se vlastně na církevním koncilu v Nikaie v roce 325 s rukopisem stalo?“

„Mezi mnoha tématy, která biskupy a církevní otce zajímala, bylo i kacířství. Církevní koncil v Nikaie se považuje za jeden z prvních, kde se křesťanská církev shromáždila jako kolegium. Biskupové měli potřebu zarazit všechny tendence k odchylkám od uznávaných náboženských směrů. Například ariánství, které vycházelo z toho, že Ježíš nebyl tak božský jako Bůh sám. Také gnostikové to schytali. A jako nepatrná vsuvka bylo přijato, že se má zlikvidovat starý text Proroctví anděla světla. Spálit. Hlavně jako symbolický akt.“

„To se ale nestalo?“

„Co se přesně stalo, dost dobře nevíme. Ale zdá se pravděpodobné, že buď celý rukopis, nebo v každém případě jeho části byly ušetřeny.“

„Jak to víte?“

„Podle odkazů a citátů z jiných spisů z té doby.

V průběhu historie kolovaly v odchylných náboženských prostředích krátké útržky, údajně opisy jednotlivých odstavců. Ale teprve v roce 1970 se část tohoto rukopisu – pravděpodobně! – objevila v Egyptě. Bohužel téhož roku zmizela, spolu s Giovannim Nobilem, který ji přivezl do Říma, aby ji prozkoumal.“

„Podle Alda Lombardiho se dodnes neví, co se s profesorem či rukopisem stalo.“

„Znám ten příběh. Een tragedie. Byl zabit krajními náboženskými fundamentalisty.“ Narovnal se. „A co chcete podniknout teď?“

„Někde musí existovat odpověď na tohle všechno. Rukopis. Vraždy. Takže budu pokračovat, dokud nezjistím, o co se jedná. Doufám, že mí Aldo Lombardi pomůže.“

„Aldo je nejspíš ten, kdo ví o pozadí Luciferova evangelia nejvíc na světě.“ Rozkašlal se. Rezavě, sípavě. „Bjorne, mohl bych vás požádat o jednu laskavost? Přijal byste ode mě jednu nabídku?“

„Jakou nabídku?“

„Byl bych rád, kdyby Monique jela s vámi.“

Nebylo lehké odhadnout, koho z nás to víc překvapilo. Monique ze sebe vydala podivný hrdelní zvuk a posadila se na okraj postele. Chvatně něco napsala do poznámkového bloku. Dirk zavrtěl hlavou. Položila mu ruku na předloktí a stiskla ho.

„Monique?“ zopakoval jsem, když jsem znovuzískal sebekontrolu.

„Aby s vámi spolupracovala.“

„Ale – proč?“

„Je pozoruhodná pomocnice, věřte mi, já ji znám.“

„Spolupracovala?“ zeptal jsem se, abych získal čas, zatímco jsem se pokoušel nabídku strávit.

„Může být vaše pomocnice, asistentka, medewerker, říkejte tomu, jak chcete.“

Nestává se mi každý den, že by mi starší muži vnucovali své mladé manželky. Nevěděl jsem, co bych měl odpovědět.

„Chystám se do Paříže, do Carcassonne a do Říma, zamumlal jsem odmítavě.

„Pak vám může být Monique dost prospěšná. Vyzná se.“

„Autem!“

„Monique už auto řídila.“

„V mrňavém 2CV!“

„Pane Beta… Může jet s vámi? Prosím. Přijmete moji nabídku?“

Podíval jsem se z Dirka van Rijsewijka na Monique, která psala ještě jednu zprávu. Přečetl si ji bez komentáře. Nevěděl jsem, co bych měl říct. Nejradši pracuju sám. V Moničin prospěch ale nepochybně mluvilo to, že jsem jí byl už dlouho okouzlen.

„Bjorne?“

„Jistě,“ vylítlo mi z pusy. Ofcourse.

A tak Monique vešla do mého života.

(5)

Malí kluci, kteří tráví příliš mnoho času ve smutné společnosti své vlastní samoty, dělají všechno možné, aby vyplnili nekonečné minuty nudy. Někteří jezdí na kole. Jiní čtou. Dnes často propadají televizním hrám a internetovému zatracení.

Já sám jsem byl jako kluk uchvácen magnety.

Na magnetech je něco magického, něco mystického. Magnety jsou obklopeny silovým polem, které zároveň přitahuje i odpuzuje, čímž se nám lidem dost podobají. Od doby, kdy mi bylo deset dvanáct let, až do okamžiku, kdy jsem byl nanejvýš nedobrovolně vtažen do zákeřné pubertální hry hormonů, jsem byl největším školním expertem na fyzikální zákony magnetismu. Na tabuli jsem klidně kreslil nepochopitelné rovnice jako F – qv * B a přednášel těm, kteří byli ochotní poslouchat, o mystériích elektromagnetismu a výskytu přírodních magnetových žil v Magnesii. Moje nadšení mělo ohlas u učitele fyziky, několika zmatených malých kluků a jinak skoro u nikoho.

Dma pod postelí jsem měl stále rostoucí základnu Magnetů, které od sebe někdy skoro nešlo odtrhnout: Permanentní magnety, elektromagnety, podkovovité magnety, magnety na lednici, magnetické kameny a průmyslové magnety, které jsem vymontoval ze zesilovačů, mikrofonů a elektromotorů. Později (a nejen na psychiatrické klinice) jsem hodně dumal nad tím, jestli existuje nějaké hlubší vysvětlení mojí fascinace, ano, kromě radosti z pozorování a pociťování neviditelných sil přírody. Žádné jsem nenašel. Všechno, co jsem mohl konstatovat, bylo, že nesmysly – třeba fascinace magnetismem – dávají mému životu perspektivu.

XII.

Pavouk

Paříž

6.-7. června 2009

(1)

Z Amsterdamu jsem dál do Paříže odcestoval příštího dopoledne, ponořený do bažiny nezodpovězených otázek a potlačovaného strachu, a se svojí nově nabytou souputnicí Monique jako se sfingou na sedadle spolujezdce. Vzala si s sebou pletení, které na dlouhé časové úseky jako by pohlcovalo její veškerou pozornost. Přišlo mi v podstatě příjemné mít v autě společnost, ale samozřejmě by pomohlo, kdyby nebyla němá. Občas jsem se pokoušel zapříst jakous takous rozmluvu, ale číst její odpovědi při jízdě stovkou za hodinu bylo dost obtížné. Rychleji moje auto jet nechtělo. Ani po dálnici. Ani z kopce. Ani s větrem v zádech. Koblížek je docela malý – Citroen 2CV, který připomíná plechovku na čtyřech kolech, s pohonem na setrvačník a střechou, která se dá srolovat jako víčko na konzervě ančoviček.

Monique si s sebou vzala hodně zavazadel A tím myslím neuvěřitelně hodně zavazadel. Působila jako dáma, která by jen nerada byla pozvána na galavečeři, rockový koncert karneval nebo pyžamovou párty a neměla s sebou kousek od všeho, aby si mohla vybrat. Každá žena, která chce udělat náležitý dojem, ví, jak nepochopitelně hodně oblečení, bot, šminek a parfémů je třeba jako minimální rezerva na cestě předem neurčené délky. V Kobližkoví není zase tolik místa, ale naštěstí má zadní sedadlo. Tam jsem nacpal Moničinu polní zásobu kufrů, kabel, tašek a igelitek. Pod tím vším ležel můj kufr. Obsahoval pár kousků oblečení na výměnu a toaletní tašku s pastou na zuby, kartáčkem, deodorantem a balíčkem kondomů s prošlou záruční dobou.

Na benzínce před Antverpami jsme si koupili kafe a každý svou sýrovou bagetu. Sedli jsme si k jednomu umakartovému stolku, obklopovaly nás rodinky s ječícími malými dětmi a řidiči náklaďáků s nacpanými pupky. Přitahovali jsme část pohledů. Monique vypadala jako okouzlující manželka zhýčkaného ambasadora. Já sám jsem v nejlepším případě vypadal jako ambasadorův lokaj. Na útěku se zrádnou ženou svého pána.

Monique otevřela svůj malý zápisník, který jí sloužil jako hrdlo a hlas. „Waarom een auto?“ napsala, nehlasně se zahihňala, přeškrtla slova a pokračovala: „Proč autem? Proč ne letadlem?“

„Protože kontrolují seznamy pasažérů!“

Znělo to absolutně paranoidně. Slyšel jsem to sám. Monique si z toho nic nedělala. S pochopením pokývala hlavou – jako kdyby tu hru hrála se mnou nebo jako by byla součástí mého Šílenství – a smetla drobeček, který se jí zachytil na horním rtu.

(2)

Do Paříže jsme přijeli pozdě odpoledne a sehnali jsme poslední dva volné jednolůžkové pokoje v pochybném hotelu v Clichy. Zaparkoval jsem mezi černým BMW a uhlově šedým mercedesem. Koblížek je růžový s černými puntíky.

Po sprše a odpočinku jsme se sešli v recepci. Monique se nalíčila. Tváře a čelo měla přepudrované, oči a rty zvýrazněné, jako by se bála, že zapomene, jak vypadá. Díky své postavě, zahalené do stříbrně se lesknoucích šatů, a vlasů, které si vyčesala nahoru, vypadala jako filmová hvězda, jejíž jméno jsem zapomněl.

„Netušil jsem, že jsi poslala napřed štáb svých komorných.“

Vyplázla na mě Špičku jazyka.

„Vypadáš úžasně!“ Objal jsem ji. Voněla nádherně.

V jejím úsměvu a pohledu bylo něco hravého.

Vyrazili jsme do nejbližší italské restaurace a zasedli ke stolu pro dva u okna do hlavní ulice. Když se náš číšník ptal, jestli už jsme si vybrali, objednala si Monique cannelloni, zatímco já jsem si dal spaghetti alla chitarra s dušenou zeleninou. Jsem vegetarián. Když jsem byl dítě, viděl jsem jednoho lovce jíst syrové srdce. Od té doby dávám přednost zelenině. Číšník nám doporučil červené víno podniku. Vrátil se s lahví a nalil nám. Přiťukli jsme si. Ve světle z lustru jí vlasy zářily.

„Můžu se tě zeptat na něco osobního?“ položil jsem jí otázku.

Naklonila hlavu na stranu a kývla.

„Jak člověk oněmí?“

„Een spin!“ napsala. Zatvářila se překvapeně nad tím slovem, které právě napsala nizozemsky. „Promiň. Pavouk. Jedovatý. Černá vdova. Obvykle není nebezpečná. Byly mi čtyři. Kousla mě. Alergická reakce. Upadla jsem do komatu. Probudila jsem se němá. Bez hlasu.“

„No teda!“

Nerad o tom mluvím. Ale vždycky jsem měl strach z pavouků. Vím, že to působí směšně. Můj strach z výšek a náznak klaustrofobie mají přinejmenším aspoň nějakou logiku. Ale pavouci? Proboha, Když mám pro něco dojít dolů do sklepa a tlustý pavouk na mě líně pomrkává ze závětří své pavučiny, nebo když si to chlupatá potvora rázuje přes podlahu pokoje a zmizí si pod pohovkou, rozpadá se moje těžce vybojovaná sebekontrola okamžitě na kusy.

Napsala: „Na co myslíš?“

„Na pavouky!“

„Teď je řada na tobě! Jak se z člověka stane albín?“

„Lehko. Narodí se tak.“

Bezhlasně se zasmála. Pak napsala: „Waarom? Co to způsobuje?“

„Genetická chyba. Tělo neprodukuje pigment. Každopádně ne dost.“

Přiložila svoji zlatavou ruku k mojí bledé. Nechápal jsem proč. Pak mi to došlo. Chtěla je porovnat. Její prsty byly dlouhé a štíhlé. Jako prsty pianistky nebo cellistky. Na několika prstech nosila exkluzivní prsteny. Dlouhé nehty měla červeně nalakované. Představil jsem si, jaké by to bylo, kdyby mě tyhle nehty škrábaly po zádech.

„Dostala jsem je. Od matky,“ napsala do svého bloku. Myslel jsem, že má na mysli nehty. Když viděla můj nechápavý výraz, dodala: „Prsteny!“

„Jsou moc krásné.“

„Proč se mi díváš na nehty?“

Ten její dráždivý polosmích…

Nehty jsou také moc krásné.“ Bjorn, král flirtu.

Když se naše pohledy setkaly, bylo by to, jako by mi četla myšlenky a náhle viděla stejný obrázek jako já: ostré nehty, které mi vyrývají rudé čáry do křídově bílé kůže zad. Usmála se. Já zčervenal. Podíval jsem se ven na proud projíždějících aut. V odrazu v okně jsem zpozoroval, že si mě Monique prohlíží. Když jsem se s jejím pohledem setkal v zrcadlovém povrchu, otočila se pryč.

Velice snadno ztrácím hlavu kvůli ženám, které jsou starší než já. Neptejte se mě proč. Nejsou to ženy, které se poddaly věku a rozpadu, ale takové, které si ještě pamatují, jaké to bylo, když byly mladými dívkami. Monique byla taková. Vášnivá směs něčeho zralého a mladého, zkušené ženy a nezkažené dívky. Vidíte to v pohledu. V očích. Ten záblesk něčeho bouřliváckého a hravého.

„Vypadáš na třicet,“ řekl jsem.

Stiskla mi ruku.

„Myslím to vážně!“

„Flirtuješ se mnou?“ napsala. A pak nakreslila, koketně, srdíčko.

Rozpačitě jsem pozvednul skleničku. Přiťukli jsme si. Věnoval jsem letmou myšlenku faktu, že byla provdaná za nemocného muže. A pak jsem ji odehnal pryč.

Vyprávěl jsem jí to málo, co jsem věděl o muži, se kterým jsme se měli sejít příštího dne – otci Marie-Élise Monnierové – a jak se mi povedlo ho vystopovat. Vraždu Marie-Élise si Monique hodně brala, takže jsem se raději pokusil převést hovor na teorie kolem Luciferova evangelia. Ukázalo se, že Monique toho hodně ví – nejen o akkadském původu spisu a paralelách s ostatními mezopotamskými díly, ale také o jeho pravděpodobném datování a zamotané cestě historií.

„Impozantní,“ vykřikl jsem nakonec.

„Dirkova zásluha,“ napsala. „Expert!“

„Musí být velice sečtělý, ne?“

„Erudovaný. Moudrý.“

Pomyslel jsem si: Ale přestárlý manžel a vyhaslý milenec.

„Co mu je?“

„Rakovina plic.“

Nejen starý, ale umírající…

Zalistovala ve svém notesu: „Dost o mně! Vyprávěj! O sobě!“

Vyprávěl jsem o svém dětství v honosném sídle na Grefsenu v Oslu, o tom, jaké to bylo, vyrůstat coby albín v sousedství krásných a etablovaných lidí, kteří mi, jistě neúmyslně, dávali najevo, že mezi ně nepatřím. Byl jsem místní nepovedený zmetek, ten, na koho se děti mohly vrhnout, když se dospělí nedívali, ten, o kterém paní ze sousedství s úsměvem ujišťovaly návštěvy, že je zcela svéprávný a ani trošičku zaostalý. Vyprávěl jsem o svém otci, který se zabil při pádu ze skály, a o své matce, která se provdala za jeho nejlepšího kamaráda. Řekl jsem Monique všechno. Dokonce i s hospitalizacemi na psychiatrické klinice jsem se jí svěřil. Vyprávěl jsem jí o událostech kolem nálezu staré zlaté schránky The Shrine of Sacred Secrets a všechno o rozruchu okolo vikinského krále Olava Svatého a mumie egyptského korunního prince Thutmose, který později získal jméno Mojžíš. Je to se mnou tak, že zakopávám o ty nejpodivnější věci. Musel jsem mluvit souvisle aspoň patnáct minut. Monique se opřela lokty o stůl a bradou spočinula na propletených prstech. Vychutnával jsem její neskrývanou a obdivnou pozornost. Bohužel přišel číšník s jídlem a představení přerušil. Když jsme dojedli, zůstali jsme sedět a povídali si, spokojení a najedení, dokud nebyla láhev vína prázdná. Pak jsme se toulali uličkami vedoucími zpátky k hotelu. Sice ne zrovna ruku v ruce, ale každopádně bok po boku. Z vína jsem byl dobře naladěný a ne zrovna málo lačný po Monique. Tak rád bych ji objal kolem ramen. Nemyslím si, že by mě setřásla. Ale já jsem to neudělal. Bjorn, ten stydlivý zbabělec. Její umírající muž byl jako neviditelný vychovatel, který ji střežil. Měl jsem ho zadusit polštářem! Představoval jsem si, jaké by to bylo, kdyby mi její ruka přejela po kříži a zastavila se nad bokem. Ta teplá ruka se špičatými červenými nehty… Šli jsme pomalu, jako bychom oba chtěli, aby ta chvíle trvala co nejdéle. Nebo to bylo kvůli jejím vysokým podpatkům. V dusné, modré tmě nás míjela auta a chodci jako stíny z jiné dimenze. V mé vlastní dimenzi existovala jen Monique a já. A moje touha ji k sobě přitisknout a nechat ji vyrýt mi na záda hieroglyfy slasti. Když jsme se zastavili před našimi pokoji, zadoufal jsem, že půjde se mnou ke mně, beze slova, jako by to byla ta nejsamozřejmější věc na světě. Ale ona to pochopitelně neudělala.

„Goedenacht!“ napsala nizozemsky a dala mi letmý polibek na tvář. Na okamžik krátký tak, že byl sotva měřitelný, se naše pohledy spojily v tichém klimaxu neukojené smyslnosti, než jsme se vrhli do samoty svých vlastních studených posteli.

XIII.

Monnier (1)

Louis-Ferdinand Monnier byl vyhublý přízrak, který bydlel v těsném bytě v křivém věžáku, který vypadal, že ho drží pohromadě už jen sociální odbor a spolek opilých architektů.

Před domem v Clichy stály dva kontejnery nacpané k prasknutí odpadky, nábytkem, koberci, kterým se už nechtělo létat, torzy jízdních kol, pračkami, počítači, které usnuly navždy, oblečením a mrtvými kočkami. Ve vchodu to ostře zapáchalo vařeným zelím a zvratky. Výtah byl mimo provoz, takže jsme museli po schodech do šestého patra pěšky. Když jsme konečně došli nahoru, byli jsme oba zadýchaní. Neměl na dveřích žádnou cedulku, ale řekl mi, že bydlí „za výtahem, třetí dveře vpravo“. Zvonek nefungoval. Zaklepal jsem na dveře, silně. Chvíli to trvalo, než jsme zaslechli šouravé kroky pantofli a chrastění bezpečnostního řetízku. Jeho obličej se objevil jako sinalý zákmit ve škvíře dveří. Když jsem s Louisem-Ferdinandem Monnierem mluvil po telefonu, představoval jsem si ho jako kultivovaného pana domácího, který sedí v plyšovém křesle, drbe svého foxteriéra za uchem a postrádá svoji dceru. Ve skutečnosti byl jeho francouzský akcent to jediné, co mu dávalo náznak stylu. Měl zašedlou kůži a vodnatý pohled bez života. Šilhal. Rty měl tak suché, že se mu loupaly. Rysy obličeje vypadaly, jako by byly posunuté, ne zcela symetrické, jako by bojoval s následky mrtvice. Řídké šedivé vlasy mu trčely na všechny strany. Byl oblečený do kostkovaných kalhot s rozbitým zipem a párem zpuchřelých, vytahaných šlí přes nátělník plný děr.

„Monsieur Monnier?“

„Oui“

„Já jsem Bjorn Belto.“

„Yes yes yes…“

„Tohle je Monique z Amsterdamu.“

„Yes. Oui. Yes, I understand. I see.“

Musel poznat její jméno a pochopit souvislost. Pokývl si sám pro sebe a otevřel dveře, aby nás pustil do své mizérie. Z chodby jsme museli skrz stísněnou, úzkou kuchyň – s několikatýdennim nádobím ve dřezu – abychom se dostali do stejně stísněného a úzkého obýváku. Výhledu naopak nebylo co vytknout. Louis-Ferdinand Monnier chodil sem a tam, jako by nevěděl, co se sebou.

„Maríe-Élise vás měla ráda,“ řekl Monique.

„Děkuju. My jsme ji taky měli rádi,“ napsala Monique do svého poznámkového bloku a podržela ho před ním.

Louis-Ferdinand Monnier se nechápavě díval z Monique na blok.

„Je němá,“ vysvětlil jsem.

„Až takhle,“ zamumlal a došel si pro brýle na čtení. „Němá?“ Když četl Moničinu odpověď, šklebil se, jako by do brýlí potřeboval nová skla. „Jo, jo.“ Pozoroval Monique a mě. „Tak kdo to je? Řekněte mi to! Tihle netvoři… co jsou zač?“

„Nevíme,“ připustil jsem.

„A proč tohle tajnůstkaření?“ pokračoval obrácený k Monique. „Všechny ty obavy? Z Čeho? Teprve teď začínám chápat, proč se Marie-Élise všechny ty roky, co s vámi komunikovala, chovala, jako kdyby ji někdo pronásledoval. Jaké čáry to vlastně provozujete?“

„Omlouvám se. Opravdu,“ napsala Monique. „Nikdy jsme nevěděli, že je Marie-Élise v nebezpečí. Hluboce se omlouvám.“

Zvedla poznámkový blok a nechala Louise-Ferdinanda Monniera, aby si to přečetl.

„Když jste mi volal a požádal mě, abych přijel,“ řekl jsem, „zmiňoval jste se o tom, že jste dostal nějaký dopis.“

„Nežádal jsem vás, abyste přijel. Řekl jsem vám, že musíte přijet, jestli si ten dopis chcete přečíst, než ho dám policii.“ Jeho vzdorovitost působila předstíraně, jako by chtěl zatvrzele skrýt smutek a svoje pocity zakrýt tvrdě vybojovaným vzdorem. „Promiňte,“ zamumlal a vyrazil do kuchyně. Vrátil se s instantní kávou a hliníkovou konvicí s vlažnou vodou. „Marie-Élise byla zvláštní.“ Jeho tón byl teď mírnější, poddajnější. „Už od doby, kdy byla malá holka, se zajímala o nadpřirozené věci. Skřítky. Víly. Anděly. Bohy. Celý její život se točil kolem toho, co nemohla vidět, ale jen cítit. Matku ztratila, když jí bylo sedm. Možná to bylo proto. Ani v nejmenším jsem nebyl překvapen, když se rozhodla studovat teologii.“

„Co je v dopise, který vám poslala?“

Šel ke komodě a vytáhl jeden šuplík. Dopis ležel v albu s dětskými fotkami Marie-Élise. Šťastná holčička na písku.

XIV.

Dopis (I)

23. května 2009

Milý tatínku,

sedím ve vlaku, jsem na cestě na jih. Prší. Lesknoucí se krajina venku za zamženými okny nevypadá úplně skutečně. Kolem mě pospávají ostatní cestující. Tati, doufám, že tyhle slova nebudeš nikdy číst a že si tenhle dopis za pár měsíců vyzvednu a spálím ho, zatímco budu myslet na těchhle posledních pár dnů. Až to dopíšu a až vlak dojede na místo, pošlu ho v zalepené obálce – s nadepsanou adresou a ofrankovaný – Amélii. Určitě si ji pamatuješ z doby, kdy jsme bydleli ve Vélizy-Villacoublay. A požádám ji, aby dopis poslala, kdyby se doslechla, že jsem mrtvá. Jestli ne, vyzvednu si dopis u ní a budu se tomu celému nad pár sklenkami bílého vína smát.

Kde mám začít? Jak víš, pár let jsem pomáhala jednomu páru z Amsterodamu ve výzkumu a pátrání a občas s malými praktickými věcmi, jako něco vyzvednout nebo doručit. Buď v klidu, nemluvíme tu o drogách, ale o starých knihách, dopisech, spisech, rukopisech, o takovém druhu věcí. Jsou úplně báječní. Sympatičtí – a vůbec chytří. On se jmenuje Dirk van Rijsewijk, ona Monique, a pokud tohle čteš, musím tě požádat, abys jim zavolal na číslo +31 76 522 81 51 a řekl jim, co se se mnou stalo. S Dirkem a Monique jsem se seznámila na jedné internetové stránce. Ze začátku jsem s Monique komunikovala poměrně volně a otevřeně. Když jsem jim ale začala pomáhat, přešli jsme na šifrované e-maily.

Věc se má takhle: Letos byl v katakombách v Kyjevě nalezen rukopis. Z Ukrainy byl propašován do Norska. Před pár dny jsem dostala e-mail od jednoho spisovatele z Osla, Christiana Keisera. Hledal Dirka, ale napadlo ho, že nejsnáze se s Dirkem spojí přes mě. Napsal, že má přístup k rukopisu, který obsahuje symbol trikvetry a kresbu páva. Jelikož se dočetl, že tyhle symboly se vyskytují v několika Dirkových článcích o náboženské ikonografii, potřeboval jeho pomoc. Vyměnili jsme si pár e-mailů. Napsal mi, že spolupracuje s archeologem jménem Bjorn Belto, kterého znám podle jména, a já jsem e-maily přeposlala Dirkovi. Dirk se úplně rozohnil a požádal mě, abych spisovatele pozvala co nejrychleji do Amsterodamu. Včera brzy ráno jsem mu volala na jeho číslo do Osla. Nebral to. Pravděpodobně už byl mrtvý. Ano, někdo ho zabil, tati! Jeho přítel Bjorn Belto ho našel mrtvého později téhož dne. Jenže nic z toho jsem, když jsem mu volala, netušila. A ještě jsem byla tak hloupá, že jsem mu na záznamníku nechala svoje jméno a telefonní číslo. Představ si, že vrahové možná zrovna byli v jeho bytě, když jsem volala, a špatně si můj vzkaz vyložili? Zkoušela jsem zavolat Bjornovi Belto, abych ho varovala, ale jeho mobil byl vypnutý.

Dirk mi volal z Amsterodamu ještě ten den odpoledne. To jsem se dozvěděla, že spisovatel Christian Keiser byl nalezen zavražděný. Bylo dost neobvyklé, že Dirk volal – byli jsme v kontaktu, abych tak řekla, bezvýhradně po internetu. Měl o mě obavy a ptal se mě, jestli můžu pro jistotu přespat někde jinde než doma. Tak jsem zavolala Pierrovi a přenocovala u něj. A to bylo dobře. V noci došlo v mém bytě k vloupání. Člověk si může myslet svoje. Byt byl obrácen vzhůru nohama, říkal správce. Neodvážila jsem se jet domů.

Trochu později téhož odpoledne mi zazvonil mobil.

Tentokrát to byli oni. Vrazi. Tím jsem si jistá.

Marie-Élise Monnierová? zeptal se nějaký muž. Mluvil s východoevropským přízvukem.

Ano? Kdo je to? zeptala jsem se.

Ve sluchátku jsem slyšela nějaké cvakání. A pak pípnutí.

Pak se hlas ozval znovu: Musíme se sejít, řekl.

Ve vašem vlastnictví se nachází něco, co je naše.

Co je v mém vlastnictví? ptala jsem se.

Kdy a kde se můřeme sejít?

Nemyslím, že se s vámi chci setkat, řekla jsem a zavěsila. Byl tak odporný. Jako někdo, kdo volá uprostřed noci a sténá do sluchátka. Okamžitě volal znovu. Zase jsem zavěsila. Když zvonil telefon potřetí, už jsem to nezvedla.

Zavolala jsem na policii. Nechtěli mě ale poslouchat. V tom okamžiku jsem se rozhodla, že navštívím Simonettu. Přes dva roky jsme mluvili o tom, jak za ní zase musím přijet sem na jih. Zůstalo jenom u slov. Teď mám ale dobrý důvod vzít ty sliby, že přijedu, vážně. Vždycky nám spolu bylo dobře. Bydlí tak daleko od nás, že mě tady nikdy nenajdou.

Vlak bude brzy na místě. Trochu jsem spala. Ještě jsem se Simonettě nedovolala, ale sotva bude někde daleko. V nejhorším případě půjdu do nějakého penzionu.

Už budu končit, tati. Kéž bys tenhle dopis nikdy nečetl!

Láskyplně tě zdraví tvoje dcera

XV.

Monnier (2)

„Simonetta byla na studijní cestě v Barceloně, když u ní Marie-Élise hledala útočiště,“ řekl Louis-Ferdinand Monnier.

Když jsem mu dopis vrátil, složil ho a uložil zpátky do fotoalba. Teprve teď jsem si všiml, že je silně nadopovaný léky. Znal jsem ten malátný pohled ze svého pobytu v psychiatrické léčebně.

„Kde bydlí Simonetta?“ napsala Monique.

„Samozřejmě že v Carcassonne. Myslel jsem, že je to zřejmé. Podle policie čekala Marie-Élise chvíli před Simonettiným bytem. O chvíli později se vydala do hotelu a to je to poslední, co víme. Nikdo, ani policie, ani já, netušíme, co se s ní stalo potom, co opustila hotel, aby se trochu prošla.“

„Pronásledovatelé ji museli dostihnout v Carcassonne,“ řekl jsem.

„Nemohli přece vědět, kam chtěla jet ani kde je.“

„Sledovali ji. Mobil fungoval jako GPS.“

„Jak je to možné?“

„V dopise popisuje sérii divných zvuků.“

„Takže?“

„Dálkově nainstalovali špionážní program. GPS-tracker. Musela vědět, že je něco špatně. Proč by vám jinak svůj mobil posílala?“

„Panebože. Holčička moje. Tak proto vyndala baterii. Není hloupá, Marie-Élise.“

„Vrazi budou dopadeni,“ napsala Monique. „A povoláni k odpovědnosti. Slibuju!“

„Jak můžete něco takového slíbit?“ zeptal se nedůtklivě. Otočil se ke mně. „Proč ti banditi nevyhledali mě? Tady? Složil jsem mobil zase dohromady! A zapnul ho. Proč nesledovali mobil sem?“

„Protože na ni narazili v Carcassonne,“ hádal jsem.

„Proč by sledovali její mobil, když už se jim ji podařilo vypátrat?“

Pohlédl na mě krví podlitýma očima. „Co to je za lidi, tihle pomatenci?“

„Rád bych vám řekl, kdo jsou. Vím ale stejně málo jako vy.“

Odesílatel: Primus Pilus Odesláno: 8. 6. 2009 13.43

Adresát: Legatus legionis

Kopie: Velmistr

Předmét: Hlášení: Řím Šifra: S/MIME PKCS7

Domine!

Děkujeme Radě a náboženské obci za jejich přímluvy. Jsme nyní na místě v Římě. Podle bratra Rata je zde Belto očekáván během pár dní. Beltoův kontakt, profesor Aldo Lombardi, je pod průběžným dohledem. Belto bude dopaden, jakmile ho izolujeme.

Primus Pilus: Bratr Haragus

XVI.

Smrt v kapli

Carcassonne

8. června 2009

(1)

V náhlém poryvu větru vydala policejní páska trhavý zvuk. Mrak vrhl stín na kapli v lesním porostu. Dveře byly přitlučené hřebíky. U zdi pod oknem, kterému chybělo sklo a rámy, stála dřevěná bedna. Omítka opadala ve velkých cárech. Plochy s odkrytými cihlami připomínaly rány, které se nechtějí zahojit. Mezi širokými stezkami, které policie v porostu kolem ruiny kostela vyšlapala, vyrážely ve veselých trsech bujné luční květiny.

„Tady ji našli,“ řekla Simonetta Le Tellierová.

Seděla na Kobližkově levém předním blatníku. Tvářila se zoufale. Monique jí útěšně položila ruku kolem ramen.

„Znala jsem Marii-Élise dvanáct let,“ řekla Simonetta, „ale v tom jediném okamžiku, kdy mě potřebovala, opravdu potřebovala, jsem tu pro ni nebyla.“

Sehnula se a nabrala dlaň plnou písku, který pak cedila mezi prsty.

„Co je tohle za místo?“ zeptal jsem se.

„Moc se toho o něm říct nedá. Kaple byla postavena řádem Santa Vergina Maria v devatenáctém století. Pár let před válkou byl postaven větší kostel o několik kilometrů dál na sever. Členové náboženské obce zatarasili dveře a okna a diskutovali, co by měli s kaplí udělat.

Pak přišla válka. A takhle –“ pohodila hlavou, „– takhle kaple už zůstala, dokud se na ni nezapomnělo.“

„Vidíš jakýkoliv důvod k tomu, že Marie-Élise byla nalezena právě tady?“

Sebrala ještě jednu hrst hlíny a písku a zatímco se vítr zmocňoval prachu, který se jí sypal z ruky, zavrtěla hlavou.

„Ty jsi byla v Barceloně?“ napsala Monique.

„Dostala jsem stipendium. Spolu s pár kolegy jsem tam odjela na deset dní studovat Gaudího architekturu. Netušila jsem, že Marie-Elise přijela na návštěvu, dokud jsem se nevrátila a nezapnula záznamník. Mobil v cizině nikdy nepoužívám. Zkusila jsem jí zavolat. Předpokládala jsem, že se vrátila do Paříže. Ale telefon zvednul její otec. Poslala mu mobil. Poštou. Chápete to? Posílat mobil poštou svému otci?“

„Věděla, že ji sledují.“

„Co to má co dělat s mobilem?“

„Použili její mobilní telefon k tomu, aby ji vypátrali.

Proto věděli, že odjela sem do Carcassonne. Pravděpodobně také viděli, že vytáčela tvoje číslo.“

„Nevystavila svého otce nebezpečí, když mu mobil poslala?“

„Určitě si myslela, že stačí vyndat baterii. Navíc správně předpokládala, že by pronásledovatelé o telefon ztratili zájem, kdyby dostali ji. Zatřetí otec bydlí ve věžáku na hustě obydleném předměstí. Dokonce i sledování mobilních telefonů má svoje meze.“

Monique napsala: „Ale stejně bylo příliš pozdě! Oni věděli, že je tady.“

Simonetta zaklonila hlavu a zahleděla se do listnatých korun kolem kaple. „Museli ji unést a držet ji někde v okolí. Bůhví kde. A proč. Nebyla – zneužita. Ne v tom smyslu. I když udělali spoustu jiných – hrozných – věcí.“

„Kdo ji našel?“

„Jeden pár, který kapli používal…“ skrz slzy se stydlivě usmála, „ke schůzkám.“

Podíval jsem se na ruinu kostela a policejní pásku, která se napínala v náporech větru. Kaple byla krásně položená, na pasece v lesním porostu.

„Tady v této oblasti bydleli lidé už před pěti tisíci lety,“ řekla Simonetta, když se sebrala. „Zní to jako hrozně dávno, že? Pět tisíc let… Ale není to nic. Před padesáti tisíci lety žili tady v jižní Francii lidé vedle neandrtálců. Pak neandrtálci vymřeli. Lidé zůstali.“

Čekal jsem na pokračování, které nikdy nepřišlo. Simonetta zamyšleně hleděla do lesa.

„Nejdřív netušili, kdo by to mohl být. Není přece odtud, že? Pak ji ale někdo poznal z pařížského oznámení o pohřešovaných osobách. Můj přítel je policista. Věděl, že jsem její kamarádka. Tak mě požádali, abych přišla sem na místo činu a identifikovala ji.“

„Vím, že je to těžké, ale mohla bys nám popsat, co jsi viděla?“

Povzdechla si.

„Ptám se, protože jsem nedávno zažil něco podobného.“

Simonetta na mě vrhla udivený pohled.

„Dobrý přítel, kolega,“ vysvětloval jsem. „Našel jsem ho já.“ Pauza. „Nahého.“

Simonetta ze mě nespouštěla pohled. Cítili jsme určitě oba, že sdílíme důvěrné spříznění osudem, že jsme navzájem propojení mým mrtvým přítelem a její mrtvou kamarádkou.

„Bylo to šílené. Úplně šílené. Ležela na oltáři. Nahá. S pažemi křížem přes prsa. Jediné, co měla na sobě, byl spletený věnec květů. Ve vlasech. Položili ji na kus hedvábí. Uklidili pryč všechen nepořádek, který byl kolem oltáře. Kaple byla plná vyhořelých svíček.“ Zavřela oči. Pak je znovu otevřela, jako by chtěla zahnat obrazy, které se jí vkrádaly do mysli. „Šílené. Chápete, co myslím? Šílené!“

(2)

Mám rád všechno staré. Minulost vypovídá něco o tom, odkud jsme přišli. A možná i, kam směřujeme.

Pevnostní město Carcassonne je kousek středověku, který se křečovitě drží minulosti. Uprostřed města trůní hrad s věží a dvojitými hradbami. Kdysi, před osmi sty lety, obydlela tento jihofrancouzský kraj francouzská sekta katarů. Byli vyhlazeni, po tisících, katolickou církví. Někteří mají za to, že za masakry stál mocenský boj o vlastnictví velkých pozemků. Jiní míní, že je zavinily náboženské rozdíly. Katolíci hleděli na katary jako na pohany. A jsou i tací, co věří, že kataři ukrývali svatý grál.

Životem znavený recepční z hotelu, kde jsme se s Monique ubytovali, nevypadal, že by čemukoliv věřil. Každopádně ne mystériím z minulosti. Měl diskrétní vrstvu řasenky a kupu volných pokojů. Po dlouhé cestě z Paříže a setkání se Simonettou u kaple jsme se šli s Monique vysprchovat a trochu si odpočinout. Každý do svého pokoje. Bohužel.

(3)

K večeru jsme se setkali se Simonettou a jejím přítelem policistou, Francoisem Sardouem, nahoře na hradě.

Večer byl dusný a plný drobounkého hmyzu a pachů. Z náměstí k nám doléhaly tóny příliš horlivého orchestru lesních rohů. Vzduch otřesně páchl grilovaným masem z bezpočtu restaurací.

Francoisovi Sardouovi nebylo příjemné s námi mluvit. Byl to loajálm státní zaměstnanec, který se bez ustání ohlížel po svých kolezích, známých obličejích, po někom, koho by se mohlo napadnout zeptat, kdo jsme a proč s námi mluví. Jediné, co bylo silnější než loajalita k policii, byla jeho zamilovanost do Simonetty. Požádala ho, aby se s námi setkal, a on jí to nedokázal odmítnout.

Usadili jsme se na jedné lavičce v ústraní, ve skrytu několika stromů těsně pod vnitřním valem, a on se pomalu začal uvolňovat. Vyprávěl, že ani o Marii-Élise Monnierové, ani o vrazích neodhalilo vyšetřováni téměř nic. „Téměř nic“ nebylo žádné přehánění. Z výslechu svědků a záznamů z bezpečnostních kamer věděli, že Marie-Élise vystoupila z vlaku na stanici Carcassonne odpoledne třiadvacátého května. Neměla s sebou zavazadla. Ze stanice odeslala poštou malý balíček. Tady jsem mohl k vyšetřování přispět drobným detailem: Balíček pravděpodobně obsahoval její mobilní telefon. V občerstvení u nádraží si koupila bagetu, kterou snědla cestou k Simonettině bytu. Podle jedné sousedky, která jinak neměla ve zvyku sledovat, kdo přichází a odchází, zazvonila a chvíli čekala venku na schodech. Jiný soused, který slíbil, že bude přebírat poštu, Marii-Élise sdělil, že Simonetta je v zahraničí. Pak se Marie-Élise procházela ulicemi, dokud nezašla do jednoho přijatelného hotelu, Au Royal Hotel na bulváru Jeana Jaurese. Po pár hodinách strávených na pokoji odevzdala klíč na recepci a odešla nakoupit nějaké nezbytné maličkosti. Podle recepční si s sebou přinesla mapu města.

Pak už ji nikdo neviděl.

(4)

Policie dostala hlášení o nálezu těla Marie-Élise Monnierové brzy ráno třetího června. Jeden milenecký pár mrtvolu objevil večer předtím. Z různých důvodů – šok nad objevením mrtvé ženy, strach, že budou zapleteni do kriminálního případu, žárlivý manžel – váhali s nahlášením nálezu.

„Okamžitě nám došlo, že tohle není nějaká obyčejná vražda v opilosti,“ řekl Francois Sardou. „Všechno nasvědčovalo tomu, že stojíme před rituální likvidací. Ležela nahá na hedvábí na oltáři v kapli. Vrazi si dali práci i s tím, že jí do vlasů zapletli věnec květin. Zapálili Šedesát šest svíček. Ale to nejhorší jsme objevili teprve po pitvě.“

„Řekni jim to!“ naléhala Simonetta potichu.

„S ohledem na vyšetřování a blaho veřejnosti musíme držet některé detaily v tajnosti před médii. Mohl bych mít vážné problémy, kdyby se tohle dostalo ven.“

„My nic neřekneme. Vedeme vlastní vyšetřování, nejsme novináři.“

„Pitva odhalila některé bizarní detaily…“

Začal jsem tušit jaké.

„Mrtvola ležela s pažemi křížem přes prsa. Obě ruce měla pevně stisknuté. Když patolog otevřel její pravou ruku, objevil –“

„– amulet!“

Francois Sardou se na mě překvapeně podíval.

„Z bronzu,“ pokračoval jsem. „S pentagramem a trikvetrou.“

„S kým jste mluvil?“

„Nemluvili jsme s nikým. Jeden můj norský přítel a jeden kolega z Ukrajiny byli zabiti stejnými lidmi. Stejným způsobem. Doporučil bych vám kontaktovat policii v Oslu a v Kyjevě.“

„Už jsme se spojili s Interpolem.“ Zaváhal. „Je toho víc. A mnohem horšího.“

Tentokrát jsem ho to nechal dokončit: „Mrtvola byla bez krve.“

(5)

Pozvali jsme Simonettu a Francoise, aby s námi šli na večeři, ale on se obával, že by ho s námi někdo mohl vidět, a zdvořile se omluvil. V jedné boční ulici jsme si s Monique sedli k volnému stolku na chodníku v turecké restauraci. Každý jsme si dali porci mercimek kofte s celozrnným chlebem a místním vínem a probírali jsme naše další plány. Shodli jsme se, že budeme do Říma pokračovat přes Francouzskou riviéru a Janov, který ležel přesně uprostřed. Monique navrhla, že bychom tam mohli přenocovat. Z Janova do Říma, kde nás očekával profesor teologie Aldo Lombardi, to bylo dobrých pět hodin jízdy po dálnicích směrem na jih.

Po večeři jsme zašli na náměstí, kde jsme pár minut poslouchali lesní rohy, než jsme nakonec před těmi pazvuky museli utéct. Z hotelového pokoje jsem zavolal Thrainnovi na Island. Pořád ještě na textu pracováli. Byli ale zmatenější, než když začínali. Ujistil jsem se, že na ty čtyři pět vědců, kteří mu pomáhají, je spolehnutí. A že každičký večer rukopis zamykají do solidního trezoru ve sklepě. Potom jsem zavolal vrchnímu policejnímu inspektorovi Henrichsenovi do Osla.

Ještě pořád to vypadalo, jako že se mu vždycky, když jsem se mu ozval, ulevilo, jako kdyby celou dobu čekal na zprávu, že mě někdo sejmul. Vypátrali půjčené auto, které vrahové použili. Vyhořelý vrak auta byl nalezen v jednom kamenolomu v Ammerudu. Průkazy totožnosti a kreditní karty použité, když si lexus půjčovali, byly falešné.

Jako obvykle jsem neusnul.

Ležel jsem a myslel na tátu. Myslím na něj hodně, když nemůžu spát. Na to, kým by byl, kdyby mu žárlivost nezatemnila rozum a mě neudělala polovičním sirotkem. Co mu asi proletělo hlavou, když padal? Co si vlastně myslí člověk, který právě umírá? Přemýšlel jsem nad tím, jestli bych byl úplně jiným člověkem, kdyby táta zůstal naživu. Možná. Pravděpodobně.

Ale sotva to hraje nějakou roli. Dokonce ani pro mě ne.

XVII.

Řím

10. června 2009

(1)

„Satan žije!“

V oříškově hnědých očích profesora Alda Lombardiho vzplálo slabé světlo, takové očarované světlo, které člověk tuší v pohledu posedlých lidí, otroků šílenství a neúnavných akademiků.

Neklidně jsem poposedl na židli. Monique odkašlala.

„Pokud člověk věří v Boha,“ pokračoval Lombardi, „je Satan jeho nevyhnutelný důsledek. Harmonie bytí je závislá na rovnováze rovnocenných protikladných sil. Prvním základním kamenem vesmíru byla hmota a antihmota. Světlo versus temnota. Teplo versus mráz. Z tohoto pohledu reprezentují Bůh a Satan nutné protipóly. Dobro versus zlo. Teologický paradox ovšem je, že Bůh – ano, kdo jiný? – stvořil Satana.“ Rozesmál se téměř neslyšným smíchem. „Přátelé moji, vidím, že jsem vás vyděsil. Uklidněte se, berte to s rezervou, jsem jenom angažovaný!“

Jeho kancelář byla světlá a oduševnělá, jako kdyby za ty roky absorbovala hluboké myšlenky mnoha svých pánů a odmítala je pustit. Překapávač na kávu stál na skříňce s archivem a bublal. Psací stůl pokrývaly stohy rukopisů. Křivé hromady disertačních prací a učebnic se opíraly o zdi. Jedno, kde ve světě se nacházíte, kanceláře vědců vypadají všechny stejně. Překapávač vydal protáhlé zasyčení, jako kdyby odevzdával svoji duši do rukou Páně. Aldo Lombardi donesl konvici a nalil mně a sobě kávu do plastových kelímků. Monique nechtěla. Pak konvici vrátil zase na místo.

„Těší mě, že jste byli ochotni přijet. Oba dva. Vím, že jsem na vás hrozně naléhal, Bjorne, ale je to důležité. To pochopíte. Velice důležité.“ Otočil se k Monique. Pohled mu zjihl. „Monique…“ Vzal její ruce do svých jako starostlivý kněz, jenž pečuje o svou ovečku, a zopakoval její jméno, téměř neslyšně, sám pro sebe. Pak její ruce pustil a vybuchl: „Tak povídejte! Dirk! Jak se má Dirk?“

Pokývala s výrazem tváře, který říkal děkuju, dobře, což bylo nesmírně přehnané. Napadlo mě, že ani ona, ani Dirk nechtějí, aby někdo věděl, jak nemocný je.

„Dobrá, dobrá.“ Když se otáčel zpátky ke mně, všiml jsem si, že má v pravém uchu naslouchadlo. Pomyslel jsem si svoje. Krátkozraký albín. Němá. Nedoslýchavý. Opravdu dobrý gang!

„Dirk a já jsme si během let hodně psali,“ vykládal. „Náš výzkum byl v určitých obdobích shodný.“

Automaticky jsem zvýšil hlas: „Říkal mi to.“

„Úžasný muž, Dirk!“

„Měl jsem ze setkání s ním velké potěšení a užitek.“

„Možná vám vyprávěl, že jsem převzal prořesu po Giovaiinim Nobilem.“

„Ano, zmínil se o tom.“

„Došlo k tomu dlouho poté, co Nobile zmizel. Profesura byla řadu let volná. Určitě doufali, že se najde“

Dole na ulici nastartovalo nákladní auto. Na chodbě hučely hlasy, jako by se horliví proroci chystali na svoje zjevení. Usrkl jsem kafe. Takhle, pomyslel jsem si, by asi chutnaly térem napuštěné roubené zdi na salaši v Juvdalu, kdybych je olizoval.

„Bohužel jsem Giovanniho Nobileho nikdy osobně nepoznal,“ pokračoval Lombardi. „Věkový rozdíl mezi námi byl příliš velký. Byl jsem student, když tady Nobile působil. Docházel jsem na některé z jeho přednášek a chtěl jsem ho požádat, jestli by nechtěl být vedoucím mé diplomové práce, která objasňovala, jak Malleus Maleficarum, klasické dílo o čarodějnicích, ovlivnilo soudobé chápání ženské sexuality v letech 1500-1850. Ale jak víte – neměl jsem nikdy možnost jeho vhledu využít. Giovanni Nobile zmizel a já jsem skončil u neochotného vedoucího, jehož problémem byl zápach z úst a nezdravý zájem o baculaté studentky z prvních ročníků. Dokonce mě, poté co Nobile zmizel, vyslýchala policie. Přišli u něj v kanceláři na nějaké moje dopisy. Ale já jsem jim samozřejmě nemohl pomoci.“

Proti své vůli jsem usrkl kávu.

„Nebylo by ode mě správné tvrdit, že Nobile byl postrádán. Byl to uzavřený muž, takový, co se nejraději drží v ústraní. A po tom všem strašném, co se stalo, tak… abych to řekl, jak to je, mnozí o něm přestali mluvit. Ti, co ho znali osobně, ho měli rádi a respektovali ho. Ale domnívám se, že spousta studentů a kolegů se ho, zcela podvědomě, bála. Ano, bála! Pravděpodobně proto, že se obávali těch démonů, kterými se, v odborném slova smyslu, obklopoval. Oblast jeho zájmu byla sporná. Ano, řečeno naplno, děsivá. Zvláště mezi věřícími katolíky tady v Itálii, v Římě, přímo na vatikánské univerzitě.“

Někdo zaklepal na dveře. Nějaký muž s příliš velkými brýlemi strčil hlavu dovnitř. Když uviděl, že profesor má návštěvu, omluvil se. Aldo Lombardi ho přivolal nazpět: „Vittorio! Pojď, pojď! Vzpomínáš si, jak jsme mluvili o Bjornovi Belto z Norska? O tom archeologovi? Tak tady je. Bjorne, tohle je Vittorio Tasso, sémiotik, jeden z mých dobrých kolegů.“

Využil jsem příležitosti, odložil jsem plastový kelímek s kávou a zapomněl, že kdy existoval. Potřásli jsme si rukama a vyměnili si pár zdvořilostních frází. Četl jeden můj kritický článek o sémiotickém výkladu způsobu, jakým Vikingové používali znaky a symboly, který jsem napsal pro Archeology. Když odešel, pokoušel jsem se navázat nit: „Co se stalo s Giovannim Nobilem?“

„Ano, co se stalo?“ zopakoval Aldo Lombardi.

„Obvykle říkám, že byl posedlý. Narazil na ten prastarý pohanský rukopis – Proroctví anděla světla neboli Luciferovo evangelium, jak se mu říká – a zešílel z toho.“ Ponořil se do vzpomínek. „Co se ale stalo? Co se doopravdy stalo? Myslím, že dodnes nikdo neví, co se opravdu stalo. Stále si klademe otázky, na které nikdo nezná odpověď. Víme jen, že mnoho lidí zemřelo. Giovanni a jeho dcera zmizeli.“

Aldo Lombardi potřásl hlavou.

„Zemřeli? Oba dva?“ konstatoval jsem napůl tázavě.

„Pravděpodobně skončili svoje dny zapleteni do řetězů na dně Tyrhénského moře nebo zaliti do betonových soklů nějakého z mnoha dálničních mostů, které se tady v kraji tou dobou stavěly. Tragédie, nic míň. A to nejzvláštnější…“ zaváhal, hledal slova, „…to nejzvláštnější je, že hodně z toho, co se děje právě teď je jako odlesk toho, co se přihodilo před čtyřiceti lety. Jako by se historie opakovala. Jakoby odnikud se vynoří tentýž rukopis. Tatáž sekta… Vraždy…“

„Sekta? Chcete říct, že víte, kdo za vraždami stojí?“

„Nevím, kdo. Vím něco o sektě, která je do toho zapletená. Ale bereme to příliš rychle. K tomuhle všemu se vrátím.“

„Počkejte! Říkáte, že sekta, která měla prsty ve vraždě Giovanniho Nobileho a jeho dcery v roce 1970, je táž, která se po rukopise pídí dnes?“

„Všechno ostatní zní nepravděpodobně.“

„Čtyřicet let poté?“

„Bjorne, rukopis je starý přes čtyři tisíce let. Čtyřicet let není žádná doba.“

„Co se s rukopisem stalo v roce 1970?“

„Zmizel s Giovannim Nobilem.“

„To ale nemůže být tentýž rukopis, co skončil ve spárech kyjevské mumie!“

„Jiná verze? Opis? Jiná část? To budeme vědět, teprve až se podíváme na to, co jste našel vy. Máte s sebou rukopis?‘

„Samozřejmě že ne.

„Kopii?“

„Bohužel.“

Díval se na mě s očekáváním, napůl s úsměvem, jako kdyby úplně nevěřil, že říkám pravdu.

„Bjorne Belto, věříte v Boha?“

„Ne.“

„A co vy, Monique?“

Kývla. Pak napsala: „Nevěřím. Já vím.“ Slovo vím podtrhla. „Bůh a jeho andělé existují. Satan a jeho démoni také. Tak to je.“

„Pojďte, moji milí,“ řekl Aldo Lombardi. Zvedl se a nacpal do odřené kožené aktovky štos papírů. „Tak!“ Oblékl si šedivý kabát a na hlavu si posadil elegantní klobouk značky Borsalino, který visel na háčku mezi rohem místnosti a knihovnou. „Tato kancelář je příliš těsná a dusná.“

(2)

„Většina lidí – ať už křesťané, či nikoliv – má na Satana pokřivený pohled,“ prohlásil Aldo Lombardi a položil si klobouk na klín.

Seděli jsme na lavičce v tiché části Vatikánu, s výhledem na kupoli svatopetrské baziliky. Aldo Lombardi seděl zcela vlevo s koženou aktovkou na klíně, Monique uprostřed, já napravo. Stromy byly plné drobných ptáků a jejich švitoření. Listnaté koruny vrhaly na zem příjemné stíny. Turisté pomalu procházeli po stezkách, někteří s blaženými výrazy, jiní ponořeni v rozjímání, jako by konečně dosáhli cíle vnitřní pouti svých pochyb.

„Satanova funkce v Bibli není nás trestat či děsit,“ pokračoval Lombardi. „Všechno tohle přišlo později, ve středověku, kdy ho církev proměnila z padlého anděla s opelichanými křídly a vybledlou svatozáří ve zvířecí monstrum s rohy a ocasem. Satan byl celou dobu nástrojem Boha. Než církevní otcové a kněžstvo přetvořilo Satana na knížete zla, měl Satan jasně definovanou funkci, jež mu dal Bůh: pokoušet a vyzývat lidi podrobovat naši víru zkoušce. Pouze ti, kteří mají Ježíše ve svém srdci, dokáží vzdorovat svůdným slibům padlého anděla.“

„My ostatní, přízemní materialisté, děláme, co můžeme,“ řekl jsem tónem, o kterém jsem věřil, že Aldovi Lombardimu naznačí, že se jeho řečnění nebezpečně podobá kázání. To by bylo mrhání časem. Monique už spasená je a pro mě není žádná naděje.

„Satan je stejně tak součástí Boha jako zbytek stvoření. Rozhlédněte se! Technicky vzato se právě teď nenacházíme ani v Itálii, ani v Římě. Jsme ve Vatikánu. A stejně tak, jako je Vatikánský stát nejen nezávislou, ale i integrovanou součástí většinové společnosti za svými zdmi, je Satan nemyslitelný bez Boha. Když mi stěny kanceláře natolik zatemní myšlenky, že mi to znemožní pracovat, chodím se sem procházet. Tady, v Boží blízkosti, získávají moje myšlenky kyslík. Satan…“ řekl pomalu a zamyšleně, „Satan je v mých očích jednou z nejvíce fascinujících postav teologie.“

„Kdysi anděl,“ napsala Monique.

„Nejen anděl, ale archanděl… Vyhnaný z nebe! Jób ho nazývá jedním z Božích synů, členem Božího dvora.“

„Kníže pekel,“ napsala Monique.

„Postupem času, ano, postupem času. Ani v Bibli, ani v dějinách náboženství nefiguruje v žádném okamžiku jako nějaká pevně daná postava. Naopak. Satan jako vládce pekla vyvstává postupně.“

„Během mnoha staletí,“ dodal jsem.

„Stačí jenom číst Bibli. Satan se v Knihách Mojžíšových nevyskytuje. Koncept Satana ještě neexistoval.“

„Není had a Satan stejná postava?“

„Pozdější výklad.

„Tak odkud se vzal koncept ďábla?“

„Někdo by odpověděl, že Satan je teologická nutnost coby protiklad dobrotivého Boha. Jiní by hledali Satanův původ ve všemožných náboženstvích a mýtech. Židé ve vyhnanství se seznámili s učením íránského proroka Zarathuštry, zoroastrismem, které počítalo s ďáblem – kořenem zla – nazývaným Angra Mainju. Tahle zosobněná postava ďábla splynula s babylonskými králi, bůžky a starými duchovními mýty a zformovala našeho Satana. Vůbec poprvé je Satan jako představitel zla zmíněn v První knize letopisů, kde podněcuje Davida, aby uspořádal sčítání lidu. Slavný citát z knihy Izajáš o králi Babyloňanů byl už v prvním století po Kristu vykládán tak, že se týká ďábla.“ Podal mi jeden arch ze své aktovky:

I nejhlubší podsvětí je kvůli tobě rozrušeno, čeká na tvůj příchod, probudilo kvůli tobě přízraky všech vojevůdců země. Všechny krále pronárodů přimělo vstát ze svých trůnů. Ti všichni se ozvou a řeknou tobě: „Také jsi jako my pozbyl síly? Už jsi nám podoben! Do podsvětí byla svržena tvá pýcha, hlučný zvuk tvých harf. Máš ustláno na hnilobě, přikrývku máš z červů.“ Jak jsi spadl z nebe, třpytivá hvězdo, jitřenky synu! Jak jsi sražen k zemi, zotročovateli pronárodů! (Prorok Izajáš, kapitola 14, verš 9-12.)

„Tohle je pouze jeden z mála příkladů, jak představa Satana a pekla rostla prostřednictvím různých biblických citátů a výkladů. Tady je jiný příklad:“

A strhla se bitva na nebi: Michael a jeho andělé se utkali s drakem. Drak i jeho andělé bojovali, ale nezvítězili a nebylo již pro ně místa v nebi. A veliký drak, ten dávný had, zvaný ďábel a satan, který sváděl celý svět, byl svržen na zem a s ním i jeho andělé.( Zjevení Janovo, kapitola 12, verš 7-9.)

Monique mu ukázala svůj poznámkový blok: „Je Satan především křesťanská představa?“

„V žádném případě. Démony a zlými duchy se zabývali židovští vzdělanci ve stoletích mezi Starým a Novým zákonem, což bezpochyby ovlivnilo představu Satana v křesťanské Bibli. Staré mýty a primitivní představy o zlých duších splynuly se soudobými komplexnějšími znázorněními konkrétní postavy ďábla. Ale máte pravdu v tom, že v křesťanství se Satan zabydlel. Povšimněte si, o kolik ďábelštěji Satan vystupuje v křesťanském Novém zákoně. Ve Zjevení Janovu se potkáváme se Satanem apokalyptického kalibru. Satan se postupem času stává horším a zlejším. Celé to kulminuje ve stoletích poté, kdy byla Bible dopsána a kanonizována. Ve středověku se Satanova role prolíná s děsivou vizí knížete zla, jenž vládne vojenské tlupě démonů na zemi i na nebi.“

„Luciferovo evangelium je ještě starší než tohle všechno,“ podotknul jsem.

„A právě proto je pro chápání Satana o to důležitější. Spis pravděpodobně přispěl k formování raných mýtů o Satanovi.“

„Existují věřící, kteří se domnívají, že takováhle vedlejší kolej v rámci teologie může ospravedlnit vraždu? Bavíme se tu o rukopisu. O textu! Jsou to jenom slova! Slova!“

„Slova jsou mocná.“

„Tak mocná, že jsou kvůli nim extremisté ochotní zabíjet nevinné lidi? Nechápu to, opravdu ne.“

„Politováníhodný rys mnoha náboženství je, že lidi svádí k přesvědčení, že mohou jednat v zájmu svého boha. Křesťanští křižáci. Muslimští džihádisté. Židovští sionisté. Historie je plná příkladů lidí, kteří tvrdí, že jednají na místě svého boha a berou Stvořitelovo dílo do vlastních rukou.“

„Ale – vy tedy tvrdíte, že Luciferovo evangelium má přímou souvislost se Satanem? Přestože byl text napsán několik tisíc let předtím, než Satan vkráčel do vědomí proroků, kněžích a věřících?“

Tvář Alda Lombardiho se složila do poklidných záhybů. Jak obočí, tak chlupy v nose by bývaly potřebovaly zástřih. Vypadal jako stárnoucí učitel z polozapomenuté vesnické školy vašeho dětství.

„Bjorne. Vy nevěříte ani v Boha. Nejste náboženský člověk. Pro vás existuje jen to, co je vidět, co je vnímatelné smysly. Nejste otevřený záhadám bytí. Údivu… Jak bych vás mohi přesvědčit nejen o existenci boha a ďábla a jejich věčného boje, ale i o něčem natolik šokujícím, že by to otřáslo celým vaším pohledem na svět? Dokázal bych pohnout vaší nedůvěrou o jediný milimetr ve prospěch Boha a jeho podstaty?“

„Můžete to zkusit.“

Monique si nehlasně odkašlala do dlaně.

„To, co chci říct, Bjorne, není nic, co byste chtěl vědět. Jestli jsou moje velké obavy oprávněné, jsou tyto tři vraždy pouze bezvýznamný začátek.“ Podíval se vzhůru na svatopetrskou kupoli. „Řád celého našeho světa bude změněn. Chápete, co říkám?“

„Chcete říct, že Luciferovo evangelium je apokalypsa?“

„Máme důvod se domnívat, že Luciferovo evangelium, stejně jako Bible svatá, obsahuje předpověď, proroctví, které –“

Prudce si přitiskl dlaň na pravé ucho, jako kdyby ho tam zabolelo. Zaslechl jsem šumění hlasů v jeho naslouchadlu.

„Kde?“ vyrazil ze sebe. Další šumění. „Nejvyšší pohotovost!“ vykřikl do vzduchu. „Tři osoby zpozorovány u Viale Centro del Bosco!“

„O čem to mluvíte?“

„Pojďte! Rychle!“

Táhl Monique a mě s sebou po pěší zóně. Kousek za námi jsme uslyšeli auto, které přidalo plyn a pak prudce zabrzdilo. Otočil jsem se, ale výhled mi zakrývalo pár stromů. Slyšel jsem hlasité volání, nějací turisté vykřikli, někdo práskl dveřmi od auta.

„Dělejte! Dělejte!“ naléhal Aldo Lombardi a vlekl nás dál parkem.

Řím, květen 1970

Nejhorší byla ta bezmoc. Nevědět nic. Nemoct nic dělat.

Giovanni si zapálil dýmku, přestože seděl ve svátečním pokoji spolu s Lucianou. Sotva si toho všimla. Luciana chtěla zavolat na policii, jenže ona neslyšela závažnost a hrozbu v hlase toho muže. Pokud neuděláte to, co vám řekneme, profesore Nobile, vy ani vaše žena Luciana už Silvanu nikdy neuvidíte. Hlas v něm nezanechal žádné pochyby o tom, že by se varování nemělo brát doslova. Přesto to působilo proti přírodě, policii nezavolat. Souhlasil s ní. Navzdory všemu měla policie s tímto typem případů jistou zkušenost. Ale člověk nemůže nikdy vědět. Kdyby byl na věc nasazený nezkušený nebo příliš ambiciózní policejní inspektor, mohla by Silvana skončit jako oběť nekompetentnosti a ctižádostivosti.

„Myslím, že bychom tam měli zavolat,“ řekla Luciana.

„Neslyšela jsi, co jsem řekl?“

„Přesto.“

„Za to riziko to nestojí.“

„Tak co tedy budeme dělat?“

„Čekat.“

„Čekat?“

„Čekat!“

„Na co?‘

„Až se s námi spojí.“

„Čekat… A co se stane, až se s námi spojí, Giovanni?“

„Uslyšíme, co nám chtějí říct.“

„A s čím přijdeme my?“

Pokoušel se potlačit pocit, že ho Luciana z něčeho obviňuje. Z čeho? Nebuď hloupý, Giovanni. Z toho, že jsi bezradný. Neiniciativní. Slabý. Co by asi udělal otec? pomyslel si. Co by udělal Enrico?

„Nevíme, co chtějí.“

„Nemyslíš, že chtějí peníze?“

„Peníze?“

„Co jiného?“

„Proč by ze všech lidí na téhle zemi unášeli právě ji, kdyby chtěli peníze?“

„Možná si myslí, že jsme bohatí.“

„Ví, jak se jmenujeme. Znají naše telefonní číslo. Pak vědí také, kde bydlíme. Vědí, do jaké školy Silvana chodí. Docela určitě vědí, jakou máme práci. Vědí velice dobře, že nejsme bohatí.“

„Tak proč –“

„Já nevím“

Škubla sebou.

„Promiň. Neměl jsem v úmyslu… Omlouvám se. Ale já nevím. Nevím nic víc než ty. Ničemu nerozumím.“

„Panebože! Giovanni! Mohl by to být někdo z mých klientů?“

„Co tím myslíš?“

„Někdo, kdo není spokojený s prodejem nemovitosti.“

„A že by unesl Silvanu?“

„Myslíš, Giovanni? Že je to nějaký nespokojený klient který se chce pomstít.“

„Jistěže ne.“

„Stává se, že někdo prodá nebo koupí byt a je strašně nespokojený.

„Ale stejně. Stěží to bude důvod, aby unesl makléřovu dceru.“

Bella k němu přišla a položila si mu hlavu do klína. Podrbal ji za uchem. Luciana si došla pro sklenici vody. Zazvonil telefon. Oba sebou trhli. Podívali se na sebe.

„Giovanni…“

„Ano?“

„Ty to nezvedneš?“

Zvedl sluchátko. „Ano? Tady Nobilovi.“

„Giovanni, to jsem já, Umberto, neruším?“

„Umberto?“

„Jo, Umberto!“

„Ano?“

„Umberto Gialli! Nepoznáváš můj hlas?“

„Promiň, Umberto, jistě, jsem trochu mimo, ležel jsem na pohovce a zdřímnul jsem si, čekám telefon od někoho jiného.“

„Promiň, že jsem tě vzbudil. Chtěl jsem tě jenom informovat o vývoji věcí. Jestli to tedy nevadí.“

„Samozřejmě. O vývoji?“

„Vybalil jsem rukopis a udělal první hodnocení.

Chci jen říct, že je v naprosto neuvěřitelně dobrém stavu.“

„Fajn.“

„Zapečetění a skladování nemohlo být lepší. Materiál působí skoro jako nový. Nemyslím si ale, že by šlo o padělek.“

„To rád slyším, Umberto.“

„Není s tebou něco?“

„Nene, jen se mi trochu točí hlava. Jsem jenom rozespalý.“

„Dal sis loka?“

„Loka?“

„Jo? Na oslavu? Zasloužil by sis to!“

„To vůbec. Kdepak.“

„Mluvíš nějak jinak.“

„Jak jsem říkal, ležel jsem a spal.“

„Mluvil jsi s dottorem Rossim?“ Doktor teologie Salvátore Rossi byl děkanem fakulty.

„Ne, proč?“

„Stavil se tady hned potom, cos tu byl ty.“

„Kvůli rukopisu?“

„Něco s tebou chtěl probrat.“

„Ano?“

„Říkal, že ti zavolá.“

„Ohledně čeho?“

„Rukopisu, samozřejmě. Nevolal ti?“

„Ne.“

„Hodně mu záleželo na tom, aby si s tebou promluvil. Okamžitě.“

„Tak to určitě brzo zavolá.“

„Zastavíš se zítra?“

„U tebe?“

„No?“

„Nevím, jestli… zítra… jestli budu mít příležitost… možná budu muset odjet pryč…“

„Aha. Má to něco společného s rukopisem?“

„Ne, ne. Teda vlastně ano. Má.“

„Dobrá, nebudu tě zdržovat, Giovanni, máš toho určitě hodně na práci.“

„Díky, žes zavolal.“

„Zastav se za mnou, jakmile budeš zpátky.“

„Samozřejmě, Umberto, jen co budu moct.“

„Uvidíme se, profesore.“

Když zavěsil, zírala na něj Luciana široce otevřenýma očima. „Ví něco?“

„Umberto?“ Pokoušel si představit, jak telefonní rozhovor zněl pro Lucianu. „Volal kvůli rukopisu.“

„Rukopisu?“

„Toho, co jsem přivezl z Egypta.“

„Panebože, Giovanni, co jenom uděláme, co budeme dělat?“

Znovu si zapálil vyhaslou dýmku. „Budeme čekat. To uděláme.“

„Čekat na co?“

„Až se nám ozvou, to už jsem přece říkal.“

„Nemusíš se mnou mluvit tímhle tónem.“

„Promiň. Zkus to ale pochopit.“

„Pochopit? A co?“

„Silvana je nijak nezajímá, pokud nedostanou výkupné. Oni zavolají.“

„Ó, bože, Giovanni, co když –“ Nedokázala to dokončit.

„Co máš na mysli?‘

„Je jí teprve deset let. Deset let!

„Nemyslím si, že tu jde o něco – takového.“

„Jsi si jistý?“

„Oni chtějí peníze.“

„Jo. Peníze.“

„Budou se s námi muset spojit. Řekli, že se nám ozvou.“

„Kdy?“

„Já přece nevím kdy – promiň, ale já nevím o nic víc, než co ti říkám. Řekli, že se ozvou.“

„Ale jak dlouho budeme muset ještě čekat?“

„Nevím.“

„Musí přece vědět, že tady sedíme a… čekáme!“

„Zavolají určitě brzo.“

Zvedl se a šel k oknu. Auta projížděla kolem v kakofonii hluku. Normálnost pracovního dne teď působila cize. Urážlivě. Mladá dvojice zavěšená do sebe prošla okolo a oba se něčemu smáli. Jak se můžou smát? Mezi řadami aut se kymácel skútr. Chodci spěchali po chodnících a přes ulici. Auta brzdila a troubila. Všechno bylo jak dřív. Jen Silvana byla pryč. Kontrast mezi každodenností a dramatem, které je zasáhlo, ho popuzoval, zneklidňoval, děsil. Bella k němu přiťapkala a zaškrábala mu packou o nohu. Skrz okno sledoval policejní motorku, která se prodírala dopravou. Venku na schodišti se otevřely nějaké dveře. Nikdo z nich ani netuší, že je Silvana pryč. Odložil dýmku na okenní parapet.

„Chceš něco k pití?“ zeptal se.

„K pití?“

„Skleničku vína?“

„Ne, díky.“

„Nějaký drink?“

„Nemám žízeň.“

„Myslel jsem něco na nervy.“

„Myslím, že ne.“

„Ne, je to možná hloupé.“

Pohlédla na něj.

„Může to mít něco společného s tím rukopisem? Tahle očividná myšlenka ho nenapadla.

„Giovanni?“

„Myslíš Luciferovo evangelium?“

„Jo, neslyšel jsi, na co jsem se tě ptala?“

„Snažím se přemýšlet.“

„Co myslíš?“

„Není zas až tak cenné. Ovšemže ho lze prodat za spoustu peněz, pokud Luigi narazí na správné kupce, ale – ne. To je příliš absurdní. Ještě jsem nikdy neslyšel o někom, kdo by unesl dítě, aby získal výkupné ve formě starožitností a kulturních památek.“

„Ale je to možné?“

„Jistě že je to možné. Je to jen úplně – absurdní‘“

„Proč?“

„Takový skvost nelze prodat na trhu.“

„A kde je?‘

„Na univerzitě.“

„V tvé kanceláři?“

„U Umberta. Kvůli tomu volal.“

„Musíš jim ho dát.“

„Rukopis?“

„Jestli je to to, o co jim jde. Slyšíš mě?“

„Samozřejmě! Myslíš, že bych vystavil Silvanin vot nebezpečí pro nějaký starověký rukopis?“

Ta narážka se ho dotkla.

„Promiň, Giovanni. No jistě. Já to přece vím. Nemyslela jsem to tak. Odpusť mi.“

Přistoupil k ní a přitáhl si ji k sobě.

„Mám takový strach,“ zašeptala.

„To já taky.“

*

Šel do kuchyně a nalil si sklenici vody. Pod lavici zaběhl šváb. Giovanni snědl pár suchých rozinek a pak opláchl skleničku pod proudem vody a vrátil ji do kuchyňské skřínky. Bella zívla tak, jako by měla v úmyslu nahradit při basketbalovém zápase koš. Z kuchyně se odloudal do pracovny. Potřeboval si projasnit myšlenky. Úplně nahoře na štosu papírů na psacím stole – jako začarovaný formulář ztělesněného zla – ležel jeden z jeho starých seznamů démonů. Měl ho v plánu aktualizovat a sloučit s katalogem démonů tříděných podle náboženství. V tomto seznamu, založeném na Clavicula Salomonis, rozdělil 72 démonů do hierarchického pořadí. Nechal svůj pohled bezmyšlenkovitě klouzat po větách, které se před pár dny jevily jako důležité, ale které se teď zdály naprosto bezvýznamné a akademicky nesmyslné:

=== Soupis démonů ===

odvozený z Clavicula Salomonis s odkazy taktéž ke Clavis Salomonis a Pseudomonarchia

Daemonum

Sepsal Giovanni Nobile

Řím, červen 1969

Podle katalogu démonů Clavicula Salomonis (Dílo De rovněž známo jako Lemegeton. Spekuluje se (očividně nesprávně) o tom, že jak Clavicula Salomony, tak Clavis Salomonis byly Sepsány biblickým králem Šalamounem.) ze sedmnáctého stoleti – které o sobě prohlašuje, že je založeno na ještě staršim dile Clavis Salomonis (V překladu titul znamená šalamounův klič, zatimco Clavicula Salomonis se často označuje jako Menší klíček Šalamounův.) – jsou démoni rozděleni do posloupnosti králů, princů, vévodů, hrabat, markýzů, děkanů a jednoho rytíře (Furcas).

Dílo Pseudomonarchia Daemonum (Hierarchie démonů) bylo vydáno dříve než ClavicuIa Salomonis a poprvé bylo publikováno jako příloha k práci holandského okultisty a démonologa Johanna Weyera De praestigiis daemonum (Weyer odkazuj k rukopisnému zdroji a názvem Libor officiorum spirituum, seu Liber dictus Empto. Salomonis de principibus et regibus daemoniorum.) (1577).

Obě knihy obsahují všeobecně uznávané seznamy známých démonů – šedesáti osmi v Pseudomonarchia Daemonum a sedmdesáti dvou v Clavicula Salomonis (Démoni Vaasago, Seere, Dantalion a Andromalius jsou vynecháni.) – a knihy dále sdělují, kdy a jak lze démony vyvolat.

Tyto grimoáry – knihy černé magie – byly mimo jiné ovlivněny muslimským mysticismem a židovským kabalismem. (Jedním z překladatelů verzí, které kolovaly v moderních dobách, je britský okultista Aleister Crowley (1875-1947). Ke knižním dílům s největším inspiračním vlivem na kabalu a židovskou mystiku patři kniha Zorah, jež ve svých teologických, teosofických, mystických, mystických a kosmogonických komantářích ke knihám Mojžíšovým rozebírá témata jako Božská přirozenost, býtí duše, zrod vesmíru, hřích, spasení a teodicea. V židovské tradici se rovněž zmiňují díla jako Talmud (s Gemarou a Mišnou), halácha, hagada šel, pesach, tosefta. More nevuchim, Pírkej avot, Šluchan aruch a Tanja.) Démoni jsou tříděni takto (pořadí v hierarchii v závorkách):

KRÁLOVÉ: Bael (1) Paimon (9) Beleth (13) Purson (20) Asmodeus (32) Vine (45) *

Balam (51) Belial (68) Zagan (61) *

PRINCOVÉ: Vassago (3) Sitri (12) Gaap (33) * Stolas (36) Orobas (55) Seere (70)

VÉVODOVÉ: Agares (2) Valefar (6) Barbatos (8) Gusion (11) Eligos (15) Zepar (16) Bathin (18) Sallos (19) Aim (23) Bune (26) Berith (28) Astaroth (2) Focalor (41) Vepar (42) Uvall (47) Crocell (49) Alloces (52) Murmur (54) *

Gremory (56) Vapula (60) Flauros (64) Amdusias (67) Dantalion (71)

HRABATA: Botis (17) * Morax (21) * Ipos (22) * Glasya-Labolas (25) * Furfur (34) Halphas (38) Raum (40) Bifrons (4ž) Andromalius (72)

MARKÝZOVÉ: Samigina (4) Amon (7) Leraje (14) Naberius (24) Ronove (27) * Forneus (30)

Marchosias (35) Phenex (37) Sabnock (43) Shax (44) Orias (59) Andras (63)

Andrealphus (65) Cimejes (66) Decarabia (69)

DĚKANOVÉ: Marbas (5) Buer (10) Foras (31) Malphas (39) Haagenti (48) Caim (53) Ose (57) Amy (58) Volac (62)

RYTÍŘ: Furcas (50)

*) Vine je zařazen rovněž jako vévoda, Zagan, Gaap, Botis, Morax a Glasya-Labolas jako děkanové, Murmur a Ronove jako hrabata a Ipos jako princ.

Výbuch vzteku ho přiměl, aby archy zmačkal a mrštil jimi o zeď. Zvedl se tak prudce, až se mu zatočila hlava. Když se sebral vrátil se do obývacího pokoje k Lucianě. Posadil se. Pár minut pohledem sledoval béh vteřinové ručičky kolem ciferníku starých pendlovek. Luciana seděla a oddechovala. Zvuky z ulice pronikaly skrz okno. Tak ubíhal čas. Pokoušel se představit si Silvanu. Pláče? Je svázaná? Nebo už ji zabili a pohodili do zaprášeného příkopu podél nějaké opuštěné venkovské silnice? Leží, bledá a mrtvá, mezi rozbitými láhvemi od piva a prázdnými plechovkami od barev? Luciana šla na záchod. Pohledem sledoval mouchu, která bzučela pod stropem a poletovala sem a tam. Něco v hodinovém strojku pendlovek zaharašilo a zacvakalo. Luciana spláchla a vrátila se. Zapálil si dýmku, ale úplně na ni zapomněl a seděl s ní v ruce, dokud nevychladla.

„Jak to šlo v L‘ Aquile? Dobře?“ zeptal se.

Podívala se na něj nechápavě.

„V pondělí. Mělas zakázku v L’Aquile, ne?“

„Záleží na tom?“

„Jen se snažím zabít čas.“

„Všechno šlo, jak mělo.“

„Dobře. To rád slyším. Jela jsi s Enrikem?“

Znovu se na něj podívala. Něco v jejím pohledu…

„Ano. Říkala jsem ti, že s ním pojedu.“

„Sympatický chlapík.“

„Ano.“

„Pěkný.“

„Ano.“

„Máš ho ráda?“

„Je to můj šéf.“

„Ale máš ho ráda, ne?“

„Samozřejmě že ho mám ráda.“

„Chápu.“

„Co chápeš, Giovanni?“

„Nic. To je jen fráze.“

Pauza.

„Nemůžeme mluvit o Silvaně?“ řekla.

„Jistě.“

Dívali se na sebe a byli zticha.

*

Co se týče modlení, moc mu nešlo. To když byl mladší, modlil se večerní modlitbu každý den. Nepamatoval si, kdy nebo proč přestal. Nejspíš, protože se mu to zdálo nesmyslné. Jak by mohl Bůh – samotný Bůh! – zvládnout naslouchat všem těmhle modlitbám? A proč by ho to mělo zajímat? Nedal snad člověku svobodnou vůli? Proč by měl Bůh zasahovat do bídy bytí jen proto, že někdo ze zubožených lidských červů sepjal ruce a žadoní o pomoc?

Modlitba, pomyslel si Giovanni, je zoufalcovo volání o pomoc.

A já teď, přemýšlel, já teď Boha potřebuju.

Vrhl pohled na Lucianu. Na vteřinu ho napadlo, že by ji mohl požádat, aby se pomodlila s ním. Kvůli Silvaně. Ale ta myšlenka odumřela v témže okamžiku. Luciana nebyla nijak zvlášť pobožná. Když se spolu poznali, chodila do kostela každou neděli. S lety ale ztratila víru. Každopádně zápal. Kdyby ji vyzval k modlitbě, dokonce i teď, zírala by na něj prázdným pohledem. Tím si byl jistý. Vypadala tak silná, jak tam tak seděla. Přestože bylo vidět, že plakala. Jako kdyby shromáždila všechnu sílu, která jemu scházela. Nemůžu připustit, aby mě viděla při modlitbě, pomyslel si. Na modlitbu by určitě nahlížela jako na znak slabosti. Ubohosti. Navzdory všemu se neměl ve zvyku modlit. To až teď, v zoufalství, se obrátil k Bohu o pomoc. Není snad tohle ubohé? Ne. Nechtěl do toho Lucianu zahrnout. Stačilo mu jeho vlastní špatné svědomí. Nechtěl, aby ho viděla, ne při modlitbě. Šel na záchod a zavřel dveře. Opřel se zády o zeď a pozoroval sám sebe v oválném zrcadle. Obličej byl žlutavě šedý. Pamatoval si ke svému překvapení slova modlitby, kterou ho matka naučila, když byl malé dítě. Dříve než k spánku ulehnu, k Bohu své srdce, pozvednu, buď věčně chválen, veleben, za vše, co dals mi tento den… Nedokázal zadržet vzlyk. Pustil kohoutek, aby Luciana neslyšela, že pláče.… A jestli v čem jsem pochybil, prosím, abys mi odpustil. Odpotácel se k záchodové míse, padl na kolena, sklopil poklop a opřel si lokty o prkýnko. Sepjal ruce. A ty, můj Kriste Ježíši, můj Bože, dobro nejvyšší… Milosrdný Bože… vím, že nemám žádné právo žádat tě o pomoc… Nejsem hoden tvé milosti… ale vyslyš mě, milosrdný Bože, kvůli Silvaně, drahý, předrahý Bože, ne kvůli mně, ale kvůli Silvaně… je ještě dítě, nevinné dítě… netrestej ji za mou marnivost a pýchu… nedopusť, aby se moje slabost podepsala na Silvaně… milosrdný Bože, smiluj se nad malou Silvanou…

„Giovanni?“

Luciana stála ve dveřích.

Odtrhl od sebe propletené prsty, jako kdyby ho nachytala při něčem obscénním, ale zůstal na kolenou.

„Giovanni?“

Dívala se na něj vyděšeně.

„Já… jen.“

„Co… to tady děláš?“

Nepoznával její hlas.

„Udělalo se mi… trošku špatně.“

Někde v domě někdo spláchl, V trubkách to zašumělo.

„Musel jsem… zvracet.“

„Ty se modlíš?“

Voda syčela v odpadní rouře.

„Já… Luciano, já…“

Dál se nedostal.

„Giovanni, ty se modlíš?“

„Ano.“

„K Bohu?“

Podíval se na ni. K Bohu? Co je to za otázku? Ke komu jinému? Proboha, taková hloupá otázka! Ke komu si sakra myslíš, že se modlím, Luciano, myslíš, že Silvaně na pomoc přivolávám všechny ty svoje ďáblíky, to si vážně myslíš, že vyvolávám legiony démonů a duchů? Neřekl ale nic.

„Modlíšsek Bohu?“

Pauza.

„Ano.“

Rozplakala se. Vyškrábal se na nohy a objal ji.

„Nevím, co mám říct, Luciano, nevím, co mám dělat.“

„Nikdy Slívami nedostaneme zpátky, že ne?“

„Samozřejmě že ji dostaneme zpátky!“

„To proto se modlíš k Bohu. Víš, že se už nikdy domů nevrátí!“

Nevěděl, co by měl odpovědět.

*

Když Giovanni zašel do kuchyně, aby si uvařil kávu, seděla Luciana za kuchyňském stolem s velikým keramickým hrnkem čaje, ze kterého ještě neupila. Nepodívala se na něj, nic neřekla. Moucha narážela do okenního skIa. Luciana se zvědla a i s hrnkem odešla do obýváku Když byla káva hotová, nalil si šálek a sedl si na místo, kde předtím seděla. Židle byla pořád ještě teplá. Namočil kostku cukru do kafe a pak z ní tekutinu vysál až se mu cukr mezi rty rozpadl. Udělal správně, když nezavolal policii? Přemýšlel, jak osvobozující by bylo přenechat všechno profesionálům, kteří jsou s únosci zvyklí zacházet. Kteří vědí, co člověk má a nemá říkat. Jaká slova člověk při vyjednávání o rukojmích nesmí nikdy použít. Kteří poznají, zda jsou hrozby míněny, jen aby zastrašily. Nebo zda jsou smrtelně vážné. Ale Giovanni nemohl spoléhat na to, že únosci blafují. Ne, pokud byl Silvanin život v sázce. Kéž by si bývali řekli o peníze! To by byl klidnější. K jasně definované sumě by se každopádně šlo nějak postavit. Je to něco hmatatelného. Obyčejní zločinci volí cestu nejmenšího odporu. Ale Silvanini únosci nevypadali jako běžní zločinci. Neřekli si o peníze. Neřekli si vůbec o nic. Proč ne? O co jim šlo? Mohl to být rukopis? Mohl by ten starý spis být tak cenný? To sotva. Možná to nebyl rukopis sám o sobě, ale jeho obsah? Třeba tam je návod, jak najít poklad. Nebo něco náboženského. Ježíšův kříž a tělo? Svatý grál? Ne, na to byl rukopis příliš starý. Archu úmluvy? Nebuď bláhový, Giovanni! I kdyby rukopis vyzrazoval polohu babylonské královské pokladnice, je malý důvod věřit, že by přivedl vykradače hrobu na správnou cestu i o tolik tisíc let později. Popravdě řečeno, o hodně tisíc let později! Nechápal, o co únoscům jde. To je v Giovanniho očích dělalo ještě nebezpečnějšími, ještě nevyzpytatelnějšími. Kdyby šlo o peníze, neunesli by Silvanu. Pokud šlo ale o Luciferovo evangelium – prakticky vzato nečitelný starověký rukopis – co s ním u všech svatých chtějí dělat? Dokonce ani na ilegálním sběratelském trhu by jeho cena nebyla tak vysoká, že by to někoho přimělo unést nevinnou desetiletou holku jenom proto, aby si ho tím zajistil. Giovanni byl jen stěží schopen uvěřit, že by tu mohla být nějaká souvislost. Vzhledem k tomu všemu. Uvědomil si, že si kávu uvařil tak silnou, až ho z ní začíná pálit žáha. Říhl do dlaně. Hodiny ukazovaly už skoro sedm. Vylil zbytek kávy do výlevky a vypláchl hrnek vlažnou vodou. Pak poodešel ke kuchyňskému oknu a otevřel ho. Moucha vyletěla ven. Už je léto, pomyslel si. Kdyby se naklonil dostatečně daleko doleva a vystrčil hlavu trochu z okna, mohl by zahlédnout baziliku svatého Petra. Realitní makléř právě na tohle kladl velkou váhu, když byt kupovali. On to ale nikdy nezkusil. Vyjde to nastejno. Někdy, pomyslel si, je lepší žít ve víře než být konfrontován s pravdou.

XVIII.

Pronásledovatelé

Řím

10. června 2009

(1)

Auto – esúvéčko s kouřovými skly – na nás čekalo v bráně na Piazza di Santa Marta. Aldo Lombardi nás nahnal na zadní sedadlo a sám si sedl vedle řidiče. „Rychle, rychle!“ křičel. Řidič řádně protúroval motor, vycouval na ulici, pak prudce zabrzdil, zařadil jedničku, šlápl na plyn a rozjel se ulicí Via Aurelia. Pokoušel jsem se Alda Lombardiho zeptat, co se to děje, ale tiskl si ruku na svoje naslouchadlo a odbyl mě: „Pst, později, později.“ V Trastevere jsme několikrát projeli na červenou, než jsme souběžně se železničními kolejemi přejeli přes Tiberu a prohnali se spletí úzkých uliček. „Sledují nás?“ křikl jsem. Ani Aldo, ani řidič neodpověděli. Ruce se mi třásly tak hrozně, že jsem se musel chytit hlavové opěrky přede mnou. Monique seděla celá bledá a upřeně se dívala z okna; ukryla se uvnitř v sobě, zamkla dveře a zatarasila je komodou. Neodvážil jsem se podívat na tachometr. S lomozem jsme se řítili přes Piazzale Ostiense, pokračovali dál po Viale Aventino, minuli Circus Maximus a vynořili se za Koloseem. Teprve na Via dei Fori Imperiali zvolnil řidič rychlost.

Konečně se mi plíce naplnily vzduchem a já se mohl zeptat: „Profesore Lombardi! Co se to děje?“

Otočil se a pohlédl mi přímo do očí, „To jsou oni.“

„Jak mohou vědět, kde jsem?“

„Vědí.“

„Jak?“

„Později, Bjorne, později.“

Na Piazza Venezia jsme potkali dva policejní motocykly. Domníval jsem se, že je poslali, aby zastavili naši zběsilou jízdu městem, ale ukázalo se, že nás mají doprovázet dál.

„Jak jste mohl vědět, že nás někdo sledoval k Vatikánu?“ zeptal jsem se.

„Někteří z nich byli rozpoznáni.“

„Kým?“

„Později, Bjorne.“

„Takže vy víte, co jsou zač?“

„Jen částečně.“

„A odkud se vzalo tohle auto?“

„Bylo v pohotovosti.“

„Já myslel, že to byl jen takový váš nápad, abychom se šli projít do Vatikánu. A vy přitom máte náhodou připravené v pohotovosti auto?“

„Obávali jsme se, že by se něco podobného mohlo stát.“

„Obávali? Kdo?“

Vytáhl z ucha naslouchadlo. Z náprsní kapsy vylovil miniaturní mikrofon s vysílačkou. „Nechtěli jsme nic nechat náhodě.“

„S kým to komunikujete?“

„Později, Bjorne, probereme to později.“

Dva policejní motocykly nás za sebou protáhly skrz hustý provoz.

(2)

Kdo se vystavuje lásce, říkají Brazilci, vystavuje se utrpení. Já musím být srdcem Brazilec.

V životě jsem miloval pár žen. Ne vždycky to opětovaly. Když jsem studoval archeologií, bláznivě jsem se zamiloval do své profesorky. Grethe. Byla to kolegyně mého otce. Pokud vůbec někdy cítila něco víc než jen záblesk náklonnosti vůči mé osobě, dobře to skrývala. Byl jsem u ní, když zemřela. To bylo o mnoho let později.

Vždycky jsem přemýšlel, jestli to byla právě Grethe, kdo ve mně zažehl ten bláznivý zápal pro zralé ženy. Nebo jen rozfoukala doutnající žhavé uhlíky? Mariann. Nina. Karine. Vibeke. Charlotte. Dianě. Beatriz. Každému jménu přináleží obličej, vůně, dávka něhy. Monique…

Diane byla o hodně mladší než já. Výjimka. Potkal jsem ji v Londýně. Pár týdnů jsme byli spolu. Brzo už to bude deset let. Ještě jsem se z toho nedostal.

(3)

Později – v bytě, který nám Aldo Lombardi dal k dispozici – jsme se ve velkém pokoji sešli kolem jídelního stolu. Monique postavila vodu na kávu, já jsem nachystal šálky a talířky. Celou dobu mluvil Aldo Lombardi do telefonu a pusu si zakrýval rukou, abych neslyšel, co říká. Bez obav. Mluvil italsky.

Upíjel jsem kávu a snažil se uklidnit si nervy. Monique vytáhla pletení. Venku na zábradlí francouzského balkonu stál holub a vrkal. Popošel jsem k otevřenému oknu. Holub se zvedl a odletěl pryč. Dole na ulici stálo SUV a další dvě auta, zaparkovaná z poloviny na chodníku. Skrz odlesky na sklech aut jsem zahlédl obličeje. Aldo Lombardi ke mně přistoupil, díval se přes město a držel hrneček s kávou, jako by mu byla zima na ruce.

„Co jsou zač?“ zeptal jsem se a kývl dolů směrem k zaparkovaným autům.

„Nebojte se, jsou na naší straně.“

„Ale kdo to je?“

„Dávají na nás pozor.“

Profesor Aldo Lombardi s sebou vzal hrnek zpátky ke stolu, kde si Monique nechávala vyluhovat svůj bylinkový čaj. Zůstal jsem stát zády k městu a opíral jsem se o zábradlí. Za mnou, na otevřeném prostranství dole na ulici, se vzneslo hejno holubů. Monique popíjela čaj, aniž by se na někoho z nás podívala. Nesmyslnost a nepochopitelnost celé situace mě činila bezmocným a netečným. Někdo – bezpochyby titíž lidé, kteří zabili Christiana Keisera, Tarase Koroljova, Marii-Élise Monnierovou a bůhví koho ještě – mě dokázali tady v Římě vystopovat. A Aldo Lombardi je – neméně očividně – ve spojení s bezpečnostní skupinou, která mě sleduje. A hlídá. Obojí se mi zdálo stejně absurdní. Profesor Lombardi byl profesorem teologie, mírumilovný badatel, zabývající se slovy a myšlenkami.

Nebo to je celé zinscenované, abych naletěl? Nestojí Aldo Lombardi za dobře zrežírovanou divadelní hrou, jejímž jediným účelem je navést mě k tomu, abych uvěřil, že stojí na mojí straně?

„Proč jim tak záleží na tom, aby získali Luciferovo evangelium?“ zeptal jsem se. „Říkal jste něco o nějakém proroctví… sektě…“

„Navrhuju, abychom pokračovali později. Jste rozrušení a máte pochybnosti. To dost dobře chápu. Všechno, co jsem vám řekl, a všechno, co se děje, má ale svoje vysvětlení.“ Usrkl doušek kávy a odložil hrneček na stůl. „Teď se uklidníme, aby se všechno, co se seběhlo, a všechno, o čem jsme mluvili, mohlo usadit. Možná by vás osvěžilo malé zdřímnutí, pokud v tomhle vedru dokážete spát? A pak vás, jak nejlépe dovedu, zasvětím do pozadí událostí dnešního dne i uplynulých týdnů.“

(4)

Než jsem si lehl, zavolal jsem Thrainnovi na Island. Sdělil mi, že rukopis byl prozatím odložen. Na Skálholtu byla objevena dosud neznámá verze Ságy o Njálovi a vyžaduje si společné síly celého ústavu.

Pak jsem zavolal policejnímu inspektorovi Henrichsenovi do Osla. Inspektor poprvé mluvil optimisticky. S pomocí hotelových registrů v oblasti Osla a seznamů letenek leteckých společností – spolu s počítačovým programem tajné policejní služby – identifikovali deset mužů, kteří přiletěli ve středu dvacátého května do Osla se třemi různými leteckými společnostmi, bydleli v pěti různých hotelech a opustili Norsko – dva letěli s SAS do Kodaně, čtyři s British Airways do Londýna, čtyři s Lufthansou do Mnichova – v neděli sedmého a v pondělí osmého června. Kromě cestovního plánu mělo těch deset mužů společného ještě to, že cestovali pod falešnou identitou a že jejich stopy zmizely poté, co dosáhli příslušných cílových destinací. „Teď máme každopádně něco na práci,“ řekl Henrichsen. Mít něco na práci se očividně stalo jeho mantrou, iluzí, že se dostal zase o kus dál. Nikdy nepochopil, že ne každý takový malý krůček vede kupředu, že některé ho naopak uvádějí stále hlouběji v omyl.

Když jsem vklouzl do spánku, zdálo se mi ještě jednou o neznámé krajině pod velkým sluncem. Sen trval jen pár vteřin. Ale ta podivuhodná atmosféra se ve mně tetelila, ještě když mi Monique o hodinu později opatrně zatřásla ramenem.

XIX.

Satanův syn

(1)

Večerní slunce se právě chystalo zapadnout za siluety střech domů a kostelních kupolí Říma, když jsme se, Aldo Lombardi, Monique a já, znovu shromáždili kolem stolu v pokoji. Monique vyluštila křížovku v časopise, který si s sebou vzala z domova. Zážitky tohoto dne se jevily jako neskutečné, jako něco, o čem se vám zdálo, nebo co jste viděli ve filmu. Holub – pravděpodobně ten samý co předtím – hřadoval na zábradlí balkonu. Profesor byl mezitím venku a koupil další překapávanou kávu. Monique dala přednost bylinkovému čaji.

Aldo Lombardi si odkašlal a začal vyprávět:

„Někomu, kdo je nevěřící jako vy, Bjorne, se musí náboženské dimenze lidského bytí zdát nesmyslné. Chápu to. Ale víra v Boha – nebo v Satana – je založena na přesvědčení milionů lidí v průběhu tisíciletí. Proroci, kněží a filozofové se dobrali k takovému chápání Boha, na kterém my křesťané – a když na to přijde, tak i židé a muslimové – dnes zakládáme svoji víru.“

„Podobně chápali i Vikingové Odina a Řekové Dia.“

„Víra je uznáním Boží existence. Náboženství to celé vkládají do systému. Víra je vnitřní plamen, přesvědčení. Ale abyste pochopil, co se vám teď chystám vyprávět, musíte se pokusit naladit se na stav mysli věřícího člověka. Musíte na malou chvíli dělat, jako byste věřil, že Bůh existuje a je všemocným pánem všehomíra. Musíte se pokusit uvěřit, že Bůh se obklopuje dobrými pomocníky, anděly, a že někteří z těchto andělů se obrátili proti svému pánu a začali uctívat temnotu místo blaženosti.“

Zafoukal jsem do kávy, která byla pořád ještě horká a pálila na rtech. Monique seděla opřená v židli, pletla a poslouchala. Na své dvě horlivé jehlice nemusela vrhnout víc než občasný letmý pohled.

„Před dvěma tisíci let se stal zázrak a Boží syn přišel na svět,“ prohlásil Aldo Lombardi. „Oba víte, jaký význam Ježíš Kristus měl. Slova a činy, o které se s námi během svých pár let na Zemi podělil, stále ještě žijí v nás a s námi. Stvořil nový řád světa, nové náboženství, nový způsob chápání starých náboženství.“

Aldo Lombardi mluvil jako misionář, který hodlá obrátit pochybovače na víru.

„Bible pojednává o Bohu a cestě světla. Satan a jeho démoni jsou všichni vedlejšími postavami ve spise světla a milosrdenství. Jsou měřítkem zla a Boží milosti. Ale to, že Satan a padlí andělé nemají v Bibli nijak ústřední postavení, neznamená, že jiní proroci nezaznamenali Satanovu historii a jeho poselství. Stejně svědomitě jako spisovatelé a proroci sepsali Bibli, zapsal legion poslů temnoty historii zla, Satanovo poselství, oslavu temnoty. Svitky byly ukryty. Kněžstvo by tyto pohanské texty zničilo, kdyby se jim dostaly do rukou. Stejně jako Bible v nejranějších dobách existovala v mnoha variantách a exemplářích – více či méně přesných opisech starších textů nebo záznamů ústní tradice – vyskytovaly se i satanistické texty v četných verzích. Ale jeden za druhým byly vypátrány a zničeny. V době, kdy církevní otcové shromáždili biblické texty do jednoho autoritativního kánonu, existoval už jen jeden známý exemplář textu, který dnes nese název Luciferovo evangelium.“

Pohlédl jsem na Monique, zavrtěla se, aniž by se na mě podívala.

„Proč by měl tenhle jeden jediný text, Luciferovo evangelium, být v dnešní době brán vážně?“ zeptal jsem se. „Co ho dělá tak nebezpečným?“

„Někteří by možná tvrdili, že satanská bible sama o sobě je nebezpečná, protože dává vymykajícím se a ztraceným duším cíl, směr, jednoznačné poselství, které velebí egoismus před láskou k bližnímu, zlo před dobrem, temnotu před světlem. Čím by bylo židovství a křesťanství bez Bible? Čím by byl islám bez Koránu?“

„Tuším nějaké ale?“

„To, co víme o Luciferovu evangeliu, je, že kodex se skládá z rozdílných elementů. Textových pasáží, alegorií, bajek, chvalozpěvů, předpovědí a zjevení. Navíc obsahuje magické symboly, které nám připadají nepochopitelné, ale které mohou obsahovat odpovědi na mnohé z otázek a mystérií života a smrti. Komusi se podařilo v symbolech vyložit kalendář. Nejspíš znáte mytologii kolem roku 2012?“

Monique vystřelila ruku nahoru, jako by byla školačka. Napsala: „Svět se změní.“

„Na základě studia starých textů a věšteb – všeho, od biblických proroctví po tradice mayské kultury – se toho roku stane něco epochálního. Ale co? Někteří hovoří o armagedonu, zániku země a Ježíšovu vzkříšení.“

„Nové poznání,“ napsala Monique.

„Podle legendárního mayského kalendáře započne tohoto roku nový cyklus, velká změna v řádu světa. Někteří předpovídají, že se magnetické zemské póly vymění. Jiní věří, že se Země začne otáčet na druhou stranu. Nebo že se k Zemi opět přiblíží údajná planeta Nibiru, které jeden oběh kolem Slunce trvá 3661 let. Možná se otevře průchod mezi paralelními dimenzemi. Ano, prostě… rok 2012 je magický a fantastové různého druhu se předhánějí ve vytváření všelijakých teorií a fantazijních věšteb o tom, co se stane.“

„Předpokládám, že Luciferovo evangelium nabízí ještě nějakou další teorii.“

„V jednom ze spisů historika Sozomena z pátého století je citován tři sta let starý opis kodexu. V jedné pasáži se odkazuje k něčemu, co se má stát za 1 647 000 dní. Tedy v naší době.“

„A co že se to má stát – v naší době?“

„V Novém zákoně nacházíme podobné – snad jen alegoričtější – zobrazení v Zjevení Janovu:

Kdo má rozum, ať sečte číslice té šelmy. To číslo označuje člověka, a je to číslo Šest set Šedesát šest (Zjevení Janovo, kapitola 13, verš 18.)

Číslo 666 je mystické. Během let se kolem výkladu tohoto čísla vyvinula celá pseudověda. Přečtěte si například jenom, co o čísle 666 napsal náš přítel Giovanni Nobile v jednom ze svých textů.“

Podal mi na stroji psaný arch papíru v plastovém obalu:

Mnozí se domnívají, že Číslo šelmy ve Zjeveni Janovu – 666 – je čiselný kód

pro nenáviděného císaře Nerona. Symbolika kolem čísla 666 se pravděpodobně zakládá na špatném výkladu babylonského klínového písma. Když měli Babyloňané kódem zapsat jméno svého boha Marduka, napsali posvátné číslo 3661:

Židé v babylonském vyhnanství četli číslo špatně. Když pochopili, že ty tři klíny reprezentují babylonského boha, nepřítele Židů, vykládali číslo, jako by tam stálo 666. Neovládali babylonskou matematiku a směšovali navíc číslice se svými hebrejskými znaky. Židé tedy četli klínovou číslici 3661, jako by tam stálo 666. Ale klínový zápis tohoto čísla neznamená 666. Jelikož mezopotamská matematika vycházela z šedesátkové soustavy (založené na čísle 60) a jednotlivé řády se udávaly pomocí čárky, měl se zápis 1, 1, 1 číst jako 3661. První klín v systémové pozici představoval číslo 3600, další klín znamenal 60, ten poslední 1. Takto byl tajný číselný kód babylonského boha Marduka, 3661, přetvořen na šelmu ve Zjevení: 666.

A takto ovlivnila rozvinutá babylonská matematika židovskou a křesťanskou mytologii.

„Té matematice sice zrovna moc nerozumím, ale princip v každém případě chápu.“ Podal jsem arch zpátky profesorovi. Pokračoval:

„Staré spisy říkají, že kníže zplodí s lidskou nevěstkou syna a tento princ se stane mocným vládcem nad všemi světovými zeměmi a říšemi.“

„Satan bude mít syna se ženou? Nevěstkou? Luciferovo evangelium obsahuje proroctví o tom, že Satan – v roce 2012 – oplodní prostitutku, která mu porodí syna, jenž se ujme panství nad světem?“

„Tak stojí psáno. Zneuctění božího oplodnění Panny Marie. Přestože text byl napsán 2500 let předtím, než se Ježíš narodil. Neříkám, že proroctví je pravdivé, jen z něj cituji. Do roku 2012 zbývá méně než tři roky. Není nijak pošetilé se domnívat, že ti, kdo tady zabíjejí, aby rukopis získali, mají náboženský motiv.

Potřebují ten text, aby mohli dovršit proroctví.“

Mrknul jsem na Monique, abych viděl, jak zareagovala. Pletení si vyžadovalo, celkem pochopitelně, její plné soustředění.

„Miliony lidí jsou přesvědčeny, že Ježíš Kristus vstane z mrtvých, aby soudil živé a mrtvé,“ řekl jsem. „Touhle optikou není o nic méně pravděpodobné, že se vrátí i Satanův syn, Antikrist.“

„Kde máte rukopis, Bjorne?“

Otázka byla pochopitelná a na místě. Jakožto teolog a vědec chtěl samozřejmě Aldo Lombardi starý a senzační rukopis zkoumat. Přesto úhrn všeho – jeho horlivost, aby mě dostal sem do Říma, lidé od ochranky, připravení k činu, a všechna ta vysvětlení a tvrzení – způsobil, že jsem si nebyl jistý jeho pohnutkami.

„Rukopis je v bezpečí.“

„Je důležité, abyste ho předal někomu, kdo ho dokáže uchránit a vyložit. To ale samozřejmě víte. Je mi jasné, že na rukopis dáte pozor. Že ho nevydáte jen tak někomu.“

Snažil se, bez úspěchu, potlačit svoji zaraženou horlivost. Venku, někde v lese věžiček, věží a kaplí, jsem zaslechl kostelní hodiny, které poněkud podivně odbily jen jednou jedinkrát. Okamžitě jsem k nim pocítil sympatii. Tak jako já si žily ve svém vlastním světě. Představil jsem si, jak Řím hučí netrpělivou dopravou, nadšenými turisty, nadrženým holubím vrkáním, modlitbami kněží, mnichů a jeptišek a vzdechy lásky zpoza zavřených okenních žaluzií.

„Mohl byste mi,“ řekl Lombardi trpělivě, „prokázat laskavost a vzít v úvahu možnost, že mám pravdu? A pokud mám pravdu a nejsem náboženský fanatik, a pokud Satanův syn přijde za tři roky na svět, aby rozvrátil všechno dobré, co tady na zemi zasil Ježíš, nebylo by v zájmu všech, ano, dokonce i zájmu ateistů, ho zastavit? Zabránit tomuto zlu?“

Chystal se mě chytit do svých rétorických pavoučích sítí, a tak jsem se vyhnul odpovědi. Setkal jsem se ale s jeho pohledem a neuhnul.

„Pamatujete si, jak jsme mluvili o ztraceném Evangeliu podle Bartoloměje?“ zeptal se. „Byl jedním z Ježíšových dvanácti učedníků a jmenovitě uvádí deset démonů: Chalkaturu, Charutha, Dutha, Graphathase, Hoethru, Meliotha, Mermeotha, Nephonose a Onomatatha. Ale ten desátý – Salpsan – je z nich nejzajímavější. Jako jediný je v novozákonním apokryfním spise – Otázky Bartolomějovy – jmenován jako Satanův syn.“ Posunul přede mě kus papíru:

A já [Satan] jsem probudil svého syna Salpsana a hledal jsem radu, jak bych mohl zraditi muže, který dopustil, abych byl svržen z nebes. (Z Otázek Bartolomějových. Úryvek ze ztracených textů existuje v řečtině a latině a převypravuje hovory mezi Ježíšem a apoštoly.)

*

„Bjorne,“ řekl Aldo Lombardi, „Je ve vaší moci zabránit tomu, aby se Satanův syn vrátil na zem.“

Stejně jako všichni, kteří jsou posedlí nějakou vizí netušených rozměrů, byl i profesor Aldo Lombardi natolik pohlcen proroctvím rukopisu, že mu šílenství jeho bludu nedocházelo.

„Já jsem jen bezvýznamný nástroj v boji za Ježíše Krista,“ řekl. „Představuju ale i něco většího. Reprezentuju ty, kteří chtějí všemi prostředky zastavit Antikrista. Jsme skupina mužů – kleriků, věřících, mnichů, teologů, dobrých lidi Bjorne, dobrých lidí! – kteří si předsevzali, že zabrání Satanovým úmyslům. Abychom mohli Satana zastavit – a zabránit jeho stoupencům z masa a krve, aby nalezli nevěstku, kterou potřebuje, aby mohl dokonat svůj záměr a přivést svého syna na svět – musíme znát jeho plány. A proto musíme přečíst proroctví. Kompletní.“

Mezi řádky leželo nevyslovené aleluja.

„Potřebujeme rukopis, Bjorne. Stejně tak jako Starý zákon položil základ příchodu Ježíše Krista, otevírá Luciferovo evangelium cestu Satanovu synu. Tím, že budeme proroctví znát do detailu, budeme připraveni zabránit tomu, aby se naplnilo. Satanovi učedníci potřebují rukopis, aby dokonali vůli temného knížete.

Tak jako Pán potřeboval Pannu Marii, je i Satan závislý na dobrých pomocnících tady na zemi. Bojujeme za něco, čemu věříme. Jsem si jistý, že vy, nejvíc ze všech, pro to máte pochopení. Spoustu let jsme čekali, až se Luciferovo evangelium objeví. Systematicky jsme byli v kontaktu s děkany a profesory na fakultách při předních univerzitách, s výzkumnými ústavy a muzei po celém světě. A tak jsme se dozvěděli, kousek po kousku, o nálezu restaurátora Tarase Koroljova, paradoxně ne z Kyjevskopečerské lávry, ale od našeho kontaktu na univerzitě v Oslu.“

Zahleděl se na mě.

„A tehdy jsem vám začal telefonovat.“

(2)

Ohromeně jsem strnul a zíral na profesora.

Zatímco jsem se ještě pokoušel strávit výroky o Satanovu synovi, došlo mi, že ten záhadný muž, který mi volal poté, co jsem se vrátil z Kyjeva – a který mě vytrvale trápil až do chvíle, kdy policie zabavila můj mobil – byl Aldo Lombardi.

Měl jsem asi poznat jeho hlas. Nebo ne? Kolik lidí rozpozná hlas někoho cizího, s kým mluvili jen po telefonu?

„Vypadáte překvapeně. Dobrá, a teď si představte moje překvapení, když jste najednou jednoho dne vy kontaktoval mě a vyptával se na Giovanniho Nobileho!“

Chtěl jsem mu říct, že jsem nikdy nevolal jemu, ale že jsem byl z ústředny přepojen na někoho, o kom předpokládali, že by mohl něco vědět o Giovannim Nobilem. Srdce mi ale bušilo tak silně, že jsem se bál, aby mi neselhal hlas.

Monique složila pletení do klína a pohlédla na nás.

„Jak jste se dozvěděli, že mám rukopis?“ zeptal jsem se nakonec.

„Jeden z našich kontaktů nám dal potom, co jste se vrátil z Kyjeva, tip.“

„Trygve Arntzen!“

Čistý dohad. Z výrazu tváře profesora Lombardino jsem ale poznal, že jsem trefil do černého.

„Nikdy neprozrazujeme identitu našich zdrojů.“

Očividné ale nemáte žádné zdroje v Ústavu Arniho Magnússona, pomyslel jsem si spokojené. Proto ani nikdy nepřišli na to, že jsem byl na islandu.

Monique se chopila svého zápisníku, jako by byla připravená načmárat nějaké otázky, ale nenapsala ani slovo. Podezíravě hleděla na profesora Lombardiho.

Když jsem na ni pohlédl, sklopila zrak.

„Musíte být unavení,“ řekl profesor „Pojďme si vychutnat pořádný noční spánek. V rozhovoru budeme pokračovat zítra.“

Monique ani já jsme mu nepopřáli dobrou noc.

Profesor Aldo Lombardi se omluvil, formálně a upjatě, posadil si svoje borsalino na hlavu a opustil nás.

Nevím, proč mi dělá potíže lidem důvěřovat. Možná je to kvůli mámině zradě. Nebo tátové. Moje dětství přede mnou stojí jako jedno falešné slzavé údolí. Možná jsem ale svoje vzpomínky překroutil já sám. To poslední nevylučuji.

(3)

„Ty mu nedůvěřuješ?“ napsala Monique do svého bloku.

„A ty?“

Přesunuli jsme se od jídelního stolu do salonku. Nalil jsem si sklenici červeného. Kuchyňské okno a francouzský balkon byly otevřené. Bytem profukoval příjemný vánek.‘

Vzal jsem její blok a pero a napsal: „Myslím, že byt je odposlouchávaný.“

Rozhlédla se, kousla se do spodního rtu a pokrčila rameny. „Ta sekta……“ napsala a za ta dvě slova dolnila dlouhou řadou všeříkajících teček.

„Jakmile mi profesor poprvé zavolal, anonymně, byl jsem přesvědčen, že je jedním z nich“ napsal jsem!

Už jenom to, že jsem svoje slabé podezření uchopil slovy, způsobilo, že se můj neklid stal mnohem konkrétnějším.

„Celé to je absurdně logické,“ pokračoval jsem.

„Hraje roli našeho ochránce. Ale ve skutečnosti může být velmi dobře jedním z nich.“

„Aldo? Nikdy!“ napsala Monique.

„Celá ta historie s Giovannim Nobilem mohla být vymyšlená, jenom abych se chytil do síté Alda Lombardiho.“

Pero nechala ležet.

„Stejně to ale nechápu,“ napsal jsem. „Prostě nedokážu uvěřit, že by muž jako Aldo Lombardi mohl být zapletený do tří vražd.“

„Nemožné! Nemá v tom prsty!“

„Něco je tady ale špatně. Strašně špatně.“

Zvedl jsem se, poodešel k francouzskému balkonu a podíval se na Řím. Na nebi blikalo letadlo. Monique přišla za mnou. Beze slov jsme stáli v otevřeném okně.

„Přesto si myslím, že bychom odtud měli zmizet,“ napsal jsem do jejího bloku. „Pro jistotu.“

„Kam?“

„Prostě pryč! Dokud nebudeme na sto procent vědět, komu můžeme věřit.“

„Počkejme! Uvidíme, co se bude dít!“

Zavrtěl jsem hlavou.

„Tak co tedy budeš dělat?“

„Nejdřív musím vyzvednout Koblížka z garáží.

Pak odjedeme z města a najdeme si hotel.“

„Blok je sledován!“

„Já vím. Vidíš tu dodávku tam dole? Tu s tmavými okny? Stojí tu od té doby, co jsme přijeli“ Kývl jsem směrem k jednomu zařízení v rohu u stropu. „Senzor! Zaznamenává buď pohyb, nebo tělesnou teplotu.“

„Všimnou si toho! Když opustíme byt.“

„Proto tu musíš zůstat. Já se pak vrátím a vyzvednu tě.“

Chytila se mě za zápěstí, jako by mě chtěla zadržet. Pokusil jsem se ji uklidnit. Energicky zavrtěla hlavou a svírala mě. Vysvobodil jsem se a napsal: „Neměj strach. Dobře to dopadne. Vrátím se. Všimla sis toho okna na schodišti ve druhém patře? Odtud je možné vyšplhat na římsu, která vede k požárnímu žebříku. Ze zadního dvora se dá vyjít do jedné z bočních uliček.

Nemůžou sledovat celou čtvrť.“

Nepřestávala vrtět hlavou.

„Pošlu ti esemesku, až vyzvednu Koblížka a budu se blížit. Naberu tě pak dole na ulici. Ne přímo před domem. Musíš vylézt oknem, přejít po římse a počkat na mě v zadní ulici!“ Při kreslil jsem tam optimisticky smajlík.

„Myslím, že si půjdu lehnout,“ řekl jsem nahlas a přehnaně zřetelně jsem zazíval.

Do Moničina bloku jsem napsal: „Odhaduju, že to k parkovišti bude trvat tak dvacet třicet minut. Takže zpátky bych měl být tak za tři čtvrtě hodiny. Maximálně za hodinu. Sleduj mobil! Uvidíme se brzo!“

Bjorne! řekla jen pomocí rtů,

V jejím pohledu jsem zahlédl odraz všeho hrozného, co se může stát.

(4)

Zcela nehlučně jsem vyšel z bytu a proplížil se dolů po schodišti. Ve druhém patře jsem vzal za kličky u okna na dvůr. Když jsem ho otevíral, panty zavrzaly. Naštěstí byl dvorek prázdný. Nahoře na hromadě pneumatik seděla kočka a pozorovala mě. Připomínala mi Sira Francise.

Vyšplhal jsem se na římsu. Široká byla zrovna tak akorát. Konečky prstů jsem se zachytil v úzké spáře přímo nad hlavou. Tím jsem si vytvořil iluzi, že mám něco, čeho se můžu držet. Soustředil jsem se na omítku pár milimetrů od špičky nosu. Kdybych třeba jen otočil hlavou, stáhlo by mě to dolů k zemi. Dobrá. Byl by to pád jen z výšky tak tři čtyř metrů, ale popravdě to na jednoho ubožáka se strachem z výšek a se sklony k závrati bylo dost vysoko.

Krok za krokem, jeden úder srdce za druhým, jsem balancoval mezi oknem a požárním žebříkem. Římsa vlastně nebyla zas až tak úzká. Určitě měla přes třicet centimetrů. Jenom to tak prostě nepůsobilo.

Žebřík vydával naprosto příšerný kravál, když jsem ho uvolnil a lezl po něm dolů. Pátral jsem po tvářích za okny.

Nikdo.

Dokonce i kočka už byla pryč.

Z tiché čtvrti jsem rychle sešel na rušnou hlavní ulicí. Provoz dodával světu nádech normálnosti. Popoběhl jsem směrem k podzemnímu parkovišti, kde jsem zanechal Koblížka. V pouličních kavárnách vysedávali Římané a turisti a popíjeli caffe latte a víno. Řím se s večerem chystal probudit k životu.

Ve vstupu do budovy garáží jsem zaplatil parkovací lístek. Po schodech jsem sešel do třetího podzemního poschodí. Koblížek v celé svojí růžovopuntíkaté kráse loajálně vyčkával tam, kde jsem ho zaparkoval, zaklíněný mezi fiestou a Toyotou HiAce. Na okamžik jsem si představil, že jsem klíčky zapomněl v bytě a že pro ně budu muset zpátky, ale naštěstí byly v kapse.

(5)

Moje kroky vydávají mezi vším tím betonem dutou ozvěnu. Existuje něco prázdnějšího než podzemní garáže bez lidí?

Když se chystám odemknout dveře a tápavě v přítmí šátrám po klíčové dírce, zaslechnu, jak se na dodávce zaparkované vedle mého auta otevírají posuvné dveře. Nestihnu ani dostat strach. Udělám krok stranou a v tom do mě někdo zezadu strčí. „Pardon,“ řeknu automaticky. Cítím, jak mě chytají něčí paže.

Napůl se otočím, ale nedokážu zahlédnout, kdo to je. Volám o pomoc. Vyšlu úder do prázdna. V panice se pokouším vzdorovat. Jsou silnější než já. Přesto se mi v zoufalství povede se jim vytrhnout. Rozběhnu se pryč mezi auty a křičím o pomoc. Je ale pozdě večer a nikdo jiný tu není. Slyším jejich kroky a vidím stíny, které vrhají na betonové zdi. „Opri!“ řve hlas v cizí řeči.

Když jsem byl v pubertě, dokázal jsem šedesátku uběhnout stěží za jedenáct tři. Nohy jsem měl moc těžké. Stejně tak to cítím i teď. Utíkám pryč, nejrychleji, jak dokážu, ale jsou přímo za mnou. Kdyby jen přijelo nějaké auto, byl bych zachráněn. Běžím k spirálovému výjezdu z garáží.

Odnikud se najednou vynoří muž a zablokuje mi únikovou cestu. Vběhnu mu přímo do náručí. Ostatní jsou v mžiku za mnou. Někdo mé zezadu popadne. S řevem se pokouším osvobodit. Vrazím loket do něčího břicha a divoce kolem sebe mlátím. K malému užitku. Je jich víc a jsou silnější. Nějaká ruka mi na obličej přitiskne vlhký hadr. Silně páchne. Ostrá bolest mi projede dutinami a jako ostnatý drát se mi protáhne hlavou a plícemi. Sotva zaregistruju, že mé při pádu někdo zachytí.

XX.

Mnichové

(1)

O Salutaris Hostia quae caelipandis ostium…

Neměl jsem ani ponětí o tom, kolik času uběhlo, když jsem, jako z nějakého nekonečně vzdáleného místa, odněkud z druhého konce vesmíru, zaslechl tóny gregoriánského chorálu.

Bella premunt hostilia, da robur,fer auxilium…

Monotónní zpěv vplouval do mého vědomí a vyvolával snové obrazy mnichů v kápích v dávných klášterech. Viděl jsem stovky mnichů bez tváří, kteří proudili kolem postele, na které jsem viděl ležet sám sebe, nahého a prochladlého, v opuštěné katedrále, kam skrz vitráže v oknech dopadalo světlo.

Uni trinoque Domino sit sempiterna gloria, qui vitam sine termino…

Vícehlasý zpěv se postupně rozplýval, až jsem byl se zavřenýma očima schopen identifikovat sbor mužských hlasů, které deklamovaly, spíše než zpívaly.

Nobis donet in patria…

Zasténal jsem. Mozek mi bolestí hlavy nabobtnal. Každopádně mi to tak připadalo. Točila se mi hlava, bylo mi špatně a byla mi zima. Bylo mi úplně příšerně! Pálilo mě v nose a v krku. Kdykoli jsem se nadechl naplnily se mi plíce žíravou kyselinou. Rozkašlal jsem se. Z pronikavé nasládlé vůně se mi udělalo nevolno. Chvilku mi trvalo, než jsem ji dokázal zařadit. Kadidlo! Pokusil jsem se otevřít oči. Na vnitrní straně lebky se mi stáhl pás ze žhavé oceli. Na několik vteřin nebo minut jsem upadl do pohodlného bezvědomí. Když jsem přišel k sobě, muži pořád ještě deklamovali svou monotónní píseň.… Audi, benigne Conditor, Nostras preces cum fletibus… Konečně jsem dokázal pootevřít oči. Nepovedlo se mi ale zaostřit. Muži, co kolem mé v kruhu stáli, se rozpouštěli v neostrých, rozpitých konturách. Pokoušel jsem se zjistit, kde jsem a co se stalo. Pamatoval jsem si, že jsem byl v Římě, ale ne proč. Pamatoval jsem si Monique, ale už ne, co byla zač.

A pak jsem si najednou vzpomněl.

Na všechno.

Aldo Lombardi. Byt. Útěk. Muži v garáži.

Kde to jsem? Opakovaně jsem mrkal očima, silně a rychle, v poněkud neúspěšném pokusu vidět ostře a pochopit, co se děje. Je tady Aldo Lombardi? Je součástí tohohle? Co se stalo s Monique? Dostali ji také?

„Monique?“

Otázka explodovala v záblesku bolesti.

Velice pomalu jsem začal zaostřovat. V kruhu kolem mě stálo devět mužů. Nepoznával jsem žádný z obličejů. Všichni měli na sobě šedé obleky. Stáli s přivřenýma očima a předváděli absurdní hromadnou modlitbu. Nebo co to bylo.

„Kdo jste?“ O… e. Jazyk mi ještě úplně nesloužil.

Místnost byla obrovská, téměř hala, s vysokým klenutým stropem a s malovanými výklenky na stěnách.

Pokusil jsem se zvednout na loktech, ale zjistil jsem, že jsem připoutaný. Teprve teď jsem si všiml, že jsem nahý. Úplně nahý. Moje bílá kůže působila na bílém prostěradle, na kterém jsem ležel, křehce a průhledně.

Nahý.

Nahý jako Christian Keiser. Jako Taras Koroljov.

Jako Marie-Élise Monnierová.

Nahý a připoutaný k lůžku pokrytému bílým prostěradlem.

Zděšeně jsem začal trhat hedvábnými šňůrami, kterými jsem byl spoutaný. Z úst mi uklouzlo několik hrdelních vzlyků.

(2)

Náhle přestali muži deklamovat. Při absenci zvuku se moje situace zdála ještě děsivější. Muži v kruhu kolem mě ustoupili o krok. Zaslechl jsem, jak se otevřely dveře, a zaregistroval jsem, rozostřeně, muže, který vstoupil do místnosti.

„Pane Beto.“

Ta dvě slova prozradila náznak přízvuku. Vstoupil mi do zorného pole. Bylo mu kolem šedesátky, možná víc. Vlasy a pečlivě pěstěné vousy byly stříbrošedé. V jeho světle hnědých očích jsem vytušil tvrdý záblesk.

„Pane Belto…“

Povedlo se mu, že moje jméno znělo jako skrytá hrozba. Mister Belto… Konečky prstů tiskl k sobě.

Nehty měl dlouhé a ostré. Jakoby ženské. Nestoudně klouzal pohledem po mém nahém těle. Ostatní muži stáli tiše, nehybně. Jejich pohledy byli obráceny vzhůru, do vzduchu, pryč ode mě, pryč od tohoto muže, který právě vstoupil do místnosti.

Přistoupil o krok blíž.

„Kdo jste?“ vykřikl jsem, jako bych si ho chtěl udržet od sebe.

Kdyby prohlásil, že je sám Satan, vůbec by mě to nepřekvapilo.

„Jsem svého svatého řádu Primus Pilus.“

„Cože?“

„Slyšel jste mě.“

„Nemám ani v nejmenším ponětí, o čem to mluvíte.“

„Neřekli vám, kdo jsme?“

Ostrým nehtem ukazováčku mi vyryl do kůže rýhu od hrdla až dolů k pupku. Ten palčivý dotek působil obscénně, barbarsky, jako kdyby jedním jediným ladným pohybem rozpáral moje tělo a obnažil moje vnitřnosti.

Zavřel oči. „In nomine Magna Dei Nostri Satanas.“

Muži v kruhu kolem nás slova zopakovali. Byli bez výrazu, jeden jako druhý.

Položil mi ruku na prsa, přímo na srdce, jako by se chtěl přesvědčit, že skutečně bije. Byla studená, skoro jako by byla kovová. Když mi nehty zaryl do kůže, zakňučel jsem bolestí a hrůzou. Hodlá mi vyrvat bušící srdce z těla jenom pouhou silou svých svalů?

„Ki’q Melek Taus r’jyarh wh’fagh zhasa phr-tga nyena phragn’glu.“

Posunul ruku níž a nechal ji spočinout na mém břiše, jen pár centimetrů od pohlaví. Když se mě konečně přestal dotýkat, bylo to, jako by ze mě zvedl těžkou tlapu.

„Vy víte, co chceme.“ Tón nebyl ani výhružný, ani Panovačný. Pouze konstatoval fakt.

Málem jsem propukl v pláč. Nevěděl jsem, co bych měl odpovědět. Samozřejmě jsem věděl, že naráží na rukopis. Pustí mě ale na svobodu, když jim řeknu, jak rukopis najít – v sejfu na Islandu – nebo mě zabijou tak jako tak? Co bych měl říct? Jak bych se měl vyjádřit? Jak si člověk od náboženských fanatiků koupí život?

„Proč jsem spoutaný? Nahý?“ zeptal jsem se, spíš jen proto, abych něco řekl, abych odsunul nevyhnutelné.

„Takový je zvyk.“

„Jaký zvyk?“

„Ten, který kážou nejstarší. Kde je rukopis?“

„Na bezpečném místě.“

„Kde?“

„Zabijete mě, když vám to prozradím.“

V pauze, která následovala, jsem slyšel jeho drsný dech.

„Vy si možná myslíte, že dokážete mlčet.“ Řekl to trpělivě, jako by mluvil se svéhlavým dítětem. „Víte, co jsme schopni udělat. Víte, co jsme udělali s ostatními, kteří byli stejně tvrdohlaví jako vy. Proč si myslíte, že nám dokážete vzdorovat?“

„Už jste zabili tři lidi. Nejméně. A hodláte zabít i mě – bez ohledu na to, co řeknu nebo neřeknu!“ Hlas mě na okamžik zradil. „Myslíte si, že prozradím, kde rukopis je, abyste mi pak mohli pustit žilou? Když mě zabijete, nikdy rukopis nenajdete.“

„Dovolte, abych vám něco vysvětlil… Naši předchůdci, odvážní mnichové, kteří se vzepřeli příkazům a lžím křesťanské církve, učinili během svého boje proti nadvládě katolíků mnohé objevy. Jeden z objevů se týká magie krve.“

Kývl na muže v kruhu. Jeden z nich mi začal omývat tělo, od hlavy k patě, houbou a parfémovanou vodou. Jiný přinesl dřevěnou schránku, ve které byla oválná nádoba. Velká. Dost velká na to, aby pojala pět litrů krve. Třetí přinesl stříbrnou skříňku. Na červeném sametu v ní ležely malé nože, skalpely a jiné nástroje.

„Neradi bychom promarnili jedinou kapičku krve,“ řekl muž, který se nazýval Primus Pilus. „S tímto vybavením dokážeme zbavit lidské tělo krve během pár minut. Proces ale dokážeme prodloužit na hodiny a dny.“

Nádoba vypadala starobyle. Byla zdobena neznámými symboly a kresbami ohavných figur.

Muži mi do té podlouhlé nádoby vsunuli pravé předloktí a úplně nahoře u loktu mi stáhli ruku páskou. Nemělo smysl vzdorovat. Cítil jsem, jak dlaň, zápěstí i předloktí zapadly do vnitřní prohlubně v nádobě. Pak mi utáhli dvě pásky kolem zápěstí. Skrz drážku mohli dovnitř do nádoby zasunout nůž a pomocí tří závitů na její vnější straně regulovat, jak budou pásky utažené.

„Belto, můžeme to udělat rychle a prakticky vzato bezbolestně. Nebo to může trvat hodiny. Naposledy se ptám: Kam jste schoval rukopis?“

(3)

Čas je jako víno: Nejvíc si ho vážíte, když už vám ho zbývá jen trošičku.

Něco se s vámi stane, když víte, že brzo zemřete. Někdo dává přednost tomu, aby to měl rychle za sebou. Vyhnout se utrpení. Krátký proces.

Já sám bych lpěl na životě, dokud by to jen šlo.

„Když zemřu,“ zakňučel jsem, „bude rukopis ztracen navždy!“

„Vy promluvíte. Všichni začnou mluvit. Dříve nebo později promluví všichni.“

„Já ne!“

„Bjorne Belto, jste jenom člověk.

Pokývl na jednoho z mužů, který vystoupil z kruhu. Když přišel dostatečně blízko, viděl jsem, že je mladý – rozhodně ne přes třicet – a že má neobyčejně veliký nos. Sáhl po mojí levé paži a něco mi vtiskl do ruky. Amulet. Bronzový amulet s pentagramem na jedné straně a trikvetrou na druhé. Instinktivně jsem amulet sevřel v dlani.

Muž, který si říkal Primus Pilus, zopakoval modlitbu v jazyce, kterému jsem nerozuměl:

„N’kgna th ki’g Melek Taus r’jyarh fer’gryp’h-nza ke’ru phragn’glu.“

Znělo to, jako by byl druid.

Muži zopakovali svůj monotónní mešní zpěv.

„O Salutaris Hostia quae caeli pandis ostium…“

Ostatní padli na kolena a začali se modlit.

Primus Pilus vyjmul z dřevěné skříňky skalpel se zahnutým ostřím.

Zasténal jsem.

„Mister Belto?“ řekl napůl tázavě, jako by se chtěl přesvědčit, že jsem připraven.

„Ne! Ne!“

Zasunul skalpel do jedné z drážek v nádobě.

„Ne!“ křičel jsem. „Ne!“

Na kůži jsem ucítil ostrou čepel skalpelu.

„Nenenene!“

Pozvedl hlavu a pronesl: „Ave, Satanas!“

Řím, květen 1970

Giovanni šel do obývacího pokoje a pustil si večerní zprávy v televizi. Nevěděl, jestli to bylo ze starého zvyku, nebo aby zaplnil bublinu ticha kolem Luciany. Ze svého hrnku s čajem se nenapila. V televizi vysílali reportáž o Thorovi Heyerdahlovi, který byl na cestě přes Atlantik se svým vorem Ra 2. Giovanni nějak nepochopil, co se ten Nor snaží dokázat. Pak následovala nesrozumitelná kauza o váhavém policejním vyšetřováni po bombových explozích v Římě a Milánu rok předtím. Když začali mluvit o politice, vypnul to. Luciana seděla bez hnutí a beze slova. Odšoural se do své pracovny a prolistoval pár papírů, aniž by je skutečně četl. Když se vrátil zpátky do pokoje, měla Luciana zapálenou cigaretu.

„Ty kouříš?“

Podívala se na něj a vyfoukla tabákový kouř. Už víc než deset let nekouřila.

„Prostě musím, promiň.“

„V obýváku?“

„Teď ne, Giovanni, teď ne. Promiň.“

„Kde jsi vzala cigarety?“

„Ve stánku.“

Potáhla, zadržela kouř v sobě a zavřela oči. Její ka belka ležela otevřená na pohovce. Měla cigarety v tašce? Kouří tajně v práci? Popelník si přinesla z kuchyňské skříňky.

„Chceš něco k pití? zeptal se.

Vypustila kouř zároveň nosem i pusou.

„Víno? Vodu?“

„Ne, díky.“

Špičkou jazyka si navlhčila rty, než znovu potáhla.

Najednou se mu vybavil obraz: Luciana v Enrikově posteli, nahá, malátná po milování. S úsměvem na rtech, už napůl spící, na Enrikově rameni. S cigaretou mezi rty.

To proto měla cigarety v kabelce. No jistě! Aby mohla kouřit potom, co ho ošuká.

„Proč se na mě tak díváš?“ zeptala se.

„A co nějaké ovoce?“

„Ne, děkuju.“

Venku na chodbě se protáhla Bella a zakňučela.

„Co se děje, Giovanni?“

„Proč se ptáš?“

„Proč mi nemůžeš říct, co se děje?“

„Co se děje?“

Telefon se rozdrnčel. Luciana sebou trhla. Dívala se na Giovanniho, který zvedl sluchátko.

Enrico.

Giovanni jí podal telefon. Típla cigaretu – silně, prudce – v popelníku a řekla, že teď se to moc nehodí, Silvana je nemocná, a že neví, jestli bude moct zítra přijít do práce. Rozloučili se. Zavěsila.

„To byl krátký rozhovor,“ řekl Giovanni

„Nechtěla jsem blokovat linku.“

„Ne, to je jasné.“

„Co kdyby zrovna volali oni“

*

Velká ručička na pendlovkách se prosekávala kupředu. Luciana seděla se zavřenýma očima. Giovanniho napadlo, jestli neusnula. Byl ostře cítit potem. Sám to cítil. Možná bych si měl dát sprchu. Zůstal sedět a zvažoval jestli se má osprchovat. Co když zavolají, zrovna když budu ve sprše? Luciana by s nimi nikdy nedokázala mluvit. Měla propletené prsty. Modlí se? Z Lucianina postoje k Bohu nikdy nebyl moc moudrý. Na pohovce se zaklonil. Slyšel, jak Luciana dýchá nosem. Sám neměl nikdy dostatek vzduchu, když dýchal nosem. Pomyslel na Silvanu. Moje zlatá holčička. Nevšiml si, že usnul.

*

Oba se prudce probrali, když zazvonil zvonek u dveří. Giovanni se podíval na hodiny. Půlnoc. Luciana si začala rovnat vlasy. Panebože, ženská, je přece úplně jedno, jak vypadáš! Giovanni byl rozespalý a vyvedený z míry. Seděl a mrkal očima, dokud se zvonek neozval ještě jednou. Dlouze, neústupně.

„Giovanni,“ zašeptala Luciana.

Vypotácel se do chodby a přiložil oko ke špehýrce.

Čtyři muži. Dva středního věku, dva mladší. Distingovaní, udržovaní. Všichni v obleku.

Oni.

Klidně to mohli být policisté v civilu. On ale okamžitě věděl, že jsou to oni.

Odemkl a otevřel dveře.

„Buona sera, profesore Nobile,“ řekl nejstarší z mužů.

„Buona sera“ zopakoval mechanicky.

„Předpokládám, že víte, kdo jsme,“ řekl muž, o němž se Giovanni domníval, že je vůdce. Vypadal tak. Italsky mluvil s přízvukem.

Pustil je do bytu.

Luciana stála ve dveřích do obývacího pokoje s rukama založenýma na prsou a ztrápeným výrazem ve tváři. „Co… co jste s ní… udělali?“ zavzlykala. „Se Silvanou. Co jste s ní udělali?“

„Luciano…“ řekl Giovanni napůl útěšně, napůl prosebně.

„Dovolte mi nejdřív, abych nás představil,“ řekl vůdce. „Tito dva pánové –“ mávnul rukou směrem k dvěma mladším, silným mužům, „nosí titul rytíři třetího stupně.“ Pokývnul k muži po svém boku: „Primus Pilus. Já sám jsem pokorný velmistr našeho řádu.

Primus Pilus? Velmistr? honilo se Giovannimu hlavou.

„Kde je?“ zeptala se Luciana poněkud příliš pronikavě. „Kde je Silvana? Co jste s ní udělali?“

Velmistr se na ni jen podíval.

„K tomu se dostaneme,“ prohlásil Primus Pilus.

„Nic se jí nestalo.“

Giovanni přinesl židle z jídelny, aby bylo kolem konferenčního stolku místo pro všechny.

Velmistr a Primus Pilus se posadili. Dva mladší zůstali stát, dokud jim velmistr nepokynul. Pak si sedli.

„Policii jsem nezavolal,“ řekl Giovanni.

„My víme,“ odvětil Primus Pilus.

„Co chcete?“

„Nejdřív ze všeho,“ řekl velmistr, „byste měli vědět, že Silvaně se daří dobře.“

Giovanni se na židli prudce napřímil. Totéž udělali dva svalovci. „Dobře?“ vykřikl. „Co tím dobře míníte?“

„Perché‘’ Zeptala Se Luciana. „Panebože, vždyť je to ještě dítě, je jí teprve deset, proč?“

„Všechno má nějaký důvod,“ prohlásil Primus Pilus.

„Hledáte rukopis, nebo ne?“ řekl Giovanni. „Jedná se tu o Luciferovo evangelium?“

„Pronikavý postřeh, profesore Nobile.“

„Ale panebože, nemohli jste si o něj prostě říct.“

„A vy byste nám ho dal?“

„Samozřejmě že ne. Mohli jste ale zastrašovat mě. Ne moji dceru! Mě! Udělal bych neuvěřitelné věci, kdybyste mi vrazili pistoli do obličeje.“

„Kde je rukopis?“

„Já už ho nemám.“

„Jistěže ne,“ prohlásil Primus Pilus nedůvěřivě.

Velmistr pokynul těm dvěma mladším, kteří šli do Giovanniho pracovny. Giovanni je z místa, kde seděl, nemohl vidět, ale slyšel, jak se tam přehrabují. Vytahovali zásuvky, otevírali dvířka skříněk, házeli papíry na podlahu.

„Říkám, že tady není!“ řekl Giovanni.

„Jste ochotný riskovat život vaší dcery, abyste ochránil rukopis?“ zeptal se velmistr.

„Giovanni!“ zasténala Luciana.

„Ovšemže ne. Mluvím pravdu. Nemám rukopis tady doma, to je vše, co říkám. Je na univerzitě. Samozřejmě že je Silvana přednější! Za co mě máte?“

Záblesk nejistoty ve velmistrových očích.

„Když jste přijel z Egypta, vzal jste rukopis s sebou rovnou sem. Nebo ne?“

„Ano. Ale teď je na univerzitě.“

„Kolo,“ zašeptal Primus Pilus velmistrovi.

Velmistr se na Giovanniho zahleděl pochybovačně. „Nechcete říct, že jste jezdil po Římě na kole s Luciferovým evangeliem v batohu?“ Otázka zněla spíš jako výtka.

„Ano,“ řekl Giovanni pokorně.

„Tady nic není,“ zakřičel jeden z mužů z pracovny.

„Hledejte dál!“ odpověděl velmistr. Pak zabodl pohled do Giovanniho: „Vy jste profesor! Teolog! Víte, že se vším svatým se má zacházet se zbožností a respektem. V batohu? Co kdyby vás třeba srazilo auto? Opravdu nemáte ani špetku respektu k –“

Primus Pilus položil ruku na velmistrovo předloktí.

Giovanni těžce dýchal. Muž měl pravdu. Ta cesta na kole byla neopatrná.

„Kde je Silvana?“

„Silvana je u nás,“ řekl Primus Pilus.

„Proč?“

„Tak stojí psáno.“

„Psáno? Kde?“

„Profesore Nobile,“ řekl Primus Pilus, „přední akademik jako vy jistě zná důležitost rituálů a tradic, těch červených nití, které se vinou historií a vírou.“

„Já nechápu –“

V jednom starém proroctví se píše, že přijde den, kdy neposkvrnění a nevinní budou spočívat v rakvi a Luciferova záře –“

„V rakvi?“ vykřikla Luciana.

„Rituály jsou posvátné,“ řekl velmistr.

„V jaké rakvi?“ zavzlykala Luciana. „Co myslíte tou rakví?“

„Skrze rituály si připomínáme a ctíme minulost.“

„V Římě byla jedna vestálka, podezřívaná z necudnosti, zazděna do jeskyně o chlebu a vodě tak, aby ji mohla bohyně Vesta zachránit, pokud by byla nevinná,“ prohlásil Primus Pilus.

„Jako teolog víte, profesore Nobile, že svatý Haštal byl zaživa pohřben do písku na Via Labicana v roce 286, řekl velmistr. „Stejně jako svatý Vitalis byl zaživa pohřben v Miláně.“

„Pohřben zaživa?“ zasténala Luciana.

„Co jste se Slívanou udělali?“ zeptal se Giovanni.

„Nejen křesťanští mučedníci jsou vystaveni rituálům,“ řekl Primus Pilus. „Dva mladší synové sikhského guru Góbinda Singha, Fateh a Zoravar, byli zazděni zaživa, když se odmítli nechat obrátit na islám,“

„Můj bože, nepohřbili jste ji snad zaživa?“ vykřikl Giovanni.

Luciana zaječela.

Jako duchové z Aladinovy lampy se v místnosti zhmotnili dva svalnatci. Velmistr si pohybem ruky vyžádal klid.

„Jistě že ne. Buďte tak laskaví a uklidněte se.“ Dokonce ani nezvýšil hlas. „Rituál je symbolický.“

„Jak – symbolický? Co tím myslíte – symbolický?

„Ne tak nahlas, Nobile. Neradi bychom v tuto noční hodinu zneklidňovali sousedy.“

Giovanni propukl v pláč.

„Co jste zač? Prosím vás, vždyť je to ještě dítě! Co jste zač?“

Velmistr a Primus Pilus si povzdechli, jako by byli unavení.

„Panebože,“ vzlykal, „co jste se Silvanou udělali?“

„Silvaně se daří dobře,“ řekl velmistr.

„Řekněte, že jste ji nepohřbili! Zaživa!“

„Jak si přejete. Není pohřbená zaživa,“ prohlásil Primus Pilus.

„Náš rituál symbolicky navazuje na historii,“ řekl velmistr. Primus Pilus pokýval. „Náš řád je téměř stejně starý jako katolická církev. V protikladu ke katolíkům jsme se nikdy tolik nepředváděli. A také nás není tolik. Naše kořeny ale vyrůstají z pravé víry.“

Giovanni si osušil slzy a dal se trochu dohromady.

„Vy jste satanisti?“

„Vůbec ne.“

„Kořeny naší církve jsou hlubší,“ řekl Primus Pilus

Giovanniho napadla jedna myšlenka. „Vy jste draculsangerové!“

Velmistr a Primus Pilus vzhlédli. Ani jeden z nich neodpověděl.

„Bez ohledu na to, jakým slaboduchým bludem trpíte,“ řekl Giovanni, „musíte pochopit, že nemůžete jen tak unést nevinnou holčičku.“

„Nikdo na zemi našeho Pána není nevinný, profesore Nobile. Vaše dcera je, jako my všichni, zrozena se závazkem, kterého ji nemůže zbavit nikdo jiný než Bůh, Satan či costhul“

„Při vší úctě – deterministické žvásty!“

„Silvana je součástí naší společné jednoty, profesore. Tak stojí psáno.“

„Šílené. Poslouchejte se, co říkáte! Prosím vás… Tohle je přece šílené.“

„Šílené, profesore Nobile? Bible stále ještě řídí životy milionů lidí. Proč jsou naše posvátné spisy šílené?“

„Ve starověku byly sepsány stovky, tisíce proroctví. Ty už dnes neplatí! Bible není jenom produkt autorů Písma, ale také jeho vykladačů v průběhu dvou tisíc let.“

„Tak hovoří pravý křesťan.“

„Takhle se nemůžete chovat!“

„Jako profesor máte samozřejmě právo na svůj názor. My jsme na rozdíl od křesťanských misionářů naši víru a náš výklad Bible nikdy nikomu nevnucovali, s výjimkou těch, kteří nás ve své upřímnosti vyhledali.“

„To přece nemůžete myslet vážně.“

„Já vás přece nežádám, abyste v nás věřil nebo následoval naše spisy. Jen vysvětluji pozadí Silvanina osudu a její role v celém, tom –“

„Šílenství. Šílenství…“

„Profesore.“

„Co chcete?“

„Není to dostatečně zřejmé? Chceme Luciferovo evangelium.“

„Dostanete ho.“

„Vážíme si vaší ochoty spolupracovat.“

„Jakmile bude Silvana v bezpečí a nezraněná zpátky, dostanete ho.“

„Tak jednoduché to bohužel nebude. Nepochybujeme o tom, že chcete pro svou dceru jen to nejlepší, ale nemůžeme se spolehnout, že vy – nebo možná nejspíš vaše paní – do věci nezapojíte policii a úřady. To nemůžeme dovolit. Jistě chápete, že se musíme pojistit, aby se do našich záležitostí nikdo nevmísil.“

„Policii jsme nezavolali.“

„Ještě ne.“

„Chceme jenom zpátky Silvanu.“

„Tak pojeďme vyzvednout rukopis. Pak najdeme řešení.“

„Nemůžeme ho vyzvednout.“

„Proč ne?“

„Předal jsem ho technickému oddělení, aby provedli analýzu a konzervaci. Na oddělení nemám přístup. Bezpečnostní opatření –“

„Bezpečnostní opatření jsou nám známa.“

„Otevírají v devět ráno. Pak ho můžu vyzvednout.“

„Půjdeme s vámi.“

„To nejde. Vzbudilo by to podezření. Musím pro něj zajít já. Sám. Už i to bude nezvyklé.“

„Proč?“

„Když je artefakt předán ke konzervaci, nemůžeme ho vyzvednout podle vlastního uvážení. Existují postupy a pravidla. Já to ale zvládnu. Přijdu na nějakou výmluvu. Znám restaurátora.

Velmistra Primus Pilus si ho měřili pohledem. Nakonec přikývli.

„Shodneme se na tom, že je to pro vaše – a neméně i pro Silvanino – dobro, když budete spolupracovat,“ prohlásil velmistr.

„Samozřejmě!“

„Pokud o lom vy nebo vaše paní komukoliv povíte – policii, příbuzným, přátelům, úřadům – Silvana zemře.“

Luciana nezadržela vzlyk.

„Nezabijeme ji. Necháme ji tam, kde je. V rakvi. Rozumíte?

„V rakvi?“

„Slyšíte, co říkám?“

„Slyšíme. V jaké rakvi?“

„Opakuji to výlučně proto, abych zdůraznil, že nemáte dělat nic neuváženého. Jako například žádat o pomoc. Tohle je záležitost mezi námi a vámi. A Silvanin život je naše společná sázka ve hře.“

Nikdo na to nic neřekl.

„Panebože na nebesích,“ ozvala se Luciana, „nemůžete přece –“

Ti čtyři se zvedli.

„Spojíme se s vámi zítra dopoledne a dohodneme se, kdy a kde bude rukopis předán.“

„A kdy a kde dostaneme zpátky Silvanu,“ dodal Giovanni.

„Zkuste se trochu vyspat,“ řekl Primus Pilus. „Člověk jedná méně iracionálně, když je odpočatý.“

Muži opustili byt a zavřeli za sebou dveře. Přes Lucianino tiché stkaní slyšel Giovanni jejich kroky na schodech a zabouchnutí hlavních dveří.

*

Rakev…

Nedokázal se svléct a jít si lehnout. Zůstal sedět na pohovce. Třásl se. Pokoušel se najít hodnověrné vysvětlení, kterým by přesvědčil Umberta Gialliho, aby mu dal rukopis nazpět. Luciana odešla do koupelny a pustila sprchu. Naslouchal šumění vody a provozu venku.

Když byl Giovanniho otec v jeho věku, to bylo těsně před válkou, vyhnul se nucené službě u fašistické Corpo Truppe Volontarie a přidal se k podzemní komunistické skupině. Během celé války se otec účastnil životu nebezpečných sabotáží. Giovanni se o tom poprvé dozvěděl o mnoho let později, skoro jen tak mezi řečí, jako ospravedlnění otcových problémů s alkoholem. Když stařík zemřel a Giovanni dělal pořádek v pozůstalosti, narazil na Berettu a pár zažloutlých archů s kódovacími klíči. Co by otec udělal, pomyslel si Giovanni, kdyby unesli mě a jeho by navštívili únosci? Mluvil by s nimi klidně? Plakal by? Vyhrožoval by jim? Nebo by je zastřelil?

Co by býval udělal otec?

Co bych mel udělat já?

Co můžu udělat?

*

Když se probral bylo v bytě ticho. Luciana si určitě šla lehnout. Zíral do stropu a představoval si hvězdné nebe. Být tak astronautem… Jak se ten film jmenoval? Viděl ho loni v létě. Čtyřikrát. Ne, pětkrát! 2001: Vesmírná odysea. Luciana s ním nechtěla jít Ani jednou. Nikdy si nepomyslel že by on, jehož život se točil kolem minulosti a metafyziky, mohl být tak fascinovaný budoucností a technikou. 2001… Ještě víc než třicet let. Jak asi svět bude potom vypadat? Možná, pomyslel si, ovládneme vesmír. Méně než rok uběhl od okamžiku, kdy se Armstrong dotkl svojí nohou Měsíce. One small step… Sledoval tu událost v přímém přenosu v televizi. Co všechno by lidstvo za třicet let mohlo dokázat? Zase usnul. Když pak znovu otevřel oči, zahlédl v koutě postavu. Trhl sebou a zvedl se na loktech. Haló? zamumlal. V pokoji byla ledová zima. Vrátili se ti čtyři muži? Ostrý zápach, jako ze shnilého masa, naplnil místnost. Zapomněl jsem vynést odpadky? Kdo jsi? zeptal se. Postava stála úplně tiše a byla mnohem větší než člověk. Jenom nějaký stín, nebo pořád ještě spím a zdá se mi to. Ve tmě se obrovská silueta neostře míhala na světlé tapetě. Postava vydávala zvuk jako dráty vysokého napětí, jen trochu hlubší, zvuk, který je spíš cítit než slyšet. Zdá se mi to, tohle není skutečné, jenom se mi zdálo, že jsem se probudil. Zaslechl pravidelné údery velkých hodin a nezřetelný hluk noční dopravy. Můžou se Člověku zdát zvuky a pachy? Rychle pohlédl na ten nejasný obrys. Dokonce i ve snu cítil Giovanni v obrově přítomnosti pokoru a vlastní méněcennost. Já jsem jen ubohý člověk mezi miliardami ubohých lidí. Teď si Giovanni všiml dvou malých postaviček u obrových nohou. Jedna vypadala jako elf, druhá jako démon. Má se dobře, řekl elf. Dobře? Vždyf trpí! zařehtal se démon. Žije, řekl elf, ale musíte si pro ni dojít, pane Nobile, musíte si pro Silvanu dojít. Jo, jen jestli ji dokážete najít, ušklíbl se démon. Představil si Silvaninu tvář ve tmě, zpocenou a bledou, s krví podlitýma očima. Kde je? zamumlal. Elf i démon se zašklebili. Řekněte mi, kde je! V rakvi! Leží v kostele! vykřikli elf i démon naráz. Dojdi pro ni! žadonil elf. Prosím. Démon vyl a smál se. Na vteřinu změnil ten bzučící zvuk frekvenci. Elf i démon zakňourali a ztichli. Giovanni si vybavil pokoj v nemocnici a rodiče, kteří nad ním bděli. Kolem nich se to míhalo démony, neviditelnými pro lidské oči kteří se plazili po podlaze, klouzali se po posteli a viseli ze stropu. Giovanni vzhlédl a měl dojem, že zahlédl dvě planoucí oči. Sklopil pohled. Belzebube? Jsi to ty? Jsi to ty, Belzebube? Ve tmě se stín postavy rozpustil a ten hluboký zvuk ztichl. Rozhlížel se po elfovi a démonovi. Byli pryč. Zápach zkaženého masa odezněl. Takže to byl sen. Fantazie. Pokoušel se probrat. Není to skutečné, Giovanni, všechno se to děje v tvojí hlavě, není to skutečné. Pendlovky pravidelně tikaly, vyšším tik a o něco hlubším tak.

*

Giovanni se probudil v pět. Osprchoval se, vypil čaj a v obvyklou dobu odjel na kole z domu, dobře si vědom toho, že je pravděpodobně sledován. Kolo zamknul k potrubí na topný olej před univerzitou a zašel k sobě do kanceláře, než prošel skrz bezpečnostní kontrolu a zaklepal na Umberta Gialliho.

„Giovanni? Myslel jsem, že jsi odjel pryč.“

„Později. Možná. Objevilo se něco…“

„To se stává. Můžu ti pomoct?“

„Musím si půjčit rukopis, Umberto.“

„Půjčit rukopis?“

„Jenom na pár hodin.“

Umbertovo obočí se stáhlo do podoby perfektního obráceného V.

„Narazil jsem na jeden odkaz v Codexu Sinaiticu, který by mohl odkazovat k jednomu odstavci z Luciferova evangelia, nebo být možná jeho opisem.“

Lež nezněla nijak zvlášť logicky, ale Umberto nebyl žádný teolog.

„To zní zajímavě, Giovanni, ale obávám se, že tě musím zklamat.“

„Proč?“

„Kdybych ho měl, samozřejmě bys ho dostal.“

„A kde je?“

„Já už ho nemám.“

„Co to říkáš?“

„Snažil jsem se ti to vysvětlit včera večer. Ty jsi ale byl úplně mimo, mám-li být upřímný.“

„Vysvětlit co?“

„Děkan Rossi rukopis zabavil.“

„Zabavil Luciferovo evangelium? Proč?“

„Navrhuju, aby sis o tom promluvil s ním.“

„Nic nevysvětlil?“

„Šlo o nějaké formality.“

Formality… Ano, to znělo jako Rossi, Giovanni Umbertoví poděkoval a běžel k bezpečnostní kontrole. Netrpělivě se nechal prohledat a pak pokračoval nahoru po schodech a chodbou ke kanceláři vedoucího fakulty.

Děkan Salvátore Rossi zrovna odkládal kabát a klobouk v předpokojí, když Giovanni vrazil dovnitř.

„Á, Nobile. Výborně! Zrovna jsem vám chtěl volat. Máme problém.“

Vešli společně do kanceláře, jejíž velikost a zařízeni dokazovaly, že Rossi je šéfem a že se to nebojí ukázat.

„Problém, dottore?“

„Nobile, vím, že máte úzký vztah s tím starožitníkem, s tím Luigim Fiacchinim.“

„Ono je úzký a úzký…“

„Když jste odjel pro rukopis do Egypta, dovolil jsem si z vlastní iniciativy zavolat egyptskému památkovému úřadu.“

Giovanniho zamrazilo kolem páteře

„Všechno je v pořádku, děkane.“ jeho hlas zněl vzdálené a roztřesené. „Licence. Vývozní dokladv.

Vše je na svém místě, podepsané a orazítkované.“

„Professore –“

„Dokonce jsem si schoval fotokopie dokumentů pro případ, že by vznikly nějaké formální oplétačky“

„Nepochybuji o tom, že jste jednal v dobré vůli, profesore. Bohužel Luigi Fiacchini není zrovna důvěryhodný.“

„Je to překupník, to ano, ale nikdy mi nezavdal důvod k nedůvěře.“

„Volali mi zpátky z Egypta včera kolem šesté. Dokumenty jsou buď zfalšované, nebo výsledkem podplacení.“

„Zfalšované? Ale…“

„Úřady pro starožitné památky a egyptská policie už zahájily vyšetřování.“

„Vyšetřování? Proti mně?“

„Naštěstí jsem zabránil skandálu. Dva zástupci Egyptského muzea v Káhiře přiletí odpoledním letadlem a odvezou rukopis zpátky do Egypta. Vyjádřili svoji vůli udělat za tím vším tlustou čáru, když jsme v tom udělali pořádek z vlastní iniciativy. Dřív než došlo k nějaké škodě.“

Děkan se usmál, očividně spokojený se svým hrdinským vkladem.

„Ale,“ – Giovarmi těžce dýchal, „to není můj nebo náš rukopis. Patří Luigimu Fiacchinimu.“

„Chyba. Patří Egypťanům.“

„Dottore. Dovolte mi, abych vám připomněl, že jsem s vaším dovolením vystupoval ve vztahu k Fiacchinimu jako agent zastupující obor.“

„V dobré víře, Nobile. Je důležité, abychom po celou dobu zdůrazňovali, že jsme jednali v dobré víře. To, že jsme se nechali ošálit falešnými dokumenty, nám může přitížit.“

„Přísně vzato je tohle ale konflikt mezi Luigim Fiacchinim a egyptskými úřady! Univerzitu musíme držet stranou.“

„Správná myšlenka, NobiIe.“

„Víte co? Osobné odvezu rukopis Luigimu a Egypťané si ho můžou vyzvednout u něj.“

„Egypťané se na to dívají jinak. Rukopis byl vyvezen z Egypta zástupcem vatikánské Pontificia Universita Gregoriana. Vámi profesore. Dokud si rukopis nezajistí, povolávají k odpovědnosti nás. Teprve potom obrátí svojí pozornost na Fiacchiniho. Naznačili, že tenhle Fiacchini mohl být už dříve zapletený do transakcí, které nyní budou podrobeny důkladnému zkoumání,“

„Ale –“

„Netvařte se tak zděšená. Nebude to mít pro nás ani pro vás osobné žádné následky. Ujistil jsem Egypťany, že jste věhlasný a vážený vědec, který byl zavlečen do podvodu představitelem – řekněme komerčnější části branže.“

„Panebože“

„Uklidněte se, profesore Nobile, berte to s klidem. Máte moji plnou podporu a záštitu. Tohle v žádném případě neposkvrní vaše curriculum vitae“

„Já…“

„Nemyslete na to. Samozřejmě budete muset okamžitě a neprodleně ukončit vaše vztahy a spolupráci s Luigim Fiacchinim. Abych řekl pravdu, nikdy jsem tomu chlapovi nevěřil“

„Vyplatil jsem jeho jménem Egypťanům poměrně velkou zálohu.“

„To je jeho problém.“

„Když nedostane nazpět rukopis ani peníze, obviní z toho mě a univerzitu.“

„Jen ať to zkusí. Ha! Jen ať to zkusí.“

„Umí se chovat poměrně bezohledně.“

„Jestli začne něco podnikat, můžete mu doporučit ať na vás, mě a jedním vrzem i na Jeho Svatost papeže Pavla V. podá trestní oznámení!“

Giovanni schoval obličej do dlaní. Udělalo se mu nevolno. Neměl daleko k tomu, aby se děkanovi pozvracel na perský koberec.

„Neberte si to tak, profesore, vím, že jste nevinný a nenesete za to odpovědnost. O to víc si cením vážnosti, s jakou tuto záležitost očividně berete.“

„Bože, můj bože.“

„Pán nám stál díkybohu nablízku.“

„Kde je teď?“

„Rukopis? Žádný strach. Osobně jsem ho zamkl do svého sejfu –“ pohodil hlavou směrem k ohnivzdornému trezoru Schwab s kódovým zámkem, „– kde bude, dokud si ho naši egyptští kolegové nevyzvednou.“

„Proboha.“

„No tak, profesore. Jak říkám, záležitost se vyřeší tím nejlepším možným způsobem. Nemáte se čeho obávat.“

Giovanni zavřel oči a pokusil se trochu sebrat. Děkan se na kancelářské židli se spokojeným výrazem zaklonil.

„Vím, že to bude znít divně,“ řekl Giovanni a jeho hlas už zase dostal takový zajíkavý tón, jako by měl krk plný vzduchových bublin. „Rád bych si ale rukopis na pár minut půjčil.“

„Bohužel.“

„Musím něco zkontrolovat, je to životně důležité.“

Děkan rezolutně zavrtěl hlavou. „Omlouvám se, profesore. Vím, že je to vzrušující rukopis –“

„Dottore!“

„– a že pro vás hodné znamená A já bych vás víc než rád nechal text zkoumat.“

„Týká se to pouze jednoho detailu, nebude to trvat déle než půl minuty –“

„Víte, Nobile, já ve vás poznávám sám sebe. To palčivé nutkání vědět! Musíme se na to ale dívat takto: Rukopis jsme nikdy neměli v rukou. Nevlastníme ho. Nemůžeme listovat něčím, co neexistuje.“

„Ale –“

„Poslouchejte mě! Až ho Egypťani dostanou nazpět, můžete si zažádat o cestovní stipendium a odjet ho zkoumat do Káhiry.“

„Pane děkane –“

„Omlouvám se, profesore Nobile, V léto záležitosti jsem nejen zásadový, ale i neoblomný.“

„Prosím vás!“

„Ne! Luciferovo evangelium zůstane v mém sejfu, dokud si ho Egypťané nevyzvednou.“

*

Zašel do své kanceláře. Co tam má teď na práci? Podíval se na stoh papírů pro Harvard Theological Review, podíval se na okno, které propouštělo dovnitř bledé ranní světlo, podíval se na stěny. Zvažoval, že zavolá Luigimu, ale tu myšlenku zahnal. Místo toho zavolal domů, aby se zeptal, jestli se únosci ozvali. Luciana nebrala telefon. Aby zabil čas a uspořádal si myšlenky, naskládal si vedle psacího stroje hromádku encyklopedií a odborných pojednání. V krátké zprávé shrnul známá historická a teologická fakta o draculsangerech. Doufal, že odhalí nějaké slabé místo, které by mohl využít. Nenašel ale nic. Celou dobu si představoval Silvanu.

Proboha. Co to s ní dělají?

Znovu zavolal domů. Žádná odpověď.

Vyšel z kanceláře, zamknul, sešel po schodech a odjel na kole domů. Provoz byl šílený. Luciana nebyla doma. Chodil z pokoje do pokoje a hledal ji, jako kdyby se schovala a jenom čekala, až ji někdo najde.

Co když teď unesli ještě Lucianu? Jak jsem mohl být tak neopatrný, tak nerozvažný? Ale jistě že ji neunesli. Mají Silvanu. Nepotřebuji ještě Lucianu.

Enrico! napadlo ho.

Je u Enrika. Náhlá jistota. Enrico… Nechtěl ale volat. Jeho číslo bylo napsané v telefonním seznamu v zásuvce pod telefonem. Ale vytočit číslo a ptát se po své ženě – a třeba ji dostat k telefonu – to pro něj bylo příliš.

Zhroutil se křesla. Rukopis… Panebože, ó milostivý bože! Co jim má říct, až zavolají? Jak budou reagovat? Necháme ji tam, kde je. V rakvi. Zvedl se, popadl ze stolu popelník a mrštil jím o zeď. Jemný oblak popela se tetelil v paprscích slunečního světla.

Rakev…

Vzlyk. Bolestný a zoufalý. Odkud ten zvuk vyšel? Z něho? Jsem jako raněné zvíře. Neuvažuju racionálně, jsem jako postřelené zvíře, které se snaží uniknout lovcům. Tak přemýšlej, Giovanni! Přemýšlej!

Zazvonil telefon.

Nejdřív ho ten zvuk omráčil Pak se rozběhl k telefonu a zvedl sluchátko. „Ano?“

„Profesore Nobile, minule mi bylo potěšením.“ Velmistrův hlas. „Obstaral jste, na čem jsme se dohodli.

Dech a srdce mu znemožňovaly, aby odpověděl.

„Profesore Nobile?“

„Vyskytl – se – takový – problém.“

Hlas měl udýchaný a přerývaný. JednotIivá slova ze sebe vyrážel, znělo to ubrečeně a panicky.

„Jaký problém?“

„Můj nadřízený na fakultě, děkan doktor teologie Salvatore Rossi, rukopis zabavil.“

„Proč?“

„Luigi Fiacchini, který má antikvariát v –“

„Luigiho známe. Pokračujte!“

„Luigi zřejmě buď zfalšoval vývozní povolení, nebo podplatil nějaké egyptské –“

„No samozřejmě! K věci!“

„Dottore Rossi upozornil egyptské úřady. Už jsou na cestě z Káhiry, aby si rukopis vyzvedly.“

„Kde se rukopis nachází?“

„V sejfu dottore Rossiho.“

Pauza.

„Profesore Nobile. Dovolte mí to říct, jak to je. Pokud blafujete a tohle je jen pokus, jak si rukopis podržet ve vlastnictví –“

„Musíte mi věřit! Přece bych neriskoval život své dcery!“

„Pokud se nás nesnažíte napálit a rukopis je skutečně v sejfu až do doby, než si jej převezmou egyptské úřady –“

„Ano! Je to pravda!“

„– a jestli chcete ještě někdy vidět svoji dceru, máte tedy jedinou možnost.“

„Ano?“

„Obstarejte nám ten rukopis!“

„Já nemůžu!“

„Vy mě neposloucháte.“

„Jak jsem právě řekl, leží –“

„Profesore Nobile, poslouchte mě, co říkám! Obstarejte nám ten rukopis! Je mi jedno, kde je. Je mi jedno jak to uděláte. Prostě ho sežeňte!“

„Já –“

„Abych po vás nechtěl nemožné, máte na to den.“

„To nejde!“

„Zavolám vám znovu ve čtyři hodiny a domluvíme si čas a místo pro předání.“

„Zamknul rukopis do sejfu!“

„Ve čtyři hodiny. Slyšíte mě? To už byste ho měl mít.“

„Poslouchejte –“

„Ve Čtyři!“

„Já k sejfu neznám kombinaci!“

„A víme o všem, co děláte. Jestli budete varovat policii, své nadřízené, úřady nebo kohokoliv jiného, budeme to chápat jako porušení smlouvy. Následky znáte.“

„Já ale nemůžu –“

„Ve čtyři, profesore.“

Velmistr zavěsil.

DRUHÝ DÍL

Sedm pečetí

A v pravici toho, který sedí na trůnu, spatřil jsem knihu úplné popsanou, zapečetěnou sedmi pečetěmi.

Tu jsem uviděl mocného anděla, který vyhlásil velikým hlasem: „Kdo je hoden otevřít tu knihu a rozlomit její pečete?“

Zjevení Janovo

Eli, Eli, lema sabachtani?

Bože můj, Bože můj, proč jsi mě opustil?

Evangelium podle Matouše

(Zjevení Janovo se rovněž nazývá Apokalypsa, poněvadž pojednává o posledních dnech a zániku světa. Podle tradice se jeho autorství připisuje evangelistovi Janovi (pravděpodobně jednomu z Ježíšových dvanácti apoštolů). Kdo napsal Zjevení Janovo, je nicméně nejasné. Jeho datace kolísá v rozmezí od roku 68 až po rok 96.)

Řím, květen 1970

PANE BOžE NA NEBESíCH, POMOZ MI! NECHCI TADY BýT! CHCI DOMů K MAMINCE A TATíNKOVL! A K BELLE. MůJ MILý BOžE, NENECH Mě UMříT!

*

Co jsou zač? Proč mě svlékli a položili nahou do kamenné rakve? Jsou úplně šílení. Chtějí, abych umřela?

*

Čekali na mě před školou. Byli čtyři. Čtyři muži v černém mercedesu. Slunce se odráželo od hvězdy na kapotě. Pro-to jsem věděla, že to byl mercedes. Auto stálo zaparkované na chodníku a motor běžel. Pospěš pryč! zaškemral Lo-Lo, když jsem přišla blíž. Jako by je znal nebo co. Když jsem auto míjela, vyšli z něj dva muži. Silvana? zeptali se. I když museli vědět, že jsem to já, když se mě ptali. Ano, odpověděla jsem. Řekli, že maminka s tatínkem je poslali, aby mě vyzvedli. Nevěř jim, řekl Lo-Lo. Ve skutečnosti jsem s nimi jet nechtěla. Maminka a tatínek říkali, že s cizími lidmi se nesmí nikam chodit. Jenže oni mě strčili na zadní sedadlo a odjeli pryč. Kam jedeme? zeptala jsem se. Snažila jsem se neukázat, že se bojím. Ne moc daleko, odpověděli. Zeptala jsem se, kdo jsou. Neodpověděli. Bála jsem se. Ale třeba mluvili pravdu, třeba je maminka s tatínkem poslali, aby mě vyzvedli. Jeli jsme městem. Nakonec jsem už nevěděla, kde jsme. Vyjeli jsme na dálnici. Za chvíli jsme ji opustili a projížděli jsme takovým malým předměstím bez lidí. Pak jsme pokračovali kolem nějakých polí. Nebreč, řekl muž napravo ode mě, jeho hlas zněl mile. Kam jedeme? zeptala jsem se. Už tam skoro budeme, odpověděl ten s milým hlasem. Ostatní neříkali nic. Jenom seděli a dívali se dopředu. Po dlouhé cestě zastavilo auto před zámkem. Tedy, myslela jsem si, že to byl zámek. Když mě ale pustili z auta a já se mohla rozhlédnout, zjistila jsem, že to je klášter s kaplí a hřbitovem obehnaným vysokou zdí. Ke vchodu vedl jeden schod. Nad hlavním vchodem jsem dokázala přečíst jenom slova Monastero a Signore a Santo a letopočet 1871. Byla tam spousta dalších slov. Ta jsem ale přečíst nedokázala. Muselo to být už dávno, co tady žili mnichové. Okenní tabulky byly rozbité. Na předzahradce rostl plevel a mezi dlaždicemi se tlačily vzhůru malé stromky. Měla jsem pocit, že slyším mnichy zpívat. Možná to bylo v mojí hlavě. Vedli mě nahoru na ten široký schod a dovnitř do kláštera. Podlaha byla pokrytá prachem a pískem. Jeden střešní trám praskl, takže bylo vidět nebe. Někdo odkopal stranou tašky, co popadaly a rozbily se o podlahu. Obrovský kříž se vyvrátil a někdo ho opřel o zeď vzhůru nohama. V příšeří u stěn stály sochy lidí z biblické historie. Každopádně jsem poznala Mojžíše a Pannu Marii a Ježíše. Spolu s těmi čtyřmi muži z auta jsem procházela klášterem. Ten pán s milým hlasem mě vedl. Vešli jsme do kaple. Uprostřed místnosti, na vysokém podstavci, stála nějaká rakev z kamene. Podélné a příčné stěny i těžké víko byly pokryty vytesanou vinnou révou a postavami z pekla. Démony a ďábly. Takovými, jaké studuje tatínek. Ostré obličeje s dlouhými jazyky a prázdnýma očima. Nějací muži se rozestavili do kruhu kolem rakve a začali zpívat. Jako kdyby byli mnichové. Možná to byli mnichové. Ten pán milým, hlasem mé chytil za ruku. Když dozpívali, poklekl jeden z mužů před rakví. Myslím, že se modlil. Neslyšela jsem ale slova. Když byl hotov, sklonili všichni muži hlavy a řekli sborové slovo, kterému jsem nerozuměla. Pak se všichni otočili ke mne. Čtyři z těch mužů ke mne přistoupili. Ten pán s milým hlasem mi trošku zmáčkl ruku. Rozbrečela jsem se. Zatímco mě dva z nich drželi, další dva ze mé začali rvát oblečení. Bála jsem se a styděla. Křičela jsem. Zkoušela jsem se prát. Byli o moc silnější než já. Když jsem byla nahá, nesli mé kaplí. Nedokázala jsem se jim vytrhnout. Volala jsem maminku a tatínka, ale nikdo mě neslyšel. Nikdo jiný než ti cizí muži. Pak mě strčili do té studené kamenné rakve. Když posouvali víko na místo, sypal se dolů do rakve jemný prach. Kašlala jsem. Zkoušela jsem křičet. Prach a hrůza mi sevřely hrdlo. Všude byla tma.

Zaťatými pěstmi buším zevnitř do stěn rakve. Kopu do víka. Ta rakev je tak malá. Tak těsná. Když se zkusím posadit, narazím hlavou do těžkého kamenného víka. Všechno je tvrdé a těžké. Srdce mi buší hrozně rychle. Kašlu. Mlátím kolem sebe, až se úplně odřu. Lapám po dechu. Není tu dost vzduchu, říká Lo-Lo. Četla jsem o dětech, které zemřely, protože se schovaly do staré ledničky a nedokázaly zevnitř otevřít dveře. Snažím se dýchat pomalu a zhluboka. Tak určitě šetřím vzduchem, ne? Není to snadné. Cítím, že jsem udýchaná. K dýchání potřebujeme kyslík, to jsem četla v jedné učebnici biologie ve škole. Vzduch v rakvi je teplý a vlhký. Srdce mi pořád buší. Buch, buch, buch. Uvnitř rakve to je cítit úplně stejně jako na jednom staveništi, kam mě maminka před pár měsíci vzala. Nevím, jestli to je cement nebo vápno nebo kámen nebo něco úplně jiného. Maminka prodává vily a byty. Většinou v nich někdo už bydlel. Ale někdy postaví firma, ve které maminka pracuje, úplně nové domy a ty pak prodává. Tak to myslím je. Každopádně to tady tak voní. Jako na staveništi.

Chce se mi čurat. Vevnitř v rakvi nesmíš čurat, říká Lo –Lo přísně.

*

Dírkou úplně nahoře v rakvi prostrčili dovnitř tenkou gumovou hadičku. Fouká jí dovnitř vzduch. Z průvanu mi nahoře na rukou naskočila husí kůže. Držím dlaň nahoře, tak, aby do ní narážel proud vzduchu. Tak zjistím, kde přesně je hadička. Převalím se na bok. Pak dál na břicho. Zvednu hlavu tak, aby mi vzduch foukal přímo do obličeje. Otevřu doširoka pusu a polykám vzduch. DěKUJU TI, MILý BOžE, ZA VŠECHEN VZDUCH, DĚKUJU, TISÍCKRÁT DĚKUJU, MILÝ BOŽE!

To nebyl Bůh, kdo ti sem strčil hadičku, říká Lo-Lo.

Vždycky je tak nevděčný.

Nakonec se cítím jako balon, jsem nafouklá k prasknutí. Sklouznu dolů a otočím se zpátky na záda. Myslím na maminku a tatínka. Určitě se o mě strašně bojí. MILý BOžE, MŮŽEŠ POMOCT MAMINCE A TATÍNKOVI, ABY SE TAK NEBÁLI, URČITĚ SI MYSLÍ, ŽE JSEM MRTVÁ. VE JMÉNU JEŽÍŠE KRISTA, AMEN.

Tatínek určitě zavolal policii. Možná je teď náš byt plný policistů. Možná noviny otisknou moji fotku. Určitě někdo viděl ty muže, jak mě unášeli. Třeba si i zapsali poznávací značku. Co když už policie klášter obklíčila? V každém případě doufám, že jim ti páni řeknou, kde ležím. Není zas tak jisté, že policii napadne podívat se i sem do rakve. Co kdyby všechny ty pány zatkli a odjeli pryč, aniž by se podívali, jestli tady nejsem.

*

Brzo se počurám. Jestli se tomu tedy říká počurat se, když člověk leží nahatý v rakvi. Tisknu stehna k sobě. Píchá mě v břiše a až do stehen. Ale nechci se počurat. Nechci ležet ve vlastních čuránkách. Fuj. Zatnu zuby, kolena tlačím k sobě.

*

Tatínek studuje démony. Nechápu proč. Já se démonů bojím. Mám ráda anděly. Ti jsou hodní Démoni jsou jenom zlí. Lo-Lo říká, že svět je plný démonů. My lidi je nemůžeme vidět, pokud to oni nechtějí, říká Lo-Lo. Většinou být vidět nechtějí.

Mám žízeň. Je divné, že mám žízeň a chce se mi čurat. Současně. Pusu mám suchou. Jazyk se mi lepí na patro. Myslím na ledově studenou vodu. Na fontánku na pití na školním dvoře. Coca-Colu s ledem. Tu vždycky dostávám v neděli kobědu.

Pokaždé, když polknu, vyjde mi z krku takové cvaknutí. Nemám hlad, ale je mi špatně. Přemýšlím, kdy mi asi dají něco k jídlu a pití.

Oni tě nepustí ven, říká Lo-Lo.

Buď zticha, říkám.

*

Nakonec už to dál neudržím. Chce se mi tak strašně čurat, že se z toho skoro pozvracím. A potom mě napadne, že tady možná budu muset ležet ještě spoustu hodin, a že je nemožné držet to tak dlouho, a tělo mám úplně bezvládné, a pak, aniž bych to chtěla, se počurám. Takový trapas, řekne Lo-Lo. Ti muži na to určitě přijdou, až otevřou víko. Cítím, jak se ve tmě červenám.

Lo-Lo je duch. Před dlouhou a dlouhou dobou byl elfem v říši, které vládla královna jménem Suhlivan a zlý kouzelník, který se jmenoval Zach-Mahl Tak to každopádně tvrdí on. Suhlivan a Zach-Mahl zabili krále odvarem z rulíku zlomocného. Stovky let žil Lo-Lo v zeleném dubovém lese pod horami. Říkal, že obdělával půdu, staral se o zvířata a koukal se na hvězdy. Tenkrát se jmenoval Lowindular-cahn-Loshweeemin. V modrozelené tůňce pod vodopádem chytal kapry, které jedl se zeleninou ze zahrádky. Když mu bylo 753 let, umřel, protože se otrávil bonbony, které mu poslal Zach-Mahl. Nikdy nepochopil, co špatného provedl a čím kouzelníka popudil. Od té doby žil mezi duchy. V roce, kdy jsem se narodila, byl povolán na Zem archandělem Michaelem a nastoupil do služby jako můj strážný anděl. Všechno tohle mi vyprávěl. Nevím, jestli mu můžu věřit. Říká toho tolik. Je trochu divný. Člověku se nechce věřit, že žil 753 let, než zemřel. Tak moudrý není. Babička byla moudrá a stará. Lo-Lo se ale pořád chová jako dítě. Říkám mu jenom Lo-Lo. Člověk nemůže chodit po světě a říkat si Lowindular-cahn-Loshweeemin. Ne doopravdy.

Maminka a tatínek říkají, že jsem si Lo-La vymyslela.

Říkají, že existuje jen v mojí hlavě.

Jen je nech, ať si to myslí, říká Lo-Lo.

Oni ho nevidí. Ani ho neslyší. Dokonce ani když stojí hned vedle mě a křičí a zpívá jeden z těch lidových popěvků, které byly populární v elfí zemi, když byl ještě naživu, tak si nevšimnou, že tam je. Dívají se přímo skrz něj. Jejich uši nevnímají Lo-Lův hlas. Když leží vedle mě v posteli a maminka a tatínek přijdou, aby mi řekli dobrou noc, stává se, že si na něj sednou. Lo-Lo pak leží tiše jako myška a obrací oči v sloup.

Ty jsi anděl, Lo-Lo? zeptala jsem se ho jednou.

To bych si přál.

Tak co jsi?

Právě že jsem jen duch.

Ale vždyť říkáš, že jsi můj anděl strážný.

Strážný anděl není opravdový anděl, Silvano.

Jaký je rozdíl mezi duchem a andělem?

Boží blízkost.

Co tím myslíš?

Docela dlouho byl potichu. To je na Lo-La dost neobvyklé. Nakonec řekl:

Nemysli na to, Silvano, to není nic, čím by se měly tvoje myšlenky zabývat.

Proč ne? Až budeš dospělá, možná to pochopíš.

A ty to chápeš?

Rád bych. Ale nemyslím, že to chápu.

*

MILý BOžE, PUSť Mě VEN, POMOZ MI VEN! PANEBOžE, DEJ, Ať JE TO NOčNí MůRA, DEJ, Ať SE PROBUDíM A ZJISTíM, žE SE MI TO JEN ZDÁLO, PROSÍM TĚ, BOŽE! VE JMÉNU JEŽÍŠE KRISTA, AMEN.

Silvano, šeptá Lo-Lo, musíš se probudit!

Zírám do tmy, lapám po dechu. Mám žízeň. Tak strašnou žízeň.

Nesmíš spát moc tvrdě, maličká.

Proč ne?

Máš horečku a křeče. Neusínej zase.

Jsem tak unavená.

Zkus neusnout.

Plíce mám plné písku.

V rakvi není dost vzduchu, říká Lo-Lo. Připlazí se ke mně a chlácholivě mi šeptá do ucha moje jméno.

Zafňukám. Teče ze mě pot. Málo vzduchu. Umřu. Umřu, maminko, tatínku, proč si pro mě nepřijdete? Chcete, abych umřela?

Tělo se mi chvěje a třese.

Nedokážu zůstat vzhůru.

Lo-Lo: Probuď se, maličká.

Nedokážu.

Spím.

Zdají se mi sny.

Probouzím se.

Otevírám oči.

Démon sedí – sehnutý a shrbený – v nohách rakve. Dívá se na mě. Leskne se a vychází z něj světlo. To proto ho můžu ve tmě vidět. Jeho ruce jsou jako kosti. Jeho holá hlava má ostré hrany a kůži tak tenkou, že vidím jeho lebku.

Křičím.

Jeho oči zhasnou. Jenom zápach po něm zůstane. Lo-Lo! křičím. Lo-Lo neodpovídá.

Křičím a křičím.

I.

CC

Řím

11.-12. června 2009

(1)

Každý, kdo cestoval dostatečně daleko směrem na východ, k východu slunce, zná ten osudově těžký pocit, že přišel o den života. Nic – ani logika, ani argumenty, ani pečlivé studium kalendářů a almanachů – vás nezbaví skličujícího pocitu, že vám někdo ukradl čas, že vám něco mezi minulostí a budoucností uniklo.

Milimetr po milimetru otevírám oči. Každé oční víčko váží několik tun.

Pár minut ležím bez hnutí, jako po dlouhé, monstrózní opici, která skončila v černé díře zapomnění. Jako bych se probudil na nosítkách za čtvercovými dvířky chladícího boxu v márnici.

Fakta: Žiju. To bylo něco. Nebyl jsem v nemocnici. Ani na pitevním sále. Ležel jsem v posteli. Nebyl jsem spoután. Takže jsem už nebyl zajatec. Na předloktí jsem měl náplast.

Otázky: Co se stalo? Kde jsem? Kde je Primus Pilus a ti ostatní maniaci?

Co když byl celý ten únos zinscenován, aby mě vyděsili k smrti? V tom případě to bylo úspěšné představení. Aplaus! Nevyzradil jsem ale, kde je rukopis. Nebo jo? Pokoušel jsem se vzpomenout. Zavřel jsem zase oči a snažil jsem se soustředit. Pamatoval jsem si toho šedovlasého muže, který si říkal Primus Pilus. Pamatoval jsem si mnichy v šedých oblecích. Pamatoval jsem si, že mi ruku strčili do velké nádoby. Pamatoval jsem si tu velkou, oválnou nádobu a chirurgické nástroje ve skříňce ze dřeva.

Ale pak? Nic.

(2)

„Šokový granát a plyn.“

Mužský hlas. Američan.

Nechal jsem hlavu přepadnout na stranu, ale neviděl jsem ho.

„BZ-91,“ pokračoval. „Plynový paralyzér na bázi skopolaminu a morfinu. Vyvinutý CIA v roce 2005. Velice účinný. Odrovná člověka do půl vteřiny. Stačili do vás skalpelem sotva píchnout.“

Pokusil jsem se na posteli zvednout, abych viděl, kdo to mluví, ale nedokázal jsem to. Se zasténáním jsem padl nazpět.

„Bolest hlavy a mírná forma ochablosti může přetrvávat až patnáct hodin po vdechnutí. Omlouvám se. Alternativou byla ozbrojená akce. Náročné. Nejsem zastáncem ozbrojených akcí. Však víte. Lidi umírají. Spousta nepořádku. Šokgranát a plyn jsou o dost lepší. Za pár hodin budete na nohou.“

Téžké kroky. Závan Old Spice. Rozmazaná silueta v kráčela do mého zorného pole. Pevně jsem zavřel oči, abych mohl zaostřit. Usadil se na židli vedle postele.

„Máme k dispozici operativní vojenský oddíl.

Vlastní elitní skupinu vybranou z námořní jednotky SEAL. To oni vás osvobodili. Nikdy jste nebyl skutečně v nebezpečí. I když to tak asi nevypadalo. Za to se omlouvám. Měli jsme tyhle mnichy už určitou dobu pod dohledem.“

Tyhle mnichy.,.

Silueta patřila vysokému štíhlému muži kolem padesátky, atraktivního vzhledu a s nápadně zakřiveným nosem.

„Kdo jste?‘’ Můj hlas zněl jako přesýpaný štěrk.

„Jmenuju se Carl Collins. Většina lidí mi říká CC Jediné, co teď potřebujete vědět, je, že chci vaše dobro.“

Z důvodů, které by asi psycholog vysvětlil lépe než já, chovám k lidem, kteří tvrdí, že chtějí moje dobro, jistou skepsi.

„Byt, kde jste s Monique bydleli, byl monitoro– vaný. Přesně jak jste předpokládal. Nejen čidly, ale i skrytými kamerami, takže když jste začal Monique psát, došlo nám, že jste nás odhalil. Sledovali jsme vás do garáží. Zásahovka ale nebyla v takové pozici, aby mohla zasáhnout, když vás přemohli. Omlouvám se, že to zašlo tak daleko. Jak jsem ale říkal, situaci jsme měli plně pod kontrolou.“

„Kde je Monique?“

„Tady. Vyzvedli jsme ji hned, když jste vylezl ven z chodby.“

„Co jste s ní udělali?“

„Vůbec nic. Špatně jste to pochopil. Jsem na vaší straně.“

„To říkají všichni…“

„O vývoji událostí jsme už informovali policejního komisaře Henrichsena v Oslu. Nemusíte se znepokojovat.“

„Vy znáte Henrichsena?“

„Jsme ve spojení. Vypadáte úplně grogy, Bjorne. Pár hodin si odpočiňte. Máme si hodně o čem povídat.“ CC zmizel ze dveří. Já sám jsem se propadl do tmy.

(3)

První, co se mi prodralo do vědomí, byl takový slabý zvuk. Ťuk ťuk. Ťuk ťuk. Ťuk ťuk. Pokusil jsem se otevřít oči. Probouzet se z chemického spánku je jako stoupat k hladině bahenní lázně. Snažil jsem se dešifrovat to ťukání. Když se mi konečně podařilo zvednout oční víčka – nejdřív pravé, pak levé – zahlédl jsem neostrý obrys Monique. Seděla na židli a pletla. Zvuk vycházel z jejích pletacích jehlic.

„Dobré ráno,“ zachraptěl jsem.

Odložila pletení stranou. Dokonce i v tom stavu rozespalé bezduchosti neuniklo mojí pozornosti, že jsem prakticky vzato nahý. V posteli. V zavřeném pokoji. Sám s Monique.

„Máš se dobře?“ zeptal jsem se.

Kývla. „Ty?“ napsala.

Točí se mi hlava. Je mi blbě. Co jsou zač?“

„Naši přátelé.“

Monique mi pomohla z postele a na záchod. Opláchl jsem si obličej studenou vodou a oblékl se. Cítil jsem se jako troska po jízdě na koňaku a Rohypnolu. Když jsem se odpotácel zpátky do pokoje, čekal tam spolu s Monique i CC.

„Bjorne!“ zahlaholil, jako bychom byli kamarádi.

„Vypadáte o moc líp.“

„Nebuďte směšný. Vím přesně, jak vypadám.“

Pohledem otupělým plynem, spánkem a poněkud poničeným sebeobrazem jsem se mu pokoušel dívat přímo do očí. Ne úplně úspěšně. Když jsem hodně unavený nebo opilý, nebo když do mě doktoři nacpou trochu moc růžových tabletek, mám tendenci šilhat. A tlusté brýle moji ubohost jenom násobí. Šilhání mi zrovna moc nepřidává.

(4)

Obklopovat se krásnými věcmi nemusí být jenom marnivost. Stejně dobře to může být pokus stvořit v bytí harmonii. Duševní feng-šuej, Najít v kráse klid.

Profesor Aldo Lombardi vypadal, jako že klid našel. Čekal na nás v pokoji se sametovými tapetami, překypujícím barokními malbami a lustry.

Lhář jeden.

„Jak se vám daří?“ zeptal se s falešnou starostlivostí, když jsem se vpotácel do místnosti.

Ze všeho nejvíc jsem měl chuť jednu mu vlepit. Byl jsem ale příliš unavený.

Aldo Lombardi si provinile odkašlal. „Omlouvám se, že jsem vás do jisté míry vodil za nos. Nikdy jsem nelhal. Neřekl jsem ale ani celou pravdu.“

Stará kožená křesla zavrzala, když jsme se posadili. Hospodyně přinesla tác s kávou a čajem. Sklo cinkalo o sklo, když pokládala šálky a talířky na stůl, který sestával ze skleněného plátu na postříbřených kovaných nohách. Nalila Monique čaj a Aldovi, CC a mně kávu.

„Kdo jste?“ zeptal jsem se, když za sebou zavřela dveře. Hlas se mi třásl. To mě iritovalo. „Co s námi zamýšlíte?“

„Chápu moc dobře, že jste podezíravý,“ řekl CC.

„Obáváte se, docela pochopitelné, že stojíme za unosem a vraždami.“

„Ta myšlenka mě napadla.“

„Po Luciferovu evangeliu pátrají dvě uskupení. Dvě naprosto odlišné skupiny. Aldo a já představujeme jednu. Ta druhá – mnichové – jsou náboženská sekta známá pod označením draculsangerové. To znamená něco jako dračí krev.“

„Luciferovo evangelium je jedním z mnoha textu, na kterých se jejich víra zakládá,“ řekl Aldo Lombardi. „Problém je, že draculsangerové – jako všichni ostatní – si text špatné vyložili.“

„Náboženský řád? Který zabíjí?“ napsala Monique a podržela blok ve vzduchu, abychom si to všichni mohli přečíst.

„Paradox,“ odpověděl Aldo Lombardi. „Nebo ne? Stejné velký paradox jako středověké křížové výpravv a inkvizice. Nebo islamistický džihád a sebevražední atentátníci. Bible je plná příkladů toho, že život je možno obětovat pro dosažení vyšších cílů. Draculsangerové se domnívají, podobné jako jezuité, že účel světí prostředky. Jedni plní Satanovo a druzí Boží poslání na zemi.“

„Satanovo poslání?“

„Uctívají Lucifera,“ řekl CC. „Označit je za extremisty není přehnané. Tihle mnichové jsou fanatici, kteří ve všech ohledech žijí v minulosti.“

„A kdo jste tedy vy? The good guys?“

„My jsme vědci,“ odpověděl CC. „Výzkumnicí. Patříme k velké výzkumné organizací. Ta má krycí jméno The Lucifer Project.“

„The – what?“

„Projekt Lucifer. Skupina se skládá z předních odborníků v rámci různých vědeckých oborů. Archeologové. Historikové. Teologové. Paleografové. Antropologové. Filozofové. Lingvisté. Fyzikové. Astronomové.

Biologové. Matematici. Sociologové. Psychologové.

Antropologové. Mám-li zmínit jen některé…

Podíval jsem se na profesora Alda Lombardiho. „A vaše role?“

„Já jsem jeden z teologů projektu.“

„To všechno, co jste vykládal o Satanovi –“

„– je pravda. Prokazatelně v Luciferově evangeliu o Satanovu synovi nic nestojí. Co je ale důležité, je, že draculsangerové veří, že to tak je. Věří! Chybně si starý text v tomto duchu vyložili. Vkládají do proroctví vlastní interpretaci. Stejně jako kněží někdy chybně vykládají Bibli, stejně jako imámové někdy chybně vykládají Korán.“

„Proto jsou draculsangerové tak posedlí tím, aby rukopis získali,“ řekl CC „Chtějí Satanovu synu pomoct na svět.“

„Všechno, co jsem vám vyprávěl o Antikristovi,“ pokračoval Aldo Lombardi, „se zakládá na draculsangerských náboženských představách. Podobné jako Bible je plná chyb – které vznikly, když byly rukopisy opisovány, překládány a vykládány –, byly také řecké a latinské překlady Luciferova evangelia mírně řečeno nepřesné.“

„Jak víte, co rukopis obsahuje, když jste ho nečetli?“

„Četli jsme jeho velkou část,“ řekl CC. „A četli jsme texty, které k němu odkazují. Potřebujeme ale kompletní rukopis.“

„To, o co vás chceme požádat,“ řekl Aldo Lombardi, „je, abyste Luciferovo evangelium přenechal nám, kteří ho dokážeme správným způsobem přečíst.“

„Co se stane se mnou a s Monique, když odmítnu?“

„Co se stane?“ CC se tlumeně zasmál. „Vidím, že o nás nemáte příliš vysoké mínění.“

„Chci domů! Dovolíte mi odjet domů?“

„Jste samozřejmě volný a můžete jet domů. Nejste žádný zajatec. My ale doufáme, že se rozhodnete zůstat.“‚

„Proč bych měl zůstat?“

„Protože chcete vědět víc. Protože jste stejně jako my zvědavý na to, kam nás rukopis zavede.“

CC dolil Aldovi i mně kávu. Hrnek s čajem Monique byl pořád ještě zpola plný.

„Kde jsou mnichové teď?“

„Pod bezpečným dohledem.“

„Co to znamená?“

„Jsou v naší vazbě.“

„Chci s nimi mluvit.“

„Oni s nikým mluvit nebudou.“

„Nechte mě aspoň podívat se jim do očí.“

„Proč?“

„Chtěli mě zabít.“

„Takže co?“

„Kdybyste nepřišli, vypustili by ze mě všechnu krev. Myslím, že mám jisté právo se s nimi znovu setkat.“

CC mrknul na Alda Lombardiho, který zavrtěl hlavou.

„Já nevím –“ váhal CC.

„Pokud to dobře chápu, máte dvě možnosti. Můžete mě nechat odjet domů – a pak můžete na rukopis zapomenout. Nebo můžeme spolupracovat.“

„Dobrá. Uvidíte je. Zítra, jenom si nemyslete, že vám něco řeknou.“

„Uvidíme. – Tak mi povězte, o co tu jde? Co je Luciferovo evangelium? jak se dostalo do Kyjeva?“

„Ne tak zhurta, Bjorne. Vaše otázky si žádají podrobné odpovědi. Nechte mě to vysvětlit… V roce 1995 učinila skupina archeologů vedená Američanem Josephem van der Weltem při vykopávkách ve španělském křesťanském klášteře, který byl zničen, když Římané ztratili v pátém století kontrolu nad lberií, nález. Vykopali text na papyru, Codex Hispania, který pojednával o Luciferovu evangeliu a církevním koncilu v Nikaie. The Lucifer Project byl do záležitosti okamžité zapojen. Codex Hispania obsahoval důležitá vodítka, která nám pomohla rozšířit naše systematické a cílené pátrání po třetí části Luciferova evangelia. Té části, kterou vlastníte.“

„Kyjevský rukopis není kompletní?“

„Luciferovo evangelium jako jeden kompletní text neexistuje už 1700 let. Rukopis byl rozdělen na tři části během církevního koncilu v Nikaie v roce 325. Verze z Kyjeva je poslední ze tří částí.“

„Chápu.“ To bylo ovšem jako obvykle přehnané. „Dovolte mi položit vám otázku: Světová muzea a archivy jsou plné apokryfních spisů s předpověďmi a věštbami. Proč vynakládáte tolik prostředků na objevení textu, o kterém nikdo nikdy neslyšel? To, že nějaká náboženská sekta věří nějakému proroctví o Satanovu synovi, není dostatečný důvod.“

„Jste bystrý pozorovatel, Bjorne. A vyznačujete se zdravou skepsí. Máte pravdu. V jádru toho všeho se skrývá něco ještě senzačnějšího.“

CC mi se slavnostním výrazem podal desky.

„Přečtěte si tuhle zprávu. Říká poměrně dost o pozadí celé záležitosti.“

II.

Zpráva

Zpráva o Codexu Hispania Sepsali dr. William Goldman a dr. Lawrence Schwartz

Tajné-15. ledna 1996

1– O Luciferovu evangeliu

Luciferovo evangelium (Codex Lucem Ferre) bylo mezi poklady ukradenými z Druhého chrámu v Jeruzalémě v roce 70. Rukopis byl dlouho považován za magický, kacířský a okultní. V křesťanské době získal rukopis řecké označení Satana Diathiki (církevní řečtinou; Satanův zákon/pakt), které bylo vlivem fascinace prvních století pro křesťanská evangelia změněno na Luciferovo evangelium.

2 – O Codexu Hispania

2.1 – Nález

Tato zpráva se týká rukopisu Codex Hispania, papyrusového svitku, který byl nalezen v roce 1995 v hliněném džbánu na okraji oblasti vykopávek před ruinami kláštera sv. Pavla ve Španělsku.

Codex Hispania byl objeven americkou výzkumnou skupinou – vedenou archeologem Josephem van der Weltem z The Cotsen Institute of Archeology at the University of California, Los Angeles (UCLA) – a vrhá nové světlo na mnohem starší text Luciferovo evangelium.

2.2 – Datování

Na základě radiokarbonové datace svitku odhadujeme vznik papyru na rok 400 n. I. (s odchylkou plus/minus padesát let), což se zdá potvrzovat pisatelovo vlastní datování (375 n. I.).

2.3 – Jazyk/překlad

Text na svitku je psán koptštinou (Koptština jako písemný a dorozumívací jazyk dominovala v Egyptě od druhého do třináctého století.) a přeložen profesorem Christopherem Wattem.

2.4 – Stručné shrnutí obsahu a významu

Codex Hispania se tváří jako autentický záznam – sepsaný mnichem Potheinem – událostí na Prvním nikajském církevním koncilu v roce 325:

Já, Potheinos písař – Potheinos z Théb a Alexandrie, pravý křesťan, pokřtěný a požehnaný – přísahám, že tento záznam událostí z Nikaie je pravda, jak jsem ji seznal.

Spolu s dalšími dvěma mnichy – Nikasiem a Jakubem – dostal Potheinos za úkol zničit kacířský text známý jako Luciferovo evangelium. Tito tři mnichové o několik dnů později uprchli z Nikaie – s rukopisem.

Codex Hispania je důležitý z několika důvodů. Nejzásadnější jsou všechny citáty z Luciferova evangelia, které nám umožňují jistý vhled do jeho obsahu, formy a povahy. Codex Hispania poskytuje dále nové zásadní informace o tom, co se stalo s Luciferovým evangeliem.

3 – O Prvním nikajském církevním koncilu

3.1 – Historická fakta o církevním koncilu

K Prvnímu církevnímu koncilu v Nikaie (Nikaia/Nicaea v Turecku se dnes jmenuje Iznik.) v Malé Asii roku 325 n. I. se váže mnoho mýtů a mylných představ. Například: Církevní koncil nepřijal křesťanství jasnou většinou, neuznal křesťanský biblický kánon ani to, že žena má duši.

Císař Konstantin svolal přední biskupy křesťanstva na církevní koncil do Nikaie. Důvodem byla mimo jiné snaha objasnit teologické neshody ohledně ariánství – zvláště vztah mezi Otcem a Synem (Ariánství tvrdilo, že jelikož Ježíš byl stvořen Bohem, nemůže být Syn stejně božský jako Otec. Nikajský církevní koncil tento postoj zavrhl a položil základ doktríně o Božské trojjedinosti. Císař Konstantin podporoval ariány, kteří byli zavrženi.). Současně si císař nepochybně přál, aby byla v říši konsolidována moc a jednota s pomoci a podporou církve.

Počet účastníků není přesně znám. Císař Konstantin pozval 1800 biskupů. Na koncilu se jich pravděpodobně sešlo kolem 250. Koncil byl zahájen 20. května roku 325 a trval dva měsíce.

Důležitým výsledkem církevního koncilu bylo tzv. Nikajské vyznání víry. („Věříme v jednoho Boha, vševládnoucího Otce, Svořitele všeho viditelného i neviditelného“ atd.) Koncil se rovněž usnesl, kdy se bude slavit Ježíšovo zmrtvýchvstání. (Velikonoce připadají na první neděli po prvním úplňku po jarní rovnodennosti. Tato definice byla důležitá mimo jiné proto, aby se křesťanské Velikonoce odlišily od židovského svátku pesach.) Významný byl také fakt, že nikajský církevní koncil byl prvním formálním shromážděním, kde se sešel reprezentativní výběr zástupců křesťanské víry a rozličných názorů a křesťanských náboženských směrů, aby dosáhli jednoty v náboženských protikladech. (Apoštolský koncil – neboli církevní koncil v Jeruzalémě v roce 50 – se nepovažuje za reprezentativní.)

Církevní koncil v Nikaie rovněž svázal církevní moc s mocí světskou. Koncil tak přispěl k položení základů symbiózy křesťanské církve a státní moci.

3.2 – Církevní koncil o Luciferovu evangeliu

Rozšířeným mýtem je, že se církevní koncil usnesl, aby byly spáleny kontroverzní apokryfní texty. Takováto cenzura není v historických pramenech zdokumentována.

Nicméně: Podle Potheina se užší kruh biskupů usnesl, že Luciferovo evangelium musí být zničeno. Jedna teorie pracuje s tím, že rukopis obsahoval formulace, které by se daly použít k tomu, aby zvrátily vládnoucí antiariánskou náladu mezi biskupy. Jelikož ale Potheinos sloužil pod biskupem, který nepodporoval kontroverzní ariánský postoj císaře Konstantina a jeho krajana Aria, nelze toto tvrzení bez dalšího zkoumání považovat za důvodné. Stejně pravděpodobně mohly rozhodnutí o zničení rukopisu vyprovokovat údajné satanistické rysy textu. Třetí teorie, zakládající se na pasáži z díla biskupa Eusebia (Eusebius z Kaisareie (cca 250-340), biskup, jenž je často označován za otce církevních dějin.) Církevní dějiny, vychází z toho, že rukopis obsahoval magické formule které, kdyby byly zneužity, mohly přivolat Satana. Luciferovo evangelium není zmiňováno ve známých hodnověrných zdrojích z církevního koncilu. Podle Eusebia bylo rozhodnutí o spálení drženo v tajnosti a pouze několik málo biskupů bylo zasvěceno. Tři mniši – Potheinos, Nikasius a Jakub – dostali za úkol text spálit Žádný z nich nebyl oficiálním vyslancem, byli pouze asistenty příslušných biskupů. O zadavatelích úkolu Potheinos píše:

Přišli pod pláštíkem tmy. Pozdě večer zaklepali na mé dveře. Tři muži, které jsem znal z paláce, vstoupili a řekli, že přicházejí se svatým posláním: Já, Potheinos z Théb a Alexandrie, jsem mezi vyvolenými.

3.3 – Neposlušnost mnichů

Tito tři mladí mnichové na sebe vzali úkol zničit kacířský rukopis. Během krátké doby ale změnili postoj. Potheinos píše:

Ale započali jsme se tázat sami sebe, jakým právem bychom měli, na věky věků, zničit text, který jsme nečetli a kterému nerozumíme? Jakým právem bychom měli pálit slova, která jsou pro jiné posvátná?

Ti tři se tedy shodli na tom, že text zachrání. Jejich důvody nejsou zřetelně vylíčeny – kromě obecné posvátné hrůzy před prastarým svatým spisem – ale existuje důvod domnívat se, že trojice (vedena Nikasiem) mezi sebou o úkolu debatovala (vyzvána silami, které si přály uchránit text před zničením). Absence ideologického zdůvodněni jejich neposlušnosti znamená, že nemůžeme vyloučit ani to, že dostali zaplaceno.

Podplacení může působit jako pravděpodobné vysvětleni i proto, že se mnichové svým jednáním postavili proti svým představeným – biskupům –, a tím pádem přišli o svoji obživu a status. Velký peněžní obnos jim mohl poskytnout základ pro nový život.

Motivace – ať už ideologická, náboženská, principiální nebo ekonomická – hraje následné menší roli. Potheinos píše:

Rukopis byl rozdělen na tři Části. A my byli tři. Byli jsme tak, stejně jako rukopis, převrácením Svaté trojjedinosti, kterou se církevní koncil právě chystal přijmout, jeden i tři zároveň.

Rozhodli se, že se setkají v Thébách a začlení tři části rukopisu do Alexandrijské knihovny. Jelikož se obávali pronásledování, zvolil si každý jinou trasu.

4 – O třech mniších

4.1 – Potheinos

Potheinos se narodil v křesťanské (koptské (Koptská církev v Egyptě patři mezi nejranější organizovaná náboženská společenství v rámci křesťanství. Církev byla založena evangelistou Markem kolem roku 42, několik málo let po Ježíšové ukřižování.)) rodině poblíž Théb kolem roku 300:

Moji představení mě záhy začali považovat za bystrého, učenlivého, bohabojného a ctnostného, proto jsem byl už jako malý chlapec poslán do kláštera, abych se tam pod zkušeným vedením svých představených rozvíjel ve vědomostech o našem pánu, Ježíši Kristu, a abych mu mohl sloužit a ctít ho, jak předpověděl apoštol Marek.

Ve věku dvaceti let byl Potheinos vyslán do Alexandrie na severu Egypta. Jako mnich sloužil pod papežem z Alexandrie (Alexandr z Alexandrie v Egyptě (alexandrijský papež v letech 313– 326). Alexandrijský papež je vůdcem Koptské pravoslavné církve a pokračovatelem apoštola Marka, stejně jako katolický papež je pokračovatelem apoštola Petra.) jako sluha nebo osobní pomocník.

Potheinos, který z Nikaie odnesl první část Luciferova evangelia, prchal pozemní stezkou do Byzantionu, (Město získalo v roce 330 jméno Konstantinopol (česky též Cařihrad) Po císaři Konstantinovi, který o pět let dříve svolal církevní konci v Nikaie a který sem přesunul hlavní město Římské říše. Své současné jméno, Istanbul, získalo město až v roce 1930.) odkud odplul s obchodní lodí nazpět do Alexandrie. O plavbě napsal:

Náš pán, který ve svém milosrdenství shlížel na náš záměr, nás obdařil dobrým větrem po celou dobu naší plavby. Krátce jsme se zastavili na Krétě, abychom přivezli nějaké zboží. Kapitán nekladl žádné otázky a tvářil se, že přijal moje vysvětlení, že jsem poutník na cestě domů.

V Egyptě se Potheinos ukryl v nejmenovaném pouštním klášteře, zřejmě poblíž Théb. Několik let tam marně čekal na své dva bratry mnichy:

Trpělivě jsem nechal dny protékat jako písek mezi prsty, ale nikdy jsem už Nikasia ani Jakuba nespatřil a nedozvěděl se, co se s nimi přihodilo, a můj žal byl veliký.

Potheinos ukryl rukopis (první část Luciferova evangelia) v pouštní jeskyni:

Hluboko v poušti, kde slunce krutě vládne, mezi škorpiony a pískem, v rezavě červenavém skalním útesu, se nachází několik jeskyní, o nichž ví jen pár pastevců koz. Zde, v zapečetěném džbánu z nejlepší hlíny, ukryji svitek a přenechám ho času v naději, že bude objeven lidmi soudnějšími, než jsou moji současníci.

Ke konci svého života přesídlil Potheinos z neznámých důvodů do Španělska, kde sloužil v klášteře sv. Pavla. Zde sepsal Codex Hispania, na kterém se zakládá tato zpráva.

První část Luciferova evangelia, kterou s sebou Potheinos přivezl z Nikaie, byla v Egyptě nalezena na přelomu let 1969 a 1970 pastevcem koz a dostala se do rukou italskému teologovi Giovannimu Nobilemu v květnu 1970 prostřednictvím místního překupníka na černém trhu, který spolupracoval s jedním italským starožitníkem.

4.2 – Nikasius

Nikasiův původ je neznámý a nevíme, kterému biskupovi sloužil. Potheinos píše:

Ze vzdálených krajů na západě, přes hory a řeky, přijel můj bratr Nikasius koňmo spolu se svým biskupem, a já jsem věděl, že je mým přítelem.

Jméno a původ mohou nasvědčovat, že – stejně jako jeho jmenovec, později svatý Nikasius, jenž byl oficiálním vyslancem na církevním koncilu – pocházel z Galie. (Francie.) Můžeme se domnívat, že byl starší než Potheinos (jenž Nikasia nazývá jak „mým moudrým rádcem“, tak později i „mým starším bratrem“). Mnohé z potheinových zmínek o Nikasiovi –

… jak jsem naslouchal jeho slovům moudrosti…

… jeho silná a přesvědčivá řeč…

… Nikasius viděl světlo tam, kde my ostatní viděli tmu…

– nás přivádí ke spekulacím, že snad právě Nikasius přemluvil druhé dva mnichy, aby zachránili rukopis před zničením. Nevíme, co se s Nikasiem stalo. Potheinos píše:

Stiskl jsem Nikasiovu ruku, popřál mu štěstí a už ho nikdy nespatřil.

Můžeme se domnívat, že druhá, Nikasiova část rukopisu se stala základním kamenem při založení řádu draculsangerů. Na základě textu druhé části Luciferova evangelia rozvinuli draculsangerové své náboženství soudného dne v přesvědčení o tom, že dvě božstva – bůh světla, reprezentovaný Ježíšem Kristem, a bůh temnoty, reprezentovaný Satanovým synem či Antikristem – se vrátí na Zem jako fyzické bytosti a započnou boj, který skončí armagedonem a spasením duší.

4.3 – Jakub

O Jakubovi víme málo. Byl to mnich ze Sýrie. Potheinos se o něm zmiňuje jako o „bratrovi“. Nevíme, jakému biskupovi sloužil, kdy byl narozen ani kdy zemřel. Potheinos píše:

Jakub bylo jeho jméno, věrný a svědomitý sluha svého biskupa. Mnich Jakub měl cestovat do Alexandrie přes Byzantion a Athény. Jeho osud není znám.

5 – Dodatek 17. května 2009:

Zastupitelstvo Rady získalo informaci o rukopisném nálezu z Kyjeva, který by mohl osvětlit osud mnicha Jakuba.

Pokud se prokáže, že text, který je nyní v držení norského archeologa Bjorna Belto, je třetí částí Luciferova evangelia, lze vyvodit následující hypotézu:

Mnich Jakub musel o rukopis přijít v Konstantinopoli nebo v její blízkosti. Mohl být zastaven vojáky, kteří sloužili pod císařem Konstantinem, nebo po cestě přepaden lupiči. Ru– kopis se pak mohl dostat do knihovny regentů ve Východořímské, později Byzantské říši.

Po bitvě u Stiklestadu v roce 1030 uprchl pozdější norský vikinský král Harald Krutý (Král Harald Krutý (1015-1066 – králem Norska od roku 1046 do roku 1066, kdy padl v bitvě u Stamfordského mostu) byl nevlastním bratrem norského křesťanského krále Olava „Svatého“ Haraidssona (995– 1030).) do Gardarike (Staronorské označení Gardarike odpovídá oblasti kolem ruského města Novgorod a ukrajinského města Kyjev.) a později do Cařihradu. (Konstantinopol/lstanbul.) Zde sloužil byzantskému císaři. Císař měl zvláštní oddíl skandinávských nájemných vojáků. (Varjažská garda. Tato praxe byla tak rozšířená, že vojáci ve svých vlastích dostali zvláštní označení: Varjagové.) Harald Krutý sloužil ve Varjažské gardě sedm let a byl jmenován vrchním velitelem oddílu. Když opouštěl Cařihrad, byl nesmírně zámožný. Nejenže vedl loupežnou výpravu do Afriky, ale přivlastnil si i velkou část bohatství císařského paláce. (S ohledem na byzantské zvyky si mohli gardisté v případě smrti císaře posloužit z bohatství paláce. Během Haraldovy služby zemřeli ne méně než tři císaři.) Předpokládáme proto, že si – vědomě či spíše nevědomě – mohl s sebou odvézt i třetí díl Luciferova evangelia. Harald byl blízkým přítelem velkoknížete Jaroslava (Jaroslav I. (978-1054) – s přízviskem „Moudrý“ – vládl Kyjevské Rusí jako velkokníže v letech 1019-1054.) z Kyjeva a oženil se s jeho dcerou. (Alžběta Kyjevská (nar. mezi lety 1021 a 1023), pozdější královna Ellisiv. Provdaná za Haralda Krutého v letech 1043-1066.) Jeden předpoklad je, že rukopis zanechal v Kyjevě, protože se tam nacházeli zkušenější písaři a učenci než v jeho domovině Norsku. Pro hypotézu lze najít jistou oporu i ve faktu, že Harald Krutý začal v pozdějších letech používat trikvetru jako svůj znak. Trikvetra je symbol, který se objevuje v rukopise.

Pokud naše hypotézy platí, je tato část v úschově u norského archeologa Bjorna Belto. Byla přijata opatření, aby si zastupitelstvo Rady zajistilo přístup k této verzi.

III.

Archivum Secretum

(1)

Řím

12.-14. června 2009

Čítárna v Archivum Secretum Apostolicum Vaticanum, vatikánském tajném archivu, mohla připomínat nějaký váhavý kostel, který by ze všeho nejraději byl knihovnou, ale ještě se pořádně nedokázal rozhodnout.

V řadách tam seděli nevyspalí vědci, obklopení prachem a ponoření do zapomenutých mystérií, u čtecích pultíků plných knih s rozpraskanými hřbety a rozpadajících se dokumentů vyňatých ze sklepních trezorů či z polic, které dosahovaly výšky dvou poschodí.

Archiv čítá dokumenty, pergameny, dopisy a knihy, jež katolická církev nashromáždila během téměř dvou tisíc let.

Rozhovor s CC a Aldem Lombardim a zpráva o Codexu Hispania a podivuhodný osud tří částí, které tvořily Luciferovo evangelium, vzbudily mou zvědavost. Poté, co mi CC a Aldo Lombardi podali informace, které považovali za nutné, a opět odešli za svou prací, opustil jsem budovu. Žádný alarm. Žádní strážní nezasáhli.

Myslím, že mě nikdo nesledoval, ale těžko říct.

Před pár lety, když jsem zkoumal islandský rukopis Codex Snorri, jsem se seznámil s jedním zaměstnancem vatikánského archivu, Tomasem Rossellinim. Zeptal jsem se na něj na recepci. Za pár minut vyšel ven, aby mě vyzvedl. Po povinném kolečku afektované radosti ze znovushledání a vroucích stiscích rukou jsem mu vysvětlil, co hledám. Pomohl mi najít volný pultík a vrátil se s vozíkem knih, pojednání a dokumentů, které obsahovaly odkazy na draculsangery.

V Encyclopedia of World Religions and Sects jsem se dočetl, že tento mnišský řád má základnu v rumunských Karpatech. Jejich obdoba římsko-katolického papeže, Dominus, řídí radu dvanácti biskupů, kteří si říkají Starší. V současnosti používají draculsangerové římské vojenské tituly, jako např. Legatus, nejvyšší velitel legie nebo generál. Draculsangerské bojové jednotky se nazývají contubernia, což je v římské armádě označení skupiny po osmi až deseti mužích, kteří sdíleli jeden stan, jejichž vůdcem byl Primus Pilus, nejvyšší jmenovaný centurion. Když jsem se probíral hromádkou, narazil jsem překvapivě na strojopisnou poznámku Giovanniho Nobileho. Jak asi skončila ve vatikánském archivu?

=== ÚVOD DO draculsangerské víry ===

Napsal Giovanni Nobile

Řím, květen 1970

Původně vznikla draculsangerská sekta na Středním východě ve čtvrtém století s prameny v gnosticismu, křesťanství, manicheismu a jezídském synkretismu, tudíž jako průnik rozličných náboženství. Podobně jako drúzové budují svůj teologicko-filozofický systém na základě různých náboženství a filozofií, tak byli i draculsangerové ovlivněni různými náboženskými směry. Sekta získala oporu ve střední Evropě v šestém století, ale postupně mizela z historie. Nevíme, jestli se z draculsangerů stala tajná podzemní organizace, či zda přišli o své přívržence. Znovu se objevili souběžně s katary v jedenáctém století a v patnáctém století se jim dařilo na území dnešního Rumunska, Maďarska a Ruska. Uctívali Lucifera, reprezentovaného pávem Melekem Tausem, jako své nejdůležitější božstvo.Sekta čerpala z manicheistické víry v říši světla a harmonie – zastoupené duší – a říši temnoty a neklidu, představované tělem. Manicheistický prorok Máni žil ve třetím století v Babylonu a považoval sám sebe za následovníka proroků, jako je Buddha, Zarathuštra a Ježíš.

Pohled draculsangerů na Lucifera/Satana je mnohem komplexnější než u moderních uctívačů ďábla, jako je LaVey. Podobně jako gnostikové a kataři draculsangerove věří, že svět byl stvořen demiurgem, níže postaveným božstvem. Ale tam, kde gnostikové a kataři nemáji jasno v tom zda je tento demiurg shodný se Satanem draculsangerové míní, že demiurg byl temná, a tudíž zlá část trojjedinosti. Ovšem ne křesťanské trojjedinosti.Jejich posvátný symbol, trikvetra, symbolizuje Boha, Satana a sílu, kterou nazýváji costhul, jež váže dohromady vše božské a satanské, dva protiklady vesmíru. Domnívají se, že Bůh a Satan jsou součástí costhul – univerzálního celku. Podobně jako pro křesťany je Otec, Syn i Duch svatý jedno, a ne tři, uctívají draculsangerové Boha, Satana a costhul, jako by bylí rovnocenní Protože ale judaismus i islám výlučně uctívají božské (světlé) síly, snaží se sekta udržet rovnováhu v costhul univerza tím, že uctívají, a tím i posilují především Satana a temné síly. Věří v Boha, ale Bůh je pro ně jen třetinou božského celku.

Morbidní praxe a rituály této sekty – které zahrnují krevní obětování, kadidlo a nahotu – bývají spojovány s primitivními představami o spojnicích mezi pozemskými lidmi a bohy. Kadidlo představuje totéž, co v jakékoliv římsko-katolické bohoslužbě. Už od antiky se věřící domnívali, že kadidlo posvěcuje místa a události. Jako symbolická oběť odnáší kadidlo modlitby s sebou vzhůru k bohům. Už v Knihách Mojžíšových je zmíněna záliba Pána v kadidle. Nahota má souvislost s úsilím draculsangerů o čistotu, o původnost, o přiblížení se základům.

Adam a Eva byli kupříkladu až do svého pádu po hříchu nazí. Draculsangerové se domnívají, že tím, že své oběti vysvléknou, odvádějí je ve smrti zpět bohům takové, jaké je stvořili, nahé a čisté.

Na malý okamžik jsem zůstal sedět a přemýšlel jsem nad skutečností, že sekla zabila muže, který tak nezaujatě vylíčil její extremismus. A že se jí téměř podařilo vypustit krev i ze mě.

Chvíli jsem listoval jednou prací – Blut und Heiligkeit: Anthropologie und Metaphysilk30 – která pojednávala o tom, že draculsangerové považují krevní obětování za svatý úkon. Tím, že oddělují tělo a krev, pojí se obětování s očištěním těla a duše. Jejich myšlení ovlivnilo rumunského knížete Vlada Tepese, který inspiroval Brama Stokera k napsání Draculy, a maďarskou hraběnku Alžbětu Báthoryovou, která povraždila stovky panen, aby se mohla koupat v jejich krvi. Představa o posvátné a zázračné moci krve není nová, ani nijak neobvyklá. Jak autor pojednání upozornil, píjí mnozí křesťané – jako tu nejsamozřejmější věc – při mši svaté Ježíšovu krev. Pro Svědky Jehovovy je krev tak nedotknutelná, že někteří raději zemřou, než by přistoupili na lékařskou transfuzi. V jedné pasáži o séru pravdy sodiu pentothalu jsem narazil na kuriózní odkaz na draculsangerský předpoklad, že ztráta krve může vyvolat medicínský zkrat v mozkové kůře, jehož následkem umírající nedokáže lhát. Nepochopitelná byla rovněž informace z fotokopie novinového článku z The International Herald Tribune datovaného dnem 20. listopadu 2007:

Ozbrojený zásah proti mužskému klášteru

Sfantu Gheorghe, Rumunsko, 20.11. (Reuters).

– Mužský klášter Sfant sange, centrum náboženské sekty draculsangerů, čelil minulý týden ve středu přepadení připomínajícímu zásah ozbrojeného komanda. Informovaly o tom rumunské úřady. Klášter leží několik desítek kilometrů od Sfantu Gheorghe v karpatském horském masivu v rumunské Transylvánii.

Sekta se pokusila událost ututlat a odmítá spolupracovat i s místní policií.

Není jasné, kdo klášter přepadl a co bylo cílem přepadení. Žádná osoba údajně nebyla zraněna.

Místní zdroje informovaly, že paramilitární komando 20-25 vojáků v maskovacích uniformách vniklo do kláštera přibližně ve 2.30 ráno a opustilo místo o několik minut později.

Podle místních zdrojů prý s sebou vojáci odnesli relikvii historické a náboženské hodnoty, což ale není potvrzeno.

Nikdo z obyvatel kláštera si nepřál o incidentu hovořit.

Domníval jsem se, že čtu něco přes půlhodinu, ale pak jsem zjistil, že jsem v archivu už více než dvě a půl hodiny. Vzhlédl jsem – a pohlédl jsem rovnou do tváře kterou jsem si pamatoval. Byl stejně překvapený jako já. Nedokázal jsem ho zařadit. Teprve, když si sundal brýle, vzpomněl jsem si, kdo to je. Vittorio Tasso. Sémiotik, s kterým jsem se pozdravil u Alda Lombardiho. Působil rozpačitě nad tím, že mě zase vidí, jako bychom byli staří kolegové, kteří na sebe narazili v podezřelém pornokrámku. Vyměnili jsme si pár slov, než musel pokračovat ve své prácí – hledat chrismon na vojenském štítu, který patřil ostrogótskému králi Theodorichovi Velikému. Já jsem pro změnu vrátil všechno, co jsem si proti podpisu vypůjčil, a vyrazil jsem ke garážím. Cestou jsem z automatu na mince zavolal vrchnímu policejnímu komisaři Curtu Henrichsenovi. Potvrdil, že byl informován o únosu a záchranné akcí. A o tom, že deset mužů, všichni podezřelí ze spoluúčasti na třech vraždách, bylo zatčeno. „O co tu ve skutečnosti jde, Belto?“ zeptal se. Odpověděl jsem popravdě – že nemám ponětí.

Když jsem spěchal garážemi a odemykal auto, třásl jsem se. Tentokrát na mě žádní šílenci nečekali. Ani mniši, ani hlídači. Klidně jsem projížděl ulicemi Říma. CC mí umožnil, abych zaparkoval Koblížka na zadním dvoře. Monique a já jsme k němu byli pozváni na večeři na půl osmou.

(2)

Můžete být něčí zajatec, aniž byste to tušili. Nejedna manželka by mi dala zapravdu. Objevíte to teprve, když se už už chystáte roztáhnout křídla svobody a najednou zjistíte, rozpačitě a rozhořčeně, že vám je někdo přistřihl.

Po docela dobré vegetariánské večeři s vínem a kávou s koňakem jsme se s Monique odebrali do svých pokojů. CC měl nějaké vyřizování na ambasádě a odjel tam s Aldem. Chvíli jsem přemýšlel nad tím, jestli nemám z baru vzít láhev vína a zaklepat u Monique. Člověk nikdy neví, co by se mohlo stát. Otevřel jsem bar a sáhl po láhvi – Accordini Amarone della Valpolicella Classico Acinatico z roku 2005 – ale jakmile se dlaň setkala se studeným sklem láhve, zradila mě odvaha. Úplně oblečený jsem si lehl na postel, zíral jsem do stropu a dumal nad tím, co by asi Monique řekla a udělala, kdybych stál ve dveřích s vínem, dvěma skleničkami a přihlouplým úsměvem. Nejspíš by se soucitně usmála a poslala by mě pryč. Nebo by si možná jednu skleničku dala, aby mě utěšila. Pak jsem začal myslet na všechno, co jsem dnes četl. Nešlo přehlédnout, že záhada byla čím dál tím víc fascinující a že jsem byl, byť proti své vůli a váhavě, vtažen do jejího gravitačního pole. O chvíli později – podnícený myšlenkou na to, že budu s Monique sám v pokoji – jsem sebral odvahu a vyrazil k ní s láhví a dvěma skleničkami. V klíčové dírce bylo světlo. Zaklepal jsem. Otevřela okamžitě, podívala se na mě a překvapeně sebou trhla. Jako kdyby někoho čekala – ale ne mě. Když jsem zvedl ruce s vínem a skleničkami, rozevřela se propast rozpaků. „Myslel jsem, že bychom si mohli dát skleničku. Abychom uklidnili nervy. Chápeš… Ale asi se to moc nehodí.“

Teprve teď jsem si všiml, že má na sobě kabát. Za ní stály sbalené kufry a tašky.

„Ty jsi sladký!“ napsala. „Bohužel! Nemůžu. Jsem na odjezdu. Myslela jsem, že je to řidič.“

„Kam jedeš?“

„Domů.“

Víno a skleničky mi v rukou ztěžkly jako olovo.

Domů… Nenapadlo ji ani rozloučit se se mnou.

„Dirk,“ napsala. „Hůř. Musím být u něj. Doufám, že chápeš.“

„Vrátíš se?“

Podívala se na mě pohledem, který bylo těžké nějak vyložit.

Všiml jsem si, že se mi oči zalily slzami. Stál jsem tam na chodbě, v otevřených dveřích do pokoje k ženě, kterou jsem chtěl svést, či kterou jsem chtěl být sveden, s vínem, dvěma skleničkami a ponižujícím pocitem, že jsem nebyl jenom odmítnut, ale i opuštěn.

Monique potřásla hlavou, jako by to věděla. „Promiň, Bjorne,“ napsala. „Vážně! Musím jet za ním.“

Chtěl jsem toho tolik říct. Že jsem do ní zamilovaný, například. Že je nesmírně krásná. Jak ale můžete něco takového říct ženě, která jede domů ke svému umírajícímu manželovi? A která si pravděpodobně myslí, že jste poměrně nezajímavý podivín.

„Dobrá –“ Chtěl jsem jí popřát šťastnou cestu, možná i se smíchem, ale poznal jsem, že by se mi hlas určitě zlomil, a tak jsem neřekl nic.

Myslel jsem, nebo doufal, že mě při tomhle dobrodružství bude doprovázet dál, až do té doby, kdy té záhadě přijdeme na kloub. Ale jako obvykle jsem do něčeho vkládal příliš mnoho nadějí. Aspoň se usmála, s jistou něhou. Zaslechl jsem, jak se za námi otevřely dveře. Řidič.

„Letí něco takhle pozdě?“ zeptal jsem se. Spíš jen proto, abych řekl něco, při čem se mi nebude třást hlas.

„Půjčuju si od CC jeho soukromé letadlo,“ napsala.

„To je jasné.“ Netušil jsem, že má CC soukromé letadlo. „Tak ti za všechno děkuju.“ Přesně tohle jsem říkat neměl. Hlas se mi při posledních slovech roztřásl.

Pohladila mě po tváři.

Abych skryl svoje lesknoucí se oči a ruměnec, protáhl jsem se kolem ní, odložil láhev a skleničky na komodu a pomohl šoférovi nosit zavazadla. Když bylo všechno v autě, objali jsme se. Voněla dobře. Chanel No. 5,

„Vaarwel, Bjorne Belto,“ napsala do svého bloku. Nebyl jsem si jistý, jestli to znamenalo definitivní sbohem, nebo na shledanou.

(3)

Zůstal jsem stát venku na širokých schodech, když odjížděli. Sledoval jsem auto pohledem, dokud nezmizelo v provozu. Mrholilo. Schod za schodem jsem scházel dolů na chodník. Kolem produnělo nákladní auto. Hejno chodců se vynořilo zpoza rohu, a když mě míjeli v oblaku cizích jazyků, gest a deštníků, zatlačili mě zpátky, nahoru na první schod. Impulsivné jsem se vydal za nimi. O pár minut později jsem se ocitl na Piazza Navona. Tam se hejno rozpustilo, jako kdybychom všichni vpadli do pole s magnetickými protipóly. Manévroval jsem mezi hloučky milenců, které obklopovaly fontány – skrz zvuky smíchu a polibků – a vyrazil jsem dolů ke Corso Vittorio Emanuele II. Už jsem byl skoro u Piazza Venezia, když dlouhý černý sedan vjel na chodník přímo přede mnou. Zadní okénko se stáhlo.

„Na procházce?“ zeptal se CC

„Jo. A vy? Mně v patách?“

„Vůbec ne. Vracím se z ambasády. Byli tak laskaví a nabídli mi odvoz domů. Zahlédl jsem vás na chodníku.“

Odpustil jsem si poznámku o tom, jakou si udělali zajížďku.

„Monique odjela.“

„Já vím. Dirk. Už mu moc času nezbývá. Chudák. Chcete se svézt zpátky?“

„Musím?“

„Jistéže nemusíte.“

Sedl jsem si vedle něj. Začínal jsem byt trochu promočený. Nikdo z nás neřekl cestou domů ani slovo.

IV.

Mnišské cely

(1)

Deset mnichů bylo umístěno každý do své cely ve zrušených zatýkacích prostorách, které si CC půjčil od italských úřadů, takových věcí byl CC schopen.

Ulice před vězením byla uzavřena a hlídána ozbrojenými vojáky, carabinieri, vojenskou a městskou policií. Nad blokem kroužila vojenská helikoptéra. Řidič, CC a já jsme museli ukázat průkazy totožnosti i orazítkovaný vstupní dokument, než stráže nechaly auto projet.

Na zadním dvoře čekal ještě jeden kontingent ozbrojených vojáků.

„Pohotovostní jednotka,“ řekl CC, jako by to byla ta nejpřirozenější věc na světě. „Pro případ, že by se někdo pokusil o nějakou osvobozovací akci.“

Cely se nacházely v řadě vedle sebe v chodbě s oprýskanou omítkou. Slunce svítilo dovnitř skrz úzká špaletová okna vysoko na zdi. Chodba lehce zapáchala starou močí, plísní a čisticím prostředkem.

Jeden ze strážců odemkl první dveře, které byly označeny velkou číslicí jedna, napsanou tlustým fixem přímo na šedě natřený kov. Hned jsem poznal toho mladého mnicha s velkým nosem. Seděl na pryčně a byl připoután ke zdi. Tmavý oblek z něho sundali a oblékli ho do tuhého šedého vězeňského mundúru.

Když jsme vstoupili do cely, vzhlédl, ale když zjistil, kdo jsme, odvrátil pohled. Pokoušel jsem se s ním zapříst hovor. On se na mě ale ani nepodíval. Nakonec jsme navázání kontaktu s ním vzdali a přesunuli se do další cely.

Tam se stalo totéž.

Letmý pohled. Ani slovo.

Bez výrazu otvírali strážní jedny dveře za druhými. Dvěma obrovskými klíči se muselo otočit v zámku, než se dveře otevřely.

Nikdo nechtěl mluvit. Nikdo neprohodil s tím, koho se pokusili zabít, ani jediné slovo.

(2)

V poslední cele, číslo deset, seděl onen distingovaný muž, který si říkal Primus Pilus. Když jsme s CC vstoupili do místnosti, pokývl si sám pro sebe. Jako bychom byli očekáváni.

„Jsou povinni mlčet.“ Jeho akcent byl výraznější, než jsem si pamatoval. „Ani mučení by je nepřimělo mluvit.“

„A co ztráta krve?“ řekl jsem nebojácně. Přece jen byl připoutaný ke zdi.

„Mám několik informací k následujícím procedurám,“ řekl CC. Jeho hlas zněl formálně a byl prostý jakýchkoliv emocí, jako by předčítal oznámení na schůzce nájemníků. „Budete předáni do jedné ze zemí, kde došlo k vraždám. Tvrdý právnický oříšek. Tři vraždy ve třech různých zemích. Pokud o vaše vydání zažádají všechny tří země, unijní orgán Eurojust vypomůže při rozhodování o tom, ve které zemi budete trestně stíháni. Pravděpodobně budete kolektivně obviněni z účastí na úkladné vraždě. Bez technických důkazů není snadné rozhodnout, kdo z vás vraždy spáchal. Ale tohle všechno se stane teprve, až s vámi budeme hotoví my. Máte nám hodně co vysvětlovat. Ale buďte klidný. Máme humánnější metody výslechu než vy.

Neprolijeme ani kapičku krve. Máme jiné metody, jak lidi přimet mluvit. Metody chemického rázu.“

Muž si prohrábl stříbrné vousy prsty, jako by vůbec nic neslyšel. Zápěstí měl spoutaná. Jeho dlouhé a ostré nehty byly ostříhané a opilované. Možná se hlídači báli, že by je mohl použít jako zbraň. Což jistě nebyla bezdůvodná obava.

„Co tady děláte vy?“ řekl a otočil se ke mně. Tuhý zajatecký úbor zavrzal, když sebou pohnul.

„Pokusil jste se mě zabít. Myslím, že mám jisté právo vědět proč.“

„Myslel jsem, že víte proč.“

„Já chápu, že chcete rukopis. Ale nechápu, jak může lidský život znamenat tak málo.“

„My lidé žijeme z boží milosti.“

„Vy jste mniši, ne bohové. Není na vás, abyste rozhodovali, kdo bude žít a kdo musí zemřít.“

„Jsme boží nástroj.“

„S neomezenou plnou mocí?“

„Odsuzujete nás, protože nevíte vůbec nic. Když zemřeme, vracíme se zpátky do costhul – do univerzálního společenství, které bylo vždy a navždy potrvá.

Život tady na zemi je jen bezvýznamný záblesk v téhle nekonečnosti.“

„A tato víra vám dává právo zabíjet?“

„Co znamená život? Život je krátký. Costhul je věčný.“

„Říká kdo? Bůh?“

„Nikdo nezná Boha. Ani židé. Ani křesťané. Ani muslimové. Ani my ne. Bůh je příliš velký na to, abychom mu rozuměli. My lidé nemůžeme rozumět božskému. Dokonce ani prorokové a kněží nerozumí. Když se ale spojíme v jedno s costhul a bohy, může každý z nás vládnout nad všemi světy v nebi. Harga-me-giddo-dom nás osvobodí z pout pozemského života. Teprve až zanikne všechno stvoření, budeme všichni jednotní. S temnotou. Se světlem. S costhul.“

„To nemůžete myslet vážně.“

„Přečtěte si naše svaté poselství!“

„Jaké poselství?“

Demonstratívně mlčel.

Položil jsem další otázky, ale vypadalo to, jako by ho někdo – možná Lucifer, možná vlastní rozum – vypnul. Taky dobře. Jeho pohled byl upřený někam, čeho jsme ani já, ani CC nebyli součástí. Naštěstí.

Po pár minutách jsme celu opustili. Než se dveře zavřely, zachytil můj pohled a řekl:

„In nomine Magna Dei Nostri Satanas –“

Dveře odstřihly zbytek.

(3)

Vyšli jsme na zadní dvůr a nasedli do auta. CC byl zamyšlený.

„Podivné. Ten mnich řekl něco, co mi připomíná jedno slovo, které jsem zrovna četl. Harga-me-giddo-dom.“

„Zní to jako armagedon. Není to nějaké místo? Místo pro konečnou bitvu mezi Bohem a Satanem?“

„Na výšině Megido v Jizreelském údolí v Izraeli. Zde, jak předpovídá Bible, se boj mezi vzkříšeným Ježíšem a Antikristem rozhodne.“

„Kde jste to slovo četl?“

„Zkoumali jsme slibnou stopu, kterou Aldo Lombardi objevil v jednom z textů papeže Řehoře I. Velikého. Odkazoval na jeden pohanský nápis na zdi v římských katakombách.“

Nikdy jsem nerozumě! náboženstvím.

Víru chápu. Touhu po něčem, co je vetší než my, po něčem neuchopitelném, po nějakém směru. Po smyslu. Víc pochopení mám ale pro karmu. Všechno, co děláš, a neděláš, rozhoduje o tvém osudu. Souhrn tvých činů formuje tvůj příští život. Sklidíš, co zaseješ. Jednoduché a prosté. Nirvána znamená vyhnout se znovuzrození.

Nirvánu jsem taky nikdy nepochopil.

Buddha popisuje nirvánu jako ideální stav mysli tkvící v radosti, klidu a harmonii. Mému vlastnímu životu je to momentálně docela vzdálené.

V.

Katakomby

(1)

Hleď, z nebes sestoupí v plamenech záře Satan, kníže temnot, v podobě vícehlavé nestvůry s mnoha rohy. A po své straně, po své levici, bude mít svého jednorozeného syna, syna Šelmy, a spolu budou vládnout všem nebeským světům, dokud harga-me-giddo-dom nerozmetá veškeré dílo stvoření a Satan a jeho démoni a všechny pozemské duše se nespojí v jedno s anděly našeho Pána a s JHVEM.

V slabém světle kapesní svítilny vrhal ukazováček Carla Collinse dlouhý stín, když se pomalu – slovo za slovem – sunul podél zdi s vybledlým nápisem mezi trikvetrou a chrismonem, které oba musely být kdysi okrově rudé.

Když ten starý text překládal, byl jeho hlas tichý, skoro jen šepot. Narovnal se a bouchl se hlavou o strop.

„Tyhle katakomby se začaly stavět ve druhém století po Kristu, ale tenhle nápis se datuje do konce čtvrtého století,“ vysvětloval CC „Jak vidíte, text obsahuje jasné odkazy na Zjevení Janovo, křesťanská dogmata a draculsangerský řád.“

V rozlehlé síti chodeb a chodbiček katakomb byl vzduch chladný a vlhký. Téměř nepostižitelný průvan s sebou přinášel slabý zápach hlíny.

Tady, za starými městskými hradbami, byli mrtví Římané a křesťanští mučedníci pohřbíváni po tisících. V jeskyních, ve výklencích a pod rafinovanými náhrobky byli ukládáni k odpočinku a ponecháni času. Úzké, příkré schody vedly stále hlouběji do podzemí. V části katakomb ležely ještě pořád tisíce lebek a zbytků koster k morbidní radosti turistů, kteří každičký den proudili těmito chodbami smrti.

„Text a symboly nemají žádný logický smysl,“ pokračoval CC a prsty si prohrábl vlasy. „Proč trikvetra? Proč chrismon, který symbolizuje Ježíše Krista? A všimněte si té formulace z nebes sestoupí. Přirozené by bylo napsat z pekel vystoupí, ne? V žádném biblickém textu Satan nesestupuje z nebes – pokud odhlédneme od té nešťastné epizody, kdy byl odtud Lucifer spolu se svými vzpurnými souputníky vyhozen. A pak si pisatel znovu hraje se Zjevením Janovým – v podobě vícehlavé nestvůry s mnoha rohy – a pak je to zřetelně rouhavé, když je Satanův syn, o němž se hovoří jako o jednorozeném, umístěn po otcově levici. Harga-me-giddo-dom znamená soudný den. Tohle není žádný křesťanský text, tohle je rouhání!“

Hra stínů na Collinsově obličeji způsobila, že vypadal jako ďábel, o kterém tak zapáleně mluvil. Vzdálený zvuk – jakoby společný sten všech zmizelých duší těchto katakomb – mě rozechvěl. CC vypadal, jako by nic neslyšel. Zkoumal nápis, který právě přeložil, oči soustředěně mrkaly na zeď.

„Slyšel jste to?“ zeptal jsem se.

„Slyšel co?“

„Ten zvuk.“

„Ne.“

„Jako zasténání.“

„Bojíte se, Belto?“

Opravdu jsem měl strach. Pokud ne přímo klaustrofobii. Přece jen jsme byli v podzemní pohřební komoře, která se, čistě teoreticky, mohla kdykoliv zřítit. Přestože katakomby, to musím připustit, stály bez újmy skoro dva tisíce let.

„Něco jsem slyšel.“

Ve světle baterky jsem zahlédl, jak se CC pousmál.

Řidič, který nás sem zavezl, čekal na prostranství před bazilikou sv. Sebastiána, jež byla vystavěna nad nejstaršími římskými náhrobky.

Já i CC jsme oba cestou zpátky na Via Veneto v autě klimbali.

(2)

„Než se znovu setkáme,“ napsal CC na samolepící lístek, „rád bych, abyste si tohle přečetl.“

Lístek byl přichycen k hromádce zažloutlých papírů:

=== NĚKOLIK KRÁTKÝCH ÚVAH O PEKLU ===

Napsal Giovanni Nobile

Řím, listopad 1968

Většina náboženství má představu o pekle jako o metafyzickém či skutečném místě, kde skonči mrtví, pokud nevstoupí do blaženosti. V italštině se slovo inferno odvozuje z latinského infernus (jež znamená vespod/dole). Anglické hell vychází ze staroanglického hel/helle a staronorského hel (které odkazuje k Helheimu, podzemní říši mrtvých). Pro většinu lidí je peklo mentální představa a v nejhorším případě náboženská předpověď nebo hrozba. Církev a kněží používali od středověku až do poloviny devatenáctého století peklo jako účinnou výhrůžku, aby vyděsili věřící i nevěřící a přiměli je k náboženské poslušnosti.

Mohlo ale peklo v nějakém okamžiku být fyzickým místem – a ne jen nábožensko-mytologickou představou? Pokud vedeme spojnici od pekla a Hádu nazpět ke Gehenně a Šeolu nebo ještě dál, až k babylonské Irkalle, vidime kromě jiných společných jmenovatelů, že podsvětí se fyzicky nachází pod zemským povrchem. Už v devatenáctém století načrtl francouzský okultista Jacques August Simon Collin de Plancy spojovací linii mezi Nergalem a peklem.

Prorok Izajáš píše: do říše mrtvých budeš svržen, na nejhlubší dno propasti.

Rovněž v babylonské mytologii se mrtví shromažďovali v podzemní dutině. Tato obrovská podzemní jeskyně se nazývala Irkalla.

Náboženské představy pekla mají kořeny v předhebrejských mytologiích, jako jsou sumerská, akkadská a babylonská.

Nejranější říše mrtvých se nevázaly k žáru a plamenům, peklo bylo naopak ledové, kamenné a temné. V Irkalle (Ir-Kalla/Irkalia/Arali/Kigal/Gizal) vládl bůh smrti Nergal (Druhá královská, kapitola 17, verš 30 odkazuje k Nergalovi jeho pravým jménem.) (předchůdce Satana/Lucifera) a jeho bohyně Ereškigal.

Irkalla má vícero společných rysů s hebrejským podsvětím Šeolem. Šeol bývá v mnohých kontextech srovnáván s peklem a řeckým mytologickým podsvětím Hádem, ale tyto posmrtné říše nejsou nutně totožné. Gehenna je hebrejskou paralelou křesťanského pekla (a není totožná s Šeolem). Původně byla Gehenna skládka za Jeruzalémem (v údolí Hinnom, kde se dříve obětovaly děti k slávě boha Molocha). Jaké jsou tedy podobnosti – a rozdíly – mezi peklem a říšemi mrtvých jako Hadem, Gehennou, Šeolem, a když na to přijde, tak i dřívější předchůdkyní říše mrtvých Irkallou? Moje hypotéza je, že Irkalla je nekropole. Domnívám se, že mohu zdokumentovat, že představa pekla a ostatních odpovídajících říší mrtvých prameni z vysoce fyzického a reálného místa: z jeskyně, kde Babyloňané ukládali k odpočinku své mrtvé, ne nepodobně praxi v římských katakombách. V následujícím textu bych chtěl nastínit jak klasické chápáni, tak i novějši výklady, jež –

Odložil jsem štos papírů.

Samozřejmě jsem chápal, o co se CC pokouší. Obměkčit mě. Připravit si základ pro nějaké šílené tvrzení o pekle. Tak snadno se oklamat nenechám. Čtyřicet let staré výklady Giovanniho Nobileho nepodkopou moje logické uvažování ani moje vnímání reality.

(3)

„Řekněte mi,“ prohlásil jsem a zabodl pohled do Carla Collinse, který si právě zapaloval doutník, obrovský a černý jako shnilý banán, „snažíte se mě přesvědčit, že se přesto přese všechno obáváte toho, že Satanův syn přijde na svět?“

„Vůbec ne.“

CC sál a cucal jako kojenec, než se tabákové listy rozhořely. Seděli jsme sami v jeho kanceláři. Nebyla nijak zvlášť velká. Okna vedla na zadní dvůr. Mezi dvěma vysokými knihovnami visela mapa světa plná barevných špendlíků. Na plakátu hvězdné oblohy byla žlutě vyznačena jednotlivá souhvězdí. Neexistují žádné hranice pro to, jaké motivy je možné ve hvězdách vidět. Žádný div. Když rozsypete po plátně tisíce teček, taky můžete mezi body nakreslit úplně cokoliv.

Byl jsem zmatený. Celou dobu jsem tušil blízkost několika souborů paralelních hypotéz – hypotézy A (na počest pana Belto), která pouze občas protínala hypotézu B (před kterou bylo nutno pana Belto za každou cenu uchránit), a obskurní varianty, C, která zahrnovala A i B a ještě mnohem víc.

„Dobrá, Bjorne,“ pokračoval CC, zatímco mu z nosu stoupal kouř jako rozzuřenému drakovi, „já vím velice dobře, že se nenecháte obalamutit. Ani starými profesory, ani ještě staršími nápisy na zdech. Dovolte mi, abych vám připomněl, že to vy jste trval na cestě dolů do katakomb.“

„Kvůli tomu mnichovi! – Proč jste mi ukázal Nobileho pojednání o pekle?“

„Abyste získal co nejširší vhled do jeho myšlenkového světa.“ Vdechl bouřkový mrak doutníkového kouře a vypouštěl ho ven v malých obláčcích. „Možná, že i vy, Bjorne Belto, se máte čemu přiučit.“

„Ještě víc mi pomůže, když budu vědět, co se kolem mě děje.“

„A čemu nerozumíte?“

„Například tomuhle: vy tvrdíte, že reprezentujete skupinu vědců. Přesto disponujete operativní zásahovou jednotkou, která ze všeho nejvíc vypadá jako paramilitární elitní oddíl.“

„Oni jsou elitní oddíl. Projekt Lucifer nejenže má k dispozici vojenskou jednotku, ale také agenty v terénu a nejmodernější informační systém, jaký existuje. Všechno tohle má své vysvětlení. A bez zásahové jednotky a tajných technologií bychom vás nikdy neosvobodili.

Málokdo z nás –“ CC zvedl s odzbrojujícím smíchem obě ruce, „– by vyšel ve zdraví z fyzické konfrontace s kýmkoli. Jsme vědci, ne zápasníci.“

Něco v jeho pohledu mi říkalo, že CC ještě nikdy před ničím neustoupil.

„Proč mi nemůžete prozradit, co hledáme, čeho se tahle záhada týká? Chci vědět víc!“

„Právě teď je podstatné, že existují lidé – poměrně hodně lidí – kteří věří proroctví o Satanovu synu. Věří, Bjorne! Jsou ochotni zajít daleko, aby se proroctví naplnilo. Očekávají příchod Satana a jeho syna! Stejně jako celý křesťanský svět už dva tisíce let čeká na Ježíšovo zmrtvýchvstání. Všechno tohle je ale slepá kolej ve vztahu k teoriím a hypotézám, na kterých pracujeme už řadu let.“ CC zabafal z doutníku. „Naposledy vás musím varovat: Teorie jsou komplexní a – pro člověka z vnějšku – zdánlivě málo důvěryhodné.“

„A tajné?“

„Svoje odpovědi dostanete.“ Žár na doutníku se pomalu propracovával hlouběji. „Máme tři hypotézy. Jsou založeny na znalostech, které máme z prvních dvou částí Luciferova evangelia, a citacích z třetí části v jiných spisech.“

„Počkat, počkat. Vy říkáte, že vlastníte první dvě části?“

„No ano. To jsme se přece nesnažili tajit.

„Vždyť ty se ztratily, ne? Copak nezmizely?“

„Ve své době ano.“

„Teď se ale našly?“

„My vlastníme z Luciferova evangelia část jedna a dvě. Vy, dobrý muži, máte tu třetí.“

„Část jedna byl exemplář Giovanniho Nobileho…“

„Univerzitní technický konzervátor udělal fotografický otisk.“

„A část dvě –“

„– jsme získali z dráculsángerského kláštera.“

Vzpomněl jsem si na novinový článek, který jsem četl ve vatikánském tajném archivu. „To jste byli vy? Vy jste ukradli rukopis z kláštera?“

„Ano, překvapuje vás to?“ CC se na mě podíval s hranou shovívavostí. „Bjorne. Ukradli jsme ho gangu náboženských fanatiků se zhruba stejným smyslem pro čest a náhledem na svět jako al-Káida. Můžete to přirovnat k tomu, když zloději ukradnete páčidlo. Nebo počítač tomu, kdo vyrábí počítačové viry.“

„A k čemu by tedy draculsangerům byl můj rukopis, když už přišli o ten svůj?“

„Můžeme předpokládat, že si vyrobili kopie.“

„Takže vy jste četli ty první dvě části?“

„Ano. A jakmile jsme první a druhou část rukopisu četli v souvislostech, zjistili jsme, jak důkladně a rafinovaně spolu souvisejí. A jak moc jsme závislí na třetím dílu, aby to celé dostalo nějaký smysl. Ten čitelný text v levém sloupci je jedna věc. Prorocká a mytologická apokalypsa, která obsahuje pisatelův životní příběh. Ale symboly a znaky v pravém sloupci se nedají číst stejným způsobem. Bez třetí části jsou nesmyslné. Domníváme se, že se musí číst vertikálně, ne strana za stranou, ale průběžně, od první do poslední stránky. Takže jsme na základě toho, co víme, rozvinuli tři hlavní hypotézy, které sledujeme. Jestli je některá z hypotéz správná, to se dozvíme teprve –“ zahleděl se na mě, než pokračoval dál, „až nám dáte třetí část.“

Zatímco jsem přemýšlel nad tím, že řekl až a ne když, natáhl CC kouř z doutníku hluboko do plic.

VI.

Orion

„Co mi to tajíte, CC?“

Půlnoc. Seděli jsme na úzké terase před obývacím pokojem. Dole na ulici bylo ticho. Čas od času kolem projelo auto nebo motorka. Navečer přinesl CC láhev piemontského vína a dvě vysoké skleničky. Vyprávěl jsem mu o svém dětství a o svých dobrodružstvích po celém světě.

„Dovolte, abych na vaši otázku odpověděl jinou otázkou: Proč se mi bojíte důvěřovat?“

Zasmáli jsme se. Sobě navzájem. Každý sám sobě. Sami pro sebe.

„Dávkujete mi pravdu v malých, vynucených porcích,“ řekl jsem. „Děláte všechno možné pro to, abych vám neviděl do karet. Tváříte se, jako že mě zasvěcujete, ale ve skutečnosti mi říkáte jen to, co je nepodstatné. Co to schováváte? O jaká tajemství se se mnou nechcete podělit?“

„Tajemství přestává být tajemstvím, je-li vyzrazeno.“

„Možná byste zjistil, že můžu být přístupnější, když mě zasvětíte, jsem archeolog, CC. Je to moje práce, být zvědavý. Chci vědět. Musíte být ale ke mně otevřený.“

„Já vás poslouchám.“

„Vy o mně víte všechno. Já o vás nevím nic. Doktorát z astrofyziky na Stanfordu. A jste správní ředitel projektu Lucifer. O moc víc nevím.“

„V mnoha směrech jsem jako vy, Bjorne. Jsem ten, kdo řeší problémy.“

Bílé víno stříbřitě probleskovalo. Kolem světla nad námi bzučel chrobák, dokud do lampy nenarazil a se suchým, fatálním úderem se nezřítil na podlahu terasy.

„Jste ženatý?“ zeptal jsem se.

Otázka ho překvapila. To byl záměr. Chvíli seděl a díval se před sebe, pak odpověděl:

„Byl jsem. Byl jsem ženatý se svojí láskou z mládí, Sue, oběma nám bylo devatenáct. Chodili jsme spolu pět let. Není to kouzelné? Když jsem studoval v Kalifornii, zůstala v Kansasu. Stalo se, co se stát muselo. Když jsem konečně dostal doktorát, byli jsme rozvedení. Sue se znovu vdala a narodily se jí dvě děti s chlápkem, který ještě pořád provozuje stánek se zmrzlinou na hlavní třídě ve Fort Scott. Je předsedou farní rady, svobodný zednář, prezident městské obchodní komory. Charlie. Charlie Mancroft. Prima chlap.“ Zvedl skleničku a podíval se na mě skrz víno, takže jeho oko bylo veliké a zkreslené. „Naprosto příšerné, Bjorne, a směšně banální je, že jsem se přes tuhle ženskou nikdy nedostal. Nejsem žalostný zjev? Z ní už je dneska babička. Neviděl jsem ji pětadvacet let. Ale ano. Byly i jiné ženy. Ale… však víte, jaké to je.“

Věděl jsem naprosto přesně, jaké to je.

„Takže jste z Kansasu?“

„Můj bratr ještě pořád vede farmu, kterou náš pradědeček založil v roce 1856.“ Přivřel očí. „Kan– sas.. Typičtější farmářskou zem byste v USA nenašel.Po večerech jsem se toulal ve tmě. Tak se ve mně probudil zájem o astrologii. Dokázal jsem sedět hodiny venku v pšeničném poli a zírat vzhůru na jasné nebe. Ten pohled! Většině lidí ničí výhled na nebe světlo. Světla velkoměst, světla z farem, světla aut – svět je znečištěný světlem. Ale v Kansasu byla v padesátých letech tma. Tma, clověče! Bylo to skoro, jako bych mohl natáhnout ruku a dotknout se hvězd ve vesmíru.“

„Jezdíte často domů, do Kansasu?“

„Nebyl jsem tam pětadvacet let. Od té doby, co zemřel otec.“ Podíval se po mně. ,,Proč tyhle věci chcete vědět?“

„Abych vás poznal.“

„Proč si pořád myslíte, že vás chci podvést?“

„Protože to je vaše práce.“

„A proč bych měl já důvěřovat vám, Bjorne?“

„Nežádám vás, abyste mi důvěřoval.“

Ticho.

„Neříkáte mi nic,“ pokračoval jsem.

„Že ne? Myslel jsem, že vám toho říkám spoustu.“

„Chci vědět víc!“

„Nechte mě prozradit vám tohle: Abychom porozuměli Luciferovu evangeliu, studujeme tři hlavní linie. Už teď víte víc než polovina všech, kteří jsou spojeni s projektem Lucifer…“

„Jaké tři linie? Vím jen o jedné – o teorii o Satanovu synu.“

„Ano, ta teorie souvisí s jednou z linií.“

„Jakým způsobem?“

„K tomu se dostaneme.“

„Už to tu máme zase. Tvrdíte, že mi toho říkáte spoustu, ale ve skutečnosti mi neříkáte vůbec nic.“

Pár minut jsme seděli potichu.

„Kde bydlíte?“

„Kde bydlím? No, jak to říct? Můj domov – pokud to tak mám nazvat – leží kousek od Washingtonu, D.C. Jsem ale hodně pryč a cestuju. Řím. Londýn. Houston. Stanford. Takže můj domov je jen o trošku stálejší místo pobytu než všechna ta ostatní.“

„To, kde bydlíme, o nás jako o lidech leccos vypovídá. Já sám bydlím ve výškové budově v Oslu. To je můj domov. Třípokojový byt v paneláku.“

„A teď jsme tady. Oba dva. Ve Věčném městě.“

Zvedli jsme skleničky a zahleděli se do noci. Úplně vzadu na jazyku a na patru jsem cítil všechny ty rafinované chuti Piemontu.

CC ukázal na nebe. „Vidíte to souhvězdí tamhle nad střechami? Orion. Jméno pravděpodobně pochází z akkadštiny: Uru-anna, světlo oblohy. Souhvězdí vzniklo před půldruhým milionem let a stejně tak dlouho bude ještě viditelné. Pak se ztratí. Ne proto, že by hvězdy zmizely, ale proto, že jejich vzájemná poloha, pozorovatelná odtud ze Země, se změní. Orion je historicky nejstabilnější souhvězdí. Lidstvo je pouhých dvě stě tisíc let staré. Pro nás tady byl Orion vždycky. Ale Orion, stejně jako všechna ostatní souhvězdí, je iluze. Mentální představa založená na rozdílné síle záření hvězd a jejich pozici viděné z náhodného místa ve vesmíru: ze Země. Proč vám tohle vyprávím? Ne proto, že jsem astronom. Ale proto, že Orion má jednu fantastickou vlastnost. Ukazuje nám, že nic není tak, jak si myslíme. Souhvězdí. Lidé, které na své cestě potkáte. Nic není, jak si myslíte. Vidíte ze mě jen malý cíp. Stejně tak mi ukazujete jen cípek sebe samotného. Důležité, Bjorne, je, že se čas od času musíme odvážit navzájem si důvěřovat. To, že o sobě navzájem nevíme všechno, že se rozhodneme něco zamlčet, ještě nutně neznamená, že máme co skrývat.“

Abych nevypadal, že mě to nezajímá, seděl jsem a pozoroval Orion. Nebo spíš dělal, že pozoruju Orion. Můj zrak není zrovna nejlepší. Pro mě vypadá hvězdné nebe jako mlha.

Ve světle lampy z ulice jsem zahlédl poletující hmyz, možná cikádu, která sem zabloudila z nějakého blízkého parku. V tom zoufalství, panice, v úprku před neviditelnými pronásledovateli, které jenom tušíte, jsem se poznal. Víte, že tam jsou, ale nikdy je nevidíte. Jakmile hmyz pohltila tma, dohnali ho dva ptáci. Předklonil jsem se, abych se podíval, ale zaslechl jsem už jen mávání ptačích křídel ve tmě.

Co víš, CC? O co se se mnou nechceš podělit?

CC vyprázdnil svoji skleničku. „Dobrou noc, Bjorne. Přemýšlejte nad tím, o čem jsme mluvili. OK? Nejen kvůli mně, ale i kvůli sobě. Důvěřovat lidem je důležité.“

Řím, květen 1970

Bylo něco po jedné, když se Luciana vrátila domů. Vrhla na Giovanniho tázavý pohled – něco nového? Zakroutil hlavou. Pověsila plášť a šla do obýváku. Vypadala jako čerstvé vysprchovaná. I přes vůni šamponu, mýdla a parfému vytušil pach vody po holení a cigaret. Nebo to bylo něco, co si namlouval. Třeba se sprchovala předtím, než jela z domova. Nebo někoho objala. Například Enrika. Proč by proboha nemohla obejmout svého vlastního šéfa? Uvědomoval si, jak je nerozumný a iracionální. Podezíravost byla jeho součástí. Každý muž s mladou a krásnou ženou musí potlačovat tahle šílená bodáni žárlivostí.

„Kdes byla?“

„Venku.“

„Venku…“

„Nedokázala jsem tu zůstat.“

„Mohli zrovna volat.“

„Už jsem to nezvládla, Giovanni.“

„Aha. Chápu.“

„Nedokázala jsem jen sedět a čekat a čekat a čekat, až ten zatracený telefon zazvoní.“

Očekáváš ale, že já to zvládnu, pomyslel si.

„Poněkud nezvyklé slyšet tě klít Luciano.“

„Myslíš? Opravdu si to myslíš?“

„Nemyslel jsem to tak.“

„Někdo nám ukradl dceru! Giovanni! Slyšíš? Sakra! Copak ty se vážné nikdy nerozčílíš? Sakra už! Sakra, sakra, sakra!“ Rozplakala se. „Promiň, já…“

Naznačil jí, aby se ztišila, a ona se uklidnila.

„Kde jsi byla – venku?“ Snažil se, aby to znělo přirozeně, všedně.

„Byla jsem v – práci.“

Pauza netrvala déle než desetinu sekundy, ale on si jí všiml.

V práci…

„Tři hodiny?“

Podívala se mu do očí, teď ne, žadonil její pohled, prosím, teď ne.

„Neříkala jsi jim o Silvaně?“

„Samozřejmě že ne.“

„Jak se má Enrico?“

Znovu ten… pohled.

„Enrico – dobře. Proč se ptáš?“

„Zajímá mě všechno, o co se zajímáš ty, víš?“

Podívala se na něj, očividně si nebyla jistá, jak by si měla ten dvojsmysl vyložit.

„Já nejsem žádný pořádný chlap, že?“ Zvedl jí ukazováčkem bradu a hleděl jí přímo do očí, jako kdyby jí jeho pohled mohl vysvětlit všechno, co nosil v sobě.

„Řekni to na rovinu, Luciano, ty si myslíš, že nejsem pořádný chlap.“

„Giovanni, ty mě děsíš.“

„Za moc nestojím.“

„Proč říkáš něco takového?“

„Ty si myslíš, že jsem to měl vyřešit jinak.“

„To není pravda.“

Záchvěv hněvu a sebelítosti už z ní vyprchal. Giovanni šel do kuchyně a vypil sklenici vody.

„Přinesl jsi rukopis?“ zeptala se, když se vrátil do obývacího pokoje.

„Ne.“

Řekl jí, co se stalo. Luciana se znovu dala do pláče.

VII.

Modlitba v krvi

Řím

14. června 2009

(1)

Nazí mnichové se jako mramorově bílé, pokroucené voskové figuríny v kabinetu hrůzy koupali v krvi a slunečním světle.

Smrt přichází vždycky náhle. Dvě přední světla na dálnici. Ledový pařát v srdci. Prasklá žíla, ostří nože, plameny, nádor. Dokonce i nevyléčitelně ne– mocného, který týdny a měsíce čekal na vysvobození a shromáždil své nejbližší kolem sebe – šeptající, vyčkávající – zasáhne smrt znenadání. Teď? Už teď? Taková je smrt.

Ale tohle –?

„Proboha,“ zasténal CC.

Krev byla všude. Na podlaze. Na stěnách. Dokonce i na stropě. Časné ranní slunce proudilo dovnitř podlouhlými okny vysoko ve stěnách cel. Světlo se odráželo od krve, která zaschla v temně rudých obrazcích.

Musel jsem se odvrátit. Opřel jsem se oběma dlaněmi o zeď a zalapal po dechu. Zavřel jsem oči a bojoval se zvracením a pochybami.

Hlas CC: „Co se to tu panebože stalo?“

Hlas velitele stráže: „Nechápeme to!“

„Tepna?“

„Vyrvaná a přeřezaná.“

Masakr. Krvavá lázeň.

Přemýšlel jsem: Je v lidském těle tolik krve? Pět litrů… Může pět litrů krve udělat takovou nepochopitelnou spoušť?

Všichni, kterým se dělá zle z krve, myslí na barvu, konzistenci a vědomí, že krev patří dovnitř těla, ne ven. Jen málokdo myslí na její vůni. Ostrý, kovový zápach. Na pachy jsem citlivý. Poznal jsem zápach krve dávno předtím, než se dveře do chodby s celami otevřely. Celou dobu jsem se snažil dýchat ústy.

Devět mrtvol leželo na svých pryčnách. Ve smrti vypadali, jako by spali. Někdo si založil paže křížem na prsou. Jeden z nich ležel s ústy doširoka otevřenými, jakoby ztuhlými v nehlučném výkřiku. Jiný zíral prázdným pohledem do vzduchu. Byli stále ještě připoutáni ke zdi, jako kdyby jim to mělo zabránit v tom, aby neupláchli. Vězeňské obleky byly rozervány na kusy a naházeny v rohu.

(2)

„Všechny dveře,“ ujišťoval nás velitel stráží, „byly řádně zamčené, když byli během snídaňové obchůzky v půl osmé ráno nalezeni mrtví.“

Přesunuli jsme se do strážnice na vězeňské chodbě. I sem dosahovaly výpary z krve.

„Mohli se zabít navzájem?“ zeptal jsem se.

„Dveře byly zamčené zvenku. Dvěma klíči,“ odpověděl velitel stráží.

„A co kdyby jeden z nich dokázal získat sadu klíčů?“

„Nemožné!“

„Ale co kdyby?“

„V celách není žádná zbraň, žádné nože, dokonce ani žiletka.“

„Kolik lidí bylo v noci na stráži?“

„Tři hlídky. Osmnáct ozbrojených mužů. Dva na vězeňské chodbě. Čtyři tady ve strážnici. Šest venku na zadním dvoře, šest venku na ulici.“

„Mohl někdo dokázat projít kolem všech stráží, dostat se do zamčených cel zabít mnichy, zase dveře zamknout a zmizet?“

„Ne.“

„To znamená, že do toho stráže musely být zapleteny?“

„To nikdy! Jsou to speciálně vybraní muži. Loajální, Důvěryhodní.“

„Vojáci z povolání?“

„Ti nejlepší.“

„Každý žoldák se dá podplatit –“

„Moji muži ne!“

„– je-li cena dost vysoká.“

„Budu dělat, že jsem tu urážku přeslechl.“

„Vyslechli jste je?“

„Samozřejmě. Všichni, co měli hlídku v noci, jsou ještě na místě. Kdyby spáchali ty vraždy, už dávno by zmizeli.“

„Pokud ovšem nezůstali právě proto, aby na sebe nevrhli podezření.“

„Vy nejste jenom příšerně podezíravý. Vy jste navíc absurdně rafinovaný.“

„Kdy zemřeli?“

„Podle předběžného lékařského odhadu zemřeli všichni kolem páté šesté hodiny ranní.“

„S východem slunce,“ řekl CC. „To je doba, kdy draculsangerové usmrcují svoje oběti. Za rozbřesku, v hodině úsvitu, v záblesku mezi dnem a nocí.“

(3)

Z mumraje stráží, lékařů a vyšetřovatelů jedna osoba vybočovala. Byl korpulentní, měl prořídlé vlasy, bílou košili a modrou kravatu s monogramem. I přes visící břicho, řídké vlasy a zpocené kruhy v podpaží připomínal rozpustilého chlapce, který se pravé vyšplhal do dřeveného bunkru v koruně buku, aby tam s uličníky ze sousedství naplánoval nějakou další rošťárnu.

„Marku!“ zvolal CC

Mark byl dýchavičný a pohyboval se tak trhavě, že připomínal postavičku ze starého amatérského filmu, který se zasekl v promítačce. Když se otočil a skrz zamaštěná skla svých brýlí zpozoroval Carla Collinse, rozzářil se v celé svojí buclaté žoviálnosti. Působil dojmem, jako by se ho masakr vůbec netýkal.

„Tohle je Bjorn,“ řekl CC. „Bjorn Belto.“

„Á, archeolog! Muž s rukopisem!“ Mark se na mě podíval s exaltovaným úsměvem a potřásl mi rukou. „Mareus Vanderleyden III. Většina lidí mi říká Mark. Taky dobrý. Dědečka pojmenovali po Marku Aureliovi. To jen tak, aby se neřeklo. Víte? Ten císař? Marcus Aurelius Antonius Augustus!“ Zvolal to jméno tak hlasitě a slavnostně, že k sobě přitáhl i poránu nevrlé pohledy několika strážných. „To s tím třetím nesmíte používat proti mně. Můj otec byl snob. Jediný důvod, proč jsem byl pojmenován po dědečkovi a otci, byl, že otec vždycky snil o tom mít syna jménem Marcus Vanderleyden the fucking III. Jako král nebo tak něco. Doufali, že převezmu banku. A pak jsem otřásl celým tím zatraceným šlechtickým rodokmenem, od nóbl kořenů až po aristokratickou korunu, protože jsem začal studovat mezinárodní politiku a vstoupil do státní správy. Z toho Šoku se ještě nevzpamatovali. A tady máte můj životní příběh v kostce.“

„Co děláte tady?“ zeptal jsem se.

„Tady? Tady ve vězení? Tady v Římě?“

„Mark je v mém štábu,“ řekl CC „Je –“

CC byl přerušen výkřikem. „Pane Collinsi?“ Velitel stráží mával na CC a přivolával ho k sobě do cely Prima Pila.

„Tak co tedy děláte tady ve vězení?“

„Dobrá otázka. Zatraceně dobrá otázka. Co tadv sakra dělám?“ Zastavil se a uvažoval jako kdyby otázka odhalila néjaké existenciální mystérium. Pak to vypadalo, že znovu přišel k sobě. „Něco vám musím ukázat.“

Zatáhl mě s sebou do první z cel.

Nosatý mnich tam ležel jako v pokojném spánku v kaluži zaschlé krve. Nahý. Zakrvácený. Bledý. Vypadal, jako by nebyl úplně pravý. Jako by jeho tělo bylo nahrazeno loutkou.

Protože stěny byly potřísněny krví a protože dojmy byly tak brutální, všiml jsem si toho slova teprve, když jsem sledoval Markův pohled.

Na zeď někdo namaloval trikvetru a velkými písmeny krví napsal slovo:

Zachvěl, jsem se strachem a odporem.

Kdo to slovo napsal? Mnich – než zemřel? Vrah?

„Taková slova jsou napsaná ve všech celách,“ řekl Mark.

„Co napsali?“

„Nevím. Různá slova.“

„Která znamenají?“

„Ještě nemáme úplný přehled. Musíme si to nechat přeložit. Domníváme se, že to je rumunsky. Než mnichové zemřeli, napsali vlastní krví zprávu.“

„Proč?“

„Pro draculsangery je všechno, co je napsané krví, náboženským poselstvím. Krev je posvátná. To, že je poselství napsáno krví mnoha umírajících mužů, posílí sílu modlitby. Stejné jako v křesťanské víře má prý společná modlitba u Boha výjimečnou váhu. Pojďte!“

V druhé cele ležel mnich s obličejem obráceným ke dveřím, jako kdyby za žádnou cenu nechtěl přijít o pohled na reakce těch, kdo vstoupí dovnitř. Tvář měl ztuhlou v šílené grimase, divoké očí doširoka otevřené, rty stažené tak, až se obnažily zuby. Na zeď napsal:

Krev stékající od písmen a trikvetry vytvořila temně rudé stružky.

„Pořádně děsivé, co?“ zamumlal Mark.

„Nejdřív sfant. Pak sange. Jejich klášter se jmenoval Sfant sange.“

„Pravda. V rumunštině to znamená něco jako svatá krev.“

Jenom cela Prima Pila byla nepřístupná, dokud v ní vyšetřovatelé pracovali. Mark a já jsme chodili z jedné místnosti do druhé a zaznamenávali ta různá slova. Nakonec jsme dostali následující seznam – za každým slovem následovala trikvetra:

SFANT SANGE MAESTRU SATANA

DORMI CADAVRU PIRAMIDA TREZI

HARGA-ME-GIDDO-DOM

„Co vám ta slova říkají?“ zeptal se Mark.

„Nic moc, kromě svatá krev. Předpokládám, že Satana je Satan. Harga-me-giddo-dom znamená soudný den.“

Ale proč zrovna tahle slova – tahle nesmyslná slova? přemýšlel jsem. Proč nenapsali, kdo je zavraždil? Ta otázka vyvolala náhlé a děsivé prozření. Proti vlastní vůli mi docházelo, k čemu tu došlo. Pohlédl jsem na Marka.

„Je vám taky jasné, co se tady stalo?“

„A vám?“

„Myslím, že jo.“

„Musíme si spolu promluvit, vy a já. Můžete za mnou za pár hodin zajít na ambasádu?“

„Na ambasádu?“

„Tam pracuju.“

„Jste diplomat?“

„Popravdě pracuju pro CIA.“

(4)

„Bjorne…“

Pokud se výkřik dá nazvat váhavým, tak tohle byl váhavý výkřik.

CC stál před celou Prima Pila. Jeho hlas zněl divně. Jako kdyby měl Špatnou zprávu, kterou by mi nejradši ani neříkal. Přivolal si mě k sobě, chytil mě jemně za paži a vedl mě do cely.

Posmrtná křeč – katalytické spasma – je jedním z nejnepříjemnějších fenoménů soudního lékařství. Člověk, který zemře za extrémního fyzického nebo citového vypětí, může ztuhnout a zůstat uvězněný ve zkroucené pozici okamžiku smrti.

Primus Pilus jako jediný z deseti mnichů neležel na pryčně. Místo toho klečel v modlitbě.

Takhle zemřel – nahý, vkleče, modlící se – s krví proudící z těla ven. Takhle ztuhl. Jeho hlava byla obrácená vzhůru, jako kdyby hledal boha, nebo ďábla, jemuž obětoval svůj život. Kolena spočívala na podlaze. Lokty se opíraly o matraci. Ruce s dlouhými prsty se k sobě tiskly. Ústa byla pootevřená. Kdybych přiložil ucho k jeho rtům, možná bych zaslechl ozvěnu jeho poslední modlitby…

Na zdi, skoro skryté v náhodných obrazcích z krvavých proudů, jsem na béžovém nátěru objevil trikvetru a šest slov.

CC mi položil ruku kolem ramen. Jako otec.

Dlouho jsem stál a četl ta slova:

VIII.

Soudný den

(1)

Skoro jako plaz – takový ten s neuvěřitelné dlouhým jazykem a očima, které se dokážou dívat na všechny strany – se Marcus Vanderleyden III. zdržoval ve skleněném výběhu, který trochu připomínal terárium bez větve a žárovky. Jeden strážný mě z recepce ambasády doprovodil až do Markovy sklenéné jeskyně v otevřené kancelářské krajině. Podali jsme si ruce. „Dostal jsem překlad,“ řekl a přisunul mi židli.

„Co tam stojí?“

„Slova, tak jak jsou napsána, vlastně nemají žádný smysl. Podle překladatele netvoří žádnou větu. Nemají žádnou vzájemnou gramatickou souvislost. Překladatel tvrdí, že musela být napsána zcela nezávisle na sobě. Přesto… Když slova složíme do chronologické a logické řady, odhlédneme od gramatiky a přidáme pěknou dávku dobré vůle, získáme zprávu, která by mohla znít jako něco v tomhle smyslu… Z psacího stolu zvedl arch papíru: „Svatá krev! Mistr Satan spí jako mrtvola v pyramidě a probudí se o soudném dni Bjorne Belto! Rukopis! Nyní! Buď zdráv. Satane.“

Potřeboval jsem pár sekund, abych ta slova strávil. I v překladu znélo poselství nesmyslně. Satan spí jako mrtvola? V jaké pyramidě?

„Proč mě jmenují?“

„Rozkaz. Vy máte rukopis. Oni ho chtějí! Teď! Se Satanovou pomocí!“

„Proč by jim mělo pomoct, že napíšou moje jméno? Krví? Na zeď?“

„Tím, že napíšou svaté poselství krví, přivolají Satana. Snaží se vás přimět, abyste předal rukopis. Krevní magie, Bjorne. Modlitba k Satanovi.“

Znělo to směšně. A ne zrovna málo děsivě. Každý, jehož jméno napsal krví na zeď umírající satanista, pochopí, co tím myslím.

„Funguje to?“ zeptal se napůl s úsměvem. „Jestli to funguje… aspoň trochu… můžete přece rukopis předat Carlu Collinsoví.“

„Pracujete pro něj?“

„Yes, sir! Přísně vzato jsem zaměstnancem CIA. Ale poslední roky jsem byl přidružený k projektu Lucifer.“ Mark protáhl prsty jako spáry a vystřihl ďábelskou grimasu. „Formálně vedu na ambasádě Oddělení pro geopolitickou analýzu. Ale teď pracuju na plný úvazek pro CC. Původně jsem seděl v Langley a měl pro CIA na starost sledování zpráv al-Káidy na Internetu.“

„Takže jste tajný agent?“

Mark vybuchl smíchy. „Jak vidíte.“ poplácal se po břiše, „já nejsem agent. Nepracuju v terénu. Jsem úředník. Analytik od psacího stolu. Ten, kdo čte dokumenty a zprávy, aby mohl psát nové zprávy. Pojďte, Bjorne, trochu to probereme. Co si myslíte o té zpravě, kterou napsali na zeď?“

„Primus Pilus musel vědět o tom připravovaném masakru předem. K poselství odkazoval včera, když jsme ho s CC navštívili v cele. Jak masová smrt, tak poselství musely být naplánovány předem.“

„Zajímavé. Říkal jste, že víte, jak k tomu došlo.“

„Samozřejmě. O svoje podezření se chci ale nejprve podělit s CC. Ať rozhodne on, jestli to předá dál CIA.“

Marcus se na kancelářské židli usadil o něco pohodlněji, pod měnícím se zatížením zavrzala.

„Povím vám něco o tom, čím se tady vlastně zabýváme. Vy mi na oplátku můžete doplnit informace, které, nemám. Vím, že Aldo a CC vám řekli o proroctví o Satanovu synu a Antikristu. Napínavé věci. Ale trošku vykonstruované. Úplně jako Rosemary má děťátko. Exorcista. Omen.“

„Co má analytik CIA se specializací na al-Káidu společného s teologickou teorií o Satanovu synovi?“

„V prvé řade si musíme rozšířit perspektivu. Víra v Satana, démony a zlé síly je v jistých náboženských a zvláště fundamentalistických prostředích běžná. Konečné, píše se o nich v Bibli, Koránu i jiných náboženských textech. Pokud se véříci rozhodne brát svaté texty doslova, jak také mnozí činí, musí ďábel a jeho démoni nutně existovat. V jednotlivých sektách a náboženských společenstvích je touha po konci světa, armagedonu, hluboce zakotvena. Eschatologie. Nauka o zániku světa.“

„V staroseverské mytologii se tomu říkalo ragnarok,“ vstoupil jsem do toho. „Během něj se měli bohové a jotnové – zlí obři – pustit do sebe.“

„Ragnarok je spřízněný s křesťanským armagedonem – představou o konečném boji mezi Bohem a Satanem. Žádná maličkost. Pročtete si Zjevení Janovoi Infemo krupobití, ohne a krve, blesků a hromů, smrtí a ničení. Hvězdy padají z nebe! Strašlivé věci! Náboženští fanatikové to čtou zcela doslovně – ne jako alegorii. V mnoha náboženstvích – přinejmenším v křesťanství a v islámu – je soudný den zcela základním kamenem víry. Bez soudného dne by se bytí vleklo bez cíle a smyslu. Soudný den je, poněkud paradoxně, konečným cílem náboženství.“

„Co to má společného s Luciferovým evangeliem?“

„Draculsangerové věří, že Luciferovo evangelium udává nejen letopočet soudného dne, ale i jeho průběh. To, co je k tomu třeba. Eschatologický návod k použití. Problém je, že zcela zásadní detaily se rozebírají pouze v třetí části, kterou máte vy, ne v těch dvou prvních. Jedna formulace z první části zní: Za 1 647 000 dní povstane Země po harga-me-giddo-dom. Jak máme rozumět takové předpovědi? Luciferovo evangelium bylo napsáno před 4500 lety. To znamená, že 1 647 000 dní je naše doba.

Vlastně kdykoliv. Maňana? V roce 2012? Nejpozději v roce 2024? Co ale přesně je harga-me-giddo-dom? Přijde armagedon jako výsledek atomové války na Středním východě? Jaké země v tom budou zapleteny? Írán? Irák? Pákistán? Izrael? Zahájí teroristický útok třetí světovou válku? Takové otázky a podobné vágní výklady text vyvolává. A to je jeden z důvodů, proč je CIA do hledání obskurního starověkého rukopisu zapojena.“

Pokračoval dřív, než jsem do jeho výkladu stačil vstoupit s otázkou.

„Draculsangerové četli text ve jménu Satana a jsou víc než připravení nám k soudnému dni dopomoct. V karpatském klášteře přichystali nejen sál, kde má Satan oplodnit nevěstku, ale také porodní místnost a okouzlující dětský pokojíček, kde má malý ďáblík vyrůstat. Kdyby šlo ale jen o tohle. O draculsangerech máme navzdory všemu aspoň jistý přehled.“

„Tyká se to i dalších?“

„Jedna z konkurenčních extremistických skupin al-Káidy se nazývá Jawm al-qijáma, což znamená soudný den. Skupinu vede jeden fanatický íslamistický džihádista s obrovskými ekonomickými prostředky. Podobně jako u draculsangerů nalezli jeho učení přívrženci ve starých spisech množství konkrétních citací, které vykládají ve smyslu, že Alláh potřebuje pomoc pravověmých, aby rozpoutal soudný den.“

„Nic překvapivého. Islám má zhruba tolik výkladů, kolik má mulláhů.“

„Existuje ještě více spojnic. V pátém století vytvořili draculsangerové pojem sanctus bellum, svatá válka, která je paralelní s islamistickým džihádem. A teď se tyhle dvě extrémistické skupiny, draculsangerové a Jawm al-qijáma, našly navzájem. To je přímo pekelné partnerství! Domnívají se, že soudný den nenastane jen tak z ničeho nic, jako následek božského rozmaru.

Chtějí dokonat proroctví. Ve jménu boha.“

„Jak? Pomocí teroru?“

„Pravděpodobné. Co ale může být cílem teroristického útoku, který by rozpoutal světovou válku? Bomba ve Skalním dómu? V budově OSN? Na ropné plosině? Při udílení Nobelovy ceny za mír v Oslu? Na nějaké sportovní akci, jako jsou třeba olympijské hry, mistrovství světa ve fotbale nebo Super Bowl? Chemický nebo radioaktivní útok na některé západní město? Špinavá bomba v New Yorku?“

Pár nekonečných vteřin jsem před sebou viděl jednu tu hrůzu za druhou. Mark neřekl ani slovo.

„Mlčíte,“ konstatoval.

„Na jednu věc bych se rád zeptal.“

„Na co?“

„Všechno, co mi tu vykládáte, musí být určitě tajné. Přísně tajné.“

„Jistě.“

„Přesto mí taková tajemství vykládáte. Jen tak Proč?“

Mark se na mě užasle podíval. „Protože mě o to CC požádal“

(2)

„Požádal jste Marka, aby se se mnou sešel?“

CC se na mě unaveně podíval a vyčerpané povzdechl. V kanceláři stáhl žaluzie. Ostré dopoledni světlo bylo nahrazené měkkým osvětlením ze stolní lampy.

„Ano,“ odpověděl. „Nějaký problém?“

„Proč jste mi neřekl, že za schůzkou stojíte?“

Začal se pochechtávat. „Myslel jste si že se s Markem scházíte za mými zády? A že se vám svěřuje s tajemstvími, abych o tom já nevěděl?“

Přes zeď jsem slyšel mobilní telefon, který vyzváněl a vyzváněl. CC vypadal povadle a unaveně. Příliš dlouho jsem se na něj díval jako na možného protivníka, potenciálního nepřítele, někoho, kdo se mě snaží podvést, aby ode mě získal rukopis. Co když jsou ale všechny moje pochyby jen důsledky mých patologických neuróz? Věnoval jsem jedinou myšlenku možnosti, že by CC mohl být čestný a upřímný muž?

„Vypadáte unaveně,“ řekl jsem.

„Díky, že se ptáte. Jsem v pořádku.“

„Vím, jak mnichové zemřeli.“

„Opravdu?“

„Vy jste to přece taky pochopil, ne?“

„Výsledky pitvy přijdou každým okamžikem, jaká je vaše teorie?“

„Sebevražda.“

„Myslím si totéž. Otázka je, jak to dokázali.“

Někdo tak silné zabušil na dveře, až jsem měl pocit, že má v úmyslu rovnou je rozrazit. Pěstí.

„Pojď dál Dicku!“ zvolal CC.

Bezpečnostní šéf projektu Lucifer se jmenoval Dick Stone a přesně tak i vypadal. Měl Široká ramena a byl tak svalnatý, až jsem se obával, že pro něj budou dveře moc úzké a že pan Stone cestou dovnitř vyrve zárubně i s kusem zdi.

„Co víme?“ zeptal se CC.

„Sebevražda.“

„Jakým způsobem?“

„Zuby.“

„Zuby?“

„Prokousali si tepnu na zápěstí.“

„Navzájem?“

„Každý sám.“

Ticho.

Otřásl jsem se a pokusil jsem se zahnat obrazy, které se mi vnucovaly.

„Proboha…“ řekl CC.

„Je možné pokousat sám sebe k smrti?“

Dick Stone stál nehybně, jako by se ho otázka netýkala.

„Obětovali se,“ řekl CC „Jako mučedníci. Sanctus bellum. Obětovali se pro vlastní spasení.“

„Sir?“ prohlásil Dick netrpělivě, jako by se už nemohl dočkat, až se vrátí do pitevny a bude se moct na rány podívat zblízka.

Když nás Dick opustil, zůstal jsem sedět a pozoroval jsem Carla Collinse. Nakonec jsem vyrukoval s předpokladem, který ve mně bujel od okamžiku kdy jsme spolu stáli v cele Prima Pila:

„Zpráva téch mnichů vám něco říká, že? Něco víc než jste mi prozradil?“

CC pokrčil rameny se zdánlivé lhostejným výrazem. Začínal jsem ho pomalu znát.

„Pro mě je zpráva nesrozumitelná. Satan, jenž spí jako mrtvola v pyramidě a který se vzbudí v soudný den. Vy ale víte, co to znamená. Vy něco víte, CC, vidím to na vás. Vy víte, k čemu odkazovali.“

„Stejně jako vy jenom hádám a tuším.“

„Říkal jste mi, že máte o obsahu Luciferova evangelia tři hypotézy. Tři hypotézy. Tři částí. Tři mnichové. Trojka se pořád opakuje. Nechal jste Marka, aby mě zasvětil do jedné teorie. Co ty zbylé dvě?“

„Musíte být trpělivý, Bjorne.“

„CC, vy chcete rukopis. Nic mi ale neříkáte. Jsem stejně tvrdohlavý jako vy.“

„Pravda, pravda.“

„Já mám rukopis. Vy máte tajemství. Jestliže chcete něco, co mám já, musíte se se mnou podělit. Musíte mi říct všechno, co víte!“

Skrz skla brýlí tlustých jak dno láhve dokážou moje červeně se blýskající oči působit neuvěřitelně naléhavě.

„Bjorne…“

Jako by si otec hluboce povzdechl nad svéhlavým synem.

„Já můžu jet klidně domů, víte?“

„Nebud’te takový paličák.“

„Chci vědět. Čeho se týkají ry druhé dvě teorie!“

CC se na mě unaveně podíval. „Ty zkoumají v Londýně, ne tady v Římě.“

„Tak pojeďme!“

„Do Anglie?“

„Samozřejmě.“

„Bjorne, to nejde…“

Ale samozřejmě že to šlo.

Koblížek zůstal na zadním dvoře a CC a já jsme vy razili letounem Gulfstream z letiště Leonarda da Vinciho směrem k Heathrow.

Řím, květen 1970

Pomyslel si: Každý člověk – pokud tlak přetrvává dostatečně dlouho – se dostane do bodu, kdy už toho má dost.

Giovanni šel do koupelny, klekl si před záchodovou mísu a zvracel. Tak. Pomohlo to. Když se vyškrábal zpátky na nohy, cítil, že mu z koutku teče slina. Když pustil studenou vodu, která byla vlažná, kohoutek zavrzal. Naplnil si dlaně vodou. Omyl si obličej. Několikrát. Podíval se na sebe v zrcadle. Vypadáš jako umrlec, Giovanni. Obličej měl opuchlý, šedavě pobledlý. Musím se oholit. Setkal se se svým vlastním pohledem. Napil se vody, chutnala po chloru, zakloktal a vyplivl ji. Vyčistil si zuby spoustou zubní pasty. Pak si obličej pokryl pěnou a oholil se břitvou.

Když bylo Silvaně jeden a půl týdne, jen pár dní potom, co se s ní Luciana vrátila domů z porodnice, onemocněla. Kůži měla zažloutlou a vlhkou. Odmítala mateřské mléko. Giovanni si pamatoval ten bezbřehý strach, že jim umře. Zabalili ji do deky a odvezli rovnou do nemocnice, kde ji vyšetřili. Lékaři jí dali cukrovou vodu a nechali si ji tam pár dní na pozorování. Vrátila se jí chuť k jídlu i zdravá barva kůže. Nikdy se ale nedozvěděli, co jí bylo.

Je možné ztratit dítě a zůstat ještě člověkem?

Rakev…

Ještě jednou si naplnil dlaně vodou a opláchl si obličej. Vratkými kroky přešel do své pracovny a zavřel za sebou dveře. Zády se o ně opřel. Zavřel oči. Potřeboval nějaký dotek normality. Všedního dne. Práce. Myšlenek beze strachu, bez hrůzy, co všechno mohli Silvaně udělat.

Posadil se za psací stůl a vytáhl seznam démonů, který ve vzteku zmačkal a mrštil jím o zeď. Nejlépe, jak dovedl, vyhladil ty nejhorší vrásky a záhyby a rozložil arch na psací podložku. Vytáhl spodní zásuvku psacího stolu a vyndal odtud štůsek strojově psaných seznamů, které sestavil v souvislosti se svým výzkumem. Rád sestavoval seznamy, hraničilo to s posedlostí. Seznamy uváděly věci do systému, zaváděly pořádek v chaosu. Kolik dnů už spotřeboval na shromažďování informací o démonech a sestavování těchhle seznamů? Každé náboženství má svůj vlastní katalog démonů. Celé hodiny dokázal zírat na přehledy legií ďáblíků. Každý démon měl svou funkci, svoje zvláštní znamení, svou vlastní zcela osobitou mučírnu. Někteří démoni se dokonce dokázali vloudit do mytologií vícero náboženství. Na starém psacím stroji Remington, který převzal po svém dědečkovi z otcovy strany, napsal:

=== KATALOG DÉMONŮ ===

Napsal Giovanni Nobile

Řím, březen 1969

Seznam neni kompletní a nejsou v něm zaneseny různé způsoby zápisu týchž jmen (Šemhazaj se může např. vyskytovat jako Semyaza/Shemyazaz, Kokebiel je variantou jména Kokb’ael atd.). Lilith reprezentuje skupinu ženských duchů nazývaných lilu/lilitu. Pazúzu a Lamaštu zastupuji démonická božstva.

==PŘÍKLADY MULTIMYTOLOGICKÝCH DÉMONŮ==

Abraxas, Asmodai, Azazel, Baal, Bafomet, Belzebub, Belial, Incubus, Lilith, Leviathan, Lix Tetrax, Succubus

==PŘÍKLADY DÉMONŮ V KŘESŤANSKÉ MYTOLOGII==

Amon, Abaddon, Abalam, Agramon, Alastor, Alloces, Amaymon, Balam, Barbas, Bathin, Beleth, Berith, Botis, Bune, Caim, Cimejes, Crocell, Crone, Eligos, Eleksha, Focalor, Foras, Furcas, Furfur, Gremory, Gusion, Helphas, Haures, Ithea, Kulak,Leraje, Lucifuge-Rofocale, Malphas, Morax, Marbas, Moloch, Murmur, Naphula, Obizoth, Oray, Orias, Orobas, Paimon, Phenex, Procell, Raum,Sabnock, Sallos, Scox, Shanda, Shax, Stolas, Thammuz, Valefar, Vapula, Vine, Volac, Uvall, Xaphan, Zagan

==PŘÍKLADY DÉMONŮ V ŽIDOVSKÉ MYTOLOGII==

Aaf, Agiel, Asbiel, Béhemot, Danjal, Dumah, Jeqon, Kokebiel, Lilin, Lilu, Mastema, Namah, Ornias, Oulotep, Penemue, Rumjal, Šemuel, Šemhazaj, Tannin, Jeqon, Zíz

==PŘÍKLADY DÉMONŮ V ISLÁMU==

Ad-Dadždžal, Al-A’wer, Iblís, Maswath, Šajtan, Thubar, Tsabar, Zalnabúr

==PŘÍKLADY DÉMONŮV REGIONÁLNÍCH NÁBOŽENSTVÍCH==

Alu, Ammut, Anat, Anzu, Apep, Asag, Dagon, Chuvava, Labasu, Mot, Nergal, Pazúzu, Šesmu, Telal, Utukku

==PŘÍKLADY Z KNIHY STRÁŽCŮ==

(vůdci dvou set padlých andělů)

Šemichaza, Ezekeel, Samsapeel, Araki, Barakeel, Setereel, Berameel, Asáél, Tureel, Kokebiel, Armaros, Jomjal, Tamiel, Betareel, Saniel, Ramiel, Anael, Daniel, Zekiel

Pohledem klouzal po seznamu. Pazúzu. Nergal. Panebože. Jak nesmyslně to vypadá! Tak zatraceně nesmyslně! Tohle má být ta normalita? Abraxas. Šemichaza.

Bafomet. Jeho běžný den? Crocell. Ezeaeel. Jeho práce? Baráqijál. Ad-Dadždžal. Představuje tenhle šílený seznam opravdu jeho obor? Al-A’war, Xaphan. Jak ho mohla tahle banda ďábelských výrostků tak pohltit? Nejen pohltit, ale dokonce položit základ jeho kariéře, výzkumu, studiím. Jak je tohle možné?

Semsapeel. Jomjal. Kokebiel.

Belzebub. Lucifer. Satan.

El. Elohim. JHVH. Jahve. Jehova. Pán. Náš Pán. Bůh.

Bůh…

Teď, když byla Silvana pryč, jak bezcílný celý ten jeho zatracený obor byl. Silvana je skutečná, pomyslel si. Ale Bůh? Je Bůh skutečnější než všichni tihle démoni? Tahle směšná havěť, tahle odporná monstra, tyhle pokroucené představy lidského zla. Jména. Jenom jména. Mohl sestavit další seznamy. Další jména. Zeus. Osiris. Odin. Apollón. Bellona. Amon-Re. Ptah. Bakchus. Thór. Pan. Poseidon. Erós. Aštoret. Isis. Jupiter. Anubis. Baldr. Nabu. Loki. Afrodita. Ahijah. Freya. Hádés. Njord, Muul-lil. Frigg. Venuše. Seznam vymřelých božstev byl nekonečný. Zato Bůh je živ a zdráv? Všemocný a spokojený sám se sebou. Ten, který před třemi tisíci let odsunul všechny konkurenty stranou. Nebudeš mít jiného boha mimo mne! Tak ne. Vzato na vědomí. Teologie, pomyslel si hořce, je studium ničeho. Ničeho! Zkoumání cizích spisů, myšlenek, výkladů, úvah. Systematizace náboženských představ. A přeludů. Systematizace pověr. Věčný kruh. Věda založená na domněnkách, že bohové a andělé opravdu existují. Síly, které nikdy nelze ověřit, zkoumat. Věda? Je to věda, zkoumat texty a myšlenky o bozích a ďáblech, andělech a démonech, prorocích a evangelistech, vizích a zjeveních? Pomyslel si: Co když Bůh neexistuje? Co pak zbude z teologie? Jestliže je Bůh fantazie, touha, pak je teologie jenom studium pošetilé lidské pověrčivosti. Z té myšlenky se mu udělalo nevolno. Kancelářská židle se s ním zhoupla. Mysli na něco jiného, Giovanni… Ale na co? Něco jiného. Přemýšlel: Můj Bože, proč jsi mě opustil? Daleko spása má, ač o pomoc volám. Bože můj, volám ve dne, a neodpovídáš, nemohu se ztišit ani v noci. Díval se do prázdna. Musí něco udělat. Zasáhnout. Došlo mu, že Bůh Silvanu nikdy nezachrání. Měla by snad Silvana, nebohá, nevinná Silvana, zemřít kvůli nějakému rukopisu? Nějakému zatracenému rukopisu? Co mohl udělat? Co můžu sakra udělat? Zpozoroval, že jeho strach a bezmocnost jsou pomalu vystřídány vztekem. Bez ohledu na to, jak cenné musí Luciferovo evangelium být, bez ohledu na to, jak významné jistě je pro jednu úchylnou náboženskou sektu a jaké informace musí obsahovat – nic není důležitější než Silvana. Co tedy může udělat? Nic. Nebo? Má tu sedět, bezradně a bezmocně, za psacím stolem a čekat na nevyhnutelné? Měl by – mohl by – přinutit děkana, aby otevřel trezor? Jak? Bezpečnostní hlídky by ho zastavily dávno předtím, než by se dostal k východu.

Nemůžu sakra dělat vůbec nic!

Nebo –

Co by asi udělal otec?

Mohl by –

Otočil se na kancelářské židli dokola a vyhlédl z okna. Zůstal sedět a cítil údery svého srdce. Teď jsi jeden z těch bezbožných, Giovanni.

Přiznání.

Zlom.

Bezbožný.

Okoušel to slovo. Bezbožný. Co to Ježíš křičel z kříže? Eli, Eli, lema sabachtani? Já jsem také ztratil Boha, pomyslel si. Obětoval jsem svůj život Pánu. K jakému užitku? Za jakou cenu?

Ať Bůh Silvanu zachrání, jestliže ji miluje. Ať mě Bůh zastaví, jestliže mě miluje.

Giovanni se zvedl, pomalu, a šel ke skříni, kde přechovával pistoli, kterou otec používal během války: byla to poloautomatická devítimilimetrová Beretta M 1934. Když strhával pásku z dosud neotevřené krabičky s náboji .380 ACP, pocítil, jak na něj dolehla temnota. Vyndal zásobník a nabil. Přibitý na kříži už toho měl i sám Spasitel dost. Dost týrání. Dotírání. Urážek. Šikany. Dost Božích rozmarů. Mocným hlasem Ježíš zvolal: Eli, Eli, lema sabachtani?

Teď, pomyslel si Giovanni, jsem dospěl i já do bodu, kdy už toho mám dost.

Bože můj, Bože můj, proč jsi mě opustil?

Odesílatel: Primus Pilus Odesláno: 15. 6. 2009 12.32

Adresát: Legatus Legionis

Kopie: Velmistr

Předmět: Hlášení: Londýn Šifra: S/MIME PKCS7

Domine!

Ve jménu knížete děkuji za důvěru, která mi byla prokázána tím, že přebírám funkci Prima Pila. Jsme připraveni usilovat o naplnění úkolu našich ztracených řádových bratří, mučedníků svaté války, pokoj s nimi. Podle bratra Rata by se měl Belto nacházet v Londýně. Domine, tentokrát uspějeme. Ústředí máme pod stálým dozorem. Ani Collins, ani Belto nebyli spatřeni. Podle bratra Rata má projekt Lucifer stanoviště rovněž v Hampsteadu, Windsoru, Salisbury, Oxfordu a v Cambridgi. Navrhuji, abychom sledovali všechna místa. To znamená, že musíme skupinu rozdělit. Tímto k tomu žádám o povolení a očekávám instrukce Rady.

Primus Pilus: Bratr Cherestesiu

IX.

Armagedon

Windsor

15. června 2009

(1)

Záblesk meteoru prořízl oblohu. Vzdálené galaxie a hvězdy se třpytily v temnotě vesmíru. Mléčná dráha se rozlévala se slabým jiskřením do rozptýleného pásu mlhy.

„Nádhera, co?“ zeptal se CC nadšeně. „A co takhle satelit?“ Se zakloněnou hlavou a rukama v bok sledoval let komety vesmírem. Já sám jsem spočíval na měkké židli se sklopeným opěradlem a byl svědkem nenasytného útoku černé díry na nejbližší galaxie.

„S radostí. Jestli to není velký problém.“

„Geoffe! Satelit!“

O deset vteřin později vplul do zorného pole komunikační satelit. Pomalu a elegantně nás míjel, sluneční světlo plálo na jeho zrcadlově lesklém povrchu.

„Jak vidíte, Bjorne, můžeme –“

CC se prudce zarazil. V pozadí, z hlubiny vesmíru, se vynořil kvasar.

„Geoffe? Co to má znamenat? Geoffe!“

Kvasar se blížil ve své majestátní nádheře. Schoulil jsem se na židli. Když se přiblížil k naší galaxii, stalo se, co se stát muselo: kvasar explodoval v oslnivém a absolutně tichém záblesku světla, který zlikvidoval sluneční soustavu a její okolí během desetiny sekundy.

„Jejda,“ zamumlal nějaký hlas. Geoff, „Za to se omlouvám.“

„Kvasar?“ zvolal doktor lan Maxwell. Celou dobu stál u zdi, ve tmě za Carlem Collinsem, ale teď nakráčel dopředu jako bůh, který musí dát ten kosmický chaos do pořádku. „Omluvte mě,“ řekl nám, „jenom na okamžik. Geoffe? Geoffe! Odkud se vzal sakra ten kvasar?“

Doktor Maxwell byl vědeckým ředitelem Windsorského astronomického institutu. Zrzavé vlasy, pihy, kulaté brýle. A náplast na čele. Během letu z Říma mi CC vyprávěl, jaké pověsti se doktor Maxwell v astronomických kruzích těší.

V tu chvíli se rozsvítilo. „Sorry, sorry, sorry,“ pokračoval ten mumlající hlas, celý vodopád omluv. Nějaká hlava – Geoff – vykoukla ze špičkově vybavené řídicí konzole zapuštěné v podlaze uprostřed planetária. „Sorry! Pracoval jsem na explozi kvasaru dlouho do noci. Musel jsem omylem zkopírovat soubor do složky s naší sluneční soustavou. Trapné!“

„Geoffe,“ řekl doktor Maxwell s tvrdě vybojovanou trpělivostí, „víš stejně dobře jako já, že kvasar v naší části vesmíru –“

„Já vím, já vím,“ přerušil ho Geoff, „omlouvám se, okamžitě ten soubor smažu.“

CC na mě dobromyslně mrkl. „Naše planetárium umí vytvořit takové obrazy a animace, že obyčejná planetária pak ve srovnání s ním připomínají spíš domácí kino z osmdesátých let.“ Sedl si na židli hned vedle mě. „Jak víte dá se Luciferovo evangelium číst mnohými způsoby. Doktor Maxwell má na starosti jednu z hypotéz. Iane? Budeš pokračovat?“

Ten mladistvý zrzek před nás předstoupil Naše zkoumání textu je zaměřeno na teorii, která sahá – no, ano, až do vesmíru. Stále mluvíme o soudném dni. Ale Úplně jinak. Některé z formulací v Luciferovu evangeliu mohou naznačovat srážku mezi zeměkoulí a asteroidem.“

(2)

Pár vteřin bylo ticho.

„Bjorne?“ řekl CC

Na rozdíl od běžných lidí my albíni těžko bledneme. Nevím, kam se v tu chvíli poděla všechna moje krev, ale do mozku každopádně neproudila. Nedokázal jsem jasně uvažovat. Zvedl jsem dlaně do vzduchu na znamení, že mi srdce ještě bije a že jen potřebuju trochu času.

„Co,“ zeptal jsem se konečně, „vyvolalo obavy z něčeho tak konkrétního, jako je asteroid?“

„Opět se jedná o dvojznačnosti, které se musí vykládat z cizího jazyka, který pisatel ne zcela ovládal,“ řekl CC.

Na stropní klenbě se rozsvítil následující text:

ZA 1 647 000 DNÍ POVSTANE ZEMĚ

PO HARGA-ME-GIDDO-DOM

AŽ NEBESKÉ TĚLESO ZASÁHNE ZEMI

POVSTANE NOVÁ DOBA

A NIC NA ZEMI

NEZŮSTANE STEJNÉ

„Z Luciferova evangelia, část první,“ řekl CC. „To byla ta část která byla objevena v Egyptě v jeskyni v roce 1970 a kterou do Itálie přivezl profesor Giovanní Nobile. O harga-me-giddo-dom už jsme slyšeli. Soudný den. Akkadské slovo pro znovu povstat se dá stejně přeložit jako vzkvétat či probudit se.“

„A zbytek?“

„Spojení nebeské těleso je taky značně nejednoznačné, protože první část v akkadštině znamená pouze něco, co se nachází na nebi nebo něco, co přichází z nebe. Slovní spojení nebeské těleso je proto možné číst jako kometa nebo asteroid, složenina ale může odkazovat k božstvu. Nuance a definice se při překladu snadno ztratí. Tyto formulace jsou přeloženy do vyumělkovaného moderního jazyka z obrazné a metaforické akkadštiny. Takže co z toho můžeme odvodit? Je ta velká véc na nebi asteroid, nebo Bůh?“

Neřekl jsem nic. Vůbec nic. Když ticho začalo být naléhavé, chopil se CC slova:

„Astronomická linie souvisí s hypotézou o soudném dni. Ne armagedon rozpoutaný lidmi, ale přírodní katastrofa apokalyptických rozměrů.“

„Asteroid,“ zopakoval doktor Maxwell. „Pokud bude Země zasažena nebeskvm tělesem dostatečné velikostí, budou následky katastrofální. Vyhlazení civilizace.“

„Proč bychom měli – v roce 2009 – brát ohled na několik tisíc let staré proroctví?“ zeptal jsem se.

„Naši předkové byli vynikající astronomové,“ řekl doktor Maxwell. „Astronomii můžeme poklá– dat za naše první vědecké odvětví, ze kterého se následně vyvinuly filozofie, matematika, fyzika a chemie. Ano, a také náboženství, ale to je úplně jiná záležitost.“

„Otázka je to dobrá,“ řekl CC „Proč plýtvat časem, silami a penězi na hypotézu založenou na rukopisu z doby, kdy neměli ještě ani dalekohledy? Doktore Maxwelle?“

„Krátká verze je následující: Prehistoričtí astronomové dokázali pozorovat dráhu komety nebo asteroidu a zaznamenat tak přesné časové a prostorové údaje na nebi že data můžeme použít k výpočtům dráhy nebeského tělesa. Tedy – kdy se srazí se Zemí. A tyto dráhy mohou být uvedeny ve třetí části Luciferova evangelia.“ Doktor Maxwell stiskl knoflík na dálkovém ovladači, který vypadal, že by mohl ovládat jumbojet. Světlo pohaslo a na stropní klenbě se znovu objevil vesmír. „Existuje mnoho druhů meteoroitů, asteroidů a komet. Meteoroity jsou nejmenší. Většina není větší než kousek štěrku nebo drobný kámen, ty největší můžou mít v průměru až deset metrů.“

Na stropě planetária se rozzářil meteorický déšť a změnil se v plameny a prach.

„Asteroidy jsou kamenné bloky zachycené v gravitačním poli naší sluneční soustavy,“ pokračoval doktor Maxwell. „Ty největší jsou několik stovek kilometrů široké skalnaté bloky.“

Připlouval asteroid, nepravidelná, gigantická skála, sunoucí se vesmírem.

„Některé asteroidy kříží dráhu Země kolem Slunce,“ řekl CC. „A několik málo z nich se v jednotlivých případech dostane tak blízko k nám, že představují riziko.“

„Komety,“ řekl doktor Maxwell, „jsou ještě pozoruhodnější.“ Dálkovým ovladačem přivolal kometu s ocasem z prachu a plynů. „Asteroidy toho od komet odlišuje hodně. Ze Země je tím nejviditelnějším rozdílem ocas komety.“

Obraz vesmíru byl nahrazen jiným, který vypadal téměř stejně.

„Takto,“ řekl doktor Maxwell, „viděli vesmír z Číny před 2500 lety. Vidíte tu kometu vpravo nahoře? Halleyova kometa, jak byla pozorována čínskými astronomy. Naposledy nás míjela v roce 1986. Až přiletí příště, bude se psát rok 2061.“

Obraz na klenbě poskočil, jako když přepnete televizní kanál a ukázala se nová kometa.

„Zatímco Halleyova kometa je velmi předvídatelná, jiné komety se vynořují překvapivě. Kometa Hale-Bopp byla objevena v roce 1995. Zpátky přiletí v roce 4377. Kometa Hayakutake kolem nás proletěla v roce 1996. Její návrat je očekáván za nějakých sto tisíc let.“

„Jak velké je riziko, že jimi bude Země zasažena?“ zeptal jsem se.

Doktor Maxwell přivolal dálkovým ovladačem animaci planetárních drah v Sluneční soustavě křižovanou drahami asteroidů a komet. „Známe kolem 5500 asteroidů blízkých Zemi a nějakých skoro 4000 komet s dráhou kolem Slunce.“

„Neškodné mereoroity nás zasahují neustále,“ řekl CC „Každých tisíc let Zemi zasáhne větší objekt, jako třeba ten, který dopadl do Tunguzské oblasti v Rusku v roce 1908. Naposledy letos v březnu minul Zemi asteroid ve vzdáleností pouhých šedesáti tisíc kilometrů.“

„A v budoucnosti?“ zeptal jsem se.

„Nejvétší nebezpečný asteroid, který známe, nese označení 2007 VK184. Proletí kolem Země nebo se s ní srazí v roce 2048. Problematické nejsou asteroidy a komety, o kterých máme přehled. Problematické jsou všechny ty, které neznáme. A před kterými nás snad Luciferovo evangelium může varovat.“

„K čemu? Existuje vůbec něco, co může člověk udělat, aby kolizi zabránil?“

„Samozřejmé,“ řekl doktor Maxwell

„Potřebujeme ale čas. Čas na plánování a výpočty opatření. Všechno závisí na velikosti asteroidu. Můžeme ho vyhodit do povětří pomocí jaderné zbraně. Můžeme s ním pohnout tak, aby změnil kurz. Připravit takovou záchrannou akci ale bude trvat rok. Proto musíme vědět, kdy můžeme návštěvu očekávat.“

„A proto,“ řekl CC, „potřebujeme kompletní verzi Luciferova evangelia“

(3)

Zíral jsem vzhůru na nebe, které se klenulo na stropě nade mnou. Z náhlého popudu – ze zvědavosti, kterou jsem v sobě nosil od klukovských let – jsem se zeptal: „Myslíte si, že je tam někde život?“

„Život?“ řekli CC a doktor Maxwell najednou.

„Ano. Inteligentní život?“

„No jistě!“ odpověděl doktor Maxwell.

„Samozřejmě,“ dodal CC.

„Světoví astronomové ve skutečnosti inteligentní život hledají, jak nejlépe dovedou,“ pokračoval pak doktor Maxwell. „Už v roce 1960 začali astronomové na Cornellové univerzitě pátrat po signálech kolem hvězd Tau Ceti a Epsilon Eridani pomocí radioteleskopu. V následujících letech pak byla spuštěna dlouhá řada projektů SETI – Search for Extra-Terrestrial Intelligence.“

„Je pravděpodobnější, že tam někde život je, než že tam není,“ řekl CC. „Jenom v malé oblasti kolem Mléčné dráhy identifikovali astronomové téměř čtyři sta exoplanet, tedy planet s oběžnou dráhou kolem slunce. V březnu letošního roku vystřelila NASA vesmírnou sondu Kepler s teleskopem a fotometrem, který by nám měl pomoci objevit jich ještě mnohem víc.

Ve vesmíru se nacházejí biliony exoplanet.“

Doktor Maxwell se ujal slova; „Takzvanou Drakeovu rovnici zformuloval americký astronom Frank Drake v šedesátých letech, aby vyčíslil pravděpodobnost života v naší galaxii. Ano, nejen života, ale inteligentního života. Ta Čísla jsou ohromující. – Geoffe,“ zakřičel, „můžeš nám tam dát Drakeovu rovnici?“

Hvězdné nebe bylo nahrazeno vzorcem:

„Nebudu zacházet do detailů –“

„Úplně v pořádku.“

„– a spokojím se s vysvětlením, že N představuje šanci na to, že se ve hvězdném systému rozvine inteligentní život. N je tedy funkcí rozličných astronomických parametrů jako počtu hvězd s planetárním systémem, počtu planet, kde by se potenciálně mohl rozvíjet primitivní a inteligentní život a tak dále.“

„A závěr?“

„Závěr se dá těžko zpochybnit: předpoklad, že Země je jedinou planetou v Mléčné dráze, na níž se nachází inteligentní život, je absurdní.“

Řím, květen 1970

Giovanni se opřel o kandelábr a čekal. S plstěným kloboukem na hlavě a oblečený do šedé bavlněné bundy vypadal jako nějaký nezaměstnaný akademik, který se kolem Gregoriánské univerzity potuluje v očekávání volné profesury. Kolo postavil v úzké boční ulici, která byla sotva širší než průchod a příliš těsná na to, aby ho někdo mohl pronásledovat autem. Sluneční brýle skrývaly jeho pohled, který bděle sledoval všechny, kdo přicházeli a vycházeli. Jeden z univerzitních reprezentačních vozů, Fiat 2300, zajel na chodník a zaparkoval s běžícím motorem. Giovanni se odtrhl od kandelábru a vydal se směrem ke vchodu. Děkan Salvátore Rossi vyšel spolu se dvěma Egypťany. Jeden z nich nesl kufřík z černé kůže. Rossi řekl něco, co Egypťany rozesmálo. Giovanni se pomalu blížil. Když si uniformovaný řidič Rossiho a Egypťanů všiml vyšel ven a otevřel zadní dveře. Děkan se usilovně snažil hostům lichotit a celou tu nešťastnou záležitost vyžehlit. Giovanni zaslechl, že řekl něco o letišti Fiumicino. „No problem,“ řekl jeden z Egypťanů, „we have plenty of time.“ Giovanni před ně předstoupil. Rossi i Egypťané se zastavili.

„Gentlemen,“ řekl Giovanni a rukou stiskl rukojeť pistole v kapse, „omlouvám se, ale musím vás požádat o kufřík s rukopisem.“

„Profesore Nobile?“ řekl Rossi nechápavě.

„Ten rukopis!“ trval na svém Giovanni.

„Toto jsou dva zástupci muzea v Káhiře,“ pokračoval děkan, jako kdyby si Giovanni situaci špatně vyložil.

„Jsem nucen, z důvodů, které budu moci vysvětlit až později, požádat vás o rukopis.“

„Nebuďte směšný.“

Vyndal pistoli z kapsy.

Egypťané udělali krok zpět.

„Profesore!“ vykřikl děkan.

„Velice se omlouvám.“

„Přišel jste o rozum?“

„Musím vás požádat o ten rukopis!“

Egypťané si vyměnili pár slov arabsky.

„I am very sorry,“ řekl děkan Egypťanům. Pak polohlasem rozzlobeně promluvil k Giovamůmu „Proboha, profesore, co to tady vyvádíte?“

„Nemůžu to teď vysvětlit. Ale musím mít ten rukopis.“

„Takový nesmysl!“

„Je to otázka života a smrti.“

„Odložte tu pistoli!“

„Myslím to vážně!“

„Vzpamatujte se, profesore Nobile! Doopravdy!“

Giovanni namířil pistoli na Egypťana s kufříkem.

Ten udělal na schodech vyděšeně ještě jeden krok dozadu.

„The manuscript!“ zakřičel Giovanni a zamával zbraní.

Pár chodců zpozorovalo pistoii a rozběhlo se pryč.

„Profesore! Giovanni! Nobile!“ řekl děkan zostra, s důrazem na každou slabiku.

Giovanni popošel směrem k Egypťanovi s kufříkem. Vystrašeny muž postavil kufřík na schody a zvedl obě ruce. Giovanni uchopil držadlo. Totéž udělal i druhý Egypťan. Začali se o kufřík přetahovat. Egypťan se volnou rukou pokusil zmocnit pistole. Giovanni přitáhl ruku k sobě. Egypťan ho chytil za rukáv u bundy.

„Pusť!“ vykřikl Giovanni italsky.

Egypťan se po něm rozmáchl.

Výstřel vyšel v okamžiku, kdy zaťatá pěst udeřila Giovanniho do ramene. Několik turistů na Piazza della Pilotta vykřiklo. Egypťan pustil kufřík. Zápach střelného prachu bvl intenzivní. Nejprve si Giovanni myslel, že výstřel šel do vzduchu. To bylo o fous! Egypťan na schodech zavrávoral. Sedl si na schod. Giovanni zjistil, že muž má v kabátě kousek pod levým ramenem díru. Prýštila z ní krev a stékala na jeho Šedé kalhoty. Egypťan se zkroutil a zasténal. Na schodu se už vvtvořila krvavá louže.

„Promiňte,“ zamumlal Giovanni.

Všichni na Piazza della Pilotta náhle jakoby ztuhli. Pak se jako na povel rozběhli. Někdo křičel. Postřelený Egypťan se převalil na bok. „Zastav krvácení!“ řekl Giovanni tomu druhému Egypťanovi. Pak mu došlo, že to řekl italsky. Děkan Rossi couval pozpátku nahoru po schodech, obě ruce měl nad hlavou. Řidič, který se dal hned na útěk přes náměstí, byl už pěkný kus odtud. Giovanni sešel ze schodů, položil kufřík na zadní sedadlo fiatu, zabouchl dveře, obešel auto a usadil se za volant. Skrz otevřené okénko už zaslechl sirénu. Zařadil jedničku a pokusil se přidat plyn. Motor zvyšoval obrátky. Fiat se rozjel pomalu dopředu. Páchlo to spálenou gumou. Pak mu došlo, že má zataženou ruční brzdu. Povolil ji. Fiat vyrazil přes náměstí a ven z něj. Giovanni rychle ujížděl vzhůru po Vin dei Lucchesi a vzal to doprava po Via della Dataria. Řím byl plný houkání sirén. Když se dostal na Via Nationale, potkal spoustu policejních aut a sanitek. Samozřejmé ještě nevěděli o prchajícím voze.

A jestliže ho pronásledují oni, únosci, určitě je už dávno setřásl.

Pár bloků od domu, v úkrytu za kontejnerem na odpadky v ospalé boční ulici fiat zaparkoval. Nechal motor běžet. S trochou štěstí s ním nějaký zloděj aut odjede pryč a zmate policii. Béžel dolů k hlavní ulici a otevřel dveře u svého místního obchodníka s tabákem – který se jmenoval Giovanni jako on sám a který se tudíž pasoval na jeho stálého dodavatele čerstvého dýmkového tabáku, ale i na jeho spřízněnou duši a přítele na celý život. Zvonek u dveří rozrušeně zacinkal. Trafikant, klerý vypadal, jako by byl sto dvacet centimetrů vysoký a stejně tak i široký, seděl na stoličce za pultem.

„Giovanni!“ řekl Giovanni.

„Giovanni!“ řekl Giovanni.

To byl jejich tradiční vtip.

„Jak to vypadáš!“ řekl trafikant a ukazoval na jeho bundu a klobouk

„Musíš mi pomoct,“ řekl profesor.

„Vždy k službám!“

„Myslím to vážné. Jsem na tobě závislý.‘“

„O to radějí jsem ti k službám.“

„Je to otázka Silvanina života a smrti. Nedělám si legraci.“

Celý trafikantův obličej – s šedým knírem, huňatým obočím, nosem jako brambora a hlubokými póry – zvážněl. „Co se tomu andílkovi stalo?“ Byl jedním z mála cizích lidí, kterými se Silvana nechala okouzlit.

Podal Giovannimu kufřík. „Můžeš mi ho ohlídat než se vrátím a vyzvednu si ho?“

„Jistě, příteli, jistě.“

Trafikant převzal kufřík.

„Radši ho schovej.“

Trafikant zašel do zadní místnosti a zastrčil jej do skříně.

„Nedávej ho nikomu jinému než mně.“

„Samozřejmě že ne.“

„Nikdo – absolutně nikdo – jiný než já ho nesmí dostat.“

„Chápu, kamaráde.“

„Ani policie.“

Trafikant lehce povytáhí jedno obočí.

„Vysvětlím ti to později. Spoléhám se na tebe!“

„Můžeš mi věřit.“

Opustil trafikanta zadními dveřmi, přes dvůr a sklepem – vyšel ven v boční ulici pár bloků nad domem s nájemními byty, kde bydleli. Narazil si klobouk do čela a přeběhl přes cestu. Předpokládal, že tamti sledovali dveře, ale neviděl je. Možná si pronajali některý z bytů v ulici a pozoruji ho schovaní za záclonou. Vešel dovnitř a bral schody po dvou. Bylo za pět minut čtyři.

*

Luciana nebyla doma. Copak nemá trochu studu v těle? Na kuchyňském stole pro něj nechala vzkaz: Venku! L. Poodešel k oknu v obývacím pokoji a vykoukl na ulici. Policie nemůže být daleko. Slyšel sirénu. Tak zavolej! pomyslel si. Zavolej, zavolej, zavolej! Siréna se přiblížila. Pak ztichla. Policejní auto vybralo zatáčku a zastavilo před vchodem. Zavolej už, ke všem čertům! Telefon zazvonil přesné v šestnáct hodin. Skočil po sluchátku. „Nemám čas mluvit. Policie je na schodech. Sejdeme se nahoře u Španělských schodů za půl hodiny!“ Zavěsil ve stejném okamžiku, kdy policie zazvonila a zabušila na dveře. „Policie!“ zakřičelo několik hiasů, jako kdyby snad Giovanni žil v mylné představě, že se jedná o příliš horlivé misionáře. Otevřel okno na zadní dvůr a vyšplhal ven na nízkou střechu. Ze sousedovy terasy se dostal k požárnímu žebříku. Byl už dole na zemi, když uslyšel, jak policie vyrazila vchodové dveře. Vběhl do brány a ven do boční ulice před vchodem. Nikdo na něj nečekal.

*

Když klouzavě přijel černý mercedes, stál Giovanni schovaný za několika zaparkovanými auty ve stínu sloupu na náměstí Trinita dei Monti nad Španělskými schody. Okamžitě věděl, že to jsou oni. Velmistr seděl na sedadle spolujezdce. Jeden z těch mladých svalovců řídil. Projížděli kolem tak pomalu, že stihl otevřít dveře a naskočit dovnitř na zadní sedadlo – kde už seděl ten druhý svalovec a Primus Pilus – za jízdy. Nikdo neřekl ani slovo. Řidič na to šlápl.

Silvana v autě nebyla. Ani to nečekal. Ale doufal.

„Vidím, že přicházíte s prázdnýma rukama, profesore Nobile,“ řekl velmistr.

„Nejsem hloupý. Kde je Silvana?“

Pár bloků jeli beze slova.

„Vy jste to tedy vzal skutečně rázné do rukou, profesore. Jsme ohromeni. Slyšeli jsme o tom v rozhlasových zprávách. Nikdy bych si nepomyslel, že ve vás je.“

„Co že je ve mně?“

„Vrah.“

„Je mrtvý?“

„Nepodařilo se ho zachránit. Ztráta krve, víte? Lidské tělo je křehké. Není stvořeno k tomu, aby se skrz něj střílelo.“

Cítil se prázdný, ale nedokázal si tu smrt připustit. Ne, dokud nebude Silvana zachráněna. Ale přesto… Zabil jsem člověka. Jsem zabiják. Vrah.

„Hledá vás policie. Ale to určitě víte.“

„Nechtěl jsem ho zastřelit. Byla to nešťastná náhoda.“

„Výmluvy si schovejte, až budete stát před soudem.“

Zajeli dovnitř do nějakých garáží.

„Tak co tedy uděláme?“

„Já dostanu Silvanu. Vy dostanete rukopis.“

„Připouštím, že si o vás, profesore, nemyslím, že byste byl hloupý. Doufal jsem jen, že nám i vy oplatíte respektem.“

„Jednou věcí si můžete být jisti: Když mě policie vypátrá, budu zavřený hodně dlouho.“

Venku na ulici projel policejní motocykl se siré– nami.

„Navrhuju následující,“ řekl Giovanni. „ Pojedeme vyzvednout Silvanu. Stejně jste v přesile. Se Silvanou v autě pak spolu zajedeme pro rukopis.“

Ti dva vpředu v autě si vyměnili pohled. Velmistr přikývl.

„Můžeme to tak udělat. Dovolte mi, abych zdůraznil, že vy i vaše dcera budete při nejmenší nesrovnalosti zabiti. Pochopil jste varování?“

„Jistě. Jediné, co pro mě něco znamená, je Silvana. Jakmile uvidím, že se jí nic nestalo, dovedu vás k rukopisu.“

Velmistr s řidičem si opět vyměnili pohledy. Jako kdyby tohle byla možnost, kterou zhodnotili, probrali a připustili už dřív, pomyslel si Giovanni neklidně.

X.

Biblický kód

Oxford

15.června 2009

(1)

Rukopisná laboratoř projektu Lucifer ležela ve skromné cihlové budově poblíž parku na okraji univerzitní oblasti v Oxfordu. Když CC odbočil z klidné ulice a zaparkoval před nízkým domem, který vypadal jako trochu lepší trafostanice, byl jsem po jízdě z Windsoru celý ztuhlý a ospalý. Okna byla úzká – spíš škvíry než okna – a byla vysoko na stěnách. Nešikovně umístěný plot z ostnatého drátu zasahoval až do oblasti s trubkami klimatizace po straně budovy. Vstupní dveře byly z oceli.

Bzučákem nás pustili na recepci s ne méně než dvěma bezpečnostními rámy a výtahem jsme sjeli do třetího podzemního podlaží, kde na nás před svou kanceláří čekala ředitelka výzkumu v rukopisné laboratoři, doktorka Alice Gordonová. Byla to čerstvá čtyřicátnice. „Přestože mě neznáte, já o vás vím mnoho,“ řekla, když jsme si podali ruce.

„Alice má bohaté zkušenosti se starými rukopisy,“ vysvětloval CC. „Pracovala se vším, od svítků od Mrtvého moře a knihovnu Nag Hammádí po Jidášovo evangelium.“

Doktorka Gordonová nás odvedla chodbou dozadu do prázdné posluchárny, která se svažovala o další dvě patra níž. CC a já jsme se usadili uprostřed sálu. Sklápěcí sedadla byla měkká a pohodlná, jako v luxusním kině. Svétlo pohaslo. Zatímco se od stropu spouštělo velké plátno, doktorka Gordonová přešla dopředu na pódium.

„Carl Collins mé požádal, abych vás stručné zasvětila do naší práce tady v rukopisné laboratoři a seznámila vás s hypotézou, kterou zde zkoumáme. Ve skutečnosti je to poprvé, co o naší práci informujeme někoho zvenčí.“

Projektor vrhl na plátno obraz, jenž představoval Luciferovo evangelium, ale ne tu část, kterou jsem vlastnil.

„První strana první Části textu, který nazýváme Luciferovo evangelium. Přestože rukopis by mohl připomínat jakýkoliv jiný před křesťanský text, nápadné se od soudobých spisů liší. Akkadský text v levém sloupci pojednává, hrubé zjednodušeno, o životě jednoho cizince v Babylonu.“

„Žid ve vyhnanství?“

Doktorka Gordonová zavrtěla hlavou. „Byl to cestovatel z dalekých zemí, který se etabloval ve své nové vlasti a popsal obyvatele a kulturu Mezopotámie a Středního východu s příměsí prorockých a apokalyptických vizí mytologického a náboženského charakteru.“

Červeným laserovým paprskem ukázala na pravý sloupec s nesrozumitelnými symboly.

Nevíme, jak máme číst či vykládat tyto znaky.

Nejsme z nich schopni vyvodit vůbec nic. Bez úplného rukopisu je to jako řešit rovnici, jejíž třetina chybí. Můžeme prohlásit, že to není žádný známý jazyk. Co znaky představují? Písmena? Číslice? Symboly? Je to piktografické písmo? ldeografické, jako čínština? Fonetická abeceda? A vůbec: Jak se to má číst? Máme jisté mlhavé tušení, ale bez kompletního textu to jsou a zůstanou jen odhady. Jedna hypotéza je, že symboly představují čísla nebo něco na pomezí písmen a čísel – neznámou formu matematiky založenou na textu, ne na číslicích.“

„Mnohé totiž napovídá tomu, že pisatel Luciferova evangelia měl značné matematické schopnosti,“ doplnil CC.

Na platné byl obrázek rukopisu nahrazen fotografií hlinéné tabulky.

„Matematika je stará věda,“ řekla doktorka Gordonová. „Mezi nejstaršími matematickými zápisy, které známe, je skoro čtyři tisíce let stará babylonská hliněná tabulka, která se nazývá Plimton 322. Babyloňané používali starou sumerskou šedesátkovou soustavu – založenou na čísle šedesát – s jejímiž zbytky se setkáváme ještě dnes, když udáváme úhlové stupně nebo čas.“

Na plátno byl promítnut nový obraz – detail symbolů v pravém sloupci. Doktorka Gordonová ukázala na některé ze znaků červeným laserovým paprskem.

„Pohrávali jsme si rovněž s myšlenkou, že symboly jsou kódovaný text. Ale ani naše nejvýkonnější počítače a kódovací stroje nenašly při nahrazení symbolů písmeny podle známých dešifrovacích principů žádnou logiku.“

„Naše nejnapínavější teorie,“ řekl CC, „má jistou souvislost s hypotézou, která je předložena v knize The Bible Code, jež vyšla v roce 1997. Napsal ji americký novinář Michael Drosnin a je založena na práci izraelského matematika, profesora Eliyahu Ripse z Hebrejské univerzity v Jeruzalémě.“

„V své knize Drosnin tvrdí – za pomoci četných tabulek přepracovaných podle Ripse – že pět Knih Mojžíšových obsahuje tajný kód se skrytou předpovědí,“ řekla doktorka Gordonová. „Rips vychází z původní Tóry psané hebrejsky. Bez mezer mezi slovy umístil celé to gigantické množství textu do počítačové matice – mřížky vyplněné znaky. Pak nechal počítač, aby se na textu vyřádil. S matematickou systematičností vynechával jistý počet znaků. Řekněme, že vypustil deset znaků, jeden ponechal, deset dalších vypustil, jeden ponechal. Nebo každý sedmý. Nebo každý třináctý. A tak dále. V celém textu. Údajné věštby mají být čitelné, když – vodorovně, svisle či diagonálně – přečteme znaky, které zůstanou na svém místě v mřížce.“

„Může se zdát neuvěřitelné, jaká poselství Rips v Knihách Mojžíšových našel,“ řekl CC. „V mnoha případech jsou to zprávy o moderních událostech – například o vraždě Kennedyho nebo o dopadu komety Shoemaker-Levy na Jupiteru.“

„Matematici a statistici považují Ripsovu metodu za holý nesmysl,“ řekla doktorka Gordonová. „Tvrdí, že obdobná poselství a věštby naleznou i ve Vojně a míru nebo v Bílé velrybě.“

„Přesto je dost přesvědčivé číst o tom, jaké předpovědi se jim podařilo dešifrovat,“ řekl CC „Dokonce i izraelská výzvědná služba Mosad se o teorii začala zajímat.“

„Autor knihy odcestoval do Izraele v roce 1994, aby varoval tehdejšího předsedu vlády Rabina,“ řekla doktorka Gordonová a kliknutím vyvolala na plátně text. „Ve svém dopise Rabínovi Drosnin napsal:“

Jeden izraelský matematik odkryl v Bibli skrytý kód, který zřejmě odhaluje informace o událostech, ke kterým dojde tisíce let poté, co byla Bible napsána. Důvod, proč vám to píšu, je, že v jediném případě, kdy se v biblickém kódu vyskytuje vaše celé jméno – Jicchak Rabin – se kříží s formulací „vrah, který zavraždí“. (The Bible Code, kapitola 1: Dopis Michaela Drosnina Jicchaku Rabinoví datovaný 1. září 1994.)

„Ani Mosad, ani Rabin nebrali varování vážně,“ řekl CC. „Jak to skončilo, víme. Rabin byl zastřelen rok nato.“

„Tehdy Rips a Drosnin zjistili, že i vrahovo jméno – Jigal Amir – se v tom starozákonním textu kříží s Rabinovým jménem,“ řekla doktorka Gordonová.

„V knize si Drosnin klade otázku, zda to, k čemu odkazuje Zjevení Janovo, je právě tento biblický kód.“

Doktorka klikla a promítla nový text:

A v pravici toho, který sedí na trůnu, spatřil jsem knihu úplně popsanou, zapečetěnou sedmi pečetěmi. Tu jsem uviděl mocného anděla, který vyhlásil velikým hlasem: „Kdo je hoden otevřít tu knihu a rozlomit její pečetě?“ Ale nikdo na nebi ani na zemi ani pod zemí nemohl tu knihu otevřít a podívat se do ní. (Zjevení Janovo, kapitola 5, verš 1-3.)

„Nebo u proroka Daniela ve Starém zákoně,“ doplnil CC.

A ty, Danieli udržuj ta slova v tajnosti a zapečeť tuto knihu až do doby konce. (Daniel, kapitola 12, verš 4)

„O jakých tajných poselstvích a knihách to proroci hovoří?“ zeptal se CC. „Drosnin spekuluje, jestli tato poselství, ukrytá v zapečetěné knize nebo svitku, neodkazují k neznámému kódu skrytému v Bibli. Ptá se, jestli naše moderní znalosti v oblasti počítačových technologií nejsou klíčem, který je třeba k rozlomení pečetí. Bylo by možné se domnívat, že Luciferovo evangelium obsahuje kódovací klíč, který potřebujeme, abychom mohli číst skrytá poselství v Bibli?“

„Jak mohli mít proroci, kteří psali Knihy Mojžíšovy, sebenepatrnější tušení o tom, co se má stát o mnoho tisíc let později?“ zeptal jsem se.

CC pokrčil rameny. „Jestli Bůh existuje, tak ví všechno. A tím myslím všechno.“

„A jestli neexistuje?“

Doktorka Gordonová přispěchala, aby to zamluvila: „Právě proto, aby se všechny tyto hypotézy prozkoumaly, jmenoval projekt Lucifer různé skupiny vědců. Abychom na to přišli.“

(2)

Po přednášce v posluchárně jsme sestoupili ještě o jedno patro hlouběji, skrz troje ocelové dveře s kódovými zámky a čtečkami otisků prstů. V trezoru s černými stěnami a tlumeným osvětlením – za dveřmi tak tlustými, že by si člověk myslel, že střeží americké zlaté rezervy ve Fort Foxu, a které se nedaly otevřít, dokud doktorka Gordonová nezadala dvě nekonečně dlouhé řady kódů a nepřiložila obličej ke kontrolnímu zařízení, jež naskenovalo její rohovku – stály uprostřed místnosti tři kovové podstavce. Každý byl zhruba metr vysoký a zakrytý poklopem z tónovaného skla.

Vstoupili jsme do trezoru. Senzor začal okamžité blikat a pípat.

„Teplotní alarm,“ vysvětlila doktorka Gordonová. „Naše těla ovlivňují stálou teplotu a vlhkost tady uvnitř. Zařízení potřebuje pár sekund, aby se seřídilo na naši přítomnost.“

Pípání utichlo.

„Dokonce i světlo je speciálně seřízeno,“ řekla doktorka Gordonová.

Pod sklem na prvních dvou podstavcích ležely dva rukopisy.

Třetí byl prázdný.

„Luciferovo evangelium část jedna a dva,“ řekl jsem.

„Dotkněte se skla,“ řekla doktorka Gordonová.

Tázavě jsem se podíval na CC, který přikývl, a položil jsem ruku na sklo.

Během půl vteřiny byly podstavce tlakem vtaženy do šachet pod zemí, zatímco ocelové poklopy vystřelily z podlahy a uzavřely otvory, které po sobě podstavce zanechaly. Ocelová mříž se spustila a uzavřela východ. Hlavní dveře se zavřely. Přes sirénu alarmu jsem slyšel dunivý zvuk motoru, který uzamykal dveře trezoru. Doktorka Gordonová na zdi otevřela ovládací panel a zadala kód. Alarm utichl a zanechal mi v uších pronikavé echo. Kovová mříž se zase zvedla, dveře trezoru se otevřely a tři podstavce se pomalu vysunuly z šachet na své místo.

Začal jsem zkoumat první stranu rukopisu pod skleněným poklopem na prostředním podstavci. Luciferovo evangelium, část druhá. I přes tlusté ochranné sklo jsem viděl, že pergamen je ze stejného materiálu jako třetí část. Měkký, bezvěký.

„Už víte, jak byl ten pergamen vyrobený?“ zeptal jsem se.

„Ještě stále pracujeme na analýzách,“ řekla spěšné doktorka Gordonová.

„Ale určitě máte nějakou teorii, ne?“

Její pohled hledal pomoc u CC, který řekl: „Naším hlavním cílem byla až dosud obsahová stránka. Nekladli jsme zatím nijak velkou váhu ani na kvalitu pergamenu, ani na techniku jeho přípravy.“

„Určili jste stáří rukopisu?“

„Na základě jeho obsahu vyvozujeme, že –“

„Já myslím radiokarbonovou dataci samotného pergamenu.“

Doktorka Gordonová si vyměnila s CC pohled.

„S tou jsme neuspěli.“

„Není to zvláštní?“

„Ano. Je to podivné.“

Zase ty pohledy.

Odesílatel: Primus Pilus Odesláno: 15. 6. 2009 18.22

Adresát: Legatus Legionis

Kopie: Velmistr

Předmět: Hlášení: Oxford Šifra: S/MIME PKCS7

Domine!

Bjorn Belto je lokalizován v Oxfordu. Americké hlídky kolem všech lokalit, které navštěvuje B. Belto a C. Collins, jsou zesílené. Musíme proto nejprve získat přehled o bezpečnostních opatřeních, než Belta vyzvedneme.

Primus Pilus: Bratr Cherestesiu

XI.

Prosba

Oxford

15.-16. června 2009

(1)

Myslel jsem si, že pojedeme zpátky do Londýna, ale CC chtěl, abychom přenocovali v Oxfordu. Pár bloků od rukopisné laboratoře disponovalo vedení projektu starým panským sídlem s byty a apartmány. CC se ubytoval v třípokojovém bytě v druhém patře. Já jsen dostal apartmá ve třetím.

Z nově zřízené adresy na Hotmailu jsem poslal mail Thrainnovi, abych se ujistil, že je všechno, jak má být jak, s ním, tak s rukopisem. Potom jsem napsal vrchnímu policejnímu inspektorovi Henrichsenovi, abych mu podal zprávu o všem, co se stalo, a o tom, kde jsem. Odpověděl okamžitě. Norská policie, psal, byla o vývoji informována italskými kolegy už včera do poledne. Italská policejní zpráva je očekávána v průběhu několika týdnů. Vyšetřováni vraždy Christiana Keisera bylo prozatím odloženo. Zdá se, že viníci se vyhnuli trestu, napsal Henrichsen lakonicky. Nebo se sami potrestali, pomyslel jsem si.

Poté co jsem se odhlásil, jsem vymazal historii, vyrovnávací paměť i cookies. Pro jistotu.

Když jsem o tři čtvrtě hodiny později sešel dolů do společenské místnosti, vychutnávala si tam Monique sklenku sherry, zatímco ji CC zasvěcoval do událostí posledních dnů.

„Monique!“ zvolal jsem se Spatně skrývanou náklonností.

„BJORNE!!!“ napsala velkými hravými písmeny do svého bloku.

Radost z toho, že ji znovu vidím, byla tak ohromující, že jsem měl chuť ji k sobě přimáčknout a pokrýt jí obličej vlhkými štěněcími polibky. Spokojil jsem se ale s tím, že jsem ji objal. Složil jsem obličej do soucitných vrásek a zeptal se, jak daří Dirkovi.

„Moc dobře ne.“

„Přitížilo se mu?“

Ještě než jsem tu otázku vyslovil, došlo mi, jaká musí být odpověď. Monique přikývla. Dívala se na mě, jako by to bylo něco, co se jí nechtělo vyprávět.

„Jenom to řekni,“ řekl CC a sám se opravil: „– napiš.“

„Dirk s tebou chce mluvit.“

„Dirk? O čem?“

„To přece víš.“

Monique s sebou měla laptop se zabudovanou webkamerou, který postavila na stůl před nás. Přihlásila se na MSN, dvakrát klikla na Dirka v seznamu kontaktů a otevřela konverzační okno. Navázali spojení. Zahlédl jsem ruku, která seřizovala kameru, než byla správně nastavena. Dirkův chraptivý hlas: „Tak.“ Na obrazovce se objevila stěna za jeho postelí. Zahýbal kamerou, až byl jeho, propadlý običej uprostřed obrazu. Tvář umírajícího muže.

„Ahoj Monique. Drahoušku.“

Monique poslala jeho směrem polibek.

„Dobrý den, Bjorne. Tohle jo popravdě řečeno také způsob, jak se potkat. Módní technologie! Ahoj Carle“

„Dirku!“ pozdravil ho CC.

Oni se znají?

Dirk chvíli kašlal a pochrchlával, až si uvolnil krk, „Díky. Že mě vyslechneto, Bjorne.“

„To je samozřejmé.“

„Jak vite, jsem nemocný.“

„Vím, Dirku.“

„Přísti rok by mi bylo osmdesát. Jen si pomyslete. Pro mě ale nebude žádný příští rok. Nerad bych, aby to znělo příliš sentimentálně a sebelítostivě, Bjorne, ale každý den může být můj poslední. Tak to je. A s tím osudem už jsem se smířil. Všichni jednou umřeme. Dřív nebo později na nás přijde řada. Život je pouze oddálením nevyhnutelného. Nemám strach.“

Nikdo z nás nic neřekl. Monique začala vzlykat a tiše popotahovat.

„Verdorie, ale do háje,“ zarazil se Dirk. „Neměl jsem v úmyslu mluvit okázale a melodramaticky, a najednou jsem v plném proudu.“

„To je v pořádku, Dirku,“ řekl CC, „nemysli na to. Nechtěl jsi něco říct Bjornovi?“

„Někteří z nás jsou tak šťastní, že mají v životě nějaké poslání. Cíl. Smysl toho všeho. Pro mě to bylo Luciferovo evangelium. Dokážu pochopit, Bjorne, že ho nechcete dát z ruky. Jste podezřívavý. A zůstaňte takový.“

Nedokázal jsem odpovědět. Abych řekl pravdu, byl jsem dojatý. Dirk byl přece jen umírající muž.

„Mám k vám jednu prosbu, Bjorne.“

Setkal jsem se na obrazovce s jeho pohledem.

„Chtěl bych vás požádat, abyste dal rukopis Carlu Collinsovi. Je to muž, kterému můžete důvěřovat,“

Něco těžkého se někde uvnitř ve mně uvolnilo a řítilo se to dolů do propasti. Poznání. Pochopení.

Dejte rukopis Carlu Collinsovi.

Carlu Collinsovi…

Je to muž, kterému můžete důvěřovat…

Dirk… CC…

To, že se navzájem znají, bylo zřejmé. Znali se po celou dobu.

Jestliže Dirk spolupracuje s CC – znamená to, že to s ním peče i Monique? Seděl jsem a dumal. Snažil jsem se tomu porozumět. Pohlédl jsem na Monique. Ona se na mě nepodívala.

„Vy se znáte?“ řekl jsem napůl k Dirkovi, napůl k CC.

„Svým způsobem,“ odpověděl Dirk.

CC neřekl nic.

Ani Monique.

Svým způsobem.

Dirkovo přiznání obsahovalo nekonečně víc než jen ta dvě slova. Existovalo spojení mezi Dirkem a CC – a tím pádem i Monique.

Monique položila svoji ruku na mou. Odtáhl jsem se.

„Bjorne,“ řekl Dirk, aniž by věděl, jaký duševní chaos ve mně jeho přiznání rozpoutalo. „Cítím, že se moc neznáme, a že vás tudíž nemám právo žádat, abyste nám vydal rukopis kvůli mně. Přesto právě to udělám. Věřte mi, kdybych věděl, že to pomůže, klidně bych žadonil. Skutálel bych se z téhle postele, padl na kolena a žadonil… kdybych věřil, že byste se nechal pohnout prosbou umírajícího muže. Já ale vím, jak odhodlaný jste. Bjorne. Někdo by možná řekl, že tvrdohlavý.“

To poslední řekl s odzbrojujícím úsměvem. Samozřejmě měl pravdu.

„Před mnoha lety, v jiné době, v jiném světě, jsem byl úplné stejný jako vy,“ pokračoval. „Ambiciózní, prahnoucí po poznaní, sebevědomý. Chápu, proč váháte. Přesto vás prosím. Zasvětil jsem svůj život Luciferovu evangeliu, a tak rád bych viděl záhadu vyřešenou předtím, než zemřu, Tak rád bych věděl…“

Ticho.

„Uvažoval jsem, že bychom udělali výměnný obchod, pokud byste chtěl,“ řekl Dirk. „Mohl bych vám říct, proč se Giovanni Nobile, ten italský démonolog, choval tak iracionálně, jak se choval. Vysvětlení by pro vás mohlo být užitečné. Na oplátku splníte moje přání.“ Dirk nečekal na moji odpověď. „Můžu vám to tajemství říct v každém případě. Víte, že se říká, že se zbláznil. Že zastřelil čtyři muže. A pak zmizel s Luciferovým evangeliem. To je to málo, co víme. Ale to, na co se nikdo neptá, je, proč to udělal? Proč, Bjorne? Proč Luciferovo evangelium změnilo klidného teologa Giovanniho Nobileho ve vraha? Proč zastřelil čtyři muže? Proč byl pro něj rukopis tak důležitý? Nikdo si nepoložil tuhle očividnou otázku. Proč? Policie, média, veřejnost – všichni se ptali jenom, co se stalo. Jak? Kdy? Nikdo se ale nezeptal proč?“

„Proč?“

Dirkův dech zněl, jako když si podzimní vítr pohrává se suchým listím.

„Jistě jste zjistil, že dcera Giovanniho Nobileho zmizela spolu s ním. Jmenovala se Silvana. Roztomilá holčička. Desetiletá. Silvana Nobileová… to, co nikdo neví, Bjorne, je, že ji unesli náboženští fanatikové.“

„Draculsangerové?“

„Jistě.“

„Kvůli rukopisu?“

„Chtěli Giovanniho Nobileho přinutit, aby jim ho vydal.“

„Dostali ho?“

„Ne.“

„A co se stalo s ní?“

„Unesli ji před školou a ukryli jí do sarkofágu, do kamenné rakve v opuštěné kapli ve zrušeném klášteře na okraji Říma.“

„Co to říkáte? Desetiletou holčičku? Do rakve?“

Jak mohl někdo klesnout tak hluboko? Dokonce i draculsangerové? „Jak to s ni dopadlo? Neříkejte, že v té rakvi umřela.“

Dirk pokračoval, jako kdyby otázku neslyšel:

„Pro draculsangerský řád to celé byla zvrhlá forma obřadu, naplnění prastarých proroctví. Víra je zaslepila. Udělala je nemilosrdnými.“

Z obrazovky jsem se podíval na CC, který mě pozoroval s neutrálním výrazem vědce.

„Nevím, jestli si vůbec dokážu představit, jak strašný musí takový osud být,“ řekl jsem.

„V rakvi…“ řekl Dirk.

„Ale jak to s ní dopadlo? Neřeknete mi, jak to skončilo?“ Měl jsem sucho v ústech. „Zemřela ta dívka v rakvi? Co se stalo s Giovannim Nobilem?“

Dirk van Rijsewijk se na mě zahleděl skrz síť kabelů mezi Amsterdamem a Londýnem zapadlým pohledem umírajícího muže.

„O tom,“ řekl s chrčivým povzdechem, „neříká historie nic.“

(2)

„Musím se tě na něco zeptat, Monique“

CC nás nechal o samotě. Byl odvolán bezpečnostním šéfem. Monique a já jsme zůstali ve společenské místnosti. Připravila si blok a pero a tázavě se na mě zadívala.

„Nerozumím ničemu,“ připustil jsem. „CC a Dirk se znají?“

„Ano,“ napsala. Písmena se chvěla stejně, jako by se chvěl hlas.

„Znamená to, že ty jsi Carla Collinse a Alda Lombardiho znala celou dobu?“

„Trochu“

„Jakou jsi měla úlohu?“

„Nevěříš mi?“

„Proč tě Dirk požádal, abys se mnou jela?“

„Bylo to pro něj těžké. Poslat mě pryč.“

„Ale přál si, abys mi byla na blízku?‘

„Věděl, že jsi klíč.“

„A proto byl ochotný tě využít?“

„Dirk věděl, jaké jsou tvoje zásluhy.“

„Ale – proč?“

„Jedna věc ho drží při životě: Naděje, že bude vědět!“

„Vědět?“

„Jestli to za to stálo, všechno dohromady.“

„Co jestli za to stálo?“

„Studia. Oběti. Všechna ta práce. Rok za rokem. Panebože! Já ten rukopis nenávidím!“ Výbuch přišel překvapivě. Písmena byla větší, špička pera se zarývala do papíru. „Dirk může zemřít kdykoliv –“ pokračovala. Pero se zastavilo na pomlčce.

„Takže s ohledem na klid Dírkovy duše chceš abych jim rukopis dal?“

„Oni…“ napsala a slovo přeškrtla, než pokračovala dál: „My nejsme žádní darebáci. Jsme ti nejlepší. Všichni dohromady. Důvěřuj nám. Dirkovi. CC. Mně.“

„Špička pera se vznášela pár milimetru nad papírem, než pokračovala:

„Kde je rukopis?“

(3)

Když se CC vrátil, vyprávěl, že v dodávce, která byla podezřele zaparkovaná o něco dál v ulici, byli spatřeni čtyři muži. Když se dva strážci přiblížili, zacouvalo auto do slepé ulice, kde bylo zablokováno popelářským autem s píchnutým předním kolem. Jeden z mužů v autě na Collinsovy muže vystřelil Když na místo dorazila o chvíli později policie, byli všichni čtyři zastřeleni ranou do hlavy. Jedním revolverem. Postupně.

Na krku měli všichni čtyři řetízek s bronzovým amuletem. Na amuletech byla z jedné strany vyražená trikverra a z druhé pentagram.

(4)

Monique odjela domů za Dirkem příštího dne dopoledne.

Nevím, jestli to bylo proto, že se bála, aby jí neumřel, nebo jestli jím došlo, že už nemají co získat, když mi bude nablízku.

Nebo proto, že se chtěla vyhnout pohledu na mě.

Když jsem ze svého pokoje scházel dolů na snídani stála s kufrem a pláštěm v hale.

Déja vu.

Zastavil jsem se a pár vteřin ji pozoroval, než si mě všimla. Pokývla, jako takové tiché potvrzení toho, že opouští jak mě, tak i hon za Luciferovým evangeliem, Zjistil jsem, že bych měl problémy s hlasem, a tak jsem nic neřekl. Jen jsem k ní šel a objal ji, trochu moc dlouze.

„Musím domů,“ napsala.

„Chápu.“

„Dirk.“

CC přišel od schodiště. „ Auto je připravené. Dobré ráno, Bjorne.“

Vzal jí kufr.

„Jste v Amsterdamu v bezpeči?“ zeptal jsem se. „Ty i Dirk?“

Přikývla.

„Ještě jedna věc,“ napsala. „Ať už si o mně myslíš cokoliv, vždycky budeš můj přítel. Vždycky. Záleží mi na tobě.“

Mlčel jsem.

„Velice snadno lidem přestáváš důvěřovat, Bjorne. Vždycky jsi ty proti všem. Bjorn proti zbytku světa. Pokud si lze něco špatné vyložit – úmysl, motiv – vždycky si vybereš tu nejhorší variantu. Není to ale vždycky tak, že všichni jsou tvoji protivníci a nepřátelé. Není to tak, že my ostatní máme špatné úmysly. Přemýšlej nad tím.“

Muselo to být určitě to nejdelší, co jsem ji kdy viděl napsat.

Naše pohledy se setkaly. Její oči byly plné slz. Moje taky.

„Snad začneš brzo důvěřovat lidem kolem sebe, Bjorne Belto.“

Smutně se usmála a podala mi ruku. Stiskl jsem ji. Taková malá, živá tlapka.

„Goodbye“ řekl jsem.

Všechno, na čem vám v živote záleží, je pomíjivé. Krása. Láska. Náklonnost. Nic netrvá věčné.

Dlouho poté, co Monique odešla ze dveří a z mého života, jsem stál a přemýšlel nad tím, co mi napsala do svého malého linkovaného bločku.

Snad začneš brzo důvěřovat lidem kolem sebe, Bjorne Belto.

(5)

„Vy jste ale paličák,“ řekl CC.

„Já vím. Už mi to pár lidí řeklo.“

Sedéli jsme v pokoji každý nad svým koňakem.

Od doby, co Monique odjela, uplynulo deset hodin.

Chyběla mi. Z vědomí, že mě tahala za nos a že já jí zranil, jsem byl v mizerné náladě.

Nemohl jsem její slova dostat z hlavy. Snad začneš brzo důvěřovat lidem kolem sebe, Bjorne Belto.

„Na co myslíte?“ zeptal se mě CC.

„Proč jste mi neřekl o Luciferovu evangeliu všechno, co víte?“

„Podléhám povinnosti mlčenlivosti, zákonům o utajení. Mnoho z toho, co vím, vám nemůžu prozradit, aniž bych byl trestně stíhán.“

„Něco jste mi ale řekl.“

„Ve světe zpravodajských služeb existuje pojem, kterému se říká postupný protokol.“

„Což znamená?“

„Nikdy neříkej víc, než nutně musíš. Dávej objektu informace bod za bodem. Nevydávej novou informaci, dokud to není nutné. Vždycky si něco nech pro sebe, ať máš eso v rukávu.“

„Důvěřujete mi?“

„Samozřejmě že vám důvěřuju. Když jste v té své vzdorné náladě, může být dost obtížné s vámi vyjít, ale oblíbil jsem si vás.“

„Budeme k sobě úplně upřímní?“

„S radostí.“

„Je projekt Lucifer řízený CIA?“

„Ano i ne. Spíše ne. Technicky vzato jsme samostatní. Abychom se ale vyhnuli pozornosti kolem našeho rozpočtu, jsme financováni přes CIA. Samozřejmě že je průběžně informujeme. Naše nejdůležitější napojení na CIA je, že máme celý jejich aparát – technologie, štáb, agenty – k dispozici. Executive order od prezidenta USA.“

„Komu odevzdáváte hlášení?“

„Jedné velmi exkluzivní skupině.“

„Komu?“

„Přísně tajné.“

„Jak můžete očekávat, že ode mě něco získáte, když mi nechcete nic říct?“

„Dovolte, abych se omezil na to, že skupina je vedená prezidentem.“

„Kvůli rukopisu starému několik tisíc let?“

„Kvůli jeho důsledkům a obsahu.“

„Tuším, že starý dobrý Satan v tom nebude hrát hlavní roli.“

„Jen nepřímo.“

„Kolik z toho, co jste mi navykládal, byly jen lži a kamufláž?“

„Špatně jste mě pochopil. V ničem jsme nelhali. Naše teorie jsou skutečné. Samozřejmě nevynakládáme tolik práce a prostředků na čiré domněnky založené na několik tisíc let starém textu. Nic z toho ale nebyly lži.“

„Přesto přiznáváte, že víte o hodné víc, než jste mi řekli.“

„Ano.“

„Takže přiznáváte, že mi některé informace zamlčujete?“

„Ano.“

„A je pravda, že jste závislí na rukopise, který jsem ukryl abyste se dostali k cíli?“

„Ano. Na základě těch dvou částí, které máme k dispozicí, víme hodně, ale bez vašeho třetího dílu se dál nedostaneme.“

„V tom případě jsme v situaci, které se ve vašem jazyce říká deadlock. Mrtvý bod.“

„Bjorne. Mám teď pro vás nabídku. Otázku. Dlouho jsem nad tím přemýšlel. Pořádně si to rozmyslete, než odpovíte.“

„Jakou nabídku?“

„Co byste řekl na to, že byste se k nám přidal?“

„K nám? Ke komu, k nám?“

„K projektu Lucifer.“

Jeho otázka mě hodně zaskočila. Ta myšlenka mě nikdy nenapadla. Úplně od začátku, co jsem Carla Collinse poznal, jsem k němu a celému tomu jeho projektu choval jistou skepsi, možná nespravedlivou nedůvěru. Vím, že umím být divný a vzdorovitý prevít. Měl bych se já – Bjorn Belto, docent archeologie, mužík se slabými nervy z maličkého Norska – stát členem přísně tajného akademického uskupení s přístupem k nejlepším světovým technologiím a paramilitárním zdrojům?

Myšlenka působila absurdně… dráždivě… lákavě…

„Co vy na to, Bjorne?“

„Když to navrhnete svým nadřízeným, umřou smíchy.“

„To neříkejte. Zasedání rady projektu Lucifer – které musí jednohlasně schválit všechny nové členy – dalo vašemu přijetí zelenou. Vaše zázemí, zkušenosti a v neposlední řadě vaše profesionální integrita mluví ve váš prospěch.“

„Nehledě na to, že mám rukopis, na kterém jste závislí.“

„Samozřejmě.“

Musím to prostě připustit. Ta nabídka mi zalichotila. Chtějí mě mít mezi sebou, Chtějí, abych byl součástí výhradní, přísně tajné výzkumné skupiny. Jsem v týmu vítaný.

„Už jste se ptal té vaší – rady?“

„Formality jsou zařízeny. Vše, co potřebujeme, je váš podpis na prohlášení mlčenlivosti a loajality. Budete spadat přímo pod mě. Bezpečnostní prověrkou u NMS, PST a CIA jste už prošel. Mám za vás osobní zodpovědnost, Bjorne.“

Myšlenka, že bych byl součástí projektu, mi otevřela v hlavě nová vrátka. Vrátka, o kterých jsem ani nevěděl, že tam jsou – a o kterých jsem nevěděl, kam vedou.

„Když se rozhodnete, že se k nám přidáte, že se stanete součástí týmu, můžu vám povědět víc. Mnohem víc.“

Stanete se součástí týmu…

„Potřeboval bych dobrého archeologa… Zatím mám spoustu šikovných archeologů na provádění samotných vykopávek. Potřeboval bych ale osobního poradce, archeologa, který by byl mojí pravou rukou a který by mi mohl pomáhat.“

„O jakých vykopávkách je řeč?“

„Ále…“ řekl CC a protáhl se, „– jenom o nejúžasnějších archeologických vykopávkách světové historie – vykopávkách, které zcela zastíní i takový Carterův nález Tutanchamonovy hrobky. Vykopávkách, Bjorne, kterými započne nový řád světa.“

(6)

Došlo mi, že to tvrzení znělo natolik nepravděpodobně a tak přehnaně pompézně, že ho musel myslet vážně do posledního slova.

„Co to vlastně hledáte, CC?“

„Bjorne Belto, sbalíte si svůj rýč, svoje kartáčky a tu svoji zatracenou tvrdohlavost a pojedete se mnou hledat něco fantastického?“

„Řeknete mi všechno? Když řeknu ano – řeknete mi všechno?“

„Dřív nebo později,“ zasmál se. „Postupný protokol.“

„Není to žádný podvod, CC?“

„Ne, Bjorne, to není žádný podvod. Kde je rukopis?“

„Počkat, počkat. Musím v tom mít jasno. Když vám dám rukopis, tak mě vezmete do projektu Lucifer?“

„Správně.“

„A budu moct jet na ty archeologické vykopávky?“

„Správně.“

„A nebudete mí nic zatajovat?“

„V průběhu projektu se dozvíte všechno.“

Polkl jsem. Ztěžka. Srdce mi bušilo. Silně.

„Tak co říkáte?“ naléhal „Jsme dohodnuti?“

Myslel jsem na Christiana Keisera. Na Tarase Koroljova. Na Marii-Élíse Monnierovou. Na všechno, co jsem jim dlužil.

Mohl jsem pokračovat ve svém mlčení. Mohl jsem dál bojovat ten svůj malý boj za rukopis. Bjorn, neúnavný rytíř.

Nebo jsem mohl začít důvěřovat lidem.

A někam se dostat.

Snad začneš brzo důvěřovat lidem kolem sebe, Bjorne Belto.

Mohl jsem se rozhodnout, že se stanu součástí společenství. Mohl jsem se, dobrovolně a plný nově nabytého idealismu, připojit k ostatním.

„Bjorne?“

Podíval jsem se mu do očí a nadechl se, než jsem odpověděl:

„Rukopis je na Islandu.“

(7)

Přiznání ve mně vyvolalo pocit úlevy, nevyhnutelnosti a zvědavosti na všechno, co mě čeká. Očekával bych, že budu litovat. Okamžitě. Ale ne. Připadalo mi to správné. A dobré.

Collinsovo nefalšované překvapeni prozradilo, že Island je něco, na co vůbec nepomyslel. Současně jsem v jeho tváři vytušil něco víc: úlevu, radost, spokojenost.

„Na Islandu?“ zopakoval.

„V Reykjavíku. Je v bezpečí.“

„Kde v bezpečí?“

„V ohnivzdorném trezoru.“

Viděl jsem v jeho pohledu, jak přemýšlí, uvažuje.

„No jistě!“ vykřikl. „V Ústavu Árniho Magnússona?“

„Ví o tom jen několik málo vědců. Lidé, kterým plně a naprosto důvěřuju.“

„Kdy pro něj dojedeme, Bjorne?“

„Pro mě za mě, kdykoliv.“

„Požádám naše piloty, aby byli připravení zítra brzo ráno.“

(8)

„Tak,“ řekl jsem napjatě a cítil jsem, jak mi krev rychle proudí žilami, „teď je řada na vás. Jaké je to tajemství?“

Stejné jako já i CC zaváhal jako kdyby i pro něj pravda ležela příliš hluboko. Líp než kdokoli vím, jak těžké je prozradit tajemství, které jste v sobě nosili tak dlouho.

„Tajemství,“ řekl, „je obsáhlé a složité.“

„Postupný protokol…“

„Začněme u prvního odhalení. Premisa, přes kterou se dostaneme dál.“

Z náprsní kapsy vyndal vytištěnou jednu ze stránek z Luciferova evangelia.

„Podívejte se na znaky v pravém sloupci, ty zdánlivě nesrozumitelné symboly.“

„Zdánlivě nesrozumitelné?“

„Ve starověku neexistoval nikdo, kdo by jim rozuměl. Teprve v minulém století naše civilizace dospěla na technologickou úroveň, která nám umožnila, abychom pochopili, co máme před sebou.“

„A co to tedy je?“

„Vím, že to zní neuvěřitelně, ale znaky v pravém sloupci rukopisu se dají nejlépe charakterizovat jako zdrojový kód primitivního počítačového programu.“

„V rukopisu, který je několik tisíc let starý?“

„Tento primitivní program udává, naprosto přesně, body v soustavě souřadnic. Ale bez číselných hodnot ze všech tří částí rukopisu nemůžeme začít pátrat.“

„Po čem?“

Zarazil se, než odpověděl. Určitě věděl sám, jak absurdně to zní: „Bjorne, hledáme zříceninu babylonské veže.“

„Té biblické stavby, kterou Bůh zničil?“

„Mojžáš měl sklon k přehánění. Věž se zřítila sama od sebe.“

„Vždycky jsem si myslel že babylonská věž je mytologická.“

„Ne podle Bible.“

„Podle Bible je Země šest tisíc let stará.“

„Jako tolik jiných věcí v Bibli je i babylonská věž symbolem, který představuje něco víc než jen sám sebe. V Bibli symbolizuje babylonská věž pomíjivou lidskou touhu po Božím království. V případě, že by se tam lidé nedostali prostřednictvím spasení, mohli si postavit vysokou věž a vyšplhat nahoru. Bůh se rozzlobil. Rozprášil věž na kusy a potrestal lidí tím, že jim dal různé jazyky. Složité, nesrozumitelné jazyky.“

„Třeba němčinu.“

„Jak ale víte, každá mytologie má kořeny v zapomenuté pravdě. Babylonské visuté zahrady existovaly s nejvyšší pravděpodobností – jako jeden ze sedmi starověkých divů. Ale to, co hledáme, není biblická verze babylonské věže. Na kamenech v ruinách nenajdete boží otisky prstů. Hledáme zbytky naprosto konkrétní, fyzické stavby, která byla postavena v Babylonu před mnoha tisíci lety.“

„Věž, která se vypínala až do nebes?“

„Ti, kdo psali Bibli, byli nuceni trochu přibarvovat, aby vyložili svoje myšlenky. Museli se snažit. A nebyli na to sami. V průběhu dějin byla věž líčena mnoha fantastickými způsoby. Přehánění patří ke všem náboženským a mytologickým představám. Například k výšce věže. A měla být posázená zlatem, stříbrem a drahými kameny. Řecký historik Hérodotos – otec historie – popisuje věž o osmi poschodích vztyčenou na základech o dvou stech metrech čtverečních. Těch osm poschodí sestávalo ze stále užších věží, které stály jedna na druhé. Po vnější straně jí ovíjelo točité schodiště nebo chodník až k oltáři na vrcholu. Ano, v Babylonu stála vysoká a nádherná věž. Ale ne, Bůh ji nezničil. Podlehla něčemu tak prozaickému, jako je zub času.“

„Jak byla stará?“

„Nevíme, kdy byla postavena ani kdy se zřítila.

Říká se ale, že byla z nejstarších dob. Pokud je to babylonská věž, již popisuje Hérodotos, pak mohl navštívit Etemenanki – zikkurat vztyčený k poctě boha Marduka.“

„Jaký byl účel takové věže?“

„Na základě místní tradice a stavebních zvyklostí předpokládáme, že babylonská věž byla zikkurat, tedy chrámová věž ve tvaru pyramidy s terasami a schody. Babyloňané věřili, že v zikkuratech sídlí bohové, aby mohli být blíže lidem. Úkolem kněží bylo starat se, aby se bohům dobře dařilo. Pouze kněží měli přístup do vnitřních prostor v základech.“

„A nikdo neví, kdo ji nechal vztyčit?“

„Opět se musíme spokojit se spekulacemi. Přestože to v Bibli výslovně nestojí, považuje se za stavitele věže Nimrod. Už v roce 94 prohlásil židovský historik Flavius Josephus v historickém díle Antiquitates Judaicae, že Nimrod nechal vystavět věž, která popudila Boha. Podle Mojžíše byl Nimrod prvním, kdo vytvořil po potopě velkou říši. Kdo byl Nimrod, víte, ne?“

„Ani náhodou.“

„Noemův pravnuk.“

Když jsem nereagoval, dodal:

„Noe! Ten s archou!“

„Vím, kdo byl Noe. Jenom se mi zdá, že to podporuje můj předpoklad, že věž byla mytologická.“

„Mýlíte se, Bjorne. Zanedlouho se přesvědčíte, jak moc se mýlíte. Navíc nehledáme samotnou věž, ale to, co je v ní.

Cítil jsem, jak uvnitř hořím zvědavostí. Nutkáním porozumět. Vědět.

„Co je v ní?“

„Ještě ne, Bjorne.“

„Postupný protokol?“

„Postupný protokol.“

„Takže vy budete hledat trosky babylonské věže pomocí počítačového programu vytvořeného před několika tisíci lety…“

„My, Bjorne, my budeme hledat trosky babylonské věže pomocí počítačového programu vytvořeného před několika tisíci lety. A to,“ dodal CC s hlubokým povzdechem, „je jenom začátek.“

XII.

Boží brána

Reykjavík – Oxford

17.-24. června

(1)

Den nato, ve středu, jsme CC já odletěli na Island. V Gulfstreamu jsme sebou měli dva bodyguardy.

Douga a Duncana americké speciální námořní jednotky SEAL. Neřekli ani slovo.

Thrainn nás vyzvedl na letišti. Doug a Duncan námi jeli eskortními vozy americké ambasády. Thrainn nás ve Fordu Bronco vezl holou, větry bičovanou měsíční krajinou mezi Keflavíkem Reykjavíkem. Nadšeně vykládal o původních textech, které byly nalezeny v sarkofágu na Skálholtu. Islandští archeologové nejenže narazili na ztracené texty, o kterých se zmiňuje Sága o Gunnarovi starší Sága o Njálovi – ale objevili také řadu neznámých spisů, které vrhají nové světlo na počátky islandského národního bohatství.

V Ústavu Arniho Magnússona nás Thrainn po točitém schodišti zavedl dolů do rukopisného trezoru ve sklepě. Za tlustými, těžkými ocelovými dveřmi s kódovým zámkem tu uchovávali písemnou historii Severu a nejstarší islandské rukopisy.

Rukopis, který jsem Thrainnovi svěřil před měsícem, ležel uložený v papírové krabici – označené Einars Páttr Skúlasonar – mezi originály Ságy o Egilovi a Ságy o Eiríkovi Zrzavém. Thrainn otevřel plochou bednu odhrnul ochranný hedvábný papír.

Luciferovo evangelium.

„Zjistili jste něco víc?“ zeptal se Thrainn.

„Nic moc,“ odpověděl jsem vyhýbavě. Postupný protokol…

„Jak víte,“ těkal nejistě pohledem jednoho na druhého, „materiál jsme analyzovali.“

„Opravdu?“ zeptal se CC lehce upjatě.

„Celou dobu jsme předpokládali, že je to pergamen. Preparovaná zvířecí kůže. Ale není.“

„A co je to?“ zeptal jsem se.

„Musí to být určitě zapříčiněno nějakou chybou, ale naši chemikové tvrdí, že materiál je syntetický.“

„Syntetický?“ zopakoval CC, než jsem to stihl udělat já.

„Jak říkám, musí to být důsledek nějaké chyby v analýze. Nemůžeme jenom přijít na to, jak chybě došlo.“

Položil hedvábný papír zpátky na rukopis zavřel krabici. „Děkuju za půjčení,“ řekl, když mi krabici podával. Popravdě řečeno, vypadal šťastný, že se ho zbaví.

(2)

Vrátili jsme se do Anglie ještě téhož odpoledne. Z letiště Heathrow do rukopisné laboratoře v Oxfordu nás přepravila helikoptéra.

Když jsme text předávali doktorce Gordonové, byli zaměstnanci laboratoře – vedené třemi paleografy, jedním matematikem, jedním expertem na kódování, jedním lingvistou, dvěma geografy, jedním sémiotikem jedním historikem – netrpělivě nastoupení v pozoru, dychtiví a napjatí.

Byl to slavnostní okamžik, obřadný. Poprvé od církevního koncilu v Nikaie před sedmnácti sty lety byl rukopis – Luciferovo evangelium – pohromadě v jednom kodexu.

Odborníci tu stáli před něčím, co jsme považovali za impozantní úkol: vypátrat smysl v prastarých nesrozumitelných znacích.

(3)

Ten večer, kdy doktorka Alice Gordonová zavolala

Carlu Collinsovi a požádala ho, abychom se okamžitě vrátili do rukopisné laboratoře v Oxfordu, pršelo.

Rozluštili kód.

„Bylo to, jak jsme si mysleli,“ řekla doktorka Gordonová Collinsovi, když nás vyzvedla za bezpečnostním rámem. Byla udýchaná, zarudlá rozcuchaná, jako kdyby přišla rovnou z dostaveníčka. „Díky třetímu dílu rukopisu bylo dešifrování překvapivě jednoduché. Všechno se nám usnadnilo.“

S radostným vyčerpaným úsměvem nás doktorka Gordonová vedla k výtahu dolů do podzemní posluchárny. Když jsme běželi od auta ke vchodu, úplné jsme promokli. Zatímco jsme si sklepáváli vodu z šatů, zapnula projektor ztlumila osvětlení. Velké plátno se s bzučením spustilo. Doktorka Gordonová na něj promítla obraz.

Zeměkouli.

„Podařilo se nám,“ vysvětlovala doktorka Gordonová, „převést starý souřadnicový systém na moderní šířkové a délkové stupně.“

Vypadalo to, jako by si nedokázala uvědomit, že ona její zaměstnanci uspěli.

„Výborně!“

„Jak je to možné?“ zeptal jsem se.

CC naznačil doktorce Gordonové, aby pokračovala ve výkladu.

„Nevím, do jaké míry bychom měli zacházet do detailů –“ pohlédla ze mě na Carla Collinse.

„Teď ne,“ řekl.

„– ale jak jistě víte, dělí moderní šířkové a délkové stupně zeměkouli na vertikální a horizontální linie: stupně, minuty a vteřiny,“

V rychlé animaci zeměkouli na plátně pokryly svislé vodorovné čáry, které znázorňovaly náš moderní systém souřadnic.

„Pokud je číselný údaj na desetinných místech dostatečně přesný a podrobný, můžeme určit polohu s překvapivou přesností. Severní polární kruh, například, prochází rovnoběžně s rovníkem na 66°33’39“ severní zeměpisné šířky. Kolmo na stupně šířky najdeme délkové stupně nebo poledníky. Takzvaný nultý poledník prochází hvězdárnou v londýnském Greenwichi. Tohle je ale samozřejmě pouze jeden z možných způsobů, jak zemský povrch rozdělit.

Babyloňané měli jiný.“

„Nemůžete nám prostě jenom říct, na co jste přišli?“ zeptal jsem se dychtivě.

„Babylonský systém souřadnic, který byl vyvinut ve starověku a který je základem našeho dešifrování, stojí na stejné základní myšlence jako systém, který používáme dnes my. Vodorovné a svislé linie, založené na čísle šedesát. Přesto jsou rozdíly mezi systémy tak velké, že –“

„Jaký je závěr?“ zeptal se CC.

Pohled doktorky Gordonové a drobná pauza, kterou udělala, prozradily, že naši netrpělivost příliš neoceňuje a že se musí namáhat, aby potlačila své podráždění.

„Jak chcete! Převedeno do moderních souřadnic udává Luciferovo evangelium následující polohu…“

Zatímco nahlas četla jednotlivá čísla, plnila řádka číslic a znaků plátno:

32°29’34“ s. š. 44°08’23“ v. d.

„Což je kde?“ zeptal jsem se.

Doktorka Gordonová stiskla knoflík na dálkovém ovladači. Na plátně se na mapě světa přiblížil Střední východ… Irák… Bagdád… al-Hilla…

A pohyb ustal.

Al-Hilla. Irák.

„Už chápete?“ zeptal se CC.

„Ano,“ řekl jsem bez dechu. Ve skutečnosti jsem ale nechápal vůbec nic.

(4)

Al-Hilla je jen stěží místo známé většině lidí. Město leží sto kilometrů jižně od Bagdádu dlouho bylo centrem islámského učení. Zde skončil ve vyhnanství prorok Ezechiel a leží tu pochovaný. Al-Hilla se ale po tisíce let jmenovala úplně jinak.

Je to jméno naplněné mystikou mýty.

Babylon.

Legendární městský stát mezi řekami Eufrat a Tigris v Mezopotámii. Kolébka civilizace.

„Je impozantní, že Babyloňané měli znalosti, které jim umožnily udávat polohu tak přesně,“ řekla doktorka Gordonová s odstupem příznačným pro vědce od psacího stolu, kteří se nikdy nedostanou ven do reality, které se pokoušejí přijít na kloub.

„Jak nám souřadnice pomůžou?“ zeptal jsem se. „To je přece docela zřejmé, že babylonská věž ležela v Babylonu. A určitě jste věděli, že ukrývá ruiny starého Babylonu.“

„Obrovské území na prohledání,“ řekl CC.

„Souřadnice neukazují přímo na al-Hillu,“ vysvětlila doktorka Gordonová. „Ukazují bodu přímo na hranici mezi pouští úrodnou krajinou podél řeky Eufrat.“

„A tam,“ řekl CC, „stála babylonská věž.“

„Náš milý Mojžíš – nebo kdo to napsal knihu Mojžíšovu – si to určitě trochu popletl, když převypravoval mýtus zničení babylonské věže,“ řekla doktorka Gordonová. Stiskla ovladač. Na plátně jsem četl:

„Babylon je řecký název pro Babilu – nebo Báb-ilú v akkadštině. Hebrejsky se to píše

což našimi písmeny znamená babel. Slovo se podobá hebrejskému slovesu balbal (balal), což znamená zmást. Tak vznikl mýtus tom, že Bůh zmátl lidstvo tím, že mu dal různé jazyky. Ve starozákonní knize Mojžíšově stojí psáno –“

Na to řekli: „Nuže, vybudujme si město a věž, jejíž vrchol bude v nebi. Tak si učiníme jméno a nebudeme rozptýleni po celé zemi.“ I sestoupil Hospodin, aby zhlédl město věž, které synové lidští budovali. Hospodin totiž řekl: „Hle, jsou jeden lid všichni mají jednu řeč. A toto je teprve začátek jejich díla. Pak nebudou chtít ustoupit od ničeho, co si usmyslí provést. Nuže, sestoupíme a zmateme jim tam řeč, aby si navzájem nerozuměli.“ I rozehnal je Hospodin po celé zemi, takže upustili od budování města. Proto se jeho jméno nazývá Bábel (to je Zmatek), že tam Hospodin zmátl řeč veškeré země a lid rozehnal po celé zemi. (První kniha Mojžíšova, kapitola 11, verš 4-9.)

„Takhle,“ řekla doktorka Gordonová, „zní starozákonní mýtus babylonské věži. Problém je, že původní jméno Báb-ilú není akkadskou variantou slova balbal, jak se domníval spisovatel Bible. Báb-ilú znamená akkadsky něco úplné jiného než zmást. Jeho význam by mohl vytvořit východisko pro ještě velkolepější biblické vypravení.“

„A co tedy?“

„Báb-ilú,“ řekla, „znamená Boží brána.“

Brána do Božího království…

TŘETÍ DÍL

Boží synové

Za oněch dnů, kdy synové božští vcházeli dcerám lidským a ty jim rodily, vznikaly na zemi zrůdy, ba ještě potom. To jsou ti bohatýři dávnověku, mužové pověstní.

První kniha Mojžíšova

Běda však moři i zemi, neboť sestoupil vám ďábel, plný zlosti…

Zjevení Janovo

–

Pět knih Mojžíšových bylo pravděpodobně sepsáno dlouhou řadou spisovatelů během pěti set let. Podle teologické hypotézy JEDP lze původ knih Mojžíšových připsat jahvistovi (950 př. Kr.) elohistovi (850 př. Kr.) deuteronomistovi (620 př. Kr.) a autorovi tzv. kněžského kodexu označovaného písmenem P (z německého Priestercodex, 450 př. Kr.).

Řím, květen 1970

Démon je pryč.

Kde je? ptám se

Kdo? šeptá Lo-Lo

Démon

Jaký démon?

Ten co tu byl.

Jsme tady jenom ty a já.

Viděla jsem ho.

To sa ti zdá.

Já jsem vzhůru.

Fantazíruješ.

V tom případě jsi i ty fantazie!

Nic z toho, co prožíváš, není skutečné.

Chceš mě jenom utěšit.

Jsi nemocná.

Nic mi nechybí.

Jsi dehydratovaná. Zmatená. Chudinko malá.

Říkají, že ani ty neexistuješ, víš.

Kdo to říká?

Maminka. Tatínek. Říkají, že jsi jen fantazie.

Možná mají pravdu, odpoví Lo-Lo.

Přestože mi není zima, převalím se na bok přitáhnu si kolena až hrudi. Oběma rukama si nohy obejmu.

Venku kolem rakve, skrz tlusté stěny z kamene, slyším vzdálený zpěv mnichů. Přiložím ucho ke kamenné stěně: In nomine Magna Dei Nostri Satanas. Intribo ad altare Domini Inferi. Ave, Satanas!

*

Než umřela babička, byli jsme ji navštívit nemocnici. Maminka říkala, že leží v něčem, čemu se říká koma. Vypadalo to, jako kdyby spala. Ležela hlavou na obrovském bílém polštáři. Pusu měla otevřenou. Jako kdyby se s námi pokoušela mluvit. Jako kdyby se jí špatně dýchalo. Vzala jsem ji za ruku. Stiskla ji. Ona mi stisk neoplatila. Nejspíš nevěděla, že jsme u ní.

*

Bolí mě hlava. Když otevřu oči, dělají se mi před nimi ve tmě mžitky. Přestože ležím úplně rovně, na zádech, mám závrať. Točím se kolem dokola. MILÝ BOŽE, DEJ, AŤ DOSTANU NAPÍT! Mám sucho puse. Jazyk mi otekl.

Když odsunou těžké víko rakve stranou, exploduje svět ve světle. Musím zavřít oči. Světlo moc bolí.

Polykám čerstvý vzduch. Zkouším se zvednout, ale jsem tak slabá a tolik se mi točí hlava, že to nedokážu.

Už je to za mnou? Můžu jít?

Seď klidně, Silvano, říká ten pán milým hlasem.

Podá mi sklenici vody talířek se sucharem a malým rajčetem. Vyprázdním sklenici a prosím o další.

Později, řekne.

Můžu teď jít?

Ještě ne, Silvano.

Pokouším se vyškrábat se sama přes okraj.

Brzy, Silvano, brzy.

Rozpláču se.

Já už tady nechci být! křičím.

*

Zatlačí mě zpátky dolů do rakve, dolů do tmy, a kamenné víko posunou zpátky na místo.

I.

Babylon-II

Al-Hilla, Irák

23.-27. srpna 2009

(1)

Vrtulník Apache se z heliportu na provizorním letišti odlepil v oblaku písku a prachu. Helikoptéra s klapajícími rotory zmizela v oslepujícím protisvětle. V dálce – téměř skrytou za oblaky prachu, který helikoptéra zvířila – jsem zahlédl kolonu maskovaných džípů, vozů Humvee a tanků M1 Abrams, které hlídkovaly podél hranice výkopových oblastí. Pouštní vítr s sebou přinášel závoj bodavého písku. Lepil se na nás jako strupy, které se musely seškrabávat v křehkých šupinách. Paží jsem se chránil před intenzivním sluncem. Nebe bylo bezmračné, vedro k nevydržení. Pod khaki oblekem, rukavicemi a šátkem na hlavě, kterými jsem chránil svoji křídově bílou kůži, jsem byl zmáčený potem. O něco dřív během dne někdo naměřil čtyřicet pět stupňů. Ve stínu! Obzor se tetelil v oparu horka. Takhle, pomyslel jsem si, to musí vypadat, když člověk skončí pekle.

Luciferovo evangelium se nacházelo v trezoru rukopisné laboratoře Oxfordu. CC se domníval, že tak to bude nejbezpečnější. Posílil zabezpečení pro případ, že by se draculsangerové o něco pokusili. Aby zmátl mnichy – které jsme celé léto tušili jako neurčité, rychlé stíny v povzdálí, kdekoli jsme se vyskytli, vyvolal CC dojem, že s sebou bere rukopis do tábora v Iráku.

Přímo pod plošinou, kde jsem seděl ukrytý pod šikmou plachtovou střechou, se kolem teodolitů a výškoměrů nakupil hlouček archeologů a inženýrů, kteří ukazovali někam přes tu pustou krajinu. Americký a italský archeolog spolu o něčem diskutovali a přitom divoce gestikulovali. Několik mužů, kteří v obrovské čtvercové síti vykopávkového pole natahovali od bodu k bodu šňůry, hrozilo pěstmi směrem k další helikoptéře – SuperCobra – která se snesla nad výkopovou oblast a zůstala nad námi viset, vířila přitom písek a znesnadňovala nám dýchání. Jeden z pilotů otevřel dveře a udělal pár fotek, než helikoptéra pokračovala k přistávacímu místu a snesla se doprostřed kruhu s velkým H. Opancéřovaný humvee, který čekal za unimobuňkami, vyjel na prostranství. Z místa kopilota ve vrtulníku vyskočila postava a běžela, s hlavou sehnutou pod ohánějícími se rotory, směrem k humwee. SuperCobra se odlepila od země. Humwee se rozjel směrem k vojenské polní základně, kde na vysokém stožáru vlála americká vlajka.

Nasadil jsem si sluneční brýle, které jsem si koupil v al-Hille, a rozhlédl jsem se po staveništi, jež dostalo označení Babylon-II. Někde v zemi pod námi jsme měli najít zbytky babylonské věže.

Američtí vojáci, kteří na nás a na archeologické polní práce dohlíželi, už stihli vystavět vojenský tábor a obvodové zátarasy kolem celé výkopové oblasti.

Vstupní část se skládala z vysokého ostnatého plotu, ocelových vrat a bezpečnostních rámů. Připomínalo to vězení, jehož primárním účelem bylo udržet lidi vně. Každého půldruhého metru trčely ze země kolem celého tábora šikmé ocelové nosníky a vysoké betonové bloky. Vnější plot z ostnatého drátu byl čtyři metry vysoký. Vnitřní byl vysoký dva metry a byl pod elektrickým napětím. Šířily se pověsti, že desetimetrový pás mezi vnějším a vnitřním plotem je podminovaný. V noci byl celý obvod nasvícený, což mělo za následek, že k sobě tábor vábil myriády roztodivného hmyzu, plazů a pavouků. Ti nejhorší – solifugy – byly velké jako pálky na stolní tenis. To, že to přísně vzato vlastně pavouci nejsou, mě uklidňovalo jen málo.

Všichni civilové byli ubytovaní v unimobuňkovém městečku, které leželo odděleně od vojenské posádky a jejich štábu. Můj miniaturní pokoj byl tak úzký, že připomínal kumbál na nářadí. Polní lůžko. Stůl. Židle. Vojenská hliníková skříň. Naštěstí mi správní ředitelka Carolyn Olssonová přidělila jednolůžkový pokoj. Většina místností totiž byla vybavena palandami.

(2)

„Není to podivné,“ řekl CC večer, když jsme seděli pod hvězdným nebem na terase před kanceláří vedení vykopávek, „když se zamyslíte nad tím, že se nacházíme v legendárním Babylonu?“

Když slunce zapadlo, pouštní vzduch se ochladil. S tmou se všechen hmyz a cizí vůně odvážily blíž. Od budov a zemědělských oblastí na východ od nás jsem ucítil závan shnilého zelí a kanálů.

Hleděl jsem do tmy a přemýšlel nad historií, která oblast, kde jsme byli, obestírala. Sumer. Akkadská říše. Babylonie. Asýrie. Králové Nabukadnezarové…

„Jo, podivné. CC? Možná byste mi mohl vysvětlit, jak Babyloňané dokázali rozdělit zeměkouli na šířkové a délkové stupně.“

Netuším, kolikrát jsem se ho pokoušel přimět k tomu, aby mi prozradil, jak byli Babyloňané několik tisíc let před naší dobou schopni vyvinout primitivní zdrojový kód a souřadnicový systém, kterému my roce 2009 rozumíme.

„K tomu se vrátíme,“ odpověděl CC. Zase. To byla fráze, kterou opakoval často. Postupný protokol…

Přestože jsem teď byl součástí projektu, přestože jsem byl uvnitř, nechával si CC některé informace pro sebe. S lhostejností, kterou jsem už dávno prohlédl coby hranou, se snažil nějak odůvodnit přítomnost vojáků. Chápal jsem samozřejmě, že kvůli poměrům v Iráku jsme závislí na vojenské ochraně. Hrabat se v tom, co mnozí považovali za historickou či svatou půdu, bylo riskantní. Jeden náklaďák naložený trhavinou nás mohl všechny snadno sprovodit ze světa a iráckým povstalcům připsat laciné propagandistické vítězství.

Ale dokonce pravda může být spletená neúplností fragmentů.

V táboře byla umístěná celá vojenská brigáda. Několik tisíc vojáků, kteří mají hlídat archeologické vykopávky?

II.

Babylonská věž

(1)

Vykopávky poušti jsou nepřetržitou zkouškou prachem, pískem a vedrem tak intenzivním, že si v záchvatech sebelítosti lehce vsugerujete, že se vypařujete a roztékáte na louži lehce povařeného tuku, vodní páry a zmařených snů.

Přestože jsme byli v poušti, nikdy tu nebylo ticho. Velké buldozery neustále krmily proud nákladních aut jemnou sutí, kterou za sebou stavební dělníci a archeologové zanechali. Helikoptéry kroužily nad vykopávkovou oblastí. Obrovské, hučící dieselové agregáty obstarávaly proud. Technický vedoucí archeologů měl odpovědnost za koordinaci bagrů, buldozerů a skupin stavebních dělníků, kteří odstraňovali hrubé nánosy. Teprve když jsme objevili něco, co bylo třeba prozkoumat blíže, nastoupili archeologové se svými zednickými lžícemi, štětci a umžouranou trpělivostí. Pomocí vodováh, teodolitů, satelitních snímků, počítačových programů a úhloměrů jsme velkou, nerovnou pouštní oblast rozdělili na detailní čtvercovou síť, kterou jsme prozkoumávali metr po metru. Dokonce i s přesnými souřadnicemi Babyloňanů k dispozici jsme si museli vzít na pomoc špičkové technologické vybavení, abychom mohli doufat, že najdeme ruiny samotné věže. Z letadla i pomocí přenosných měřičů jsme laserem skenovali povrch. Špionážní družice pořídila na základě infračervených paprsků a viditelného světla snímky ostré jako břitva. V počítači byly tyhle satelitní záběry doplněny výsledky seismických a geomagnetických měření Výsledkem byly trojrozměrné fotografie s ohromující hloubkou a detailností. Pozornost vrchního archeologa a jeho týmu záhy zaujala velká podzemní struktura čtyři sta metrů severně od nás. Měla tři ostré úhly a při pořádné dávce dobré vůle se dala pokládat za základové zdivo. Já jsem byl ale přesvědčen, že se jedná podzemní skalní útvar. Geologové vrtáky mi dali za pravdu. Já sám jsem byl zvědavější na jednu vyvýšeninu v krajině, jen padesát metrů severovýchodně od komplexu stavebních buněk. Vrchní archeolog a vrchní geolog se domnívali, že vyvýšenina vznikla přirozenou cestou a není moc zajímavá. Mně ale připomínala staroseverské mohyly, které jsme odkryli v Rogalandu. Popravdě řečeno jsme nehledali žádnou mohylu, ale správný archeolog musí důvěřovat svojí intuici a schopnostem číst v krajině.

„Ta vyvýšenina terénu je zbytkem zřícené věže,“ tvrdil jsem. „Čtvercová struktura podzemních sedimentů musí představovat základy zikkuratu.“

„Támhleto,“ prohlásil vrchní archeolog a sklidil za to pochvalný smích od vrchního geologa, „je hromada kamení.“

„Takovéhle pahorky tady terénu nejsou přirozené.“

„Podívejte se kolem sebe! Takové hromady jsou tu všude.“

„Tohle vypadá jinak.“

Pohledy. Křivé úsměvy. Oči v sloup. Na to jsem zvyklý.

Vrchní archeolog mi musel neochotně dát zapravdu, když jsme dostali 3D snímky, výsledky georadaru, který do půdy vysílá vysokofrekvenční radarové signály, magnetometru, který zaznamenává magnetické změny vlivem činnosti člověka, elektroodporového snímače, který registruje elektrický odpor: pod kopcem se nacházela čtvercová struktura o několika stovkách metrů čtverečních.

„Babylonská věž,“ řekl jsem – ne zrovna málo hrdě – Carlu Collinsovi.

Vrchní archeolog nebyl zatrpklý ani pomstychtivý. S obnovenou horlivostí a s mým laskavým přispěním spřádal plány pro vykopávky na vyvýšenině. Abychom ušetřili čas a zefektivnili práci, rozdělili jsme archeology a tábory kopáčů do skupin: jedna měla zodpovědnost za hrubé práce, druhá za hloubení šachet a třetí za prosévání materiálu a analýzy půdních a pískových mas.

Opatrně jsme se propracovávali hlouběji. Metr za metrem. Hodinu za hodinou.

Dva dny a dvě noci jsme hloubili bez přestáni.

V nemilosrdném vedru pouštního slunce. V nočním chladu.

Konečně jsme našli, co jsme hledali:

Základy.

Základy tak pevné a rozsáhlé, že už nebylo pochyb.

Našli jsme babylonskou věž.

(2)

Abychom se dostali k odkrytým částem základů, museli jsme sešplhat po čtyřech šikmo postavených hliníkových žebřících, které byly přimontované k lešení v šachtě. Vzduch tady dole v tomhle suchém hradním příkopu byl plný písečného prachu a slunečního tepla. Dno bylo pokryté sutí, střepy a rozhořčenými škorpiony. Obrovská hadice foukala chlazený vzduch na ne– božáky z výkopové skupiny, kteří by jinak byli zralí na to, aby je někdo obrátil naruby a nechal vysušit jako kůži králíka. Když jsme se CC, vrchní archeolog, hlavní inženýr a já sešli dole šachtě, odkryla už výkopová skupina pár metrů základů. Základová zeď se skládala z kolosálních čtvercových kamenných bloků, které byly vytesány a sesazeny s impozantní precizností. Což bylo podivuhodné. V této oblasti se totiž takové kameny nevyskytovaly.

CC udeřil do zdi dlaní. „Solidní věc!“

„Zvláštní,“ prohlásil archeolog. „Podle První knihy Mojžíšovy byla babylonská věž vystavěna z pálených cihel spojených dohromady přírodním asfaltem.“

„Ve stavitelských otázkách bych už asi na Mojžíše nespoléhal,“ řekl jsem.

„Tak se tehdy stavělo,“ řekl archeolog.

„Neuvěřitelné,“ řekl CC, „jak dokonale jsou bloky sesazeny.“

Přejel jsem prsty po povrchu základů. Člověk by si myslel, že se celá věž rozpadla a stala se součástí podkladu. Celou dobu jsem si představoval, že to, co hledáme, ať už je to cokoliv, bude ležet pohřbeno pod nánosy písku, země a kamení. Ale tenhle základ byl pevný jako žula.

Nehty jsem se pokusil zaškrabat kolem okrajů. Nic se neuvolnilo.

Nevím, co mě k tomu přivedlo, ale nakonec jsem pochopil, před čím to stojíme. Možná to bylo moje absurdní tušení, že CC pořád ukrývá nějaké tajemství. Nebo to byly vzpomínky na seminář o starověkých stavebních technikách, kterého jsem se v roce 2003 zúčastnil Egyptě. Možná to byla čirá intuice.

„Tohle není kámen,“ prohlásil jsem.

„Co myslíte?“ zeptat se CC

„Ovšem že to je kámen,“ řekl hlavní inženýr.

„A co by to jako mělo být?“ zeptal se vrchní archeolog.

„Babyloňané, kteří budovali tuhle věž, měli dvě možnosti,“ vysvětloval jsem. „Mohli dopravovat tyhle enormní kamenné bloky z nejbližšího kamenolomu. Mnoho kilometrů daleko. V žáru pouště. Nesnesitelná dřina. Nebo mohli základy vyrobit tam, kde měl zikkurat stát. Co byste udělali vy?“

„Nejde to, co bychom udělali my,“ řekl hlavní inženýr, „ale jaké nástroje a technologie měli k dispozici.“

„Co se to pokoušíte říct, Bjorne?“ zeptal se CC.

„Tyhle kamenné bloky jsou odlité.“

„Odlité?“ zvolal hlavní inženýr.

„Odlité,“ zopakoval jsem. „Jsou vyrobené z betonu.“

CC a hlavní inženýr se na mě užasle podívali.

Vrchní archeolog přejel rukou po povrchu základové zdi. „Zajímavá myšlenka. Takový beton ale tehdy ještě nebyl vyvinut.“

„Neměli ani znalosti, ani vybavení, aby mohli vyrábět superbeton,“ řekl hlavní inženýr. „Cement, který byli tehdy schopni vyprodukovat, byl dost chatrná záležitost. Nebyl moc pevný. Ani odolný. Jestliže tohle je beton, tak svědčí kvalitě, kterou bychom jim mohli závidět ještě dneska.“

„Zapomínáte, jak pokročilé starověké kultury mohly být,“ řekl jsem. „Babyloňané, Egypťané i Římané byli v odlévání obzvlášť dobří. Mnoho z jejich staveb stojí dodnes.“

„Jako trosky,“ zdůraznil vrchní archeolog.

„Moment,“ řekl hlavní inženýr. Profesionál v něm se probral a byl připraven usadit sebevědomého archeologa. „Pokud je tohle beton plácnul do základu, „jak vysvětlíte, že je po 4500 letech stále stejně pevný?“

„Na to by nám měl myslím odpovědět CC“

CC zvedl obě ruce v obraně do vzduchu. „Nemám tušení. Bjorn ale přišel se zajímavým postřehem. Jak by sem dokázali přivézt všechen ten kámen?“

Znovu jsem konečky prstů přejel po povrchu.

„Beton,“ řekl jsem.

„Není nic jednoduššího, než to zjistit,“ řekl CC

hlavnímu inženýrovi. „Udělejte rozbor materiálu –“

„Ale no tak, CC!“ řekl hlavní inženýr.

„– pak budeme pokračovat v kopání. Někde tady v těch základech musí být vchod.“

Odesílatel: Primus Pilus Odesláno: 27. 8. 2009 14.42

Adresát: Legatus Legionis

Kopie: Velmistr

Předmět: Hlášení: Šifra: S/MIME PKCS7

al-Hilla/Babylon II

Domine!

Coby nově jmenovaný Primus Pilus jsem podle plánu dorazil do tábora, který Američané ve své pošetilosti nazývají Babylon-II. Přestože jsem sám, doufám, že uspěji lépe než moji předchůdci. Domine, ve své zprávě mohu oznámit, že dnes vykopavky odkryly základ zikkuratu, o kterém se archeologové domnívají, že je babylonskou věží. Většina vědců zde je přesvědčena, že se vykopávky týkají babylonské věže. My ale hledáme něco jiného. Taková myšlenka: Nemohly by se v zikkuratu nacházet pozemské pozůstatky našeho Pána Lucifera? Nemohl Lucifer – podobně jako Ježíš Kristus – vstoupit do pozemského těla nebo posednout člověka, jehož v okamžiku smrti opustil jeho vlastní duch? Domine, mohla by babyloňská věž být místem Luciferova posledního odpočinku? Mohl by Báb-ilu být věží, ke které odkazuje náš prorok ve svém svědectví, kapitola 14, verš 52? – Pracovní podmínky zde na základně nejsou jednoduché. Abych nevzbudil podezření, musím svědomitě plnit všechny časově náročné úkoly, na které jsem svými nadřízenými nasazen. To, že jsem sám bez podpory svých ztracených bratří, činí moje svaté posláni o to náročnějším. Jakkoliv to závisí pouze na mně, já řád nezklamu. Mám důvod se domnívat. Že rukopis je ukryt v sejfu v polní kanceláři (připadně v Collmsově či Beltoově pokoji).

Ave, Satanas*

Primus Pilus; Bratr Rat.

III.

Podezření

Al-Hilla

28.-29. srpna 2009

(1)

„Jdu přímo ze schůzky s šéfem bezpečnosti,“ řekl CC. „Obává se, že se do vykopávek někdo infiltroval.“

Zabušil na dveře mého pokoje, kde jsem ležel a četl, vzal jedinou židli, která v něm byla, příčkovou židli nejlevnější značky, a obkročmo se na ni usadil s opěradlem proti hrudí. Použil jsem přehyb obalu jako záložku a odložil román na stolek vedle postele.

„Proč si to myslí?“

„Někdo bez požadovaných pravomocí se pokusil proniknout do citlivých částí systému.“

„Kdo?“

„To se neví.“

„Myslel jsem, že všichni prošli bezpečnostní prověrkou.“

„Nejen to – všichni do jednoho byli doporučení jedním důvěryhodným spolupracovníkem projektu

Lucifer.“

Jak bylo narušení dat odhaleno?“

„Počítačový systém je rozdělen do rozdílných bezpečnostních úrovní. Kdo má přístup do jaké úrovně, závisí na tom, jakou má bezpečnostní prověrku a funkci. Lingvisté nemůžou otevřít soubory pro archeology a naopak, inženýři mají přístup informacím, se kterými biologové nemají nic společného. Člověk se může přihlásit do systému pod svým vlastním uživatelským jménem, nebo jako skupinový uživatel se společným heslem. Pak má přístup pouze k obecným informacím – přehledům směn, kontaktním informacím a takovým věcem – a ne k souborům se stanovenou bezpečnostní úrovní. Jen ti nejvyšší bezpečností prověrkou vědí, co vlastně hledáme. Většině těch, co tady pracují, stačí, že jsme vykopali babylonskou věž.

„A co tedy vlastně hledáme?“

CC pokračoval, jako kdyby otázku neslyšel:

„To, o čem jsme nikoho neinformovali, je, že bezpečnostní tým pravidelně prochází všechna přihlášení do systému a veškerý pohyb na intranetu. Tak objevili, že někdo přihlášený jako skupinový uživatel se systematicky pokoušel vniknout na nejvyšší bezpečnostní úrovně pomocí takzvaného brute force attacku –“

„Což znamená?“

„Zkoušet všechny možné kombinace znaků, dokud nenajdete heslo.“

„To zní nemožně.“

„To závisí na heslu. A vybavení, které má člověk k dispozici. Kód se samozřejmě odhalit nepovedlo. Bezpečnostní tým však nahlásil, že pokus průnik byl proveden velmi vyvinutým generátorem hesel. Má výpočetní výkon jako raketoplán a nejlepší světové civilní dešifrovací stroje – jako třeba EFF DES nebo COPACOBANA – vedle něj vypadají jako Commodore 64, Během třinácti minut než byl pokus vniknutí ukončen, vyzkoušel stroj několik miliard kombinací znaků.“

„K jaké skupině ten člověk patřil?“

„K vědcům.“

„Kolik je podezřelých?“

„Něco mezi 125 a 150.“

„Někdo konkrétní v hledáčku?“

„Ne. Mluvíme tu o komkoli od archeologů a historiků po teology a lingvisty… z různých zemí… z různých akademických kruhů.“

„A jeden nich je špion.“

„Přísně vzato nevíme, mnohé tomu ale bohužel nasvědčuje. Kdyby v tom nebyl ten dešifrovač, s trochou dobré vůle bychom si mohli myslet, že dotyčný je jen příliš zvědavý. Ale stroj, který tenhle brute force útok provedl, stojí pěkných pár milionů, takže je jasné, že dotyčný pracuje pro někoho. Pro někoho s velkými finančními možnostmi. Jako třeba pro zpravodajskou službu.“

„Nebo je to nějaký draculsanger, kterému se povedlo infiltrovat do vykopávek.“

„Nebo draculsanger…“

(2)

Co jiného je život, ne-li dlouhá řada náhod a souher okolností?

Mnoho let poté, co můj přítel Eskil opustil psychiatrickou léčebnu skrze otevřenou tepnu, mi došlo, že démon, který ovládl jeho tělo a duši – Pazúzu – byl tentýž, jenž ovládl posedlou holčičkou Regan v Exorcistovi. Nikdo, kdo ten horor viděl, nedokáže ty obrazy zahnat. Já jsem ho viděl na videu, když mi bylo patnáct. Někdy, když jsem se Eskila snažil uklidnit, předtím, než sestry přišly se svojí chemickou útěchou, jsem démonův pohled vytušil hluboko v Eskilových panických očích. Ani já jsem nebyl úplně zdravý, přiznávám.

Strach, říká se, je vetší zlo než to, čeho se člověk bojí. Já sám se bojím neviditelných souvislostí v životě, všech těch neviděných nití osudu, do kterých se zamotáváme, aniž bychom tušili, že tam jsou. Jako třeba Pazúzu. Viděl Eskil ten film? Četl tu knížku? Nebo to byla náhoda?

Odtud pocházel, Pazúzu. Z Mezopotámie. Nacházel jsem se v jeho domovských končinách. Na jeho poli působnosti. Bylo to jako stát před starým nepřítelem. Nepřítelem, jehož odraz jsem tehdy viděl v pohledu svého přítele.

(3)

Dokonce i přes zeď hučení větráků jsem slyšel rozrušené hlasy.

Houpal jsem se na židli v polní kanceláři, nohy jsem měl na stole, listoval jsem poslední zprávou vedení vykopávek. Uprostřed dne, potom co jsme poobědvali a udělali si briefing, jsem rád hledal útočiště před dusivým vedrem pouště v klimatizované kanceláři. Protože CC a ostatní z vedení tou dobou dohlíželi na práce na staveništi, míval jsem v chladivém vánku klimatizace klidnou půlhodinku sám pro sebe.

Hlavní inženýr vrazil do kanceláře a s ním vlna horka.

„Vy jste měl sakra pravdu!“ vykřikl a mával zprávou techniků a chemiků, kteří analyzovali materiál v kamenných blocích, z nichž byla základová zeď postavená.

„Beton?“

„Neuvěřitelné, ale je to tak! Materiál se skládá z dosud neznámého druhu cementu, písku a kamenného prachu, popela, drobných kamínků, keramických kuliček, skla, vláken, sádry, vápna a dalších látek, které jsme ještě nestihli analyzovat.“ Jeho tón naznačoval, že mu dělá potíže uvěřit svým vlastním slovům. „Složení nepřipomíná žádnou známou starověkou technologii. Materiál je desetkrát pevnější než dnešní superbeton.“

Na stůl položil zprávu plnou schémat, křivek pojmů jako megapascal a hodnoty C pro odpor tlaku a opotřebování. Byla poměrně nesrozumitelná, ale výsledky na odborníky dělaly dojem.

„Směs vytvořila vysoce stálý beton tak silný,“ pokračoval hlavní inženýr, „tak trvalý a tak tvrdý, že předčí dokonce nejlepší, nejdražší a nejpokročilejší průmyslové betony, které se produkují dnes. Ani na konstrukcích ropných plošin nebo mostů byste nenašel tak silný beton.“

„Tak proč se věž zřítila?“

„Z tohohle superbetonu byly odlité jenom základy. Podlaha, zdi, střecha. Vlastní věž stojící na základech byla vybudována z vysoce pomíjivého materiálu.“ Hlavní inženýr zkoumal svoje schémata. „Naprosto nepochopitelné!“

IV.

Rituální vražda (4)

(1)

Zmizení Carolyn Olssonové bylo nahlášeno v půl desáté večer.

Neznal jsem ji. Sotva jsem se s ní párkrát pozdravil, poprvé v červenci, když jsem Carlu Collinsovi pomáhal s plánováním archeologických vykopávek, a pak ještě jednou, když jsem přijel do tábora a dostal přidělený pokoj a přístupovou kartu. Carolyn byla původem Američanka, ale provdaná za Brita usazená v Liverpoolu. Byla najata jako správní ředitelka Collinsova a pravá ruka v organizačních, logistických praktických otázkách. Carolyn měla na starost všechno od vyplácení mezd po objednávky jídla.

Když chyběla na administrativní schůzce, kteráse konala každý večer, a nezvedala ani mobil, začali po ní její nejbližší kolegové pátrat. Carolyn nebyla ten typ ženy, co by zapomínal na schůzky.

Nebyla ani ve svém pokoji, ani v kantýně, ve společenských místnostech ani v kanceláři. A neopustila ani tábor. Všichni, kdo vstupovali do tábora nebo ho opouštěli, byli elektronicky registrovaní.

Za dobrou hodinu byli upozorněni CC a šéf bezpečnosti Dick Stone.

Bezpečnostní zaměstnanci a skupina vojáků z vojenské části tábora prohledali všechny místnosti obytného komplexu a všechny společné prostory.

Carolyn Olssonová nikde nebyla.

(2)

Našli ji hodinu později.

Ležela v prázdné stavební buňce na okraji tábora, v severovýchodním rohu, kde tábor přecházel v nekonečnou poušť. Buňka tu zůstala po dělnících, kteří vztyčovali oplocení.

Dva vojáci, které v džípu vyslali, aby se podívali, jestli se Carolyn, proti všem očekáváním, neztratila v poušti v rámci tábora, ji našli čirou náhodou. Nic nenaznačovalo, že by někdo mohl hledat útočiště v téhle opuštěné buňce. Z náhlého popudu ale zastavili a prohlédli ji.

Když jsem doběhl na místo, opíral se CC ramenem o zárubeň. Když mě spatřil, narovnal se. Byl bledý a otřesený. Není divu. Pracoval s Carolyn spoustu let.

Oni? zeptal jsem se pohledem.

Jenom přikývl.

(3)

Carolyn Olssonová byla mrtvá.

Zavražděná.

Ležela nahá na polním lůžku uprostřed místnosti.

Paže měla zkřížené na prsou. V ruce držela bronzový amulet, který právě šéf bezpečnosti Dick Stone vyndal z jejího sevření.

„Ještě žádná rigor mortis.“

Ukázal Collinsovi a mně amulet.

I na dálku jsem mohl prohlásit, že je to ten samý.

CC si mě a bezpečnostního šéfa odtáhl stranou.

„Co víme?“

„Prozatím nic moc,“ řekl Dick Stone. „Není mrtvá dlouho.

„Příčina smrti?“

„Než budeme moci říct něco bližšího, musí se provést pitva. Žádné známky vnějších zranění.“

„Vykrvácela?“ zeptal jsem se.

„Ještě nevíme.“

„Proč Carolyn?“ zeptal se CC. „Proč právě ona?“

„Měla kód sejfu v kanceláři. A heslo k nejvyšším bezpečnostním úrovním systému.“

„Mohla něco vyzradit?“

„Sejf už byl otevřen a prohledán, ale nevíme, co chtěli najít.“

„Rukopis,“ řekl jsem.

„Ten je přece Anglii,“ řekl CC.

„To ale víme jenom my,“ řekl bezpečnostní šéf.

„Ten nejužší kruh.“

„Co uděláme?“

„V první řadě jsme odpojili počítačový server a pro všechny generujeme nová hesla.“

„Já zavolám jejímu muži,“ řekl CC. „Vdovci.

Řím, květen 1970

Bojím se.

Nechci umřít.

Poslouchám svůj vlastní dech. Je to ale, jako kdyby patřil někomu jinému. Krátké, rychlé lapání po dechu. To není můj dech. Takový chrčivý.

Málo vzduchu.

Bojím se.

Buším do zdí rakve, kopu do víka. Jsem tak unavená. Je to jen mátožné plácání.

Strčím pusu až úplněk k hadičce, co dovnitř fouká vzduch.

Zhluboka dýchám, ale nepomáhá to.

Venku kolem rakve slyším zvuky z podsvětí – křik a smích, pláč a potlesk. Někdo zpívá. Nebo se mi to zdá. Doufám, že se mi to zdá.

Nic nezní skutečně.

*

Silvano, zašeptá Lo-Lo.

Pootevřu oči.

Leží vedle mě. Jen pár centimetrů od mého obličeje. Drahý, hodný Lo-Lo.

Silvano, zašeptá. Tváří se ustaraně. Nikdy předtím jsem ho takhle neviděla. Lo-Lo je skoro pořád veselý. Teď je ale smutný.

Lo-Lo, pokusím se zašeptat. Nepovede se mi to. Nevyjde ze mě ani slovo. Zní to, jako bych měla v krku knedlík. Můj dech zní jako dech mojí babičky. Umřela tu noc, co jsme ji byli navštívit. Maminka mě ráno probudila. Řekla, že babička se má dobře. Už může dýchat? zeptala jsem se. U Boha můžou všichni dýchat, řekla maminka. Tehdy jsem pochopila, že babička umřela.

V.

Trojúhelník

Al-Hilla

30. srpna 2009

(1)

Výkopová skupina odstraňovala kameny a písek už deset hodin, od šesti od rána, když se jim konečně podařilo odkrýt dveře. Stalo se to v neděli.

Impozantní vstupní část byla čtyři metry široká a tři metry vysoká. Křídla dvoudílných dveří byla vyrobená z kovových slitin s šikmými vzpěrami a plochami betonu. Na každém křídle byl z kovu a betonu odlitý znak, který jsem poznal: trojúhelník s kruhem, sluncem, v každém rohu.

Osiridův trojúhelník.

Zvláštní. Osiridův trojúhelník byl egyptský, ne babylonský symbol.

Dveře nebyly zavěšeny v pantech. Technici se domnívali, že se křídla musela odsunovat do stran. Pravděpodobně byla připevněna k vodicím lištám v podlaze a stropě zapuštěným do betonového základu. Dveře se nijak nedaly otevřít. Technici několik hodin hledali mechanismus, který by je mohl otevřít. Žádný nenašli. Jelikož dveře neměly kliku ani zámek, každopádně ne zvenku, předpokládali, že se daly otevírat a zavírat pouze zevnitř. Což bylo samo o sobě podivné. Znamenalo by to, že se někdo zavřel uvnitř – s očividnými následky. Nebo byl někde jinde ponechán otvor, který pak nakonec zabetonovali. Nelogické.

Prosvícení dveří pomocí speciálního vojenského vybavení – CC naznačil něco o optických a infračervených signálech, neutronovém záření a ultrazvukových vlnách – odhalilo mistrovské mechanické dílo z ozubených kol, závor, šroubů a kovových háků, které přiléhaly k pevným zámkům.

„Jak to otevřeme?“ zeptal se CC.

„Nemáme volbu,“ řekl hlavní inženýr. V jeho hlase se ozýval náznak něčeho rozdychtěného, skoro až zvířecího. „Tenhle zámek a tyhle dveře jsou pevné jako bankovní trezor. Pokud se chceme dostat dovnitř, musíme použít sílu.“

„Jakou?“

„Můžeme od sebe křídla rozrazit heverem. Nebo můžeme odkrýt mechanismus zámku tím, že dveře otevřeme svářečským náčiním, rozřízneme laserem nebo použijeme supervrtáky.“

Cítil jsem, jak mu z pórů prýští testosteron.

„Co to s vámi techniky je, že tak rádi ničíte všechno, co je krásné?“ řekl jsem napůl žertem, napůl vážně. Představoval jsem si, jak dveře podléhají heveru kakofonii praskání, zvonění, škrábání a skřípění. „Tyhle dveře jsou kulturní památka,“ pokračoval jsem. „Podívejte, jak jsou krásné! Nemůžeme je zničit. Musíme je zachovat pro příští generace!“

„Máte klíč?“

„Budete se divit, ale ano.“

„Tak na to jsem zvědavý.“

Obrátil jsem se k CC: „Mám nápad, jak by se zámek mohl otevřít.“

„Ano?“

„Napjatě posloucháme,“ řekl hlavní archeolog. „Osiridův trojúhelník na dveřích symbolizuje tři egyptské bohy, Osirida, jeho ženu Isis a jejich syna Hora. Osiridův trojúhelník je znám ze dvou míst na světě: jako malby na zdech a reliéfy různě po Egyptě a jako rytiny v řecké prefektuře Magnesia. Právě z Magnesie si egyptští mudrci dovezli svoje magické kameny.“

„Magické kameny?“ zeptal se hlavní inženýr.

„Dnes tyhle magické kameny známe pod úplně jiným názvem: magnety. Slovo vychází řeckého magnítis líthos, což znamená kámen z Magnesie. Magnetit, magnetická ruda, se tam přirozeně vyskytuje.“

„Tohle patří standardním vědomostem archeologů?“ zeptal se CC.

„Vy jste si nikdy jako kluk nehrál s magnety?“

„A proč nám to všechno vykládáte?“ řekl hlavní inženýr netrpělivě.

„Ve starověku byl Osiridův trojúhelník symbolem magnetismu. Teď už možná chápete?“

„Ne,“ řekli inženýr i CC sborově.

„Podívejte se na dveře. Osiridův trojúhelník. Tři kovové plochy na každém křídle. Pro zasvěcené ten symbol znamenal klíč.“

„Jak to myslíte?“ zeptal se CC.

„Když umístíte silné magnety na ty tři plochy, doprostřed každého ze tří sluncí, vytvoří se magnetické pole, elektrický zkrat, který zámek otevře.“

Někde v dálce ve vojenském táboře někdo nastartoval nákladní auto.

Hlavní inženýr se shovívavě usmál. „Zajímavá teorie, pane Belto. Opravdu zajímavá. Má bohužel pár háčků: Magnetický zámek byl patentovaný v roce 1989. Takový zámek se skládá z elektromagnetu a přídržné desky a je závislý na elektrickém proudu. Nejsem žádný archeolog, ale tolik jsem pochytil, že tahle pyramida je 4500 let stará.“

„Nenechte je zničit takové nádherné dveře,“ řekl jsem Carlu Collinsovi.

Věděl jsem, jak moc se CC touží dostat dovnitř, takže jsem vůbec nevěřil, že by mě mohl poslechnout. On to ale udělal. „Bjorn má pravdu,“ řekl. „Ty dveře jsou samy o sobě cenná kulturní památka. Nechci je zničit dřív, než vyzkoušíme všechny možnosti.“

(2)

CC a já jsme byli už skoro u kanceláře, když nás dohnal bezpečnostní šéf Dick Stone. Zavřeli jsem se v chladivé kanceláři a každý jsme si otevřeli jedno pivo z ledničky. Dokonce i bezpečnostní velitel si dal jeden budvar.

„Jaký je závěr?“ zeptal se CC po doušku.

„Carolyn nebyla odkrvena.“

„Aspoň něco.“

„Vrah by si s sebou do tábora těžko vzal rituální náčiní.“

„Příčina úmrtí?

„Předávkování. Směs narkotických léčiv. Temazepam, lorazepam a flunitrazepam. Sodium pentothal.“

„Sérum pravdy.“

„Zemřela bezbolestně,“ řekl Dick Stone. „Usnula a zemřela.“

„A ten hajzl, co to udělal?“ zeptal se CC. „Našli jste ho?“

„Vyšetřování je plném proudu. Doufáme, že ho brzy vypátráme. Bohužel má k dispozici špičkovou techniku. Nevíme, jak dokáže maskovat svoje stopy. Ale dělá to. Pořád nám zbývá proklepnout padesát lidí – nemají dobré alibi. To ale nemusí vůbec nic znamenat. Někdo spal. Někdo pracoval o samotě. Procházíme porovnáváme všechny výpovědi, všechna alibi, sestavujeme na počítači přehlednou časovou osu, abychom věděli, kde se všichni potenciální pachatelé v každém okamžiku nacházeli. To se týká rovněž vás, pánové, a nevykládejte si to jinak, než že jsme pouze důslední.“

„A co když on nebo oni utekli?“ zeptal jsem se.

„Nemožné. Od vraždy tábor nikdo neopustil.“

„Vrah je stále mezi námi,“ prohlásil CC.

„Nejen to. Dotyčný komunikuje s někým venku prostřednictvím e-mailů.“

„Co píše?“

„Zprávy nejsou čitelné. Text je šifrován – převeden do elektronického kódu, který může dešifrovat pouze příjemce – odeslán pomocí přenosného počítače a satelitního telefonu. Odhalili jsme, že se e-maily odesílají, ale ne, co obsahují. Moji lidé teď procházejí všechny soukromé a společné prostory, aby vypátrali vybavení. Pravděpodobně je dobře ukryté. Může to nějakou dobu trvat.“

„My ale čas nemáme!“

„Pěkně ironické,“ poznamenal jsem. „Mnichové v tisíce let staré náboženské sektě spolu komunikují pomocí šifrovaných e-mailů…“

„To, že jsou jejich víra a myšlenky prastaré, neznamená, že jejich metody a technologie nejsou moderní,“ řekl Dick Stone.

„Takže co uděláme?“ řekl CC. „Máme zastavit veškeré práce, dokud ho nechytíte?“

„Posílili jsme hlídky a zvýšili dohled. Nemůže to trvat dlouho, než ho dostaneme.“

„Takže máme pokračovat?“

„Zastavit práci a postup by nejenže nepomohlo vyšetřování, ale ani neposílilo bezpečnost.“

„Co na to říkáte, Bjorne?“

„Pokud je alternativou sedět na pokoji a čekat, dokud bezpečnostní složky špiona neodhalí, upřednostňuju pokračovat v práci. Těžko se odváží napadnout velkou skupinu za plného denního světla.“

(3)

Když nás Dick Stone opustil, rozhodl jsem se, že Carla Collinse otestuju. Z ledničky jsem si přinesl ještě jednu plechovku piva a otevřel ji.

„Myslím, že mi došlo, co se skrývá v zikkuratu.“

„Vážně?“ Struna v jeho hlase se rozvibrovala.

Trochu jsem nad tím přemýšlel. Vlastně docela dost. Už od června jsem se pokoušel prohádat k něčemu, co by vysvětlilo pozadí všeho, co mi CC vyprávěl. A nevyprávěl.

Napil jsem se trochu piva a odříhl do ruky.

Moje myšlenka byla založena na knížce H. G. Wellse. Četl jsem ji jako kluk. Když mi bylo tak šestnáct sedmnáct, zhltnul jsem každé sci-fi, na které jsem narazil. Podobně jako Jules Verne byl i Wells podivuhodně jasnozřivý spisovatel. Jako kdyby měl – oni oba – schopnost nahlížet do budoucnosti.

„A co je to?“ zeptal se CC.

Teorie to byla natolik absurdní, že hraničila šílenstvím. Byl jsem si toho vědom. Přesto měla vnitřní logiku. Ve čtverhranném vesmíru se musíte odvážit myslet v kruzích. Muselo to být něco nepředstavitelného, aby to vysvětlilo všechno, co CC podnikal. A všechno, co se snažil zamlčet. A teď jsem konečně odhalil jeho tajemství. Aspoň jsem si to myslel.

„Stroj času.“

CC se na mě podíval, jako kdybych se mu právě svěřil, že ve volných chvílích pronásleduju lesní víly, omračuju je éterem a pomocí špendlíků si je připichuju do vitríny.

„Hm,“ řekl jenom. Jeho pohled těkal jako střelka kompasu, která si není jistá směrem.

„Mám pravdu?“

Ani slovo. Jenom tenhle… pohled.

„Stroj času by vysvětloval všechno!“ pokračoval jsem. „Počítačový program v Luciferovu evangeliu. Souřadnice, které udávají polohu. Všechny předpovědi o budoucnosti, proroctví. Biblický kód. Syntetický materiál, na kterém je text napsán. Superbeton. Magnetický zámek. Ten šílený zájem amerických úřadů. Všechny finance, které jsou do projektu Lucifer pumpovány.“

„Stroj času…“

Žádná reakce. Vypadal jako svůj vlastní hologram.

„Vy si myslíte, že někdo – někdy v budoucnosti – odcestoval zpátky časem. Do minulosti. Strojem času. A pak vám nechal zprávu. Tady v babylonské věži.“

Nepřestával na mě zírat.

„Takové věci budou určitě jednou možné,“ řekl jsem. „Když dokážeme cestovat na Měsíc, tak dřív nebo později budeme moct cestovat i v čase.“

„To zírám, Bjorne!“

To bylo všechno, co řekl.

To zírám, Bjorne!

A s těmi slovy se zvedl, usmál se a odešel si pro pivo.

Odesílatel: Primus Pilus Odesláno: 30.8.2009 19.13

Adresát: Legatus Legionis

Kopie: Velmistr

Předmět: Hlášení: Šifra: S/MIME PKCS7

al-Hilla/Babylon-II

Domine!

Jakmile se jim podaří otevřít dveře, vedoucí různých výzkumných skupin se vydají do zikkuratu. Já nejsem mezi vybranými. Babylonský bůh smrti Nergal není pokládán jen za boha plamenů a světla, ale i za démona. Nejsem jistě jediný, kdo vidí podobu s naším knížetem – Luciferem. Ptám se sám sebe, jestli babylonská věž nemůže být pozemský vstup do říše mrtvých, přechod mezi pozemskými a záhrobními sférami. Domine, samozřejmě vím, že říše mrtvých… ať už se nazývá podzemí, peklo, Šeol, Gehenna, Irkalla, Hádés, Kurnugia… se fyzicky nenachází pod starým Babylonem. Staří Babyloňané ale byli věřící lidé s magickými schopnostmi. Pro ně smrt nebyla jedinou cestou na onen svět. I živí mohli nahlédnout do říše mrtvých a vrátit se zpátky meži živé. Věřím, že Babyloňané ve své moudrosti mohli objevit spojení mezi naším světem a říší mrtvých. A věřím, že vstup do záhrobí – skrze Boží bránu, Báb-ilu – je zde, pod zikkuratem. Babyloňané mohli objevit bránu mezi naším světem a podsvětím. S pokorou postupuji tyto myšlenky Nejstarším k zvážení.

Na svoje poslání jsem nezapomněl. Dnes noci budu rukopis hledat u Bjorna Belto a Carla Collinse.

Primus Pilus: Bratr Rat

VI.

Plyn

Al-Hilla

30. srpna – 1. září 2009

(1)

Do postele jsem se dostal až pozdě.

Pár hodin jsme strávili tím, že jsme hledali firmu, která by nám byla schopná dodat speciální magnety, které jsme potřebovali. CC a já jsme měli schůzku s hlavním inženýrem a vrchním archeologem a potom s bezpečnostním šéfem Dirkem Stonem a jeho klíčovými spolupracovníky. Na cestě zpátky jsem zase zkoušel z CC vytáhnout odpovědi na všechny svoje otázky. Jako vždycky – stejně jako já – byl vzdorovitý, mrzutý a zamlklý. Rozhodně odmítal diskutovat o mojí teorii o stroji času, „Zajímavá hypotéza,“ bylo to, čím se nejvíc přiblížil nějakému potvrzení či vyvrácení.

Po pár minutách jsem usnul. Musel jsem spát tak dvě tři hodiny a zdálo se mi o mniších bez tváří na zamlženém vřesovišti, když vrzly dveře.

Prudce jsem procitl.

Ve tmě jsem otevřel oči. Můžu prospat požární poplach. A vzbudit se kvůli komárovi.

Měsíční světlo se prodíralo dovnitř škvírami mezi roletou a okenními rámy. Ležel jsem na zádech, obličejem obráceným vzhůru.

Něco lesklého – možná můj budík – vrhalo odraz na strop.

Nacházel jsem se ve stavu na pomezí mezi zmatenou ospalostí a strachem čerstvého probuzení.

Vzal někdo za dveře?

Měl jsem je samozřejmě zamknout. Jenže to nešlo. Žádné z vnitřních dveří komplexu obytných buněk nebyly vybavené zámkem a klíčem.

V přírodě existují dvě taktiky přežití. Protiútok.

Nebo dělat mrtvého brouka.

Já jsem ten, co dělá mrtvého.

Kdybych byl silnější, odvážnější a drsnější, kdybych neměl svoje brýle položené na stole půl metru od sebe, pak bych se možná – možná! – mohl převalit přes postel, skutálet se na podlahu, vyskočit na nohy a vrazit koleno do břicha mnichovi, který podle všeho stál ve dveřích a prahl po tom, aby z mého těla už konečně vypustil krev.

Jenže já nejsem silný. Nejsem ani odvážný. A nejsem ani nijak zvlášť dobře trénovaný v kick-boxu a v zneškodňování nepřátel.

Tak jsem zůstal ležet. Ztuhlý a vystrašený. A doufal jsem, že ať už mě vzbudilo cokoliv, že se to dá svést na nějaké nedorozumění. Špatný pokoj. Nebo tak.

Zaslechl jsem, jak něco křuplo.

Něco začalo šustit…

A syčet…

A pak nic

(2)

„Medvídku!“

Hlas patřil tátovi. Je mi dvanáct. Zahlédnu ho vysoko nahoře na skalní stěně. Vypadá, jako by byl k hoře pevně přilepený. Zelená a modrá lana jsou k jeho tělu připevněná jako elektrické vedení.

„Medvídku!“

Hlas je neodbytný. Máma mě plácá po obličeji. Jako kdybych udělal něco špatného.

„Medvídku!“

Bleskovým pohybem, který nebere konce, se táta otočí a osvobodí z lan. Jako pták, nebo možná anděl, roztáhne křídla a plachtí.

Máma mě znova pohlavkuje.

„Medvídku!“ křičí táta.

Jeho křídla se složila.

Padá.

Dolů na balvany.

„Medvídku!“ křičí táta.

Přestože je mrtvý.

(3)

„Bjorne!“

Nadechnu se a otevřu oči. Nevidím nic. Jen siluety v mlze.

Mniši? Zamrkal jsem. CC. Seděl na mojí posteli.

„Bjorne! Jste vzhůru, Bjorne?“

Natáhl jsem se po brýlích.

Za Carlem Collinsem stál Dick Stone a čtyři hory svalů z bezpečnostní jednotky. Každý nich si před nosem a pusou držel sněhobílý kapesník.

„Bjorne!“ zavolal CC znovu.

„Co se stalo?“ zeptal jsem se. To jsem každopádně zamýšlel. Slova, která ze mě ale vypadla, zněla zhruba takto: O… e… alo? Jazyk mi připadal stejně jako zbytek těla znecitlivělý a bez života, jako kdyby zubař s umrtvovací injekcí chytil amok.

„Taky mě dostali,“ řekl CC. Ani on nevypadal úplně ve formě.

„Kdo? Co se stalo? O?… O… e… – alo?“

„Uspávací plyn. Přišel jsem sobě před deseti minutami. Prohledali mi pokoj. Pravděpodobně i váš. Jenže nenašli, co hledali.“

„Rukopis!“ Vyšlo toho uopis.

(4)

CC a já jsme potřebovali celý den na to, abychom se dali dohromady. Neuvěřitelné, jaké medicínské zázraky dokáže sprcha, pár aspirinů, deset litrů ledové vody a spousta spánku.

Současně bezpečnostní štáb naplno pracoval na vyšetřování. Někteří ze Stoneových osobně vybraných spolupracovníků měli zkušenosti z FBI a tajných služeb. Vražda a útok plynem byly vyšetřovány takticky a technicky. Zajistili otisky prstů vzorky DNA. Zkontrolovali alibi. Vyslechli potenciální svědky.

Nikdo nic neviděl. Nikdo nic neslyšel.

Magnety, které CC objednal, přiletěly časným večerním letem. Ani on, ani já jsme nebyli v takovém stavu, abychom je mohli vyzkoušet.

VII.

Peklo

(1)

Deset ozbrojených vojáků, kteří na nás dávali pozor, vypadalo proti oslnivému slunci a bezbarvé hloubce nebe jen jako siluety.

Když jsme se pokoušeli otevřít dveře pomocí magnetů, smělo nás na místě zůstat jenom patnáct osob, včetně CC a mě. Technici to nazývali Beltova magická metoda. Tušil jsem v tom nádech špatně skrývaného sarkasmu.

„Připraveni?“ zeptal se CC. Vypadal nervózně. Napjatě. To se mu moc nepodobalo.

„Jistě.“

Pohledem jsem sledoval hada, který se svíjel mezi kameny. Odtáhl jsem CC kousek stranou od ostatních.

„Teď už mi snad můžete říct, co uvnitř najdeme, ne?“

„Co kdybychom nejdřív ty dveře otevřeli, co?“

„CC!“

„Chci, abyste to videl na vlastní oči.“

„Hádal jsem správně? Je to stroj času?“

Had zmizel v prasklině v zemi.

„Mám pravdu, CC? Je to tak?“

Mlčel.

„CC!“ nedal jsem pokoj.

„Já vás slyším.“

„Vy víte, co nás čeká za těmi zavřenými dveřmi. Vy to víte!“

„Ano. Nebo – nemůžu to vědět jistotou. Mám ale jisté důvodné podezření.“

„Je tam uvnitř stroj času?“

„Ne.“

Díval jsem se na něj. Lhal? Postupný protokol?

„Bohužel,“ pokračoval. „Okouzlující teorie, to musím říct. Chápu, proč se ptáte. Ale – ne.“

Odpověď mě zklamala. Byl jsem hodně spokojený s tím, že jsem ho prokoukl. A ono to neplatí?

„Ne? Žádný stroj času?“

„Ne.“

„Tak co si myslíte, že najdeme? Boha?“

„To,“ řekl CC, „není vlastně nijak daleko od pravdy.“

(2)

Práce na otevření dveří začala přesně v deset.

Hlavní inženýr přikázal se strnulým úsměvem svým mužům, aby přinesli šest silných magnetů, které byly vybaleny ze speciálních obalů a dopraveny před dveře.

„Hodí se k tomu nějaké zvláštní rituály, mistře Belto?“ zeptal se hlavní inženýr. Pár techniků ze zasmálo. „Třeba nějaký magický taneček?“

„Předpokládám, že ovládáte voodoo, ne?“

„No tak, chlapci,“ řekl CC. „Do toho!“

První magnet se přitiskl na své místo symbolu slunce tak prudce, že si ten neopatrný chudák, co ho držel, vykloubil dva prsty musel se odporoučet na ošetřovnu.

„Takže teď opatrně, jasný?“ pobízel hlavní inženýr. „Nikam nespěcháme.“

Popravdě, síla v magnetech ho překvapila stejně jako nás.

Jeden z inženýrů opatrně umístil zbývající magnety na sluneční symboly. Jeden po druhém.

Každý magnet byl ke kovu přitáhnut s ostrým cvaknutím, které potvrzovalo moji teorii.

Beltova magická metoda.

Nakonec byly tři magnety připevněny na pravém křídle dveří a tři na levém.

„Sezame, otevři se,“ zamumlal jeden z inženýrů.

Nic se nestalo.

Tichý smích.

Někde daleko odtud zaštěkal pes.

Nic.

Vůbec nic.

To pěkné na teoriích je, že vypadají logicky – teda aspoň teoreticky. Často se jim nejlépe daří jako hypotézám. Planeta myšlenek. Tam patří.

Pocítil jsem jistou potřebu následovat toho hada. Zmizet. Do Škvíry. Do země.

CC si povzdechl. Nevím, jestli kvůli sobě, nebo kvůli mně. Nebo oběma.

Vrchní archeolog řekl: „Za pokus to stálo.“

„Myslíš?“ řekl hlavní inženýr. „Doopravdy?“

„Nápad to byl docela dobrý.“

Někdo z techniků se znovu zasmál.

„Jo, jo,“ řekl hlavni inženýr směrem k CC. „Zkusíme to znova?“

„Znova?‘’ zeptal se myšlenkami nepřítomný CC.

„Heverern.“

CC zaváhal.

„Nemáme nejspíš jinou možnost.“

V tom okamžiku se ozvalo naříkavé vrzání.

Všichni jsme se otočili ke dveřím.

Pláty dveří se pomalu, nekonečně pomalu začaly rozjíždět do stran.

Beltova magická metoda.

CC se usmíval. Já jsem se usmíval

Hlavní inženýr otevřel pusu dokořán.

„Sakra!“ vykřikl. „Jak je to možný?“

Dveře se centimetr po centimetru otvíraly.

„Hlavně že to funguje…“ prohlásil CC lakonicky.

„Takhle ale magnetický zámek nepracuje!“ trval na svém hlavni inženýr. Vyhýbal se mému pohledu. „Jaký mechanismus dveře otevírá? Jde protiváhu?“

Teď se na mě podíval. Jako kdybych měl odpověď. Rozhodil jsem rukama. Mám spoustu nápadů, ale jen zřídka nějaké odpovědi.

„Tak to funguje?“ pokračoval. „Uvolní magnety mechanismus zámku, který se otevře svojí vnitřní protiváhou? Jak ale může takový mechanismus po 4500 letech pořád fungovat?“

„Magie?“ navrhl jsem.

Nakonec, když byly dveře úplně otevřené, se pohyb zastavil.

CC mávnul na chlápka připraveného v ochranném oděvu, plynové masce a se svítilnou. Jako vratký astronaut se odkolébal do tmy, aby ručním měřičem zkontroloval kvalitu vzduchu. V uzavřeném prostoru nezaznamenal jedovaté plyny ani bakterie. Pro jistotu byly dovnitř do základů zavedeny dvě ohebné plastové roury – každá připojená jednomu ventilačnímu agregátu – které dovnitř foukaly zchlazený čerstvý vzduch.

(3)

Dvorana byla mnohem větší, než jsem si představoval. Od dveří se čtyři pět metrů dolů skláněla rampa. Strop, na kterém kdysi spočívala věžní nástavba zikkuratu, byl nesen čtyřmi řadami masivních sloupů.

K mému zklamání vypadala dvorana na pohled prázdná, ne nepodobná garáži bez aut. Šedá. Holá. Představoval jsem si pokladnici přeplněnou k prasknutí zlatem sochami, truhlami plnými zářivých drahých kamenů, zdi a stropy zdobené malbami, pozlacenými postavami bohů a mytologickými reliéfy.

Všechno tu ale bylo šedé bezbarvé.

Pomalu jsme se sunuli dolů po široké, dlouhé rampě. Naše tenké ochranné obleky šustily. Pracovní skupina, která byla dovnitř vyslána před námi, namontovala na vysoké stojany světelné reflektory. Před ústím plastových rour vířil písek a prach. Podél zdí – částečně utopené ve stínu sloupů – jsme tušili výklenky a postranní komory. Přestože reflektory osvětlovaly velkou část haly, museli jsme zapnout silné ruční svítilny, abychom do postranních místností viděli. Tu a tam se zalesklo něco, co bylo překryté plachtou nebo tkaninou, na tu dálku těžko říct.

Na konci velké haly osvítily reflektory a svítilny kamenný portál. Když jsme se přiblížili, viděli jsme, že je složitě přitesaný že se klene nad širokým schodištěm, jež vedlo hlouběji dolů do podzemí.

Dvě vysoké kamenné sochy – které obě představovaly hrozivé, démonům se podobající anděly – střežily sestup. Sochy byly tři čtyři metry vysoké, vyhublé, kostnaté shrbené. Podstavce byly pokryty nápisy.

„Stát!“ nařídil CC a přivolal k sobě paleografku. Spolu si u podstavců sedli na bobek a posvítili si na nápisy.

„Akkadské klínové písmo,“ prohlásila paleografka.

„Co tam stojí?“

„Potřebovala bych čas na to, abych rozluštila a přeložila celý text, ale úplně nahoře je napsáno, že…“ zamžourala proti klínovému nápisu, „…Irkalla…“

„Irkalla!“ zopakoval CC.

„…je střežena… Andělem světla.“

„Anděl světla… Lucifer,“ řekl CC tak potichu, že jsem ho sotva slyšel.

(4)

Zdola z hloubky černé jako uhel jsem ucítil chladný vlhký závan, který lehce páchl něčím odporným.

Široké schodiště vedlo dolů a ústilo na kamenné plošině před obrovskou jeskyní, odkud jsme slyšeli téct vodu z neviditelného řečiště.

„Podzemní přítok Eufratu,“ řekl CC.

Ta část jeskyně, kterou jsme mohli z kamenné plošiny pozorovat, se lehce svažovala. Jeskyně musela být přinejmenším sto metrů hluboká a dvacet třicet metrů vysoká. V podzemní síni jsem zahlédl špičaté skalní útvary a prýštící prameny. Třesoucí se světelné kužely baterek prořezávaly tmu. Z vlhkého vzduchu se mi zamlžily brýle, takže jsem neviděl úplně jasně.

„Pane na nebi,“ zamumlal CC.

Namířil jsem světlo na útvar, který CC osvětloval.

Nedokázal jsem ale identifikovat, na co se dívám.

Stromy? Zkamenělé větve?

„Kostry!“ řekl CC.

Teprve když to slovo vyslovil a můj pohled a mozek dokázaly zkoordinovat vjemy, zaregistroval jsem je.

Jeskyně byla plná lidských koster.

Tisíců koster.

Ležely na zemi, na kamenech, ve výklencích, na plošinách a římsách. Některé seděly opřené o kamenné zdi, jiné se rozpadly na hromádky kostí. Koster bylo tolik, že splývaly s horou a vypadaly jako šedavé skalní útvary.

„Co je tohle za místo?“ zašeptal jsem.

„Věřte tomu nebo ne, Bjorne, ale teď se nacházíte v pekle.“

Podíval jsem se na něj. Nesmál se. Nepodíval se na mě.

„V pekle?“

„Pamatujete si, jak jsem vás nechal číst jeden z rukopisů profesora Nobileho o různých představách pekla? Domníval se, že může dokázat, že židovsko-křesťanská představa pekla vychází nekropole v babylonské jeskyni. A právě tady teď jsme!“

„Tohle moc peklo nepřipomíná.“

„Jistě že ne. Trvalo tisíce let, než se jeskynní hrob v Babylonu změnil v Satanovo plamenné inferno.“

Rozhlédl jsem se kolem sebe.

V pekle…

„Jaké,“ řekl CC, tentokrát už se mu do hlasu vrátil hravý tón, „jaké to je, být v pekle?“

Nechal jsem pohled klouzat po ostrých skalních výstupcích a výčnělcích a dál ke kostrám, které tvořily kopce kostí barvy kamene.

Je snad tohle podzemní pohřebiště, tyhle přírodní babylonské katakomby, původcem středověkých děsivých představ pekle?

Jediné, co tu chybělo, byly plameny. A Satan, samozřejmě. Lucifer, kníže pekel. Spolu s Belzebubem a s ostatními démony. A výkřiky mnoha milionů zatracených duší ve věčném utrpení.

S pusou napůl otevřenou jsem zíral do temné hloubky jeskyně. A pak jsem se rozesmál. Byla to zvláštní reakce. Přece jenom jsem skončil v pekle. Ale zdálo se to tak neskutečné. Tak nepředstavitelné. Každý nás si nese své vlastní peklo, napsal římský spisovatel Vergilius. Jen já jich mám několik. Vidět svého otce řítit se ze skalní stěny, vidět svoji matku, jak se vdává za milence – takové věci s vámi něco udělají. Celé roky jsem tyhle šílené obrazy, zvuky a myšlenky potlačoval. Tátův výkřik. Máminu zradu. Moje vlastní malé peklo. Časem to nebylo nijak lepší. Ti, kdo říkají, že se něco časem zlepší, lžou. Časem se nezlepší nic. Když se mi nervy zauzlovaly a napnuly, nebylo už žádné místo, kde bych mohl hledat útěchu. Jenom ve tmě a tichu.

Jako tady.

V pekle.

Prudce jsem se otočil a rozběhl se po kamenném schodišti nahoru.

„Bjorne?“ křičel za mnou CC. Já jsem se ale nezastavil, dokud jsem nevyběhl nahoru do velké dvorany. Tam jsem se zarazil, lapal po dechu a splynul se svými nádechy, se svým strachem.

Když jsem zaslechl kroky ostatních na schodech, vydal jsem se do stínů. Baterkou jsem svítil do nejtemnějších koutů, zatímco jsem zacházel hlouběji a hlouběji dovnitř. Podlaha byla pokrytá tlustou vrstvou prachu, štěrku písku. Napjatě jsem nahlížel do každé místnosti, kterou jsem míjel.

Jedna z nich, ta prostřední, byla zarámovaná obloukovou kamennou konstrukcí. Zastavil jsem se a posvítil si dovnitř.

Zarazil jsem se.

Nejprve jsem si myslel, že můj zrak zmátly stíny a kužel světla baterky. Že si moje oči a mozek špatně vyložily něco, co se pár metrů ode mě ve skutečnosti vůbec nenachází.

Pak jsem si ale zděšeně uvědomil, co jsem objevil.

Vrávoravě jsem ustoupil zpátky.

Slyšel jsem kroky ostatních, které se blížily zezadu. Šouravé křupání gumáků o štěrk a písek na kamenné podlaze.

Nic – nic z toho všeho šílenství, kterým jsem za poslední měsíce prošel – mě nepřipravilo na to, na co jsem zíral teď.

Řím, květen 1970

Když projížděli úzkými uličkami Trastevere, zatáhlo se. Obloha dostala výhružný černošedý nádech. Mraky, pomyslel si Giovanni, vypadají jako odbarvená bavlna. Přejeli přes Tiberu, pokračovali skrz centrum dál směrem k obchvatu. Celou dobu to vypadalo, že se nebe každou chvíli protrhne a spustí se obrovský liják. Dali se směrem na Neapol. U San Cesarea kontrolovala policie rychlost, ale je nezastavili. Provoz nebyl hustý. Giovanni, který seděl vklíněný mezi Primem Pilem a dveřmi, pozoroval šoférův zátylek a červenou kostku, která se houpala zavěšená na zpětném zrcátku. Na obzoru se zablýsklo od vzdáleného blesku. Pomyslel si, že to vypadá jako záblesky výstřelů z velkých kanónů. Zaslechl vzdálené burácení hromu. Nebo měli jenom málo vzduchu v pneumatikách. Po pár kilometrech sjeli na vedlejší silnici, zabočili a pokračovali zpátky na sever k Římu. Ujišťují se, že nás nikdo nesleduje, pomyslel si Giovanni. Podél cesty rostly vysoké stromy. Alej byla přes kilometr dlouhá. Představoval si, že kdysi vedla k nějakému panskému sídlu, které je dnes už dávno stržené. Nikdo v autě nic neříkal. Minuli hospodářství s rozpadlými traktory na dvoře a sem tam s koňským povozem, pozůstatkem dávno zapomenutých dob. Giovanni myslel na Silvanu. Myslel na Egypťana a děkana Rossiho. Myslel na to, jak se jeho život během několika málo hodin rozpadl na kusy. Podstatné je teď jediné – zachránit Silvanu. Všechno ostatní bylo nedůležité. Vražda. Manželství. Rukopis. To bude řešit později. Až bude Silvana v bezpečí. Projížděli malým městečkem s úzkými uličkami. Před jedním kamenným domem stála parta kluků kopali si míčem o zeď. Jeden jako druhý sledovali auto mrtvým pohledem. Když auto projíždělo náměstím, naskytl se Giovannimu rychlý pohled do kostela, který měl dveře otevřené. Zahlédl kříž se Spasitelem Ježíšem Kristem. Nenápadně sepjal ruce. Můj Bože. Nejmilejší Bože. Odpusť mi. Odpusť mi, že jsem pochyboval. Odpusť mi, že jsem věřil, že jsi mě opustil. Můžeš mi odpustit? Nedopusť, aby se Silvaně něco stalo. Je ještě dítě. Pane Bože na nebesích, potřebujeme tě víc než kdy jindy. Pomoz nám. Pomoz Silvaně. Vyslyš mou modlitbu, Pane. Ve jménu Ježíše Krista. Amen. Pokračovali na severovýchod. Giovanni touhle cestou nikdy předtím nejel. Nebe bylo stále temnější.

„Klášter, kam jedeme,“ řekl velmistr a jeho slova přišla tak nečekaně, až sebou Giovanni trhl, „byl postaven ve středověku. V roce 1423. Mnichové ho opustili za války. V roce 1942. Slovo opustili je nepřesné. Mnišský řád byl zmasakrován nacisty. Jak jistě víte, profesore, mezi katolickou církví a nacistickým hnutím existovala křehká mocenská rovnováha. Řád Santa Vergine Maria byl představitelem náboženské ideologie, která ohrožovala Mussolmiho základní myšlenku. Později se nikdo neodvážil s majetkem nějak naložit – katolíci z pietních a náboženských důvodů, úřady z ohledu na stát a voliče, stát ze strachu, aby se nedotkl něčeho, co by v nejhorším případě rozpoutalo hluboký konflikt s umírněnějšími sesterskými sektami řádu Santa Vergine Maria“

„Co to má proboha společného se Silvanou?“

„Řád Santa Vergine Maria byl jednou z náboženských obcí tady Římě, která měla úzký kontakt s naším řádem.“

Giovanni netušil, že draculsangerové měli vazbu na italské řády a mužské kláštery. Vždycky se domníval, že draculsangerové jsou okrajovým hnutím bez zvláštního významu. To, že známý řád jako Santa Vergine Maria s nimi měl spojení, ho vyděsilo. Jaké další náboženské obce a sekty v skrytu hledaly inspiraci a podporu fundamentalistických extremistů, jako jsou draculsangerové? A proč? Kdo je v dnešní době podporuje? Někteří lidé, pomyslel si, už zešíleli úplně.

Jeli dál, přímo do nečasu.

VIII.

Kostra

Al-Hilla

1. září 2009

Kostra ležela na něčem, co připomínalo oltář z načervenalé žuly. Čtyři sloupy, vytesané do podoby spletené vinné révy, obepínaly rohy kamenného podstavce a zaoblovaly jeho ostré hrany. Vystupující plošinu zdobily reliéfy a nápisy, které byly vyryty do kamene.

Lebka se svezla částečně na stranu, takže to vypadalo, jako by se na nás mrtvý díval. Oční bulvy se scvrkly ve dvě kuličky. Tenký rubáš už dávno shnil a ležel v cárech a vláknech pod ostatky. Prameny vlasů, jemné jako hedvábí, věnčily temeno hlavy. Velká část kostry byla ještě stále pokrytá kůží a svaly. Některé z vnitřních orgánů byly zachované. Zuby byly droboučké, rovné a vypadaly jako mléčné. Musel ležet s pažemi zkříženými na prsou, když zemřel, protože pravá ruka spočívala na zahnutých žebrech. Na prostředníčku měl zlatý prsten osazený drahokamem. Tlusté nehty černé jako uhel vypadaly jako spáry šelmy. Levé předloktí a celá dlaň zapadly mezi žebra hrudníku. Kolem krku měl řetěz s přívěskem ve tvaru trikvetry.

Nic toho ale na mě neudělalo dojem. Ne v tu chvíli.

To nepředstavitelné, to ohromující, to, co nám všem vyrazilo dech, byla velikost.

Musel být dobře přes čtyři metry vysoký, když žil.

Obr. Titán.

Všechno na něm – lýtka, stehna, paže, páteř – bylo dlouhé a nemotorné. Lebka byla velká a kulatá a tvarovaná tak, až mě to přivedlo na myšlenku, že tvář toho přerostlého chudáka musela vypadat dost znetvořeně.

„Proboha,“ zašeptal jsem si pro sebe. Hlas a dech se mi třásly.

CC šel až úplně k ostatkům toho netvora a zkoumal je, aniž by se ho dotkl. Ostatní se shromáždili za námi do tichého půlkruhu.

„Co to bylo?“ zeptal jsem se. „Proč byl tak obrovský?“

CC studoval lebku, než se ke mně otočil

„Tohle,“ řekl, „je nefil.“

Úplně poprvé jsem v jeho hlase zaslechl chvění.

„Nefil?“ vyrazil jsem ze sebe. „Biblický obr?“

CC se otočil na nás, co jsme stáli za ním.

„Přátelé, kolegové,“ řekl obřadně a několikrát si odkašlal. „Tahle kostra pochází rodiny legendárních obrů, kteří podle Starého zákona mezi námi žili před potopou.

Řím, květen 1970

Dech je trhaný a skřípe. Celé tělo se třese.

Teď umřeš Silvano.

Zvláštní na tom je, že mě to skoro nezajímá.

Nemám sílu.

IX.

Nefilové

Al-Hilla

1. září 2009

Večerní slunce proudilo obdélníkový portál zikkuratu v přílivových vlnách světla. Pouštní vedro se tlačilo na stěny. Zvuky zvenčí – generátory, buldozery, nákladní auta – byly téměř neslyšné a splývaly dohromady v jedno vzdálené, tlumené hučení.

CC mě opatrně chytil za paži. „Půjdeme, Bjorne?“ Měl jsem žízeň, byl jsem zpocený a rozrušený a těšil jsem se do chladivého vzduchu kanceláře.

„Ano.“

Vyšli jsme spolu do oslnivého, stříbřitě bílého protisvětla.

Zatímco archeologové a technikové zahájili zkoumání a zajištění obřích ostatků, stáhli jsme se s CC do kanceláře. Klimatizace snížila teplotu na dvacet dva stupňů. Zapadl jsem do jedné ze židlí kolem jednacího stolu. Pot ze mě tekl. Založil jsem si ruce, aby se mi tak netřásly.

„Trochu vody, Bjorne?“

„Jo, díky.“

Nalil vodu, sklenici přede mě postavil na stůl a z police nad psacím stolem přinesl ohmatanou bibli. Vypil jsem půl sklenice jedním douškem.

„Abychom věci trochu uvedli do souvislostí,“ řekl CC, „nejvyšší člověk na světě – Robert Pershing Wadlow – měřil roce 1940, kdy zemřel, 272 centimetrů.“

„Ale tady ten chlapík musel mít takových čtyři pět metrů, ne?“

„Ano. On je něco úplně jiného.“

„Nefil?“

„Obr.“

Biblické slovo nefil vychází hebrejštiny nebo aramejštiny. Jazykovědci se ještě pořád dohadují, jestli zkrátka a dobře znamená obr, nebo ten, kdo poráží ostatní.“

Naslinil si ukazováček a zalistoval v Knihách Mojžíšových, než našel, co hledal:

Když se lidé počali na zemi množit a rodily se jim dcery, viděli synové božští, jak půvabné jsou dcery lidské, a brali si za ženy všechny, jichž se jim zachtělo. Za oněch dnů, kdy synové božští vcházeli k dcerám lidským a ty jim rodily, vznikaly na zemi zrůdy (Nefilové, obři), ba ještě potom. To jsou ti bohatýři dávnověku, mužové pověstní.( První Mojžíšova, kapitola 6, verš 1-2 a 4.)

„Většina kultur má mýty o obrech. V Norsku máte jotny a trolly. Řekové měli titány a giganty. V hinduismu se jim říká daityové. Ve Starém zákoně čteme o bášanském králi Ógovi – poslednímu z Refájců, z rodu příbuzného obrům. Podle tradice přežil Óg potopu tím, že se zachytil Noemovy archy. Dařilo se mu dobře – měl se dožít téměř tisíc let. V Páté knize Mojžíšově se o králi Ógovi dočteme:

Hle, jeho lože, lože železné, je v Rabě Amónovců. Je dlouhé devět loket a široké čtyři lokte, měřeno běžným loktem.( Pátá Mojžíšova, kapitola 3, verš 11.)

Jeho lože bylo čtyři a půl metru dlouhé – dost dobré, i na samotného krále.“

Zalistoval dál Starým zákonem:

Viděli jsme tam zrůdy – Anákovci totiž patří ke zrůdám – a zdálo se nám, že jsme nepatrní jako kobylky, vskutku jsme v jejich očích byli takoví.( Čtvrtá Mojžíšova, kapitola 13, verš 33.)

„Kdo byly tyhle zrůdy – ti obrové, nefilové?“ zeptal jsem se.

„Těžko říct. Každopádně žili dlouho. Pokud máme věřit mytologii, nebyli jenom obrovští, ale i prastaří. V tom měli jistou podobnost s prvními biblickými lidmi: Adamovi bylo 930, Noemu 950, Metuzalémovi 969, Jeredovi 962, Šétovi 912. Odkazy k nefilům nacházíme i v Knize Henochově, prorockém textu, který se nikdy nestal součástí Starého zákona:“

A ony počaly a porodily velké obry […] Tito pak snědli všechen majetek lidí, až je lidé nebyli s to uživit. Tak se obři obrátili proti lidem, aby je zhltali. A počali páchat zlo proti ptákům a zvířatům, plazům a rybám a pojídat vzájemně své maso a pít z něho krev.( 1. Kniha Henochova, kapitola 7, verš 2-5.)

„Šestý díl Knihy Henochovy se nazývá Kniha obrů a byl důležitou součástí podkladů proroka Maniho pro rozvinutí manicheistické víry, z níž draculsangerové přejali mnohé ze svých myšlenek. V Knize Henochově se můžeme dočíst, jak obr jménem Ogias bojoval drakem. V Talmudu se mluví o Ogiasovi jedním dechem s Gilgamešem. Vidíte, jak to všechno souvisí? V babylonské verzi Talmudu se odkazuje k témuž obrovi, zde se nazývá Ohia, otec bratrů Sihona a Oga, které najdeme rovněž v První knize Mojžíšově. Ohia byl synem Šemichazy, jednoho z padlých andělů, kteří zplodili děti s pozemskými ženami. Poměrně zajímavé je, že podle křesťanské tradice je Šemichaza táž postava jako Satan.“

„Kdo to ale byli?“ zopakoval jsem. „Odkud přišli?“

„Odpověď závisí na tom, koho se zeptáte. Podle Targumu, aramejského překladu a výkladu Starého zákona, jsou nefilové potomci padlých andělů, kterým se na Zemi se ženami narodily děti. Jiní se domnívají, že nefilové pocházejí ze židovských bohů, kteří byli uctíváni předtím, než je stvořitel Jahve smetl cesty. Podle této hypotézy byly detaily z Knih Mojžíšových odstraněny, protože tyhle informace nesloužily samotnému projektu – shromáždit lid kolem víry v jednoho všemocného boha. Podle textů nalezených archeology ve starověkém městě Ugarit v Sýrii, které mimo jiné obsahovaly seznamy tehdejších bohů, měl Bůh sedmdesát synů, kteří dohlíželi každý na svůj kmen.“

„Takže tito obrové, nefilové, byli potomky Boha?“

„Ne Boha! Satana!“

„Neříkal jste právě –“

„Staré mýty se často mísily s jinými. Nejběžnější teorie je, že nefilové jsou potomci padlých andělů, kteří je zplodili s pozemskými ženami.“

„Netušil jsem, že andělé měli rádi sex.“

„V Noemově době se mnozí andělé nechali zlákat k odvrácení se od Boha, aby mohli spát se ženami. Andělé se ženám zjevovali jako muži. Udělali se neodolatelnými. Jenže děti, které andělé s pozemskými ženami měli, byly zrůdy. Nefilové. Násilní, nadlidští, zlí obrové. Při potopě byli nefilové vyhlazeni. Jejich původci, padlí andělé, se zachránili tím, že se proměnili v duchy. Pro tyhle duchy byly ale brány nebes zavřené. Hledali tedy útočiště u Satana. Právě těmto bytostem už navždy budeme říkat démoni.“

Zazvonil mu mobil. Jako vyzváněcí melodii si stáhl slavná slova Neila Armstronga. Thaťs one small step for a man, one giant leap for mankind. Spoustu let se kverulanti dohadovali o tom, jestli Armstrong opravdu před man vyslovil neurčitý člen a – jestli na něj zapomněl, nebo jestli se zvuk ztratil při přenosu. CC poslouchal. Položil pár otázek. „Fantastické!“ zamumlal několikrát. Když sklapl telefon, rozzářila se mu tvář chlapeckým úsměvem. „Našli ještě jeden rukopis. Ležel ve stříbrné schránce v jednom z výklenků zikkuratu. Celý stoh textů psaných akkadským klínovým písmem. Nefil nám nechal ještě jednu zprávu.“

X.

Měděný svitek

(1)

Ve fantazii si ho představuju, vyprahlého a neklidného, jak mžourá do oslňujícího světla a stíní si oči předloktím. Vítr je teplý a suchý. Vysoko nad ním, proti jasné obloze téměř neviditelný, se vznáší sokol. Mladý pastevec koz Muhammad adh-Dhíb háže kámen do jeskyně, aby odtud vyhnal kozu, která zabloudila tam dolů, do tmy.

Zvuk rozbíjeného džbánu.

Možná se jmenoval úplně jinak než Muhammad adh-Dhíb. Těch příběhů je spousta.

V letech poté, co malý pastevec nevědomky rozbil džbán v jeskyni, se nalezlo mnoho dalších hliněných džbánů ukrytých v jeskyních a děrách v okolí Kumránu na Západním břehu. Ve džbánech, zapečetěných pro další generace, se ukrývalo téměř tisíc starých rukopisů. Některé na papyru, jiné na pergamenu.

Tyto dva tisíce let staré texty byly pro vědce pokladnicí. Texty na papyru a zvířecích kůžích, jež byly zapsány v průběhu staletí příslušníky židovské sekty, kteří se nazývali esejci, potvrzovaly, ale i vrhaly nové světlo na vznik Bible.

Mnohé z rukopisů pocházely ze Starého zákona. Některé svitky obsahovaly biblické komentáře a náboženská pojednání. Archeologové, teologové a další vědci si mohli přečíst napomenutí a výklady o víře, disciplíně a společenském uspořádání. Sbírky pravidel. Kopii Desatera přikázání. Válečný svitek, Válku synů světla se syny tmy. Část svitků představovaly apokryfní spisy, které nebyly zařazeny do biblického kánonu. Jedním nich byla Kniha Henochova.

Sbírka textů, na kterou Muhammed toho dne roku 1947 narazil, je celému světu známá pod zcela zvláštním jménem.

„Svitky od Mrtvého moře!“ zvolal CC.

S dlaněmi spočívajícími na stole se ke mně naklonil takovým způsobem, jako kdyby do mě chtěl celou tu starou sbírku textů nacpat pohledem.

„Dokážete si představit něco přesvědčivějšího,

Bjorne? Tisíc starých textů! Nález svitků od Mrtvého moře vzbudil pozornost sám o sobě. Světová senzace! Pro věřící i nevěřící. Pro historiky, archeology, paleografy. Ale především pro teology. Nález, který obnovil zájem o archeologii i teologii a vnesl do nich nové podněty. Navíc sbírka obsahovala něco ještě podivnějšího než staré texty na papyru a kůži. Něco podivuhodného. Slyšel jste někdy o 3Q15?“

„Zní to jako jméno robota z Hvězdných válek“

„Mezi starými pergameny a papyry, ve třetí kumránské jeskyni, leželo něco naprosto zvláštního.“

CC ze zásuvky svého psacího stolu vytáhl složku a teatrálním gestem přede mě položil fotografii.

„Dost zvláštní, jak málo lidí o 3Q15 slyšelo.“

Ta věc vypadala jako stará cínová plechovka, kterou někdo roztloukl naplacato.

„Co to má být?“ zeptal jsem se. „Staré železo?“

„Označení 3Q15 indikuje, že to byl patnáctý rukopis nalezený v jeskyni číslo tři v Kumránu. Nález byl výjimečný. Většina textů ze svitků od Mrtvého moře byla psána na papyru nebo na pergamenu. 3Q15 byl z kovu. Text byl vyražen do tenké vrstvy tepané mědi s příměsí jednoho procenta cínu.“

„Proč proboha psali na kov?“

„Protože ten text měl vydržet. Dlouho. Papyrus a pergamen vydrží stovky, možná tisíce let. Ale něco, co je napsáno na kovu, je zamýšleno na věčné časy.“

„Na věčné časy, prosím vás… Co je tam napsáno?“

„Protože byl kov stočený a zkorodoval, musel se nejdřív rozstříhat, aby ho vůbec mohli vyložit. Na rozdíl od mnohých dalších svitků není text na Měděném svitku biblického nebo náboženského charakteru. Obsahuje dlouhou řadu popisů, kde je možné najít velké množství pokladů. Dvacet šest tun zlata, šedesát pět tun stříbra. Vzácné, ukryté rukopisy. Text cennosti detailně popisuje. Jen poslouchejte –“ Odkašlal si a zpaměti odcitoval jeden odstavec:

„V ruinách Horebbahu, jenž leží údolí Akór, pod schody vedoucími na východ, zhruba čtyřicet stop: leží truhla stříbra, jež váží sedmnáct talentů. (Měrná jednotka talent mohla variovat od dvaceti do šedesáti kilogramů, v závislosti na tom, co se vážilo.)

Pak následují tři řecká písmena, KEN, které jsou pro vědce stále záhadou. Text pokračuje:

V pohřební komoře ve třetí části z kamene leží sto zlatých prutů. Devět set talentů je ukryto naproti hornímu otvoru, u dna veliké nádrže na dvoře mezi sloupořadím.“( Přeloženo z anglické verze hebrejského originálu.)

„Našly se některé těchhle pokladů?“

„Někdo se domnívá, že všechny ty poklady jsou vymyšlené – že celý Měděný svitek je jeden velký dobrodružný román. Vědci se pořád ještě neshodli na tom, jestli je Měděný svítek mapou pokladu, nebo čirým výmyslem. Proč by ale, pro všechno na světě, vtipálkové ve starověku věnovali tolik času, sil a prostředků na nějaké srandičky? Nejdřív museli vyrobit kov, vyválcovat ho do tenkých plátů a potom do něj vyrazit, milimetr po milimetru, text čítající 1500 slov. Jenom aby poškádlili budoucí archeology?“

„Tu radost jim dopřeju.“

„Jeden detail Měděného svitku odborníky, zvláště lingvisty a paleografy, mate. Totiž nízká úroveň jazyka a pravopisu. Jazykovědci napočítali přes třicet pravopisných chyb. Proč? Písaři v té době byli ti nejučenější ve společnosti. Někdo se domnívá, že byl text opsán zahraničním písařem, který neovládal jazyk. Nebo se to možná dělo ve spěchu, krátce před vypuknutím židovsko-římské války v roce 66. Později se spekulovalo, že Měděný svitek vlastně ukazuje cestu k mimořádným náboženským pokladům Prvního a Druhého chrámu v Jeruzalémě. A v tom případě nemluvíme o zlatu, stříbru, drahých kamenech a výjimečných rukopisech, ale o věcech, jako je Archa úmluvy a kamenné desky s Deseti přikázáními. Nikdo ale nepochopil, co byl Měděný svitek ve skutečnosti. Ani archeologové. Ani historici. Ani teologové. Ani paleografové. Pochopili to ale mojí předchůdci projektu Lucifer.“

„A co byl – ve skutečnosti?“

„Mezi popisy všech těch pokladů narazili na něco úplně jiného. Na skrytou šifru. Kód.“

(2)

„Měděný svitek 3Q15 byl nalezen roce 1952,“ řekl CC, „ale teprve v šedesátých letech vznikly oficiální překlady. Faktem ovšem je, že naši lidé – američtí a izraelští archeologové, lingvisté, paleografové a další experti – vypracovali předběžný překlad už tentýž rok. Podstatný bod je, že se jim podařilo rozluštit kód.“

„Jak ta zpráva zněla?“

„Měděný svitek podával soupis šedesáti podzemních úkrytů, na různých místech země, která se dnes nazývá Izrael, kde byly ukryty tuny zlatých a stříbrných pokladů. Tajný kód ale odhalil něco úplně jiného, a to, kde se má hledat svitek m z bronzu. Esejci vyrobili Měděný svitek, aby zakamuflovali šifrované informace o uložení Bronzového svitku.“

„Který jste vypátrali?“

„Ano.“

„A co obsahoval?“

CC zvolnil tempo řeči: „Obsahoval ještě jeden odkaz. K jiné jeskyni. Za falešnou kamennou stěnou v jedné jeskyni v Kumránu ukryli esejci Stříbrný svitek. A aby toho nebylo málo: Stříbrný svitek obsahoval znak trikvetry a rytinu páva Meleka Tause. Už chápete, jak nacházíme souvislosti tam, kde ostatní vidí jenom chaos?“

(3)

„Víte, Bjorne, že o Bronzovém ani Stříbrném svitku neproběhla žádná veřejná diskuse? O jejich existenci ví méně než sto lidí. Teď jste jedním nich.“

Všechny tyhle rukopisy a kovové svitky už mě začínaly mást. „Jaké informace obsahoval Stříbrný svitek?“ zeptal jsem se. „Ještě jeden kód? Nový návod?“

„Stříbrný svitek je epicko-mytologické vyprávění. Jeho jazyk, akkadština, je ovšem pokulhávající a rozpačitý. A to mělo svoje vysvětlení. Ten, kdo psal text na Stříbrném svitku, měl jiný mateřský jazyk než místní Babyloňané. Opatrně řečeno. S obtížemi se naučil jazyk ve své nové domovině. Chtěl, aby to, co napsal, bylo čteno, a aby tomu bylo rozuměno, za tisíce let. Právě na základě Stříbrného svitku byla naše skupina – The Lucifer Project – roce 1952 založena.“

V Collinsově úsměvu se skrývalo něco šibalského. Pochopil jsem, že jsme se konečně přiblížili k jádru a řešení záhad kolem Luciferova evangelia.

„Stříbrný svitek rozpoutal neobvyklou aktivitu,“ pokračoval. „Vznikla řada komisí – mnohé nich ani netušily, proč existovaly. Byly založeny, aby vyřešily jednoduchý úkol, ale aniž by tušily proč. Jedna obzvlášť známá jednotka, jež byla založena jako přímý následek objevení Stříbrného svitku, je dodnes oblíbeným terčem konspiračních teoretiků po celém světě. Jednotka přímo podléhala projektu Lucifer. O tom její členové ale nic nevěděli. Domnívali se, že podávají zprávy ministrovi obrany. Ale ani on netušil, o co se ve skutečnosti jednalo. Navenek byl projekt zaštítěn poměrně neochotnou a nechápavou americkou vzdušnou obranou. Její členové nemohli pochopit, proč mají vést právě tuhle dost kuriózní část výzkumu. Vědět to ale ani nepotřebovali. Všechny tyhle podskupiny měly jediný úkol – shromáždit pro nás informace.“

„V roce 1952? Mluvíme tu o tom, o čem si myslím, že mluvíme?“

„Co máte na mysli, Bjorne?“

„Projekt Blue Book?“

„Ano,“ řekl CC uhlazeně a prohlížel si svoje dokonalé nehty.

„Mluvíme o tomtéž? O výzkumu pravděpodobnosti výskytu UFO, který prováděly americké letecké síly?“

CC nechal svoje nehty být a vzhlédl na mě.

„Projekt Blue Book analyzoval 12 618 hlášení o výskytu UFO. Letadla. Meteorologické balony. Kulové blesky. Meteorologické fenomény. Oficiálně byl projekt založen, aby zkoumal všechna pozorováni neidentifikovatelných létajících objektů, které byly v té době hlášeny. Komise Blue Book měla, nadále oficiálně, zkoumat, jestli tato UFO mohou pro USA nějakým způsobem představovat hrozbu. Byla to ale jenom fasáda, výmluva. Přísně tajné pozadí celého projektu totiž představoval nález Stříbrného svitku.“

Řím, květen 1970

Je konec.

Už nemůžu.

Nemůžu dýchat.

Lo-Lo je potichu. To mě děsí. Proč je Lo-Lo tak potichu?

Lo-Lo? řeknu.

Ššš, zašeptá Lo-Lo. Vezme mě za ruku. Opatrně ji sevře.

Nemám sílu stisk opětovat.

Lo-Lo, umřu?

Neodpovídá, drží mě za ruku.

Lo-Lo?

Drahoušku, šeptá Lo-Lo a hladí mě po čele, musíš být silná. Kvůli mamince. Kvůli tatínkovi. Kvůli mně.

Jsem unavená.

Teď nespi.

Jsem tak unavená.

XI.

Ouah

Al-Hilla

1. září 2009

„Stříbrný svitek,“ řekl CC „byl napsán tady Mezopotámii, v Babylonu, před více než 4500 lety.“

Zvenku hučely zvuky staveniště: buldozery, bušení, výkřiky, helikoptéry, které s klapáním přilétaly a odlétaly.

Řekl jsem: „Vysvětlete mi, jak může mytologický text vyústit v to, že o 4500 let později dojde založení projektů Blue Book a Lucifer?“

CC sepjal dlaně a pak pokračoval:

„Řekněme nejprve, že existují nápadné podobnosti mezi starými sumerskými a babylonskými mýty a rašícím židovstvím. V Knihách Mojžíšových nacházíme mnoho z babylonských mýtů. Vezměte si například Epos o Gilgamešovi. Takzvaná standardní verze tohoto eposu byla nalezena –“

„– archeologem Austenem Henrym Layardem v roce 1849,“ převzal jsem slovo. Pro archeology je tohle známá věc. „V ruinách knihovny krále Aššurbanipala ve starověkém městě Ninive – poblíž dnešního iráckého Mosulu – objevil tisíce hliněných tabulek se starými mýty a eposy o bozích. V eposu o Gilgamešovi se dočteme o potopě – a o jednom manželském páru, který ji přežil díky boží milosti – vykazující překvapivě mnoho podobností s biblickou potopou.“

„Nejen podobností. Hrdina eposu potkává, stejně jako ve vyprávění o rajské zahradě, lstivého hada, který ukradne zdroj věčného života nejen Gilgamešovi, králi Uruku, ale i celému lidstvu. V eposu se dočteme, jak byl Enkidu – Gilgamešův přítel – vytvořen hlíny, stejně jako Adam. Oba jsou stvořeni k obrazu svého boha. Při svém hledání věčného života potká Gilgameš muže jménem Utnapištim, jediného člověka s věčným životem. Utnapištimovi jeho bůh poradil, aby postavil archu a vzal do ní svou rodinu a po jednom exempláři od všech zvířat. Pak bůh přivolal na lidstvo potopu. Dokonce i pro vyprávění o Jobovi, kterého týrá Satan, můžeme najít původ v akkadských mýtech, v mezopotámském básnickém díle Ludlul bel nemeqi. V této básni je Jobův předchůdce vystaven identickým zkouškám.“

„I babylonské vyprávění o stvoření světa, Enúma Eliš, má nápadné podobnosti s pozdějšími náboženstvími,“ doplním. „Jak v Enúma Eliš, tak v Bibli vznikne vesmír a všechno stvoření tak, že bůh postupně stvoří nebe a zemi, světlo a tmu, vodu, moře a souš, flóru a faunu a nakonec člověka. A v obou verzích si musí bůh po stvoření odpočinout. Nic z toho ale není žádná novinka, CC. Sumerové a Babyloňané měli mnoho bohů a mýtů, jejichž ozvěny nacházíme v pozdějších náboženstvích.“

„Vtipné, že se zmiňujete o Enúma Eliš.“ Ze složky vytáhl arch, který posunul přede mě:

Když nebes sestupovat budete

k shromáždění poradnímu,

zde všichni naleznete nocleh svůj.

I nazvu ho jménem Babylón, obydlí velkých bohů.43

„Starozákonní chápání Země, nebes a moří,“ řekl CC, „má mnoho společného s Enúma Eliš. Striktně vzato není Enúma Eliš mýtus o stvoření světa, ale literární pokus vyzvednout boha Marduka nad ostatní mezopotámské bohy.“

„Jasná paralela ke Knihám Mojžíšovým, které byly započaty o dvě tři století později. Ale tam, kde Enúma Eliš zdůrazňuje boha Marduka jako nejdůležitějšího boha, jdou Knihy Mojžíšovy ještě dál a z Boha dělají jediného pravého boha. Ne nejdůležitějšího – jediného! Všemocného!“

„Verze na Layardových hliněných tabulkách se datuje do doby kolem roku 700 před Kristem, jiné verze jsou o 500-700 let starší. Tato mytologie tudíž pochází ze stejného období jako židovská. Jak náhodné jsou tyhle podobnosti? Bůh Adapa, z něhož se později stal známější Oannes, dal lidstvu dar moudrosti. Naučil lidi, jak vytvořit civilizaci. A Marduk? Vládl padesáti velkým sumerským bohům, jejichž funkce – jako třeba dohlížet na města – nápadně připomíná úkoly křesťanských světců.“

Byl jsem už netrpělivý, chtěl jsem pochopit, kam CC míří.

„Nemyslíte si, že by ta nápadná podobnost mezi mýty a světovými náboženstvími měla vysvětlit zájem o Luciferovo evangelium a Stříbrný svitek?“

„Řešení je ještě očividnější.“ CC se na mě podíval

–

43 Enúma Eliš, pátá tabulka, řádky 127-129 klínového písma.

a hlavu naklonil tázavě na stranu, jako kdybych já – amatér, pohan – měl mít vysvětlení. „A vysvětlení souvisí s osobou, která napsala Stříbrný svitek.“

„A kdo napsal Stříbrný svitek?“

„Byl to cizinec. Přišel do Mezopotámie před více než pěti tisíci lety. Přišel společně se skupinou krajanů. Bylo jich kolem dvou set. Byli jiní. A byli přijati jako bohové.“

„Že by přicestovali nefilové?“ zažertoval jsem.

„Protože byli tak velcí, položili základ pro budoucí mytologické ztvárnění nefílů.“

„Ten, kdo napsal Stříbrný svitek – to jeho kostru jsme našli?“

„Tak to je.“

„A kdo to byl?“

„Jmenoval se Ouah a přišel vesmíru.“

Řím, květen 1970

Tam vysoko, na konci tunelu, svítí světlo tak silně, že se do něj nedokážu dívat.

Lo-Lo, zašeptám, ale možná si to jen myslím uvnitř, co je to za světlo?

Jaké světlo, ptá se Lo-Lo.

To silné světlo.

Drahoušku, ležíš v temné rakvi a máš zavřené oči.

Ty to světlo nevidíš?

Ne.

Nevidíš ani ty anděly?

XII.

Pochyby

Al-Hilla

1. září 2009

Když vás šílenství obstoupí ze všech stran, existuje mnoho míst, kam se schovat. Někdo se ukryje za smích. Někdo uteče do bezpečného přístavu odmítání a popření. Někteří z nás si zacpou uši a tak nahlas, jak jen dovedou, křičí LALALALALALALA, aby přehlušili to, co nechtějí slyšet. Tak jsme stvořeni, každopádně někteří. Takoví jako já. Tak se vyhýbáme tomu, o čem nechceme nic vědět. Zíral jsem na Carla Collinse, abych našel nějaké znamení, drobný náznak, že si ze mě dělá legraci. Jenže on se náhle nerozesmál. Rty se mu nechvěly potlačovaným smíchem. Oči na mě škádlivě nepomrkávaly. Jeho pohled byl absolutně bez výrazu. Čekal, až se ve mně jeho slova usadí, jedno po druhém, a otřesou mým vědomím.

Jmenoval se Ouah a přišel z vesmíru.

Jsem racionálně uvažující člověk. Cítil jsem, jak začínám být rozčílený. Vystrašený. Nechápal jsem proč. Bylo to proto, že jedna část mě, malinký kousek, který jsem neměl plně pod kontrolou, skutečně zvažoval pravděpodobnost, že Collinsovo tvrzení je pravdivé?

Jmenoval se Ouah a přisel z vesmíru.

Když jsem byl malý a gang krvežíznivých piraní které vystupovaly pod klamavým názvem spolužáci, na mě na školním dvoře zle dotíral, pokřikoval na mě bílá huba a červenoočko a pokoušel se mě propíchnout ostrými pohledy a čerstvě nabroušenými tužkami, utíkal jsem se většinou schovat k paní Ulrichsenové, milé a rozložité učitelce rodinné výchovy, která mívala na starosti dozor o přestávkách. V skrytu jejího impozantního gravitačního pole a neméně impozantního poprsí jsem se před hejnem Pygocentrus piraya, které po mě lapaly a doufaly, že ukořistí aspoň sousto, cítil v bezpečí. O mnoho let později, když jsem jako obvykle jedl oběd o samotě ve své kanceláři, jsem listoval novinami a narazil na článek o paní Ulrichsenové. Vzpomínám si, že jsem zůstal sedět s pusou pootevřenou a že mi ruka s krajícem chleba klesla dolů. Patnáct let, stálo tam, byla paní Ulrichsenová šikanována svými kolegy. Teď zažalovala celý školský systém.

Metody jejích kolegů byly samozřejmě mnohem subtilnější než ty, které používali moji spolužáci, ale výsledek byl stejný. Paní Ulrichsenová byla, stejně jako já, psanec. Ten, kdo mezi ostatní nepatří. Častovali ji mlčením, pohledy, odmítavě ukazovali záda a adresovali jí chladné průpovídky. Paní Ulrichsenová hledala útočiště v samotě přeplněného školního dvora. Se svou matrónovitou plností se kolébala po své stálé trase – od fontánky na pití, dolů k přístřešku pro případ špatného počasí, pak nahoru ke sloupu osvětlení – a na své pomalé pouti zachraňovala zoufalce jako já z nenasytného hněvu stáda. Nikdy mě nenapadlo, že byla sama obětí. Na paní Ulrichsenovou myslím vždycky, když něco není úplně tak, jak se zdá, když tuším něco nevyřčeného, něco, co leží a vibruje mezi řádky.

Jmenoval se Ouah a přišel z vesmíru.

Už od okamžiku, kdy jsem Luciferovo evangelium uviděl poprvé, a během celého toho dlouhého a zmateného honu za vyřešením záhady, jsem tušil přítomnost něčeho jiného, něčeho úplně jiného, něčeho, co jsem nemohl pochopit.

Něčeho jako Ouah…

Současně bylo Collinsovo vysvětlení jako úder pěstí přímo na bránici. Takový, co vám vyrazí dech. Jako brutální zpráva od doktora, že trpíte smrtelnou chorobou. Nechcete to slyšet, chcete vrátit čas.

Ouah z vesmíru…

Myslel jsem na paní Ulrichsenovou. Svým způsobem utíkala na školní dvůr.

Já sám jsem neměl kam utéct.

Řím, květen 1970

Jeli kolem několikasetmetrové polorozbořené zdi, jen částečně zakrývající výhled na vinici, která kdysi dávno musela patřit nějakému velkohospodářství nebo klášteru, ale kterou teď obhospodařoval sedlák jedné ze sousedních farem. Tu a tam byla zeď pobořená jako válečné ruiny. Plevel, mimóza a břečťan vyrůstaly z příkopu u klášterní zdi, kde po sobě lidé za ta léta zanechali rezavé sudy, pneumatiky od traktorů, velké plastové kanystry, dřevěné palety, autobaterie, plechovky od petroleje, letité skříně od starých rádií, demižony a prasklé vany. Auto zvířilo oblak prachu, který poprášil porost podél venkovské štěrkové cesty. Traktor s návěsem byl odstavený daleko na poli. Proletělo nad nimi hejno špačků. Brzo přijde déšť, pomyslel si Giovanni. Když řidič zabrzdil, aby se vyhnul díře na cestě, trhlo to dopředu. Za zdí, mezi pár stromy, zahlédl věž kostela.

„Toto,“ řekl velmistr, „je klášter Santa Vergine Maria.“

Giovanni si vzpomněl na olivovníkový háj, kde jako kluk pár týdnů na podzim pracoval Ještě pořád si dokázal vybavit všechny pachy. Vůni zralých oliv a suché země, listů a hmyzu. Po nějakém čase začal na ty staré stromy pohlížet s hlubokým respektem. Kůra byla zbrázděná drápy staletí. Ty stromy mu podivuhodným způsobem připomínaly jeho prarodiče. Za sedmdesát let změnil čas jejich obličeje v křehké mapy rozpadu. Ve stínu pod olivovníky malý Giovanni poprvé přemýšlel nad během času. Čas, napadlo ho už tenkrát, není linie, podél níž by utíkal život. Hodiny čas neměří, pomyslel si Giovanni, ale dělí ho na malé kousky a dělají v něm pořádek.

Zabočili na klášterní dvůr. Železná brána podlehla zubu času už před mnoha lety. Uprostřed prostranství stála vyschlá fontána. Veselý cherubínek, který ji měl plnit vodou, byl pokrytý patinou a ptačím trusem. Giovanni si v krátkém záblesku představil dvůr, jak musel vypadat kdysi. Viděl mnichy, jak spěchají na nešpory, viděl vrkající holuby, viděl proud vody ve fontáně.

Mercedes zastavil u schodiště před vchodem.

„Tak jsme tady,“ řekl velmistr.

Chvilku tiše seděli, jako kdyby se nikdo neodvážil auto opustit.

„Půjdeme?“

Vyšli z auta a vstoupili do zříceniny kláštera.

XIII.

Neznámo

Al-Hilla

1. září 2009

„Ouah?“

Pokusil jsem se jméno vyslovit stejně jako CC.

CC se na mě díval laskavým pohledem otce shlížejícího na svého ztraceného syna. S hlubokou účastí.

Přijetí takové absurdity otřese vším, na čem jste založili svůj život. Nikdo nás z nepočítá s nepředstavitelnými a neznámými věcmi.

„Ouah z vesmíru?“

Můj hlas vyzradil, jak se cítím.

CC popošel ke kuchyňské lince a nalil mi ještě jednu sklenicí vody. Beze slova mi ji podal. Lačně jsem pil.

„Vy si možná myslíte, že nerozumím vaší reakci, že?“ řekl. „Naopak, já ji chápu.“

Odložil jsem sklenici a osušil si ústa.

„Když jsem o tom slyšel poprvé, opustil jsem ve vzteku místnost. Byl jsem přesvědčený, že si ze mě kolegové dělají blázny.“

Pořád ještě jsem nevěděl, co bych měl říct.

„Celé naše nazírání na svět je založeno na předpokladu, že my pozemšťané jsme ve vesmíru sami. Že jsme výjimeční. Boží stvoření.“ Udělal malou pauzu. „Poměrně arogantní představa, jestli můžu říct svoje upřímné přesvědčení. Jenom v Mléčné dráze se nachází sto tisíc milionů hvězd. Mléčná dráha je jenom jednou z mnoha bilionů galaxií. A my jsme tak naivně samolibí a namlouváme si, že jsme v tomhle nepředstavitelně velkém vesmíru sami?“

Neřekl jsem nic, jen jsem potřásl hlavou. Pokoušel jsem se vynásobit sto tisíc milionů hvězd mnoha biliony galaxií, ale byla z toho jenom spousta nul.

„To, že se něco jeví jako nepochopitelné,“ řek CC, „znamená pouze to, že náš mozek má potíže to pochopit. Jak pravděpodobné by bylo pro římského vojáka nebo pro sedláka z osmnáctého století představit si člověka na Měsíci? V přímém přenosu vysílaném po celém světě? Pochopil by člověk doby kamenné koncept mobilního telefonu? Dokázal by si farizej v Ježíšově době představit počítač nebo atomovou bombu? Žili v jiné době, myslíte si možná. I my žijeme v jiné době. Stejně jako pračlověk jsme i my uvězněni v omezené představivosti své vlastní doby.“

Dopil jsem zbytek vody a CC pokračoval:

„My lidé se velice snadno dopouštíme jedné chyby, a to, že všechno hodnotíme podle svých současných znalostí a zkušeností. Domníváme se, že jsme konečná stanice vývoje. Jen stěží si dokážeme představit technologii, která by nevycházela toho, co sami chápeme. Vy a já, Bjorne, jsme jako dva pralidi, kteří se mají vyznat v záhadách kvantové fyziky.“

„Můžu přijmout, že existuje život na jiných planetách. Navštívil ale někdo Zemi?“

„No právě! Problém je ve vzdálenostech. Vesmír je nepředstavitelně velký. Hvězda Proxima Centauri od nás leží dobré čtyři světelné roky, Tau Ceti dvanáct A to jsou ty nejbližší.“

„Tak jak se sem dostali?“

„Nenašli jsme jejich vesmírnou loď. Takže můžeme jenom hádat. Náš problém je, že jsme příliš primitivní. V porovnání Ouahem jsou naši nejpřednější astronomové a fyzikové jako polonazí pralesní lovci, kteří se snaží porozumět laserové zbrani. I naše technologie budoucnosti jako jaderný pulzní pohon, fúzní rakety nebo laserem poháněná světelná loď jsou už zastaralé. Nejde to dost rychle. Musíme myslet jinak. Mluvíme o pojmech jako tachyon – který přísně vzato neexistuje – tachyonové pole a tachyokondenzace. Superstruny. Bosonová teorie strun. Teorie kvantových polí. Kalibrační invariace.“

„Ehm…“

„Nebudu se to ani pokoušet vysvětlovat, Bjorne. Tady se pohybujeme v oblastech, které jsou abstraktní i pro samotné fyziky. Zdravý rozum do kvantové fyziky nepatří. Abychom mohli cestovat mezi hvězdami, potřebujeme nový kosmologický model. Musíme se osvobodit od omezení, která leží v čase, prostoru, rychlosti a přírodních zákonech, tak jak je známe.“

„Já se nedokážu osvobodit vůbec od ničeho.“

„Musíme myslet jinak. Musíme najít zkratky. Mezi dimenzemi. Červí díry, které propojují čas a prostor. Tunely mezi mnohovesmíry. Fyzikové se domnívají, že by vedle toho našeho mohly existovat paralelní vesmíry. Všechny byly stvořeny při Velkém třesku před čtrnácti miliardami let. Všochny se vyvíjely paralelně vedle sebe. A v každém z těchhle vesmírů existuje vaše a moje ozvěna.“

Odesílatel: Primus Pilus Odesláno: 1.9. 2009 20.55

Adresát: Legatus Legionis

Kopie: Velmistr

Předmět: Hlášeni: Šifra: S/MIME PKCS7

al-Hilla/Babylon-II

Domine!

Pokorně děkuji za udělení řádu a spasení v Luciferově jménu. Po mnoho let jsem svůj život zasvětil bratrstvu. Sanctus bellum pro mě vždy představovala nejčestnější řádový úkol. Samozřejmě, Domine, jsem řádu plně k dispozici!

Primus Pilus: Bratr Rat

XIV.

Cizinci

Al-Hilla

1. září 2009

(1)

CC si došel do ledničky pro pivo. Tázavě se na mě podíval – dal bych si plechovku budvaru? Zavrtěl jsem hlavou. Už tak mi v hlavě hučelo.

„Jestli Zemi navštívili mimozemšťané,“ řekl jsem, „musí o tom existovat nějaké důkazy.“

„Myslíte – něco víc než Ouah?“

„Něco tu po sobě museli zanechat, ne?“

Otevřel plechovku a ta vypěnila. S lehkým smíchem řekl:

„Mnozí přišli s o dost méně uvěřitelnými příběhy o návštěvách prehistorických astronautů na Zemi, víte? Immanuel Velikovskij sledoval biblické příběhy a mýty nazpět ke konfliktu mezi Zemí, Venuší a Marsem v prehistorických dobách. Zacharija Sitčin tvrdil, že se v naší sluneční soustavě nachází neznámá planeta, Nibiru, kde žije vyspělá civilizace, která navštěvuje Zemi vždy, když je planeta dostatečně blízko. David Icke prohlašuje, že Země je řízena Babylonským bratrstvem – rasou lidem podobných plazů vedených královnou Alžbětou II., Georgem W. Bushem a Krisem Kristoffersonem.“

„Myslím, že bych mohl být jedním nich. Obvykle se po ránu jako plaz cítím.“

„Nejznámějším astroarcheologem ze všech je Švýcar Erich von Daniken. V jedné knize za druhou se snaží dokázat, že Země byla ve starověku navštívena mimozemskými bytostmi – a že svět je plný archeologických důkazů. Problémem je, že mimozemšťané tady čtyři pět tisíc let nebyli. Abychom po nich našli nějakou stopu, musíme hledat podobnosti mezi mýty a náboženstvími. Právě v náboženské tradici žijí svědectví o tajemných nebeských bozích dál.“

„Jako alegorie?“

„Ano. Mýty. Podobenství. Vidění. Zjevení. Dokonce i v Bibli najdete popis kosmické lodi, která přistála nadšenému prorokovi, který se domníval, že prožívá náboženské vidění, přímo před očima.“

Posunul mi přes stůl hustě popsaný papír.

„Ve Starém zákoně najdete u Ezechiela toto zjevení. Udělejte následující experiment! Čtěte ten text moderníma očima. Pak zjistíte, že Ezechiel popisuje astronauty s cizokrajným vybavením a plameny a řev brzdných motorů přistávacího modulu. Všimněte si narážek na kov, sklo, mechaniku, elektroniku a elektrické výboje.“

Viděl jsem, jak se přihnal bouřlivý vítr od severu, veliké mračno a šlehající oheň; okolo něho byla zář a uprostřed ohně jakýsi třpyt oslnivého vzácného kovu. Uprostřed něho bylo cosi podobného čtyřem bytostem. Svým vzhledem se ty bytosti podobaly hořícímu řeřavému uhlí. Vypadaly jako pochodně a oheň procházel mezi bytostmi a zářil, totiž z toho ohně šlehal blesk. A ty bytosti pobíhaly sem a tam, takže vypadaly jako blýskavice. Když jsem na ty bytosti hleděl, hle, na zemi u těch bytostí, před každou z těch čtyř, bylo po jednom kole. Vzhled a vybavení kol bylo toto: třpytila se jako chrysolit a všechna čtyři se sobě podobala; jejich vzhled a vybavení se jevilo tak, jako by bylo kolo uvnitř kola.

Když se bytosti pohybovaly, pohybovala se nimi i kola, a když se bytosti vznášely nad zemí, vznášela se i kola.

Nad hlavami bytostí bylo cosi podobného klenbě jako třpyt oslňujícího křišťálu rozpjatého nahoře nad jejich hlavami. Pod tou klenbou pak byla jejich křídla vtažena jedno k druhému; každá bytost měla dvě křídla, jimiž přikrývala své tělo. I slyšel jsem zvuk jejich křídel jako zvuk mnohých vod, jako hlas Všemocného, když se pohybovaly; bylo to jako hřmění, jako zvuk válečného tábora; když stály, svěsily křídla.

A nahoře nad klenbou, kterou měly nad hlavou, bylo cosi, co vypadalo jako safírový kámen podoby trůnu, a na té podobě trůnu, nahoře na něm, bylo cosi, co vypadalo jako člověk. I viděl jsem, jako by se třpytil oslnivý vzácný kov; vypadalo to jako oheň uvnitř i okolo; směrem od toho, co vypadalo jako bedra, nahoru a směrem od toho dolů jsem viděl, co vypadalo jako oheň, šířící záři dokola. (Ezechiel, kapitola 1, verš 4-27 (mírně kráceno))

„Jak to máme vykládat?“ zeptal se CC. „Jako náboženské vidění, extatickou snovou vizi? Jako božské zjevení? Nebo jako popis příjezdu přistávacího modulu vyslaného mateřské lodi na oběžné dráze kolem Země? Ve skutečnosti v mytologii existuje celá řada podobných popisů. Ezechiel nebyl jediný, kdo se setkal s mimozemskými astronauty. V Eposu o Gilgamešovi je Enkidu nesen přes Zemi na orlích křídlech. Také Henoch byl s vesmírnou lodí ve vzduchu. V Knize Henochově popisuje svoje setkání astronauty, o nichž se domníval, že jsou to andělé, a zanechává v historii popis Země viděné ze vzduchu.“

(2)

„Ti, kteří věří na paleokontakt – návštěvu vesmíru ve starověku – odkazují ke všemu od jeskynních maleb bytostí podobných astronautům až po dokonalost pyramid,“ pokračoval CC. „Přinejlepším můžeme mluvit o indiciích. V mnoha případech se jedná o dost benevolentní výklady. Zpravidla jde o nedorozumění.“

„Jaké indicie?“

„Však víte, Stonehenge. Pyramidy v Gíze. Obrazce na planině Nazca Peru. Mayská matematika. Čínská astronomie. Bagdádská baterie. Mechanismus z Antikythéry, téměř dva tisíce let staré mechanické zařízení, které se pokládá za první analogový počítač na světě. Seznam je dlouhý, velmi dlouhý. Ale pořád jde jenom o výklady. Nikdo nedokázal indicie vztáhnout k něčemu konkrétnímu. Až dosud. V našem případě ale neoperujeme výklady. My máme důkazy! My máme objekty, které prokazatelně nejsou pozemského původu. A teď jsme našli, to mě podržte, ještě kostru.“

Zhluboka jsem se nadechl a pomalu vzduch vypouštěl z plic ven.

„Rozumím vaší skepsi, Bjorne. Já ale vím, že Ouah přišel z jiné planety. Nejsem žádný fanatik. Dokonce nemám ani rád sci-fi. Nikdy jsem se nedíval na Star Trek, Babylon 5, Akta X nebo jak se všechny tyhle seriály jmenují. Říkám vám to proto, že vím. Protože znám celou historii. Prehistorii, chcete-li.“

(3)

CC si dal pár loků piva a pak se zase usadil za stůl:

„Pojďme se vrátit k nálezu svitků od Mrtvého moře v roce 1947 a Stříbrného svitku v roce 1952. Stříbrný svitek převyprávěl jinými slovy příběh astronauta z cizí planety. Text byl podepsán někým, kdo si říkal Ouah. Ve Stříbrném svitku Ouah vypráví, odkud přišli a co je tady na Zemi čekalo. Jeho formulace – zabarvené symbolikou a slovní zásobou kněží, kteří ho jazyku učili – vyústily v řadu dvojznačností. Ti, kteří měli možnost v minulosti číst a vykládat Stříbrný svitek, nečetli vyprávění coby slova mimozemského astronauta. Četli ho jako příběh o padlém andělovi. Položili rovnítko mezi Ouaha a Satana. To by nebylo tak zvláštní. Ve Stříbrném svitku popisuje Ouah sám sebe a své astronauty střídavě jako my, co jsme žili na nebesích a my, co jsme byli z nebes vypovězeni. Pravděpodobně jde o dost kostrbatý způsob, jak zformulovat, že byli ze své domovské planety vysláni, aby splnili úkol. Formulace jako my s křídly, kteří jsme spadli z nebes je typická. Nejasná, špatně formulovaná. Když Ouah používal pojem křídla, myslel na létání – tedy vesmírnou loď. Jenže ti, kdo formulaci četli, rozuměli doslovně. Andělé, kteří spadli nebes. Text nebyl nijak zvlášť dobře napsán. Byl mizerně zformulovaný. Jako kdyby ho psalo dítě. Nebo někdo, kdo se právě naučil jazyk, aniž by úplně ovládal jeho syntax a složitější gramatické jevy. Což byl tento případ. Ouah se naučil jazyk. Akkadštinu. Akkadština měla komplikovanou gramatiku. Dokážete si představit problémy, kdybyste se měl učit jazyk na cizí planetě? Fonetika. Znaky.Gramatika. Pravopis.

„Mně dělá problémy i němčina.“

„Sám o sobě říká, že přišel z nebeského moře. Myslel vesmír. Text je plný podobných dvojznačností a podivných formulací. Proto ho lze číst mnoha způsoby. Rovněž jako náboženské proroctví čili apokalypsu. Stejně jako se třeba Nostradamovo proroctví dá číst na sto různých způsobů. Text byl přes to přese všechno napsán bytostí, která byla zvyklá vyjadřovat se úplně jiným způsobem než my lidé. Když o sobě Ouah říká, že je nebeský bůh, který spadl jako hořící hvězda z nebe, nemůžeme ho brát doslovně. Vypůjčil si obrazný slovník kněží, kteří ho učili jazyk a uctívali ho jako boha. Ve skutečnosti to, že mu jazyk dělal potíže, dělá Ouaha lidštějším – pokud tedy můžeme použít takový výraz. Není nijak zvláštní, že si přivlastnil kněžské alegorické formulace.“

„Neuvěřitelné…“

„Pozoruhodné vyprávění,“ pokračoval CC. „Ouah popisuje skupinu dvou set astronautů – andělů – kteří odcestovali ze své domovské planety a kteří skončili tady na Zemi, Přestože měli mnoho lidských znaků – tělo na bázi uhlíku se dvěma nohama a dvěma rukama, hlavou s očima, nosem a ústy – byli geneticky jiní než my lidé. Byli dvakrát tak velcí. Žili mnohem déle. My lidé máme biologii s potenciální délkou života 100-120 let. Ouahovi druzi se mohli dožívat několika tisíc let.“

„Jak je to možné?“

„Až najdeme odpověď na tuhle otázku, dokážeme možná vyvinout metody, jak prodloužit vlastní život.“

„Nějakou teorii ale přece máte, ne?“

„Biologové musí najít vysvětlení Ouahově DNA.

Teorii samozřejmě máme. Samoopravující se DNA. Přítomnost nějakého úplně jiného typu enzymů, antioxidantů a volných kyslíkových radikálů. Něco, co ovlivňuje látkovou výměnu, snižuje pulz, ale udržuje nutný krevní průtok v srdci a mozku. Sebeobnovující se mitochondrie. Něco, co funguje na biologii celého organismu čistícím způsobem. A vůbec. Existuje mnoho teoretických možností, jak prodloužit život.

Ouahova rasa tak byla stvořena od přírody.“

„Představte si, že byste byl několik tisíc let starý.“

„Dokonce i jeho ostatky jsou překvapivě dobře zachovány. Něco u něho brzdí jak stárnutí, tak i rozklad. Viděl jste to na vlastní oči.“

„Abych byl upřímný, mně přišel dost strašidelný.“

„Myslím, že bychom ho měli rádi, Bjorne. Přestože byl tak velký a jiný.“

(4)

„Proč vůbec tyhle texty napsal?“

„Domníváme se, že Ouah a jeho lidé nám chtěli pomoct. Podělit se námi o své znalosti. Technologicky se Ouahova civilizace nacházela o mnoho desetitisíců let před lidmi. A brzy pochopili, že lidé byli tehdy příliš primitivní na to, aby měli nějaký užitek z věcí, které je návštěvníci mohli naučit. Znalosti, které sebou přinesli ze své planety, byly pro nás příliš složité. Přesto si Ouah přál, aby pozdější generace věděly, že tu byli. Proto se musel postarat o to, aby byl on sám a stopy vedoucí němu nalezeny, až lidstvo dosáhne určité úrovně, na které bychom byli dost zralí na to, abychom mu rozuměli a pochopili ho. Nejenže Ouah zanechal svoje ostatky tady v babylonské věži, ale postaral se i o to, aby sepsal dva texty – Stříbrný svitek a Zlatý svitek – které měly zajistit, že jeho skrýš bude nalezena a že porozumíme tomu, kdo byl – ale ne dřív, než budeme připraveni.“

„Počkat, počkat. Zlatý svitek? O tom jste mi nic neříkal.“

„Zlatý svitek je bohužel ztracen. Byl, jak naznačuje už jeho jméno, zapsán na ryzím zlatě. Na něm udává Ouah přesnou polohu babylonské věže ve formě soustavy souřadnic převedené na geometrické a matematické údaje. Ale jak víte, byly tyto informace pro jeho současníky zbytečné a stejně tak i pro lidi až do naší doby. Teprve když jsme získali přístup ke kompletnímu textu a řadě vzorců, dokázala doktorka Gordonová a její tým kódy dešifrovat a najít souřadnice babylonské věže.“

„Stříbrný svitek… Zlatý svitek… A co je tedy Luciferovo evangelium?“

„Vím, že to zní šíleně, ale Luciferovo evangelium se dá nejlépe popsat jako bezpečnostní záloha, ne v datově technologickém smyslu, samozřejmě, ale přesto. Text v levém sloupci je opisem Stříbrného svitku. Symboly a znaky v pravém sloupci jsou odpovídající opis Zlatého svitku. Luciferovo evangelium je napsáno na mimozemském materiálu, který se nerozkládá. Zvláštní bezpečnostní opatření z Ouahovy strany. V případě, že by se něco stalo s originály. Což se taky stalo.“

„Kde to všechno poschovával?“

„Stříbrný a Zlatý svitek schoval do solidních trezorů.“

„A přesto byly nalezeny?“

„Úkryty, které pro ně nechal vystavět, byly na tehdejší dobu ty nejpevnější a nejbezpečnější. A existují dodnes. Viděl jste je sám. Na vlastní oči.

„Kde? Kdy?“

„Představte si, že jste na Ouahově místě. Sedí sám, v zikkuratu v Babylonu. Den po dni, noc za nocí, a píše svůj odkaz pro budoucnost. Všichni ostatní, co přišli s ním, jsou mrtví. On je uctíván jako bůh. Je si ale vědom, jak je všechno pomíjivé. Noví vládci můžou zničit všechno, co předchůdci vystavěli. Zná lidskou náturu. Proto se pojistí. Zikkurat, ve kterém bydlí, je prakticky vzato zapečetěn před zloději. Víte sám, jak těžko jsme dveře otevřeli. Primitivní vykradači by neměli šanci. Ouah věděl, že věž, která stála nad pevným základem, se dříve nebo později zhroutí a zapečetění úkrytu ještě zesílí. Kdyby byl ale Ouah příliš dobře schován, nebyl by nikdy nalezen on ani to, co po sobě zanechal. Proto se poohlížel po skrýši někde v cizině, kam by mohl umístit vodítka, totiž Stříbrný a Zlatý svitek. Potřeboval pevnou stavbu, která by přežila tisíciletí, a potřeboval něco, co bylo tak pozoruhodné, že by to budoucí generace nikdy nepřestalo fascinovat. Tak bude lidstvo dříve nebo později schopné najít jeho úkryt, uvažoval Ouah, – a snad bude na takovém stupni vývoje civilizace, že porozumí, co má před sebou. A zbytek už určitě chápete sám.“

„Ne.“

„Tak se zamyslete. Která civilizace byla v Ouahově době nejmocnější?

„Takových 2500 let před Kristem? No… Egypt?‘

„Přesně!“

„Pyramidy v Gíze? Velká Cheopsova pyramida?“

„Naprosto správně. Velká pyramida byla pro Ouahův záměr ideální. Na vlastní pěst odcestoval do Egypta a přemluvil faraóna Cheopse – nebo Chufua, jak se nazýval egyptsky – aby vztyčil monumentální stavbu a vyvolal dojem, že je to jeho vlastní náhrobek. Pyramida nikdy nebyla žádnou hrobkou, byl to trezor. Ouahův trezor.“

„Na mocného panovníka dost velkomyslné…“

„Faraón pokládal Ouaha za boha. Pro Egypťany Ouah nebyl žádný mimozemský astronaut, pro ně to byl bůh! A kdyby Bůh zaklepal na vaše dveře a požádal vás, abyste mu s něčím pomohl, dokonce i takový pohan jako Bjorn by se radostně postavil do pozoru, aby si zajistil místo na věčné blaženosti, nebo ne? Král Cheops každopádně neváhal ani vteřinu. Vystavěl pyramidu, o kterou Ouah požádal.“

„A tam schoval Ouah svoje svitky?“

„Ouah potřeboval tři místnosti. Hlavní místnost, kterou později začali nazývat Královská pohřební komora, leží uprostřed pyramidy. Z královské chodby míří dvě šachty směrem ke gigantické trojhvezdě Zeta Orionis v pásu Orionu a hvězdě Alfa Draconis ze souhvězdí Draka, neboli hvězdě Thuban, která za starých časů fungovala jako Polárka. Máme hypotézu, že jedna ze šachet míří k Oůáhově sluneční soustavě. V královské komoře, do kamenného sarkofágu, uložil Zlatý svitek. Ležel ve schránce z akáciového dřeva pokrytého zlatem. Schránka byla uložena do sarkofágu, který obsahoval schránu přesně 130 centimetrů dlouhou a 78 centimetrů širokou a vysokou. Mimochodem, tyto rozměry jsou naprosto stejné jako rozměry Archy úmluvy, jak je uvádí Bible.“

Neříkal jsem nic.

„Stříbrný svitek byl ukryt do královniny komory.

Dodnes se egyptologové nemohou shodnout na skutečném účelu téhle místnosti, přesněji řečeno ani netuší, co jejím účelem bylo. A pak tu byla záloha, taková Ouahova paměťová karta. Luciferovo evangelium. Opis Stříbrného i Zlatého svitku. Ten byl ukryt do komory, která leží skoro třicet metrů pod zemí. Stalo se ale nepředstavitelné. Vykradačům hrobů se podařilo proniknout přes všechny četné bezpečnostní systémy, které blokovaly vstup do komor. Ouah se domníval, že posvátný status pyramid a všechen ten kámen, který skrýval vchody do komor, rukopisy před zloději ochrání. To se ale nestalo. Egyptští vykradači hrobů byli pěkně mazaní. Někdy za egyptské Střední říše byly poklady z této pyramidy uloupeny. Zlatý svitek zmizel z historie. Můžeme jen hádat, co se stalo. Vykradači hrobů, kteří nerozuměli z textu vůbec ničemu, zlato pravděpodobně rozstříhali na kousky a postupně je rozprodali. Se zbylými věcmi to dopadlo o dost lépe. Schrána z akáciového dřeva, bez zlata ovšem, se objevila u krále Šalamouna v jeho legendárním chrámu v Jeruzalémě, Totéž se stalo se Stříbrným svitkem a Luciferovým evangeliem.“

CC poodešel k oknu a podíval se na chvíli ven, než pokračoval:

„Když Římané zničili v roce 70 Druhý chrám, uloupili velkou část pokladů a posvátných předmětů. Na základě podivné dohody mezi kněžstvem a esejci byl Stříbrný svitek odklizen a ukryt v jeskyni, kde jej naši archeologové v roce 1952 objevili.“

„Ale napadlo je, že celý tenhle Stříbrný svitek může být podvrh, ne?“

„Myslíte si, že to nebyla reakce těch, kdo ho četli? Na začátku bylo cílem celého projektu dokázat, že Ouah je výplodem něčí fantazie a že Stříbrný svitek je jen prehistorický podvrh.“

„Co je přesvědčilo?“

„Ouah po sobě zanechal mimozemský materiál. Materiál na kterém je napsáno Luciferovo evangelium, například. Připomíná možná zvířecí kůži, ale je – jak zjistili i vaši přátelé na Islandu – syntetického původu. Ve schránce se Stříbrným svitkem leželo také něco organického – list – který nebyl pozemského původu. Svěží a červený. Nějakým způsobem je zakonzervován na vždycky. Biologové, chemikové i jiní tento list zkoumají už skoro šedesát let. Ještě stále neseschl.“

(5)

Zrovna jsem se chystal zeptat, jak je možné, že list nikdy neuschl, když se dveře od kanceláře rozletěly. Dick Stone zatarasil dveřní otvor.

„Máme ho!“

Za ním – ve škvíře mezi přímými liniemi obdélníku dveří a obrysem jeho těla – ležela ve tmě poušť.

„Je zatčen?“ zeptal se CC.

„Ještě ne.“ Šéf bezpečnosti za sebou zavřel dveře. „Na pokoji není. Nemůže být ale daleko. Moji lidé po něm pátrají.“

„Kdo je to?“

„Jeden těch, co ani nebyli na seznamu podezřelých,“ řekl Stone a usadil se na stůl.

„Profesor Aldo Lombardi se za něj zaručil.“

Když viděl výrazy na našich tvářích, zvedl ruce obranném gestu do vzduchu.

„Profesor je mimo podezření. Naprosto a zcela. Sám jsem s ním před pár minutami mluvil po telefonu. Je v tom nevinně. Byl stejně zděšený jako vy. Lombardi ho zaměstnal na Gregoriánské univerzitě dávno předtím, než byl sám přijat do projektu Lucifer.“

„A kdo je to?“ zopakoval CC

„Ital. Vittorio Tasso. Jeden ze sémiotiků.“

Hrklo ve mně. Vittoria Tassa jsem si pamatoval. Poprvé jsem se s ním pozdravil v kanceláři profesora Alda Lombardiho. Narazili jsme pak na sebe v tajném vatikánském archivu. Tady táboře byl jedním těch, co se nikdy nedružili – v jídelně, ve společných místnostech – a kteří s námi ostatními zřídka prohodili slovo. Při pár příležitostech jsem se s ním pokusil zapříst hovor, nikdy ale nevypadal, že by ho to zajímalo.

„Celé je to dost smutné,“ řekl Stone. „Tasso byl Lombardiho protekční chráněnec.“

„Celou dobu byl draculsangerským špionem,“ řekl CC zamyšleně. „Proto měli tak dobrý přehled. Věděli, kde jsme byli. Co jsme si mysleli. Skrze Vittoria Tassa fungoval Aldo Lombardi, nevědomě, jako draculsangerský informátor.“

„Právě ve spolupráci s italskými zpravodajskými službami procházíme jeho minulost. Podle profesora Lombardiho byl Vittorio Tasso zaměstnán na Gregoriánské univerzitě roce 1998. Tehdy už několik let, s nejlepšími referencemi, pracoval na Univerzitě v Boloni a předtím na Univerzitě v Turíně. Svůj doktorát obhájil v Cambridge.“

„Kdy se něj stal draculsanger?“ zeptal jsem se.

„Pravděpodobně jím byl celou dobu. Máme podezření, že byl takzvaná spící buňka. Podle dokladů se narodil v Brescii. Jenže jeho dokumenty – rodný list, křestní list, vysvědčení ze základní školy, pas – jsou zfalšované. Zkontrolovali jsme to podle místních matrik a škol. První stopu po Víttoriovi Tassovi v oficiálních italských registrech najdeme, až když byl přijat na univerzitu v Turíně. Svoje přijetí založil na falešných dokumentech. Na univerzitě neviděli žádný důvod, proč informace o jeho zázemí ověřovat. Přezkoumáváme, jestli původně nepřišel z Rumunska, kde mají draculsangerové své hlavní sídlo a –“

(6)

„Působivé!“

Vittorio Tasso byl malý muž – drobný, plachý – s řídkými vlasy a staromódními brýlemi, díky kterým vypadal jako stárnoucí intelektuál. Teď stál ve dveřích mezi kanceláří a východem a vypadal jako všechno jiné, jen ne intelektuál. Nikdo z nás neslyšel, že se dveře otevřely.

„Vstát! Všichni!“

Hlas měl trochu moc nosový a kvičivý na to, aby mu dodal přirozenou autoritu, která by měla vyplývat z jeho doktorátu, profesního životopisu a nabitého glocku, kterým na nás mířil.

Zvedli jsme se. Šéf bezpečnosti udělal krok stranou.

„Nehýbat se!“

„Vittorio –“ řekl CC.

„Ne! V tomto kontextu mě budete nazývat mým pravým jménem. Bratr Rat.“

„Bratře Rate…“ zopakoval CC. „Jak chcete. Předpokládám, že jste věřící draculsanger, je to tak?“

„Byl jsem vysvěcen na draculsangerského mnicha, když mi bylo třináct. Tehdy už jsem žil v klášteře Sfant sange deset let. Mnichové mě vychovali.“

„Je to, co chcete, rukopis?“

„Samozřejmě.“

„To vás musím bohužel zklamat.“

„Kde je?“

„Nemáme ho tady v táboře s sebou.“

„Nepodceňujte moji inteligenci.“

„Bratře Rate, rukopis sloužil jedinému účelu: ukázat nám, kde máme hledat babylonskou věž. Na co ho chcete vy? Proroctví, o nichž se domníváte, že je najdete v jeho třetí části, neexistují. Nenajdete tam ani slovo o Bohu, Satanovi ani o costhul. Vyložili jste si ten text špatně. Poslouchejte mě! Vy jste –“

„Kde je rukopis?“

„Na bezpečném místě. Ani vy, ani vaši řádoví bratři se němu nedostanete.“

Bratr Rat udělal krok směrem do místnosti.

„Tak to uděláme takhle. Nejdřív zastřelím Belto. Pak zastřelím šéfa bezpečnosti. Nakonec střelím vás. Do obou kolen. Nakonec do břicha. Říká se, že rána do žaludku je nejhorší a nejbolestivější způsob smrti. Dřív nebo později mi jistě svěříte, kde je.“

Obrátil pohled a zbraň ke mně.

Jsem padavka. Ze strachu z bolesti a výhledu na náhlou a brzkou smrt se mi podlomila kolena. Chytil jsem se opěradla židle, abych nepřepadl.

„Tak bude to?“ řekl bratr Rat Carlu Collinsovi.

CC řekl něco v tom smyslu, že mu samozřejmě řekne, kde se rukopis nachází – pokud na tom tolik záleží. V uších mi tak hučelo, že jsem pořádně neslyšel, co říkal. Za pár vteřin určitě omdlím. Pokud mě nestihne zastřelit.

„Tak kde je?“ zakřičel bratr Rat tak hlasitě, až mu přeskočil hlas.

Teprve teď jsem si všiml dvou červených teček, které mu tancovaly po čele. Myslel jsem, že mám vidiny.

„Kde je?“ zakřičel znovu.

„Ano, teď mě poslouchejte…“ řekl CC.

Odstřelovači, jak jsem se později dozvěděl, leželi připraveni v pohotovosti na střeše nákladního auta zaparkovaného před kanceláří. Skrz mikrofon, který na sobě měl bezpečnostní šéf, slyšeli všechno, co se uvnitř říkalo. „Věděli jsme, že mu dojde, že bude brzo odhalen, a vy budete jeho přirozený cíl,“ vysvětloval bezpečnostní šéf, když bylo po všem. „Předpokládali jsme to. Když jsem se zvedl a ustoupil stranou, bylo to proto, abych odstřelovačům umožnil volný výhled a střelnou dráhu.“

Když se ty dva červené body na lesklém čele bratra Rata navzájem našly, explodovalo nejprve okno a pak mnichova hlava. Nebyl to pěkný pohled. Ještě pořád se mi ty obrazy vrací. Ve spršce střepů jsem se vrhl k zemi. To už ale bylo po všem. To, co zbylo z bratra Rata, se koupalo v krvi, v té, která zosobňovala všechno, co považoval za svaté.

Řím, květen 1970

Světlo.

Silné, oslepujíci světlo.

A vzduch.

Vzlykám. Kašlu. Lapám po dechu.

Vzduch…

Stíním si oči předloktím. Fňukám.. Kašlu.

Odkládají víko na podlahu. Světlo se mi zařezává do očí. Zvedají mě z rakve ven. Něco ze mě tam zůstane. V té bedně. Umyjou mě. Obléknou mě. Muž s milým hlasem mi podá suchar a sklenici šťávy.

*

Silvana seděla na židli ve velkém, prázdném klášterním refektáři. Její školní taška ležela na podlaze vedle židle. Halenka se lepila k vyhublému holčíčímu tělu. Obličej byl bledý a zpocený.

Giovanni propukl pláč. „Silvano!“

Jeho hlas ji přiměl, aby zvedla hlavu. Lehký úsměv. Nezvedla se ale. Nerozběhla se mu naproti. Zůstala sedět na židli, trošku nakloněná k jedné straně.

Co to s ní udělali?

„Silvano! Holčičko!“

Tatínek…

Vidím ho proti světlu.

Tati?

Tatínek si pro mě přišel. Nebo je to někdo, kdo vypadá jako tatínek. Kdo si na sebe vzal tatínkovo tělo, kdo se na mě dívá tatínkovýma očima.

Lo-Lo je pryč. Pořád se někam ztrácí.

Silvano! říká tatínek.

*

Rozběhl se k ní a zvedl ji. Unaveně ho objala kolem krku. „Silvano, Silvano, Silvano,“ šeptal jí do vlasů, které byly mastné a mokré potem. Její kůže byla studená a lepkavá. Ostře zapáchala.

*

Zvedá mě ze židle. Jeho hlas přichází ze strašné dálky: Silvano. Silvano, Silvano…

Zkouším se usmát. Je to opravdu můj tatínek? Kde je maminka? Kde je Bella?

Voní jako tatínek.

*

„Jak je ti, miláčku můj?“

Zalapala po dechu.

„Tatínek si pro tebe přišel. Maminka na tebe čeká. Doma. Tolik se o tebe bála. Teď už bude všechno dobré.“

Přitiskla se k němu.

Slyšel její dech, drobné zářezy do vzduchu.

„Už je to pryč, broučku.“

Posadil ji na židli a svíral rukou její obličej. Panebože, co to s ní udělali? Její pohled byl vzdálený a apatický. Pohladil ji po vlhkém čele. Rozzlobeně se otočil ke skupině mužů, kteří stáli za ním.

„Co jste to s ní udělali?“

Velmistr udělal krok kupředu. „Netrpěla přesmíru, profesore Nobile.“

„Podívejte se na ni!“

„Pár na čerstvém vzduchu je všechno, co potřebuje.“

„Čerstvý vzduch?“

„Nic se jí nestalo.“

„Proboha, nemohli jste ji držet zavřenou v pokoji? V bytě? Proč – tohle?“

Velmistr pomalu rozhodil paže. Díky tomu pohybu připomínal biskupa v katedrále. „Protože tak stojí psáno.“

„Psáno? Kde?“

„Ve Svatém písmu.“

„V Bibli nestojí nic, jediné slovo!, o takovýchhle… zvěrstvech! Ani jediné slovo!“

„Existují i jiné svaté spisy než Bible, profesore Nobile. To jistě přední teolog jako vy ví.“

„Vy jste pomatení, to je to, co jste. Jste šílení! Šílení! Pane můj na nebi, copak nechápete…“

Silvana ho zatahala za rukáv u bundy.

„Člověk se musí podřídit a uctívat svoje bohy,“ řekl velmistr.

„Bohy, cože? Bohy? A kdo jsou vlastně vaši bohové?“

*

Tatínek…

Je rozzlobený. Na ty pány.

Tati, nebuď tak rozzlobený.

*

Když jeli zpátky do Říma, konečně se spustil déšť.

Silvana mu seděla na klíně. Velmistr a ti dva svalovci byli s nimi v autě. Další mercedes se dvěma muži jel za nimi. Průtrž mračen vypouštěla svoje vlnící se závoje na krajinu. Kapky deště bubnovaly do střechy a odrážely se od asfaltu. Monotónní, uspávající pohyby stěračů mu připomínaly metronom doma u učitelky klavíru, ke které chodil do svých dvanácti let. Odpolení provoz směrem k Římu řídl, ale potkávali hustý a rovnoměrný proud aut na cestě z města. Giovanni přemýšlel, kolik let si bude muset odsedět. To, že byla Silvana unesena, se snad bude počítat jako polehčující okolnost. To mu ale stejně nedávalo právo zastřelit nevinného Egypťana. Přestože ta vražda byla nehoda. Nechtěl střílet. Jenže s sebou samozřejmě neměl mít zbraň. Každopádně ne nabitou. Neúmyslné zabití, v nejlepším případě. Úmyslná vražda, pokud by mu neuvěřili. Plánovaná vražda nejhorším případě. Přece jenom našel starý revolver, nabil ho, šel k univerzitě a počkal si tam na děkana a Egypťany. Takže zas až tak neúmyslné to nebylo – ne v právnickém smyslu – přestože neměl v úmyslu střílet. Aspoň to mu přece musí uvěřit. Kolik let může očekávat? Deset? Víc? Nikdy nějak zvlášť trestní právo nesledoval. Zločinci, myslel si vždycky, si zaslouží trest. A teď se stal jedním nich. Silvana to s Lucianou zvládne. Chudák holčička. S vrahem místo otce. Dostane se přes ty strašlivé zážitky v rakvi? Upřímně doufal, že ji ten zážitek nepoškodil. Jak se podepíše na dětské mysli, když dítě násilím zavřete do rakve? Nevěděl. Tolik toho nevěděl. Musejí vyhledat profesionální pomoc. To bylo zřejmé. Nezanechal na Silvaně pobyt v rakvi trvalé následky? To ukáže jenom čas. Chudinka Silvana…

A co tomu řekne Luciana? Nádherná Luciana, která nesnesla, ani když zabíjel rybu. V krátkém a bolestném prozření si představil, jak bere Silvanu a stěhuje se pryč. Možná k Enrikovi? Ne, tak hluboko by přece nemohla klesnout. Přes to všechno. Nedokázal si ale vůbec představit, že by na něj čekala, dokud by byl ve vězení. Nikdy. Tak hluboká její láska není. Luciana byla žena, která potřebovala být opečovávána, milována, uctívána. Deset let bez mužské oddanosti… nikdy.

Samozřejmě že by byla jeho obhajoba zamítnuta. Děkan Salvatore Rossi vraždu viděl na vlastní oči. Pravděpodobně bude v případu hlavním svědkem obžaloby. Formalista Salvatore Rossi… Teoreticky by mohl ve svém bádání pokračovat ve vězení. Jestli pracuje v těsné cele, nebo v těsné kanceláři, nehraje žádnou roli. Samozřejmě že to ale není možné. Univerzita by nikdy nenechala odsouzeného vraha působit jako profesora teologie. I kdyby démonologa. Všechno je ztraceno. Teď mu to došlo. Luciana. Práce. Studium. Život. Všechno.

Když se přiblížili obchvatu, zeptal se velmistr, kam mají jet.

„Jeďte ke mně domů,“ řekl Giovanni.

„Děkujeme, to jistě. Policii přímo do náruče.“

„Můžete zaparkovat několik bloků odtud. Ukážu vám cestu.“

*

Zaparkovali čtyři pět bloků od domu, kde bydlel. Se Silvanou za ruku je Giovanni vedl jednou z paralelních ulic a úzkými bočními uličkami plnými kol, skútrů a přeplněných popelnic, které zapáchaly shnilým ovocem.

„Už brzo půjdeme domů, Silvano,“ řekl, „domů za maminkou a za Bellou.“

Silvana nereagovala. Na hlavní ulici vyšli jen pár metrů od vchodu do Giovanniho trafiky. Jako obvykle v ní bylo prázdno. Trafikant se rozzářil, když uviděl Giovanniho a Silvanu.

„Andílku!“ vykřikl nadšeně.

Silvana se slabě usmála.

„Giovanni!“ řekl Giovanni.

„Giovanni!“ řekl Giovanni.

„Je všechno pořádku?“

Trafikant se neklidně podíval na muže v oblecích, kteří zaplnili jeho malinký obchod.

„Potřebuju kufřík.“

Trafikant na okamžik zaváhal a prohlížel si ty cizí muže.

„Jsi si jistý, Giovanni?“

„Ano. Děkuju za pomoc. Jen mi ten kufřík dej. Je to v pořádku.“

Zamumlal jo jo jo a zašel do zadní místnosti. Slyšeli, jak tam štrachal. Vrátil se kufříkem a podal ho Giovannimu.

„Otevřete ho!“ řekl velmistr.

Giovanni kufřík otevřel. Rukopis ležel zabalený v plátně v papírovém obalu.

„Děkuji,“ řekl velmistr.

Pak dal znamení jednomu svalovci, ten vytáhl pistoli a střelil trafikanta mezi oči. Těžce padl, nejprve mezi police s doutníky, pak bokem dolů na podlahu, kde ho zasypaly stovky doutníků. Vyšlo něj jenom zachroptění.

„Omlouvám se, profesore Nobile.“ Velmistrův hlas byl chladný. „Žádní svědci. Žádní přeživší. Bohužel. Jistě chápete. Vážím si vaší ochoty spolupracovat. Tak to ale musí být. Omlouvám se.“

Samozřejmě, pomyslel si Giovanni, už nás nepotřebují. Ani mě, ani Silvanu. Dostali, co hledali. Teď mě a Silvanu zastřelí. Žádní svědci. Pak mi vtisknou pistoli do ruky. Do ruky toho šíleného profesora. Toho, kterému přeskočilo. Toho, co byl posedlý démony, které studoval. Toho, který zastřelil Egypťana kvůli hloupému starému rukopisu. Toho, co zastřelil trafikanta. Co zabil svou vlastní dceru a nakonec sám sebe. No jistě.

Giovanni postrčil Silvanu za sebe, směrem k pultu, a rukou sevřel pistoli v pravé kapse bundy. Považovali za dané, že se vražedné zbraně zbavil. Ten ubohý profesůrek, neškodný akademik. Vůbec je nenapadlo, že by pistoli mohl mít pořád u sebe.

Pistolí kapse střelil velmistra do prsou a pistolníka do hlavy. Svezli se na zem. Pak zastřelil toho jediného svalovce, který sáhl po zbrani. Ostatní museli být neozbrojení. Stáli bez hnutí, ohromeně, a pak zvedli ruce do vzduchu.

„Lehnout na zem!“ křikl Giovanni.

Lehli si na podlahu.

„Zůstaňte ležet!“

Setkal se velmistrovým pohledem. Z úst mu vycházely krvavé bubliny. Pokoušel se něco říct, ale slova nešlo zachytit.

„Silvano,“ řekl Giovanni. „Pojď, zlatíčko.“

Sebral kufřík s rukopisem, vzal Silvanu za ruku a odtáhl ji sebou pryč.

XV.

Monique

Al-Hilla

2. září 2009

(1)

Když nad pouští vyšlo slunce, bylo to, jako by se ani nic nestalo.

V šest jsem se jako vždycky vzbudil budíčkem ze sousedního vojenského tábora. Vrávoral jsem po schodech kolem latrín k velkým společným sprchám, kde stál CC a holil se.

„Všechno v pohodě?“ zeptal se.

„Nemůžu to vyhnat z hlavy.“

„Vím, jak vám je. Můžeme si promluvit s táborovým lékařem. Takový debriefing. Prý to pomáhá.“

Vědci byli v jednom kole na tři směny, od rána od pěti. Každý metr čtvereční vnitřku zikkuratu byl vyfotografován, nafilmován, zakreslen a popsán. Nad Ouahovými ostatky byl vztyčen ochranný plastový stan. Části haly byly uzavřeny, aby biologové mohli nerušené provádět svoje analýzy. V polní laboratoři, kde klasifikovali a katalogizovali všechno, co přinesli z pohřební komory, bylo živo dvacet čtyři hodin denně. Po zaregistrování byly předměty baleny do hliníkových krabic s tvarovanou pěnou přizpůsobenou jednotlivým artefaktům. Hliníkové krabice byly nakládány do speciálních kontejnerů a letadlem převáženy do USA na důkladnější rozbor.

Před vstupem do tábora vyrostl tiskový stan. Mnohé z velkých televizních společností sem z Bagdádu přesunuly své válečné dopisovatele a satelitní přijímače. Navzdory velkému prostoru tisku a dlouhým televizním reportážím o babylonské věži neuniklo na veřejnost ani slovo o Ouahovi. CC se velice obával toho, že by se nález Ouaha zveřejnil. Taková zpráva, domníval se, se musí světu prezentovat s pietou, jakou si záležitost vyžaduje. Plán byl nechat novinu oznámit prezidenta USA před hlavním shromážděním OSN v živém projevu, který by se přímo přenášel do celého světa.

Novináři považovali nález babylonské věže za něco mezi historickou kuriozitou a politicko-vojenskou komplikací. Nikdo nich nechápal, čím jsme se ve skutečnosti zabývali.

Když se to tak vezme, bylo to tak vlastně lepší.

(2)

Byl jsem na cestě z jídelny do polní kanceláře, když jsem ji zahlédl. Vysadili ji na parkovišti a teď v oblaku prachu přicházela po úzkém chodníku k k ubikacím.

Monique.

Když si mě všimla, zastavila se. Zůstala stát.

Vítr se jí opřel do vlasů. Nebyly už blond. Byly černé jako uhel.

„Monique!“ řekl jsem, když jsem byl dost blízko.

Oči měla opuchlé, zarudlé a skelné. Teprve teď mi to došlo. Na jiném místě světa, ve své posteli v Amsterdamu, přestal Dirk van Rijsewijk bojovat o každý nádech, který ho držel při životě.

Objal jsem ji. „Upřímnou soustrast,“ zašeptal jsem. Stiskla mi paži. Díky, naznačila pohybem rtů. Nemotorně jsem ji objal paží v gestu, které bylo něco mezi útěšným objetím a láskyplným pohlazením. Vyndala svůj notýsek. „Seděla jsem u něj, když zavřel oči,“ napsala. Z jejího pohledu mi nebylo dobře. Vypadalo to, jako kdyby chtěla napsat něco víc. Zaváhala. Něco – myšlenka, nejistota – držela její pero klidu. Pak napsala: „Mám žízeň.“

(3)

„Přijela jsem, abych ti něco vyprávěla,“ napsala Monique.

Usadili jsme se, každý se svou sklenicí americké limonády s ledem, venku na terase. Zašel jsem pro dva větráky – jeden pro Monique, jeden pro mě. V proudu vzduchu se stránky jejího bloku třepotaly.

Někde hluboko ve svém nitru jsem doufal, že napíše, že mě miluje. Že chce, abychom spolu zestárli. Že konečně může zpřetrhat svoje vazby na Dirka a následovat svoje city. Ke mně. Něco v tom smyslu. Bjorn je romantik.

„Vím, že jsi byl zklamaný,“ napsala. „Nedělej, že mi nerozumíš. Myslíš si, že jsem tě oklamala.“

To jsem nemohl nijak popřít. Ona mě vážně oklamala. Celou dobu spolupracovala s CC.

„Nemohla jsem nic říct. Ne tehdy…“ napsala. „Teď je ale Dirk pryč… To on na tom trval. Celou dobu. Byl posedlý naší anonymitou.“ Tázavě se na mě podívala. „Tobě to opravdu nedošlo?“

Netušil jsem, o čem mluví.

Tak deset patnáct vteřin si do notýsku kreslila vlnky. Pak napsala:

„Kdo byl Dirk?“

„Dirk byl tvůj muž.“

Škubla sebou. Jako kdyby se z Dirka najednou stal poltergeist a využil příležitosti, aby jí vlepil pohlavek.

„Můj muž? Proč si to myslíš?“

Výraz ryzího a nefalšovaného překvapení nebyl hraný.

„To… vždycky jsem to bral jako danou věc. Někdo mi to nejspíš řekl. Vy jste nebyli manželé?“

„Manželé? Nikdy! Absurdní!“

Dlouho kroutila hlavou.

„Nikdy jsem ti nedala důvod, aby sis něco takového myslel.“

„Promiň. Chápal jsem to tak. Musel jsem to špatně pochopit.“

Znovu zaváhala a pak napsala: „Zeptej se sám sebe: Proč jsme žili, Dirk a já, v úkrytu?“

„Protože jste dávali přednost soukromí a životu v ústraní?“

„Milý, zlatý Bjorne, co se necháš tak snadno obalamutit.“

Proud vzduchu mě šimral po zádech.

„Dirk van Rijsewijk nebyl Nizozemec,“ napsala. „Byl Ital. Jeho pravé jméno bylo Giovanni Nobile.“

(4)

Giovanni Nobile…

Démonolog. Italský teolog.

„Myslel jsem, že Giovanni Nobile byl zabit!“

„Chtěl, aby si to všichni mysleli.“

Podíval jsem se na ni.

A pak jsem pochopil. Konečně.

Konečně mi to došlo. Bjorne, ty troubo!

Díval jsem se na její krásný obličej, na zlatavý nádech kůže, hnědé oči.

„Ty jsi jeho dcera.“

Přikývla.

„Nikdy jsi nebyla jeho žena. Ty jsi dcera Giovanniho Nobileho.“

Přikývnutí.

„Ty jsi Silvana.“

Dál přikyvovala.

„Ano,“ napsala, „jsem Silvana Nobileová.

(5)

A pak začala vyprávět.

Psala. Dlouho. Já jsem její příběh četl – stránku za stránkou – vlhkýma očima.

Četl jsem o tom dni, kdy byla před školou unesena. A kdy ji uložili do rakve. Četl jsem o nekonečných hodinách, kdy tam byla zavřená.

„V té rakvi jsem oněměla,“ napsala. „Doktoři to neumějí vysvětlit. Táta mě vzal ke specialistům. Můj hlas tam zůstal. V té rakvi. Nedává to žádný smysl. Nečekám, že to pochopíš. Slova ze mě nejdou ven. Pavouk – lež z nouze. To ta RAKEV mi vzala hlas. Rakev!“

Dívali jsme se na sebe. Cítil jsem proud vzduchu z větráku a slabý závan Chanelu No. 5.

„Táta a já jsme utekli. Nejdřív z Říma. Před policií. Před mnichy. Všichni po tátovi šli. Policie. Sekta. Univerzita. Antikvář Luigi. Pár týdnů jsme bydleli v úkrytu u tátova kamaráda v Orbetellu. Pár týdnů v Gradu. V Terstu. Táta měl kontakty. Lidi, kterým mohl důvěřovat. Pomohli nám. Nové identity. Falšování. Pas. Občanky. Ukradli jsme identitu někoho, kdo byl po smrti. Nějací Holanďani. V Amsterdamu tátovi pomohl jeden kolega a přítel, aby se mohl etablovat.

„A tvoje matka?“

Výraz bolesti.

„Přijela do Ortebella. Tajně. Bylo toho na ni moc. Nedokázala to vysvětlit. Prostě nezvládla vyhlídky na život na útěku. Možná jim to s tátou moc neklapalo. Nevím.“

„Nechala tvého otce, aby s tebou odjel pryč?“

„Chtěla, abych se s ní vrátila. Zpátky do Říma. Táta řekl, že ne. Nebylo to bezpečné.“

„To je pochopitelné.“

„Máma říkala, že přijede za námi. Až se všechno uklidní. Nikdy z toho nic nebylo.“

„Co se stalo?“

Dívala se do prázdna. Dlouho. Bylo to, jako by v sobě potřebovala zapátrat, než dokázala zformulovat odpověď.

„Táta byl italskými úřady prohlášen za mrtvého. O mnoho let později. Máma se znova vdala. Za svého šéfa. Enrika. Mají dva syny. Mé nevlastní bratry. Myslí si, že jsem umřela spolu s tátou.“

Myslel jsem na svoji vlastní matku a nevlastního bratra. Život Monique a můj byly provázané křehkým poutem.

S mámou jsem se viděla pětkrát, než zemřela,“ napsala.

„Jak vás projekt Lucifer v Amsterdam vypátral?“

„Naopak. Táta našel je. Nikdy Luciferovo evangelium nepřestal zkoumat. Sledoval, co se dělo. V odborných kruzích. V časopisech. Po pár letech pochopil, že po rukopisu nepátrají jenom draculsangerové, ale i mezinárodní skupina vědců. Nechával za sebou falešné stopy. Přilákal CC k sobě.“ Otočila stránku. „Když cítil, že mu může důvěřovat, uvedl ho do naší situace. Dal mu rukopis, který střežil od roku 1970. Stal se součástí výzkumné skupiny. Stejně jako ty. Byl významný zdroj. Jako ty.

Otevřela kabelku a vyndala z ní obálku, kterou mi podala.

„Od táty. Musela jsem z půdy snést jeho starý psací stroj. Snažila jsem se mu půjčit svůj laptop, ale nechtěl. Jenom Remington prý za něco stojí. Poslala nám ho máma, spolu s jeho sbírkou desek a mými hračkami, když se stěhovala pryč z našeho bytu v Římě.“

Její pero zaváhalo.

„Táta umřel den potom, co ten dopis napsal.“

XVI.

Dopis (II)

Amsterdam

30. srpna 2009

Drahý Bjorne Belto,

můj mladý, vytrvalý přiteli. Rád bych vás poprosil o prominuti. Teď, když vám Silvana vysvětlila souvislosti, doufám, že mě pochopíte a že mi odpustite. Pro mě už bude pozdě. Až vám Silvana dá tenhle dopis, budu už mrtvý.

Žádám vás, jako muž muže, abyste z téhle dvojí hry nevinil Silvanu. Vím, že si vás velice váží. Jako si vás vážím já. Poznávám ve vás hodně ze sebe sama. Ocenil bych, kdybyste mohl na moji dceru dávat trochu pozor. Teď, když budu pryč, zůstane úplně sama. Svůj život jsem zasvětil tomu, abych porozuměl Luciferovu evangeliu. Od okamžiku, kdy jsem rukopis v roce 1970 poprvé dostal do ruky, mě fascinoval. Tohle evangelium zformovalo můj život. S něčim se vám svěřim; Když mi Carl Collins zavolal, že jste našli Ouaha, dal jsem se do pláče. A já zrovna nejsem muž, co má hned na krajíčku.

Cítím potřebu – jako takové posledni, nevýznamné gesto – abych vám vše vysvětlil, abych uvedl věci do souvislostí. Možná se ptáte, jaká je souvislost mezi Ouahem a mýty o Satanovi? Luciferovo evangelium v sobě zahrnuje vysvětlení všech nedorozuměni a chybných výkladů, které vznikly během historie.

Když se rukopis po zničeni Druhého chrámu v roce 70 objevil, byl čten jako magický a kacířský spis. Ty části textu, kterým lidé nerozuměli, byly označeny za okultní. Ty části, kterým rozuměli – ty, které byly napsány akkadsky – byly chybně vyloženy. Kněží a písaři četli odkazy a alegorie, jako by se vztahovaly na padlé anděly, na válku mezi syny světla a tmy, na Luciferovo vykázáni z nebe. Jak si asi dokážete představit, byl text plný alegorií, které během rozkvětu křesťanství padly na živnou půdu. Všechny mýty o Luciferovi, který spadl z nebe jako hořící pochodeň, o Satanovi, o nefilech, o andělech a démonech – to všechno vyvěrá ze setkáni lidí s Ouahem a jeho druhy. Bytosti, které v podstatě vypadaly jako my, ale které byly o tolik větší, silnější, chytřejší, starší. Je tak zvláštní, že se na ně lidé dívali jako na bohy?

V té době ještě neexistoval koncept andělů, těchto napůl božských duchovních bytostí – ne v křesťanském smyslu. Když chtěli kněží Ouaha uctít a zpodobnit – ve formě okřídleného božstva, které se sneslo z nebe – zvolili symbol, který pro ně představoval ten nejkrásnější a nejvelkolepější pták, kterého si mohli představit: páv. Melek Taus. První anděl.

Není typické pro lidskou náturu, že jsme je – v čele s kněžími a proroky – později přetvořili na dábly a démony?

Podle mytologie s sebou Satan při své vzpouře proti Bohu odvedl třetinu nebeských andělů. Na počátku však bylo dvě stě astronautů, kteří k nám přišli z nebe, z vesmíru. Jaké bezpráví jsme jim prokázali, když jsme z nich udělali ďábly a démony! Přišli, aby nám pomohli. Byli naši přátelé. Naši učitelé. Naučili nás obdělávat půdu a vytvářet státy, učili nás astronomii a matentatiku – ano, všechno, co civilizace potřebuje k svému rozvoji. Změnili nás z primitivních kmenových nomádů v civilizované, myslící lidi. Zformovali lidskou podstatu. Naučili nás budovat civilizaci. A jak jsme se jim odvděčili? Udělali jsme je zlými. Hleděli jsme na ně jako na hrozbu. Na něco nebezpečného. Proměnili jsme je v démony. V pomocníky zla. Vykládali jsme je nejhorším myslitelným způsobem. Není to pro nás lidi typické? Vidět v jiných jen to nejhorší?

Nyní by se měla jejich ztracená čest obnovit. Zaslouží si to. Bjorne Belto, pokorně vás prosím; Vyprávějte jejich příběh. Prokažte jim úctu a respekt – a poděkováni – jaké si zaslouží.

To, můj mladý příteli, bylo všechno, co jsem vám chtěl řict. Jsem unavený. Tohle bude stačit. Mír s vámi.

S přátelským pozdravem

Giovanni Nobile

PS: Poprvé po čtyřiceti letech můžu beze strachu podepsat dopis vlastním jménem. Je to jako najít sám sebe.

PS 2: Mám dojem, že moje dcera Silvana by neměla nic proti tomu, kdybyste s ní udržoval kontakt.

XVII.

Sen

Al-Hilla

3. září2009

(1)

Té noci jsem ležel v posteli a přemýšlel, kdy mi měla ta souvislost dojít. Je opravdu tak snadné mě oklamat jak Monique naznačila? Jo, možná, jo. Očividně.

Monique odjela domů tentýž den, co přijela. Musela zařídit pohřeb. Slíbil jsem, že se ozvu.

„Dobře,“ napsala do svého bloku.

Něco v jejím pohledu…

Dobře…

Měl bych jí asi teď říkat Silvano. Pro mě ale bude už navždycky Monique.

Když jsem konečně usnul, zdál se mi sen o Ouahově planetě. Něco na té planetě bylo podivuhodně povědomého, nebo na tom snu, nevím přesně. Procházel jsem lesem, kde byla vegetace červená, ne zelená, jako kdyby se jí zmocnil podzim. Údolí leželo v krajině hor a lesů. Slunce bylo větší než naše, červenavé. Planeta měla dva měsíce. Jeden byl velký a růžový, druhý menší a domodra, ten menší možná obíhal kolem velkého. Zdálo se mi o moři s plachetnicemi které připomínaly fénické obchodní lodi, vedle hypermoderních, aerodynamicky tvarovaných plavidel z třpytivého kovu. Vlny omývaly hladké skály na pobřeží. Na pár místech přesahovaly nad vodu cízokrajné stromy. Některé připomínaly palmy, jiné měly obrovské listy s trny, další byly pokryty drobnými květy. Západ slunce za horizontem zbarvil mraky doruda. Nějaký neznámý lesk ve světelném lomu vytvářel iluzi čehosi třpytivě zlatavého, něčeho, co vypadalo, že by vám to ulpělo na ruce, kdybyste ji do toho světla vložili. Na obzoru – u paty hor – zářil obrys města. Domy byly úzké a vysoké, spíš věže než domy. Měly tvar – bez rohů a ostrých hran – který městu dával nádech jakési vesnice přerostlých hliněných chatrčí nebo termitišť. Z některých budov vyvěraly prameny, byly na nich výklenky, věže a špičky, jiné byly holé a hladké. Jednotlivé domy byly propojeny můstky. Okna se zdála náhodné umístěná, jako kdyby budovy neměly podlaží a místo toho byly rozděleny na různé úrovně, za kterými bylo obtížné vytušit logiku. Tu a tam se mezi vysokými domy vznášeli ještěrkám podobní –

„Bjorne!“

– ptáci.

„Probuďte se! Bjorne!“

CC zaklepal, otevřel dveře a vytrhnul mě ze sna v jediném pohybu. Vpadl dovnitř v oblaku prachu a nadšení.

„Pojďte dál,“ zahuhňal jsem ospale a posadil se na posteli. Na židli vedle postele jsem našel brýle a hodinky. Bylo 2.36.

CC mával štosem papírů.

„To je fantastické! Pojďte se mnou!“

„Je půl třetí –“

„Pojďte!“

„– v noci.“

„Musíme ven, abychom si o tom mohli promluvit!“

„O tom –?“

„Ven! Podívat se ven na hvězdy.“

„Podívat… se… ven… na… hvězdy…“

„Vemte si něco na sebe. Venku je chladno!“

(2)

V poušti byla černočerná tma, ledový chlad a plno hvězd. Pořádně jsem se zachumlal do bundy a CC mě vedl kolem zikkuratu. V dálce zářila osvětlená bezpečnostní zóna. Když jsme se zastavili, dal si CC ruce v bok a podíval se na nebe. Nad námi planuly hvězdy.

„Víc než pět tisíc hvězd je viditelných pouhým okem,“ řekl CC. „Za nimi se nachází biliony bilionů hvězd, které nevidíme. Ale jsou tam.“

Když jsem neodpovídal, pokračoval: „Dívat se na hvězdy znamená dívat se do minulosti. Tak strašně daleko jsou. Měsíc je půldruhé sekundy od nás. Slunce osm minut. Některé z hvězd, které vidíme tam nahoře, vyslaly svoje světlo v době, kdy byl Luther uvržen do klatby, Ježíš ukřižován nebo budovány pyramidy. Když se astronomové dívají do nejtemnějších hlubin vesmíru, můžou zahlédnout záblesk z dob, kdy Země ještě neexistovala.“ Schoulil se a založil si ruce na prsou. „Nepředstavitelné, jaká tu je zima!“

Bylo to, jako by chtěl to překvapení co možná nejvíc oddálit.

„Od týmu paleografů, lingvistů a filologů, kteří zkoumali Ouahův text, jsem dostal prozatímní překlad.“

Odkopl stranou hroudu hlíny, která se rozpadla v obláček prachu. Pak ukázal na jeden bod na nebi:

„Galaxie v Andromedě! Jeden nejvzdálenějších vesmírných objektů, který můžeme vidět pouhým okem. 2,5 milionu světelných let odtud. Okem vypadá jako jedna hvězda. Galaxie ale obsahuje přes tisíc miliard hvězd. Představte si to! Jedna světelná tečka na nebi obsahuje tisíc miliard hvězd. A ta tečka, Bjorne, ta tečka, kterou vidíme právě v tomhle okamžiku, vyslala svoje světlo před 2,5 milionem let. To bylo v době, kdy se z opic vyvinul lidský druh.“

CC se ke mně otočil. V jeho pohledu, dokonce v celém jeho obličeji, jsem tušil toho kluka, který kdysi sedával v Kansasu na poli a díval se na hvězdy.

„CC, co děláme venku v poušti v půl třetí ráno?“

„Pamatujete se, když jsme mluvili o výrazu harga-me-giddo-dom?“

„Soudný den.“

„Ne, ne, ne. Četli jsme to špatně. Nevykládali jsme si to správně. Soudný den… Asteroidy… Znovuvzkříšení… Vesmírné objekty… Všechno Spatně.“ CC vybuchl smíchy. „Teprve teď, když jazykovědci prošli Ouahovy poslední spisy, jsme byli schopní pochopit, co měl doopravdy na mysli. A je to fantastické, Bjorne, absolutně fantastické.“

„Takco měl na mysli… doopravdy?“

„Slovo harga-me-giddo-dom je akkadským přepisem výrazu z Ouahova vlastního jazyka. A neznamená to soudný den, konec světa ani nic podobného, jak jsme si mysleli. V Ouahově jazyce znamená harga-me něco ve smyslu návrat nebo navrátit se k něčemu. A giddo-dom je vlastní jméno. Je to jméno, které Ouahovi lidé dali Zemi.“

„Takže harga-me-giddo-dom znamená… návrat na Zemi?“

CC nedokázal potlačit úsměv. „Není to úžasné?“

V chladné noční temnotě chvilku trvalo, než mi to došlo.

„Vrátí se zpátky? Ouahovi lidé?“

„Ano! Není to neuvěřitelné?“

„Sem? Na Zem?“

„Ano! Všechny ty kryptické formulace – všechno, co jsme se pokoušeli vyložit a čemu jsme se snažili porozumět – neznamenají nic jiného, než že nás chtějí upozornit na svůj návrat.“

CC se rozesmál. Nebo rozplakal. Těžko říct.

„To, že nastane nová doba, neznamená, že Země zanikne,“ řekl CC, když se dal zase dohromady. „Nová doba hlásá, že oni se vrátí. A tentokrát tu konečně najdou civilizaci, která bude mít ze setkání s nimi užitek. Teď se od nich můžeme učit. Rozvinout se. Sklízet plody jejich znalostí. Vyhnout se jejich chybám. Představte si jen, co všechno vědí. Co všechno se naučili.

Ouahovi lidé shromáždili svoje vědomosti během statisíců let. A o všechny tyhle vědomosti se teď s námi chtějí podělit.“

„Ouah tu byl jen příliš brzo, o nějakých pár tisíc let.“

„Ouah nebyl první, kdo Zemi navštívil. Podle posledních textů navštěvoval jeho lid Zemi během prehistorické doby každých pět tisíc let. Když přiletěli poprvé, byli naši předkové sotva víc než potulující se stáda zvířat. Změnili nás ze zvířat v lidi.“

„Proč? Proč by se o nás měli zajímat?“

CC zaváhal. Pohlédl na nebe, na zikkurat a až pak se mi podíval do očí.

„Dopoledne jsem dostal předběžnou zprávu od biologa. Zkoumali Oůáhovy ostatky.“

„Co mohli odhalit? Kromě toho, že je mrtvý?“

„Jsme příbuzní, Bjorne!“ Zarazil se. „Ouah a lidská rasa! Není to neuvěřitelné? Tohle změní naše chápání celého vesmíru.“

„Co myslíte? Jak můžeme být příbuzní?“

„Od genetiků jsme dostali předběžnou analýzu DNA.“

„Po 4500 letech?“

„Rozbor Ouahovy mitochondriální DNA naznačuje, že my všichni jsme Ouahovi potomci. V jeho mitochondriální DNA jsme vystopovali společný původ. To znamená, že na naše místo ve vesmíru musíme hledět z úplně jiné perspektivy. Jedna možnost je, že se Ouah a jeho soukmenovci spojili se ženami tady na Zemi. V tom případě jsou našimi předky a my lidé jejich potomky. Druhá možnost je, že jak Ouah, tak my pocházíme ze společného praotce odněkud z vesmíru.“

Pokoušel jsem se pochopit rozsah toho, co mi říkal. Nebylo to úplně lehké.

„Chcete říct, že máme společný biologický původ.“

„Do značné míry. Ouahovi lidé se buď byli schopni s pozemskými ženami rozmnožovat – což samo o sobě podmiňuje blízkou biologickou příbuznost – nebo náš společný původ leží ještě hlouběji v historii vesmíru. Nevím, která alternativa je neuvěřitelnější.“

„Společný původ? Myslíte jako na nějaké třetí planetě?“

„Na tu otázku nedokážu odpovědět. My jsme,

Bjorne, pralidi z doby kamenné. Nejsme schopni vidět souvislosti. Jedna hypotéza v rámci astrobiologie se nazývá panspermie. Tvrdí, že celý vesmír je plný zárodků života. Přestože je vesmír tak obrovský, pochází všechen materiál z počáteční singularity Velkého třesku – z jediného bodu nemyslitelného množství energie, která stvořila vesmír. Zárodky života mohly být rozšířeny po celém vesmíru. Podle jedné příbuzné teorie, tzv. exogeneze, vznikl život tady na Zemi tak, že s sebou meteority přinesly rezistentní bakterie. Stejné bakterie mohly skončit i na jiných. Zemi podobných planetách a vytvořit východisko pro odpovídající život.“

„Bez Božího zásahu…“

„Kdo ví? Existuje za vznikem vesmíru plán?“

Jakoby instinktivně jsme se oba podívali na hvězdné nebe nad námi. „Jestli si můžu dovolit o náboženství trochu zafilozofovat, definoval bych Boha jako vesmírnou prasílu. Žádné vědomí, žádný biblický patriarcha, který řídí lidstvo s péčí o každého nás, ale síla. Síla, která vznikla současně s vesmírem, a která je součástí celého vesmíru.“

„Zní to jako něco mezi new age a hinduistickým panteismem.“

„Říkejte tomu, jak chcete. Nejsou ale všechna náboženství jen tápavým pokusem lidstva určit rámec pro tuhle nedefinovatelnou sílu? Sílu, kterou někdo nazývá Bohem.“

CC vyndal z náprsní kapsy doutník a zapálil si ho. Jeho žhavý konec vypadal ve tmě jako oranžový bod. Jeden mi nabídl. Překvapil jsem nás oba, když jsem si ho vzal.

„Kdy je můžeme čekat zpátky?“ zeptal jsem se a zapálil si doutník sirkami, které mi CC podal.

„Ouah sám píše, že se to stane za 1 647 000 dní. To znamená během následujících patnácti let. Možná 2012? Nejpozději v roce 2024.“

„Oni se vrátí zpátky na Zem…“ zopakoval jsem sám pro sebe, nechápavě a ohromeně, zatímco jsem se pokoušel vstřebat plný dosah toho, co mi CC vyprávěl. Kouř doutníku mě svědil v ústech. „Naši vzdálení příbuzní.“

„Není to fantastické, Bjorne?“

„Ale proč? Proč přijdou zpátky?“

„Možná si přejí něco tak beznadějně banálního jako nám prostě pomoct.“

„S čím?“

„Vy to nechápete? – Zařídit, aby byl svět lepším místem životu.“

(3)

Když jsem se znovu uložil, potkal jsem ve snu Ouaha.

Nejdřív jsem si myslel, že jsem na té cizí planetě. Když mi ale Ouah přišel naproti, došlo mi, že jsme oba tady. V poušti. Na Zemi.

Giddo-dom.

Usmál se. Každopádně jsem se domníval, že se usmál. Dalo se to těžko poznat. Jeho ústa měla jen slabý náznak rtů. Vypadal jako všechno možné, jenom ne jako člověk. Opravdu. Přesto jsem ve tvaru těla pod hábitem zahlédl něco člověčího – dvě paže, dvě nohy, krk a hlavu – byl ale neuvěřitelně vysoký a velmi hubený. Hlava byla úzká, podlouhlá a špičatá. Měl pleš, ale nahoře na temeni a za náznakem uší mu rostlo chmýří. Nos tom podlouhlém obličeji vypadal příliš malý.

Bjorne.

Neslyšel jsem jeho hlas. Jeho slova – nebo možná jeho myšlenky – se mi prostě jenom vynořovaly v hlavě.

Ouahu, odpověděl jsem.

Natáhl ke mně kostnatou ruku a pohladil mě po vlasech.

Už jste připraveni.

Usmál se. Myslím. V jeho bezbarvém pohledu jsem vytušil melancholii. Ve snu jsem ucítil nával touhy se s touhle vřelou, nemotornou bytostí, která zemřela před tak dávnou dobou, seznámit.

Co když to není sen, Bjorne?

Není?

Co když sny spojují naše myšlenky napříč vším, co nás rozděluje: časem a prostorem, životem a smrtí.

Setkali jsme se pohledem. Nedokázal jsem říct, jakou mají jeho oči barvu. Natáhl jsem ruku a dotkl se ho. Jeho kůže byla jiná. Tlustá. Hrubá. Olupovala se. Měla červenavý nádech.

Ouahu…

Nevěděl jsem ale, co bych měl říct. Sen už pomalu začínal blednout. Zoufale jsem se ho snažil držet, jeho nálady, zvláštní něhy, kterou jsem z té podivuhodné bytostí cítil.

Co když…

A pak jeho obraz zmizel.

Otevřel jsem oči a pokoušel jsem se přivolat sen nazpět. Nešlo to. Ouah byl pryč.

Už teď se mi po něm stýskalo. Přestože to byl jenom sen.

Možná jsem se v něm poznal. Osamělý. Jiný. Daleko od domova. Nemám problém ztotožnit se s čímkoli.

Epilog

Zde končí moje vyprávění.

PROROK DANIEL

Tohle není konec. Tohle není ani začátek konce.

Možná je to ale konec začátku.

WINSTON CHURCHILL

Babylon

Rok 2560 př. Kr.

Dnes, pomyslí si, dnes v noci umřu.

Jistota, žádné tušení. Touha po tichu. Poznání… Můj čas tady na Zemi je u konce. Ano, ano… Cítí smutek? Nejvíc ze všeho netrpělivou touhu Nevysvětlitelný pocit, že by měl jít domů. Smrt, pomyslí si, je jenom přechod. Změna.

Krok za krokem se pracně vyškrábe po příkrých schodech na vrchol pyramidy. Artritidou narušené klouby bolí. Zastaví se. Už zbývá jen pět schodů. Dech mu skřípe a hvízdá. Je unavený. Už jsem tu zůstal jenom já, myslí si. Dnes v noci je konečně řada na mně. Zhluboka se nadechne a vydá se dál. Dlouhé tělo se kymácí. Zachytí se trůnu, který mu vystavěli, a sveze se na něj. Rád tady na vrcholu pyramidy sedává a dívá se na nebe a do dálky přes město a poušť. Pochodně a olejové lampy tam daleko ve městě planou. Babylon… Jak dlouho byl jeho domovem? Příliš dlouho.

Jeho kůže, šedavě červená a hrubá, se loupe a svědí. Už od chvíle, kdy sem přišel, trpí svěděním a vyrážkou. To příšerné pouštní slunce! Miluje noc. Tmu. Chladivé větry plné vůní. Nad ním, v nádheře hvězd, se klene nebe. Má nebe rád. Před mnoha lety, když navštívil město u moře, měl tutéž tichou radost z toho, když o samotě sedával na pláži a pozoroval obzor. Všechna moře mají pobřeží. Nebe, pomyslí si, konec nemá. Z města slyší směs hlasů a štěkání, brnkání na nějaký strunný nástroj, křehký tón flétny. Cítí zápach jídla – dokonce i po tolika letech má problémy s jídlem, které jedí – a nasládlou vůni melounových polí.

Teď, když už ohně vyhasly a město utichlo, se zase vydává po všech těch schodech belhavé dolů, až na dno zikkuratu. Sune se ke vchodu. Zastaví se. Naposledy se podívá přes krajinu a město. Pohlédne nahoru na hvězdné nebe, nadechne se – toho hrozného, suchého pouštního vzduchu – a pomalu vydechne.

Spisy jsou hotovy. Slovo za slovem, řádku za řádkou, sepsal texty a ukryl je pro budoucí časy. Návod ze zlata, který říká, kde najdou jeho ostatky a všechno, co po sobě zanechal. Rukopis ze stříbra, který vypráví jeho životní příběh. A kopii obou textů, napsanou na amforiu, které si s sebou přivezl z domova. Spisy schoval dobře, v pyramidě u vládce tam daleko, v egyptské říši. Jakže se to jmenoval? Už si nevzpomíná. Všechna tahle cizí jména… Kdy budou ty texty tomu, kdo se je bude pokoušet číst, dávat smysl? Za tisíc let? Za pět tisíc let? Rty se mu zkřiví do něčeho, co by mohlo připomínat úsměv. Za deset tisíc let? Nebo nikdy? Jsou tak primitivní, tihle lidé. Tak naivní, tak hloupí, tak nepředstavitelně jednodušší. A nebezpeční. Sami sobě. A sobě navzájem.

Co bude čekat další skupinu za pět tisíc let? S tím vším, co ví, se možná lidi do té doby dávno vyhladí. Jsou tak násilní. Válečničtí. Tak plní nenávisti. Možná že by je vědomosti udělaly mírumilovnějšími. Každopádně časem. Vždycky je nějaká naděje, myslí si.

Jde dovnitř, zapálí pochodeň a otočí těžkými klikami, které uzavřou dveře, utáhnou zámky a aktivují zapečetění. Splyne s tichem a tmou. Pomalu se šourá dvoranou ke kamennému podstavci s lůžkem. Když byl zikkurat čerstvě dostavěn a lidé jim ho zasvětili, nastěhovalo se jich sem dvě stě…

S tichým zasténáním se usadí na lůžko, protáhne se a lehne si. Založí si ruce na prsou.

Domů… Chvíli leží a dívá se do tmy. Pak zavře oči. Dnes noci, pomyslí si Ouah.

e-nu-ma e-liš la na-bu-ú ša-ma-mu

šap-liš am-ma-tum šu-ma la zak-rat

Když ještě neexistovala vysoká nebesa [nedostala jméno]

A země pod nimi nebyla stvořena [nebyla pojmenována]

BABYLONSKÝ MÝTUS O STVOŘENÍ SVĚTA ENÚMA ELIŠ

A zřítila se z nebe veliká hvězda hořící jako pochodeň –

ZJEVENÍ JANOVO

Poděkování

Děkuji svému redaktorovi Oyvindu Pharovi z nakladatelství Aschehoug a našim konzultantům Egilovi Birkelandovi, Arnsteinoví Bjorklymu, Ase Myhrvoldové Egelandové, Evě Christině Kuloyové, Alexandrovi Opsalovi, Kari Spjeldnaesové a TrygvemubAslundovi. Děkuji všem dobrým lidem nakladatel Aschehoug a Aschehoug Agency. Děkuji Vegardovi Egelandovi, Leifovi Gjerdemu, Kristin S. Kvisvikové, Gislimu Sigurdssonovi, Sotiriosovi Souliotisovi a Paule Stevensové za pomoc s fakty.

Lucijerovo evangelium je román – myšlenková hra v šedé zóně mezi fakty a fikcí, fantazií a mytologií. Pro čtenáře, kteří by se chtěli hlouběji ponořit do témat knihy, jsem umístil seznam literatury, odkazy a další informace na svou domovskou stránku:

www.tomegeland.no

Poznámka překladatelky

V textu bylo využito citací z následujících pramenů:

1. kniha Henochova. Z etiopštiny přel. PhDr. Zdeněk Poláček, CSc. In: Knihy tajemství a moudrosti, Mimobiblické židovské spisy: Pseudoepigramy. Red. ThDr. Zdeněk Soušek, Praha: Vyšehrad, 1998.

Enúma Eliš. Přel. Jiří Prosecký. In: Mýty staré Mezopotámie. Sumerská, akkadská a chetitská literatura na klínopisných tabulkách. Reds. Blahoslav Hruška, Lubor Matouš, Jiří Prosecký, Jana Součková. Praha: Odeon, 1977 (s výjimkou úryvku na s. 501).

Bible: písmo svaté Starého a Nového zákona. Český ekumenický překlad, přel. Ekumenické komise pro Starý a Nový zákon podle ekumenického vydání r. 1985, Praha: Česká biblická společnost, 1991.

Tom Egeland

LUCIFEROVO EVANGELIUM

Z norského originálu Lucifers evangelium,

vydaného nakladatelstvím Aschehoug & Co. (W. Nygaard)

v Oslu roku 2009,

přeložila Pavla Maxová

Obálku navrhl Vojtěch Kybal

Redigovala Viola Lyčková

Odpovědná redaktorka Martina Bekešová

Technický redaktor David Dvořák

Počet stran 512

Vydala Euromedia Group, k. s. – Knižni klub,

Nádražní 32,150 00 Praha 5,

roce 2011 jako svou 6002. publikaci

Sazba Pavel Hogen, Horní Jiřetín

Vytiskly Tiačiame BB, spol r. Banská Bystrica

Vydání první

Naše knihy na dodává Euromedia – knižní distribuce,

Nádražní 32,150 00 Praha 5

Zelená linka: 800103 203

Tel: 296 536111

Fax; 296 536 246

objednavky-vo@euromedia.cz

Knihy lze zakoupit intemetovém knihkupectví

www.bux.cz

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai