Tom Egeland

Nostradamova závěť

V noci sedávám ve své skryté studovně, samoten spočívám na stoličce z bronzu, drobný plamínek plápolá v mém osamění, nevěřte, že to, co dávám na vědomost, je omyl.

Michel de Nostradamus (1503-1566)

Zde spočívají údy slovutného Michela Nostradama, jediného, jenž byl mezi všemi smrtelníky shledán hodným toho, aby zapsal, perem téměř božským a pod vlivem hvězd, z celého světa události budoucí.

Nápis na mramorové desce u Nostradamova hrobu v Salon-de-Provence

Prolog

Palazzo Vecchio Florencie

V mihotavé záři pochodní pod sklepní klenbou klouzal jeho pohled po starých truhlách. Pevných a věčných. Tlusté, tvrdé dřevo. Zpevňující pásy ozdobně tepaného kovu. Důmyslné zamykací mechanismy. Pomyslel si: Nepochopitelné. Ony skutečně existují.

V chladné tmě mu z čela kanuly krůpěje potu. Už téměř sedmdesát let - od té doby, co je johanité zachránili před muslimy - stálo oněch čtyřiadvacet truhel tady, v nejhlubším sklepení Palazza Vecchia. Téměř nikdo o nich nevěděl. Jen mocní vládci z rodu Medicejských tušili, co ukrývají. Nejprve Lorenzo zvaný il Magnifico. Nyní Cosimo zvaný Veliký.

Tyto truhly byly označovány mnoha jmény Tajemství templářů. Caesarův poklad. Ale nejstarší označení - jež je provázelo přes patnáct set let již od doby, kdy je Caesar ukryl v jednom chrámu ve starém Římě - bylo to nejméně šťastné.

Bibliotheca Diaboli.

Ďáblova knihovna.

Říkalo se, že truhly ukrývají tajemství bohů. Očitá svědectví vlastnoručně zapsaná proroky Okultní předpisy. Magické rituály Zápisky zemřelých. Astronomické

výpočty, astrologické věštby. Starověkou moudrost. Vévoda jasně naznačil, že tam kdesi mezi svitky, papyry, pergameny a kodexy leží schovaná i Kniha mudrců.

Nyní padla odpovědnost na něho. To jeho kníže požádal, aby truhly ukryl. Aby je ukryl tak dobře, že je nikdo nenalezne, dokud nenadejde správný čas. Dokud nebude svět připravený.

Vím, kde truhly ukrýt, pomyslel si Michel de Nostradamus.

1995

Stanfordova univerzita San Francisco

Když se profesora Williama Blackmora ptali, na čem pracuje, říkával: Hledám Boha. Jestliže se poté zeptali, jestli je teolog, zavrtěl hlavou, zamyšleně si pohladil bradku a kysele odpověděl: Ne, jsem vědec.

Při pohledu na profesora Williama Blackmora jste okamžitě nabyli dojmu, že mu stále nedošlo, že doba hippies a bezuzdné lásky zmizela v dýmu marihuany už před pětadvaceti lety. Měl dlouhé vlasy stažené do ohonu. Vousy si už dávno nezastřihl. Chodil v děravých džínách a kostkované flanelové košili. V náprsní kapse nosil krabičku cigaret. Měl tichý, naléhavý hlas, příkladnou dikci a vyjadřovací schopnosti, které ostře kontrastovaly s jeho nedbalým zevnějškem.

Profesorova laboratoř ležela na konci dlouhé chodby, jež připomínala zapomenuté křídlo nemocnice, které přenechali bacilům a pacientům, jimž už na ničem nezáleželo. Tohoto pozdního odpoledne stál profesor před průlomem. Po mnoha letech příprav a dlouhých měsících lékařských, neurologických a psychologických pokusů a experimentů byl se svým týmem jen krůček od úspěchu.

Byl na nejlepší cestě nalézt boha.

Ten bůh, jehož profesor Blackmore hledal, nebyl biblický Bůh. Ani bůh víry či duchovna. Ne ten, co bydlí na nebesích. Ani ten, co se skrývá v údivu. Přesto to byl nepochybně bůh zjevení a proroků.

Možná, říkával si s oblibou William Blackmore, že se všichni mýlí. Možná je víra v boha jen kolektivní blud. Možná, přemýšlel, je bůh něco úplně, úplně jiného.

2012

Palazzo Vecchio Florencie

Můj Pane, pomyslel si mnich a políbil křížek, který mu visel na řetízku na krku, do tvých rukou vkládám svou duši i tělo.

Mnich si váhavě přetáhl přes hlavu smyčku a utáhl uzel. Provaz se mu zařízl do ohryzku a do krku. Druhý konec přivázal k bytelnému psacímu stolu. Vylezl na parapet. Když otevřel obrovské okno, zavlála černá mnišská kutna ve větru. Kolena se mu třásla. Kardinálovi muži bušili vzadu za ním do dveří. Zatarasil je bedýnkami s řemeslnickým nářadím a žebříkem. Zvířata, pomyslel si, nejsou nic jiného než zvířata! Holubice zamávala křídly a přistála na parapetu. Naklonila hlavu na stranu. Bude Bůh shlížet milosrdně na ubohého sebevraha? Doufal, že Pán bude mírný k věrnému, oddanému mnichovi, jenž navzdory všemu opustil svůj bídný pozemský život v lásce k Pánu a Synu a v touze po ráji.

Ve věži vysoko nad ním odbíjel zvon první odpolední údery. Ad maiorem Dei gloriam! zašeptal mnich. Naklonil se dopředu a pátral po těch, s nimiž se měl sejít. Ale v hemžení turistů hluboko pod sebou na Piazza della Signoria je nezahlédl. Opozdili se. Pronásledovatelé je předběhli. Udělal, co bylo v jeho silách. Pokoušel se je varovat a pozval je sem - do Palazza Vecchia, kam jinam? - aby vše vysvětlil. Ale čas vypršel. Vystopovali ho. Dostihli. Obklíčili. Každým okamžikem se kardinálovy hyeny dostanou dovnitř. Jaké rozkazy asi dostaly? Zabít ho? Vyříznout mu jazyk? Dovléct ho s sebou zpátky do kláštera a vsadit do vlhké sklepní cely spolu s ostatními odbojnými mnichy? Ne, díky. Dá přednost milosrdné náruči Páně. Naposledy zamžoural dolů na náměstí. Neviděl je. Tak to budou muset odhalit sami. Tajemství. Prastaré tajemství.

Tak začíná příběh, někde přece musí začít. Tak proč ne právě tady? Anebo snad začíná na úplně jiném místě, v úplně jiné době? Třeba na nedělní přednášce profesora Morettiho? Začíná v okamžiku, kdy se jeden mnich v bezradném zoufalství vrhne se smyčkou kolem krku z okna Palazza Vecchia? Nebo, a to úplně nejspíš, před mnoha tisíci lety ve světě, jenž byl odlišný, ale zároveň tak podobný tomu našemu?

Před nějakým časem jsem strávil týden ve Florencii. Tam se to seběhlo. Zkusím ten příběh vyprávět, jak nejlépe dovedu. Všechno, co se během toho týdne ve Florencii udalo. Nevím vlastně pořádné, kdy a kde ten příběh začal. Nevím ani, jak skončí. Prozatím.

Právě teď jsem zpátky v Oslu. V kanceláři. Pro většinu lidí je kancelář místo, kde pracují. Pro jiné je to útočiště. Bezpečná skrýš. Úkryt, kam je možné se uchýlit, když na vás okolní svět začne příliš doléhat. Police plné pořadačů a odborné literatury. Zapomenuté hromady papírů. Výpisy, na které jste se chystali blíže podívat někdy později. Zprávy. Taška plná účtenek za cestovní výdaje, jimiž se odmítáte zabývat. Vědecká pojednání. Mezinárodní odborné časopisy.

Odjet domů do Osla bylo jako vrátit se zpátky do skutečnosti, na niž už jsem zapomněl. Křivá písmena na jmenovce na mých dveřích vypadala jako řada zubů, která potřebuje rovnátka. PKV Í AMANU NSIS BJ0 N BELT0. Netuším, kdo chybějící písmena strhal. Pravděpodobně je ale potřeboval víc než já. Jedno N, E a R.

Tady v kanceláři za pootevřenou žaluzií, která propouští dovnitř proužky světla, sedím a píšu. Zítra opět odjíždím pryč. Do Egypta.

Zatelefonoval mi. Z pouště. Tam se totiž Nick zrovna nachází. Stačí jen přijet, řekl.

Několikrát mě hospitalizovali. Tak to zkrátka je. Nemyslete si, že je mi to trapné nebo že se stydím. Ani náhodou! Občas si povídám sám se sebou. To připouštím. Někdy mumlám své jméno. Jako nějakou mantru. Výkřik v noční tmě. K jménu se lze například upnout, když jde do tuhého. Život se mi lehce vymkne z rukou.

Ne, že jsem Napoleon, to jsem si nikdy nemyslel.

Povzdech. Váš.

Proč vzdycháte?

Cítím váš pohled. Netrpělivý. Vždycky tak neklidný a zvědavý. Tak jak ten příběh teda začíná? ptáte se.

Takhle, odpovídám.

KAPITOLA 1

Ďáblova knihovna

Florencie,

neděle večer

I

Budoucnost je předtucha. Možná příslib. Naděje. Někdy hrozba. Nebo obavy. Je lepší to nevědět.

Když profesor Lorenzo Moretti vyšel na pódium, aby přednesl svůj referát o kódech a skrytých poselstvích v rukopisech z pozdního středověku a renesance, netušil, stejně tak jako nikdo z nás, kdo jsme seděli v sále, že to bude začátek dramatických událostí, jež změní životy nás všech, kteří do nich budeme více či méně dobrovolně zapleteni.

Skvělý chlap, ten profesor Moretti. To se musí nechat. Ital. Znáte ten typ. Mužný. Stříbrem prokvetlé vlasy. Veselé oči. Kostěné brýle. Džíny a blejzr. Vždy s úsměvem na rtech. Vždycky ví, co říct. Podle programu mu bylo šedesát, ale vypadal na čtyřicátníka s osobním trenérem. Uprostřed pódia se zastavil - se sebejistotou, kterou mu ostýchavější muži mohou jen závidět - a zamžoural proti ostrému světlu. Několik vteřin si užíval aplaus, jenž přehlušil vzdechy unesených žen v hledišti. Potom se uklonil, nejdříve napravo, potom nalevo. Zvyklý pohybovat se na pódiu jako koncertní houslista. Sebestředný jako rocková hvězda.

„Grazie. Graziel”

Elegantně doplul k řečnickému pultu. Přední panel z mahagonu byl zdoben erbem rodu Medicejských a pozlaceným nápisem:

Kulturní Centrum

Castello Catullus

Zkusmo poklepal špičkou prstu na mikrofon a naklonil se k němu.

„Slyšíte mě?”

Hluboký hlas zaburácel tak hlasitě, že otázka vyvolala zdvořilý smích. Profesor Lorenzo Moretti si narovnal klopy saka a s úsměvem se rozhlédl po svém publiku. Bylo nás několik set. Vědci. Jsou lidé, co by řekli spíš podivíni. Experti na nejobskurnější témata tohoto světa. Archeologové jako já. Historikové, etnologové, teologové a historikové náboženství. Lingvisté, filologové, sémiotikové. Antikváři a konzervátoři. Hrstka kryptologů zabývajících se kódy. Z celého světa jsme přijeli sem, do Kulturního centra Castello Catullus, abychom se zúčastnili čtyřdenního sympozia o středověkých a renesančních rukopisech, které se hemží kódy, šiframi, rébusy, anagramy a proroctvími. Mě pozvali, abych přednesl závěrečný referát. O svých vlastních objevech. Pár se jich během let nashromáždilo. Hlavně jsem se měl zaměřit na starověký spis, kterému se přezdívá Luciferovo evangelium

Je to dlouhý příběh, raději nechtějte vědět, o čem. Měl jsem z toho hrůzu. Přednášení referátů nesnáším. Tu intenzivní pozornost publika. Zajíkáte se. Ústa vysychají a jazyk se lepí na patro, srdce buší, jako by chtělo vyskočit z těla. Pohledy, které se na vás stále upírají. Ale pracovní náplň mé pozice na univerzitě v Oslu bohužel zahrnuje i nějaké povinnosti ohledně účasti na mezinárodních kongresech. Nemohl jsem tomu uniknout.

Kromě toho jsem byl na přednášky zvědavý. Profesor Lorenzo Moretti je jeden z předních světových odborníků na renesanci a renomovaný expert na rod Medicejských. Jeho dvoudenní vystoupení patřilo k vrcholům kongresu. Nemluvě o panelové debatě o původu Vojničova rukopisu - nerozluštěného textu z patnáctého století. Nazítří odpoledne měl jeden francouzský vědec ze Sorbonny mluvit o Mirabilis liber - spisu vydaném v roce 1522 a založeném na zjevení svatých a proroctvích, jenž je pokládán za nejdůležitější pramen věštce Nostradama. A jeden řecký profesor měl zdůvodnit, proč je Jamblichos z Chalkidy nezpochybnitelným autorem De Mysteriis Aegyptiorum. Nic moc. Uznávám. Odhalení, která se jen zřídka nebo nikdy nedostanou na titulní stránky. Sotva zajímají někoho jiného než nás, co zkoumáme minulost a horujeme pro témata, při nichž druzí usínají nudou.

Stateční rytíři prachu.

II

„Signore e signori! Dámy a pánové! Graziel”

Hlas měl profesor Moretti hluboký a příjemný. Někteří muži jsou obdařeni vším. Mužným zjevem. Zarostlým hrudníkem. Šarmem i hlubokým hlasem. Dostanou všechno! Na nás ostatní nezbude ani kapka. Možná, že přeháním. Ale cítím jisté právo závidět mužům se zlatavou

pokožkou, hnědýma očima a vyzařováním, z něhož jsou naměkko ženy v jakémkoliv věku stejně tak jako celníci, dopravní strážníci, daňoví úředníci a nezvladatelní psi.

Profesor přejel publikum pohledem.

„Jelikož mám tu čest zahájit letošní sympozium, rád bych vás všechny jménem kulturního centra a univerzity ve Florencii přivítal zde na starém medicejském hradě Castello Catullus.”

Přestavěný hrad Castello Catullus leží sotva půl hodiny od Florencie ve zvlněné toskánské krajině plné prašných polí, mokřin, vinic, olivových hájů, lesíků, kopců, údolí, skalisek a bezútěšnosti. Hrad trůní na samém kraji útesu nad jezerem a na první pohled vypadá skutečně důležitě. Ale nikdy tomu tak nebylo. Dokonce ani v době jeho vzniku. To bylo tak: Medicejští nechali hrad postavit v patnáctém století. Byla to poněkud nadbytečná pevnost ve vesnici, kterou nikdo neměl zájem chránit, protože neexistoval jediný důvod, proč na ni útočit nebo ji obsadit. Ale Medicejským se díky ní podařilo zbavit jednoho člena rodu, lumpa, jenž mohl - do jisté míry oprávněně - získat větší majetek, než by kdy byl schopen spravovat. Muži prozíravější než on nechali postavit hrad, vymysleli knížecí titul a vsugero-vali tomu bezpáteřnému opilci a sukničkáři, že od této chvíle je hradním pánem a knížetem země, o kterou by se ho nesnažil připravit nikdo, kdo má všech pět pohromadě. Přes čtyřicet let střežil svou nehostinnou říši, až se alkohol a jeho vnitřní orgány spikly a bohové ho - předpokládám, že dost váhavě a proti své vůli - povolali k sobě. Synové a potomci vláčeli jeho břemeno dál. Opilí a těžkopádní přežívali jako hradní páni v iluzi, že něco střeží. V průběhu všech těch let se hospodářsky ruinovali tím, že neustále přistavovali nová křídla a věže.

To jediné, co ve skutečnosti střežili, byla cesta k vlastnímu nevyhnutelnému zániku.

III

„Kódy!” řekl profesor Moretti.

Šum v sále utichl.

„Přesněji řečeno: šifry. Protože v tom je rozdíl. Při kódování jsou celá slova nebo věty nahrazeny jinými slovy, čísly nebo symboly. V šifrách se mění umístění jednotlivých znaků podle matematických algoritmů. Když budu při své přednášce přesto používat lidovější výraz kód, prosím specialisty na šifry mezi vámi za prominutí.”

Profesor Moretti otevřel nějakou knihu a položil ji pod digitální kameru na řečnickém pultu, která přes projektor přenesla obraz na velké plátno na stěně za pódiem: stránka knihy s vyobrazením kotouče.

„Disk z Faistu! Jedna z velikých záhad archeologie. Kotouč z pálené hlíny objevil jistý italský archeolog v mínojském paláci na Krétě v roce 1908. Je starý 3500 let. Na obou jeho stranách je do spirály otištěno 241 hieroglyfických znaků. Nikomu se je nepodařilo rozluštit. Do dnešního dne nikdo neví, co těch 241 znaků znamená.”

Zatímco jsem si zapisoval klíčová slova, uvolnil profesor Moretti mikrofon ze stojanu.

„Králové a královny, generálové a špioni, obchodníci a milenci. Ti všichni používali a používají kódy, aby skryli svá tajná poselství. Světové dějiny jsou plné kódů. Malých a nepodstatných. Velkých a důležitých. Některé jsou stále nerozluštěné. Caesar vyvinul šifru, v níž znak představoval znak jiný, umístěný o daný počet míst od něho. V poselství Ciceronovi zaměnil latinská písmena za řecká. Příkladů je mnoho. Lineární písmo B. Šifra Marie Stuartovny. Vigenérův čtverec. Enigma. Všichni

známe pojmy jako frekvenční analýza, jež vychází z toho, že některé znaky - jako například A a E - jsou běžnější než jiné. Ale dnes večer a zítra dopoledne se budeme zaobírat zcela speciálními klenoty…” udělal řečnickou pauzu jako zkušený herec, „…totiž poselstvími ukrytými v textech, které napsal Nostradamus.”

Nostradamus mě odjakživa fascinoval. Věštec. Jasnozřivec. Ne proto, že bych věřil jeho vizím. Ale protože i lidé v dnešní době - po pěti stech letech - nacházejí v jeho tajemných verších důležité momenty světových dějin. Ochotně mu věří, stejně tak jako prorokům, zaříkávačům koní, věštění z ruky a vyvolávání duchů.

Původně byl Nostradamus lékař za morové epidemie a lékárník. Knihy svých proroctví však začal vydávat až v době, kdy byl bohatý a slavný. Byl ve službách králů i generálů, obchodníků i ševců. Jeho Almanachy a Proroctví se prodávala v obrovských nákladech. V šestnáctém století lidé věřili na magii a okultismus, alchymii a astrologii, věštecké umění a čarodějnické zaříkávání. A Nostradamus je zásoboval. Za vysoké ceny. Dnes by stál za výnosnými internetovými stránkami a telefonními službami.

O několik lavic přede mnou, v řadě číslo osm, seděla žena, ze které jsem nemohl spustit oči. Dlouho jsem ji viděl jen zezadu. Lesklé blond vlasy. Živé pohyby ramen. Bylo na ní cosi… Když se otočila, aby něco řekla svému sousedovi, zahlédl jsem její obličej. Byla úchvatná. Asi tak v mém věku, ale zachovala si mladistvý půvab. Některým ženám se to daří. Bohové je posypali kouzelným prachem.

Najednou otočila hlavu. Pohlédla mi do očí. A pak se usmála.

Na mě.

Než stačila zaregistrovat moji reakci, obrátila se zpátky k profesorovi Morettimu.

„Vzhledem k tomu, že toto je odborné sympozium a účastníci se sjeli ze všech koutů světa/’ pokračoval profesor, „mám radost, že mohu oznámit jednu kuriózní novinku.”

Sál napjatě ztichl. Sám jsem seděl bez dechu, zmatený tím oslnivým úsměvem ženy z osmé řady.

Na mě?

IV

Profesor Moretti promítl na plátno starý, rukou psaný dopis. Vyumělkované nečitelné písmo. „Nedávno narazila na tento dopis konzervátorka v knihovně Uffizi Regina Ferrariová,” řekl a rozhlédl se po sále. „Poznává ten rukopis někdo?”

Mumlání. Někdo navrhl Michelangela, jiný Machiavelliho, třetí vykřikl Leonardo da Vinci. Musel jsem se usmát. Renesance… Nové ideje, nové myšlenky. Umění a kultura jen kvetly. Přelomové období. Veda, náboženství a pověry bok po boku. Humanismus a diktatura. Extrémní bohatství a krutá bída. Králové a vládci vedli spory a války. Papež a Luther bojovali o pravověrné. Politické a vojenské aliance se uzavíraly a vzápětí zrazovaly. To byla doba! Kolem mě lidé ještě hádali: Galileo Galilei. Koperník. Kepler.

„Chyba,” řekl profesor Moretti, „tento dopis je datován v srpnu 1565, autorem je Nostradamus a adresátem Cosimo I. Medicejský, lépe známý jako Cosimo Veliký, velkovévoda toskánský. Ale ovšem, dovolte mi, abych se opravil: Cosimo byl v té době ještě pouze vévoda.”

Na vteřinu se rozhostilo ticho. Potom v sále propukl aplaus. Nechal jsem se strhnout. Jásal jsem a nadšeně tleskal. Musím se přiznat: patřil jsem k tomu poněkud pochybnému kolegiu, které nadchne téměř pět set let starý dopis.

„Nikdo netušil, že tento dopis existuje,” pokračoval profesor Moretti, když aplaus utichl. „Že si Medicejští od Nostradama objednávali předpovědi, pochopitelně žádné překvapení není. Svým obvyklým stylem věštil právě to, co si jeho chlebodárci přáli slyšet. Co se potom s dopisem dělo dál, to zastřel mlžný závoj historie.”

V

Ano, Medicejští. Jistě ten příběh znáte. Dynastie mazaných obchodníků, politiků a papežů, válečníků a vrahů, vévodů a králů. Tak trochu banda. Ve Florencii začínali Medicejští jako bankéři a vládli tam stejně jako v celé severní Itálii od patnáctého století po celých tři sta let. Napomohli zrodu renesance. Byli mecenáši umění, nepostradatelní pro génie jako Leonardo da Vinci, Michelangelo - nesmírně nadaný autor stropních maleb v Sixtinské kapli a tvůrce mramorových soch David a Pieta - a Botticelli. Dokonce i pro Machiavelliho. Jak to tak chodí, v osmnáctém století zmizeli Medicejští z jeviště dějin. Zazvonil zvonec. Rod vymřel. Neptejte se mě, jak je to možné, když dokázali přivést na svět tolik budižkničemů a bastardů. Ale zkrátka to tak dopadlo.

„My už dnes víme,” pokračoval profesor Moretti, „že se tento dopis dostal do soukromé sbírky dopisů, dokumentů a rukopisů dynastie Gonzagových. Tu zakoupil v polovině devatenáctého století jeden antikvář a zůstala ve vlastnictví jeho rodiny až do roku 1997, kdy byla sbírka věnována jako dar knihovně v Mantově. Tam ležela bez povšimnutí až do roku 2011. Nyní je snadné se dotazovat, proč se vědci nadšeně a horlivě na sbírku nevrhli, ale uvědomte si toto: nacházela se v truhle s tisícem prozaických běžných dokumentů, které nejsou z historického hlediska příliš zajímavé. Dovolte mi jmenovat jeden

příklad za všechny: rukopis čítající neméně než deset hustě popsaných stran a pojednávající o právu jistého kupce využívat část chodníku před obchodem k vystavování svého zboží. Výzkum stojí peníze, a proto je třeba volit priority. Naštestí mezi námi existují i neúnavní akademikové. Jedním z nich je Regina Ferrariová, konzervátorka v knihovně Uffizi. Měla tu být dnes s námi, ale byla vyslána za novým úkolem, o němž se možná zanedlouho bude psát na titulních stranách. Tři roky dotírala na své nadřízené, univerzitu ve Florencii i podniky a firmy ve městě se žádostí o skromnou ekonomickou podporu, aby mohla sbírku utřídit. Nakonec jí neodolali. Snad proto, že tolik naléhala, nebo proto, že částka byla malá. Ať tak či onak, Ferrariová dostala své peníze. Přidělili jí prostředky na systematické prozkoumání, katalogizaci a restaurování sbírky Gonzagových. S mladistvou vervou se vrhla na truhlu se zapomenutými dokumenty. A uvnitř, mezi všemi zaprášenými papíry a pergameny, mezi dokumenty a dopisy, starými mapami a recepty, mezi deníkovými zápisy a potvrzeními o převodech majetku ležel poklad. Nostradamův dopis.”

Profesor Moretti nám ukázal nový list. Nahoru na stránku namaloval věštec Nostradamus symbol - jenž v jeho rozechvělém rukopise připomínal spíše rozteklou kaňku:

„Vavřínový věnec,” řekl profesor Moretti. „Symbol řeckého boha Apollona, římských vojevůdců a vítězů olympijských her. Znamení pocty básníkům a umělcům. Symbol Julia Caesara. A tento znak nacházíme nejen

v Nostradamově díle Orus Apollo, ale také v několika jeho dopisech a rukopisech. Vrátím se k tomuto symbolu blíže ve své zítřejší přednášce. Ale je toho více.” Řečnická pauza. „V dopise Cosimovi Velikému po sobě Nostradamus zanechal kódy, šifry, rébusy a anagramy. Co vyvodíme z následující šifry…”

Když ji promítl na plátno, v sále to zašumělo:

L´ABATTES AILS BOT

MBOMAOMDCNMLEHEV C3443

„Naprosto nesrozumitelné. Abattes je odvozeno od slovesa abattre, což znamená položit nebo pohodit. Dále to ještě může znamenat zničit nebo zabít. Je ve tvaru druhé osoby jednotného čísla indikativu. Mohl by to být dokonce i imperativ. Ovšem elize l’ je před abattes umístěna chybně. Ails zajisté odkazuje na česnek, ačkoliv ve střední francouzštině Nostradamovy doby by byl obvyklý tvar množného čísla aulx. Bot se do střední francouzštiny dostalo z germánských slov butt, tedy soudek, nebo boot, loď. A dohromady? Nesmysl! Dále v dopise nalezneme zmínky o tajném bratrstvu, záhadných klíčích, Ďáblově knihovně, krvavém dešti, delfské věštírně, arše úmluvy a dalším. A jako by toho nebylo dost: Dovolte, abych přítomné upozornil ještě na následující šifry.“

AZCJPPOEGGWS

GRNVLGFFAGQMFVABP

V řadě přede mnou se zvedl svalnatý nakrátko ostříhaný muž, omlouval se všem, kolem kterých procházel, a spěchal ven. Profesor mrkl hravým pohledem na své

publikum. „Zajímavé, že? Ještě jsem nestihl tyto šifry rozluštit, ale těším se, že se do toho pustím v průběhu příštího měsíce. Ti z vás, kteří ode mě pravidelně dostávají novinky e-mailem, budou průběžně informováni.’”

Já osobně to mám s kódy stejně jako se ženami. Nerozumím jim.

VI

Profesor položil pod kameru nový arch, ukázal na jednu strofu a zároveň překládal do moderní italštiny:

Na několika místech se ozval smích.

Profesor Moretti spokojeně přikývl. „Ano, vidím, že jste pochopili! V jediném dopise - Cosimovi Velikému - odkazuje Nostradamus k delfskému amuletu, arše úmluvy, Caesarovu pokladu, svatým truhlám a egyptským kodexům! Jistě, co si o tom má člověk myslet… Archa úmluvy a Caesarův poklad patří do světa legend a mýtů. Stejně tak i delfský amulet. Většina seriózních vědců pokládá magický amulet za falzifikát, historický výmysl, o němž se mluví stejným tónem jako o svatém grálu nebo zlatém rounu. Vědma ho údajně nosila na řetízku na čele. Je proto celkem lákavé zkusit, jestli - a zde musím jestli obezřetně mnohokrát podtrhnout - se nám podaří souvislost mezi Nostradamem a mytickým amuletem, archou úmluvy a Caesarovým pokladem najít.”

VII

Když se profesor odvrátil od mikrofonu, aby si odkašlal, došlo k tomu, co se občas stává, když se sejde příliš mnoho odborníků, kteří mají jen zřídka příležitost vidět se s lidmi obdobně zvláštních zájmů a vzdělání: Vědci mezi sebou začali diskutovat. Zaslechl jsem slova jako „nemožné”, „směšné”, „nedoložené”. Někteří vrtěli se smíchem hlavou. „Upřímně řečeno, každý text je třeba vykládat v kontextu doby jeho vzniku!” ozvala se jedna mladá historická. Nějaký maltský archeolog na profesora volal, že není pochyb o tom, že Nostradamus byl šarlatan a že odkaz na delfský amulet je stejně hodnověrný jako jeho astrologické věštby. S přirozenou autoritou zkušeného přednášejícího přiměl profesor Moretti shromáždění, aby se ztišilo.

„Nestojím za vším, co Nostradamus napsal,” zdůraznil, „to zdaleka ne. Ale ten dopis je zajímavý - nehledě na to, co si člověk myslí o Nostradamových věšteckých schopnostech. Je plný vyzývavých odkazů a narážek. Co si myslíte třeba o tomto: Hledej archu tam, kde prší krev. Krvavý déšť! To je jak z nějaké detektivky, že ano? A všechny ty odkazy mě přivádějí na ještě kontroverznější témata: Nostradamova závěť a Caesarův poklad.”

V sále se opět ozvalo akademické mumlání. Zatímco profesor tišil posluchače, položil jsem si diskrétně na klín iPad a otevřel si článek na stránkách Encyclopaedia Britannica:

Nostradamova závěť, pravděpodobně fiktivní rukopis, který měl francouzský věštec, astrolog a lékař Nostradamus sepsat na smrtelné posteli. Podle Nostradamova životopisce, Jeana-Aimého de Chavigny, byla závěť religiózní a okultní povahy, obsahovala náboženská zjevení a proroctví a okultní zaklínadla a udávala místa, kde jsou ukryty archa úmluvy, delfský amulet a Caesarův poklad.

„Profesore Moretti,” zvolal nějaký muž v sále, „vy chcete tvrdit, že také Nostradamova závěť skutečně existuje?”

Profesora nepohoršila otázka ani salva smíchu. „Jsem skeptický stejně jako vy! Ale nikdy nesmíme přestat hledat. Představte si, že Nostradamova závěť je něco víc než jen mýtus. Pojďme si s tou myšlenkou pohrát. Představte si, že delfský amulet a Nostradamova závěť existují.”

Sálem se rozlehl nedůvěřivý tlumeny smích.

VIII

„Archa úmluvy!” zvolal profesor Moretti, aby upoutal pozornost publika. „Delfský amulet! A to není všechno!”

„Počkejte!” V řadě za mnou se zvedl starší obtloustlý muž. Husté šedé vlasy, hustý šedý plnovous. Dlouho a hlasitě si odkašlával a pak začal: „Profesore Moretti! Hovoříte o těch historických předmětech s notnou dávkou skepse, ale přesto naznačujete možnost, že skutečně existují?”

„Možné je všechno. Ovšem naprostá většina vědců se shoduje na tom, že archa úmluvy a delfský amulet patří do legend a mytologie.”

„O delfském amuletu nemám co říct, ale archa úmluvy existuje!”

Tlumený smích.

„Já to vím! Truhla s deskami existuje! Je ve Vatikánu!”

Smích byl ten tam. V tichu, jenž se teď rozhostilo v hledišti, se skrýval náš kolektivní soucit s kolegou, kterému se očividně vymkla skutečnost z rukou. To se stává. Sám jsem to zažil.

„Beru vaše slova vážně,” odpověděl profesor Moretti. „Já…

Posluchači okolo začali muži naznačovat, aby ztichl. Někdo ho zatáhl za rukáv. Rozhlédl se a pochopil, že to shromážděné nezajímá. Ztěžka dosedl zpátky na židli.

Profesor s jemným úsměvem, jako by se nic nestalo, pohlédl do publika a pokračoval: „Archa úmluvy, delfský amulet a Nostradamova závěť jsou sporné pojmy Ale kolika z vás v sále je znám Caesarův poklad?”

Jedna žena na kraji první řady zvedla ruku jako horlivý žáček: „Církevní učitel a biskup Ambrosius Milánský ve svém díle De officiis Ministrorum ze čtvrtého století odkazuje na Caesarův poklad v souvislosti s Ďáblovou knihovnou.”

Profesor Moretti uznale přikývl.

Zvedl se nějaký starší pán: „Jak všichni víte, nachází se ve spisu De vita Caesarum, jehož autorem je Gaius Suetonius Tranquillus, odkaz na dopis, ve kterém Caesar připomíná Kleopatře jejich velké tajemství - o němž pochopitelně neprozradí ani slovo - a ve kterém se také zmiňuje o delfském amuletu, nějakých magických kamenech a o Bibliothece Ditis Patris. Tedy Ďáblově knihovně.”

„Musím se přiznat, že toto jsou pro mě nové informace,” řekl profesor Moretti. „Taky jsem nečetl De Officiis Ministrorum a De vita Caesarum od té doby, co jsem byl malý kluk.” Smích. „Ale žerty stranou. Tyto zajímavé informace si poznamenávám a těším se, až ty odkazy prozkoumám. Kromě De Officiis Ministrorum Ambrosia Milánského a Tranquillova De vita Caesarum mi dovolte připomenout ještě zmínky o Caesarově pokladu v biografii La Vie et le Testament de Michel Nostradamus.”

IX

Profesor si něco poznamenal na papír na řečnickém pultu a potom vzhlédl: „Vážení přátelé, v Nostradamově dopisu Cosimovi Velikému se však objevuje více fascinujících a překvapivých odkazů. Na jednom místě se

v souvislosti s Bibliothecou Ditis Patris zmiňuje o Svatém knihovníkovi. Jak tomu máme rozumět? Svatý knihovník… My knihomolové máme knihovníky v oblibě. Ale všechno to začíná být nějaké zmatené. Ďáblovu knihovnu může sotva spravovat Svatý knihovník. A aby to bylo ještě zamotanější, záhadnější, ještě nepochopitelnější…” Zvýšil hlas: „Držíte se mnou krok?” Několik diváků v sále zatleskalo. Profesor Moretti se tetelil akademickým blahem: „Dovolte mi uvést jedno datum, jež většina z vás bude znát: pátek 13. října léta Páně 1307.”

„Templáři!” ozvalo se několik hlasů.

„Správně! Křesťanské rytířské řády vznikaly během křížových výprav, aby chránily poutníky a křižáky na cestě do Svaté země. Řád templářů založilo devět francouzských rytířů v roce 1119. Zavedli ranou formu bankovní činnosti, aby poutníci nemuseli putovat s penězi po Evropě, vystavovali jim šeky. Královské dvory a katolická církev templáře plně podporovaly a přispívaly k tomu, že řád bohatl a byl stále mocnější. Podpora však znenadání skončila. 13. října 1307 byly po celé Francii pozatýkány stovky templářů, kteří se vrátili domů. Stalo se tak na příkaz francouzského krále Filipa IV. a papeže Klementa V. 22. listopadu 1307 byla pak vydána papežská bula Pastoralis Praeeminentiae, která nařizovala všem evropským monarchům zatýkat templáře a jménem církve zabavovat veškerý jejich majetek. Rok nato následovaly buly Faciens misericordiam a Regnans in coelis. Templáři jsou kacíři, kteří proklínají Ježíše Krista, psal papež. Jsou to modloslužebníci a pederasti, již oslavují Satana. Obvinění nebrala konce. Ale proč? Zbohatli snad templáři příliš? Získali takovou moc, že ohrožovali krále i církev? Anebo bylo důvodem něco zcela jiného? Dopadlo by to tak, i kdyby se král a papež na jejich zničení nedohodli. Ale znovu se ptám: proč? Ve svých bílých

pláštích s červeným křížem byli templáři nejproslavenější a nejobávanější válečníci křížových výprav. Věrní bojovníci krále i církve. Když byla prohrána válka o Svatou zemi a vrátili se do Evropy, král a papež je však napadli ze zálohy. Evropa byla v krizi. Francouzský král Filip IV. se topil v dluzích. Historikové se domnívají, že král nechal rytíře zatýkat, mučit a uvěznit jak z chamtivosti, tak ze strachu, že by mohli ohrozit jeho moc. A papež Klement V. byl jako bývalý francouzský arcibiskup Filipův poslušný poddaný. Proto celý řád rozpustil a rytíři byli popraveni nebo prohlášeni za nesvéprávné. Byli nuceni k falešným doznáním, která jen přispívala k tomu, že byli odsouzeni další. Nemůžu se zbavit myšlenky, že za tím vším muselo být něco úplně jiného. Vidím na vás, co si v duchu říkáte! Ano, vidím to! Neexistuje přece žádná spojitost mezi Klementem V. a Nostradamem, to si říkáte! Dělila je dvě století. Ale pokud si přečteme ty tři Klementovy buly, Pastoralis Praeeminentiae, Faciens misericordiam a Regnans in coelis, s přihlédnutím k odkazům v dopisu, jenž Nostradamus napsal Cosimovi Velikému o dvě stě padesát let později, budeme všichni jen zírat. Protože ve svých třech bulách Klement V. tvrdí, že templáři spravují, tedy jsou knihovníky v čemsi, co nazývá…” odmlčel se, „Bibliotheca Ditis Patris. Ďáblova knihovna.”

X

Když se rozruch v hledišti utišil, postavil se profesor Moretti vedle řečnického pultu.

„Ďáblova knihovna… Co byla vlastně Ďáblova knihovna? Které texty byly její součásti? Co o ní víme?” Pátral mezi posluchači v marné snaze vylákat z někoho odpověď. „No právě! Je až skličující, jak překvapivě málo

o Ďáblově knihovně víme. Je nám známo pouze to, že se pojem Bibliotheca Ditis Patris objevuje v odkazech jednak ve dva tisíce let starých římských textech a potom ještě v esoterických knihách ze čtrnáctého a následujících tří století.”

Profesor zběžně přejížděl pohledem po svých posluchačích, jako by kontroloval, jestli jsou vzhůru a sledují ho.

„Šifry. Ďáblova knihovna. Svatý knihovník. Krvavý déšť Pokladnice překvapení. A přitom ani to ještě není všechno.”

Shromáždění se opět utišilo. Tehdy, v tlumeně osvětleném hledišti, mě napadlo, že v profesoru Morettim přišlo divadlo o velkého herce a dramaturga.

„Dámy a pánové, v Nostradamově dopisu se můžeme dočíst následující:

…mezi spisy narazil jsem na prastarý arabský text, opsaný z papyru na pergamen, jehož překlad získal jsem teprve nyní díky jednomu berberskému příteli z Andalusie. Svitek se skládá z pěti částí, jež nesou magický a mystický titul Kniha mudrců…”

„Kniha mudrců?” vykřikl muž vedle mě. „Nostradamus tvrdí, že vlastnil Knihu mudrců?”

Já osobně jsem měl o Knize mudrců pouze okrajové znalosti. Bylo to jedno z nejcennějších děl Alexandrijské knihovny. A stejně jako zbytek legendami opředené sbírky textů zmizel ten starověký spis, když knihovna zanikla. Nebo snad byl v oběhu ještě v šestnáctém století?

Profesor Moretti si narovnal brýle a rozhlédl se po posluchačích. „Autorem uvedeného citátu je Nostradamus. Citoval jsem doslovně z originálu.”

Trvalo půl minuty, než se rozruch v sále uklidnil.

„To přece není možné,” protestovala žena, která se zvedla o několik řad přede mnou. „Pokud Kniha mudrců

skutečně existovala a nebyla jen součástí legend a mýtů, zmizela už před tisíci lety.”

„Docela správně.”

„Promiňte,” ozval se nějaký mladší muž, „musím přiznat, že Kniha mudrců mi absolutně nic neříká.”

Profesor Moretti se na mladého muže usmál. „Znáte Egyptskou knihu mrtvých…”

„Jistě!”

„…která se používala a předčítala v období Nové říše, tedy od doby před 3500 lety až do doby Ježíšovy. Knihu mrtvých můžeme ve srovnání s Knihou mudrců považovat za jakési aktualizované nové vydání. Už za Ježíše byla Kniha mudrců prastaré, několik tisíc let staré dílo - mystické, plné okultních, náboženských a magických ritů. Nejstarší egyptská naučná literatura - Texty pyramid, Ptahhotepovo naučení, Texty rakví - pocházejí ze Staré říše. Musíme se tedy vrátit v čase o téměř 4700 let. V té době začínali lidé na americkém kontinentě pěstovat kukuřici a fazole, na polích se začínaly používat dřevěné pluhy. Bylo to nemnoho let předtím, než v Egyptě vytesali sfin-gu a postavili pyramidy.” Vypadalo to, jako by se měl profesor Moretti každou chvíli ponořit do vlastních myšlenek. „Říká se, že tehdy měli lidé k bohům blíž. Blíž k magii, okultismu, duchům, všem těm silám, jimž nerozumíme, a proto je odmítáme. Pokud vezmeme doslova Bibli a biblické fundamentalisty, stalo se to všechno jen pár tisíc let poté, co Bůh stvořil Zemi. Z jakých vědomostí vycházeli naši dávní předkové? Měli blízko k bohům, k magii, ke všemu, co my racionální moderní lidé pokládáme za pověry a čáry máry? Ovládali umění, jež dávno upadla v zapomnění? Po celých těch 4700 roků, které uplynuly, mohli lidé o Knize mudrců pouze mluvit. O všech těch zapomenutých prehistorických vědomostech, jež byly v tomto díle shromážděny. Až doposud

jsme znali pouze název a vágní odkazy na obsah. Drazí přátelé - poprvé v historii můžeme díky Nostradamovi z obsahu Knihy mudrců přímo citovat.”

Neozval se ani hlásek. Shromáždění vyčkávalo v naprostém tichu. Profesor Moretti položil pod kameru nový list:

Kniha první: Přivolání bohů

Rozmlouvání s bohy

Kniha druhá: Přivolání démonů a duchů

Rozmlouvání s démony a duchy

Kniha třetí: Přivolání mrtvých

Rozmlouvání s mrtvými

Kniha čtvrtá: Nahlížení do minulosti

Nahlížení do budoucnosti

Profesor nenápadně pohlédl na hodinky a řekl: „Názvům jednotlivých kapitol a mnohému dalšímu se budu věnovat ve své zítřejší přednášce. A tímto akademickým aperitivem se dostávám zpět ke svému úvodu o skrytých poselstvích a mystických odkazech v Nostradamově dopisu mocnému Cosimovi Velikému z dynastie Medicejských. Vy, kteří ještě nemáte dost záhad a starých mystérií, jste opět vítáni zítra po snídani. Chystám se blíže věnovat tématům jako Ďáblova knihovna a Kniha mudrců a ukázat příklady anagramů a šifer z Nostradamových děl Les Prophéties a Almanach. V devět hodin - na stejném místě, na stejné vlně.”

Jenže tak to samozřejmě nebylo.

KAPITOLA 2

Angelica

Florencie,

neděle večer

I

Čas je jako vír. Vtáhne vás a nikdy nepustí.

Jednou jsem četl, že čas je řetězec okamžiků. Události, které vlají kolem nás. Není možné se jich chytit a zůstat v nich. Čas je jako písek mezi prsty. Můžeme vzpomínat na všechno, co bylo, a představovat si, co přijde. Ale pro každého z nás je čas vír, ve kterém jsme uvězněni a který nás vtahuje stále hlouběji a hlouběji. Až do chvíle, kdy už čas nebude.

Co je čas? Ta otázka mě vždycky naplňovala údivem a, což je docela zvláštní, záchvěvem strachu. Přednáška profesora Morettiho ve mně probudila úžas. V mládí jsem si myslel, že čas je cosi, co zahrnuje náš vyměřený okamžik na Zemi. Ale později jsem pochopil, že čas naprosto samozřejmě pokračuje po naší smrti a zůstává dál, stejně jako vždycky byl, tím nekonečným řetězcem okamžiků.

Je čas lineární spojnice mezi dvěma body, loajální a poslušně podřízená stabilitě chronologie a neomylnosti hodinového strojku? Nebo se vine a vlní v neklidných vírech, kde si občas příčina a důsledek vymění místo a kde se záblesk vzdálené minulosti či budoucnosti může nevysvětlitelným způsobem prolnout s přítomností?

Ještě to se mnou vydržte. Občas až příliš přemýšlím.

Ale člověku to může vrtat hlavou. Je čas ohebný, poddajný, pružný? Můžou se věštci nějakým způsobem odpoutat od přísné časové linky chronologie definované hodinami a kalendáři, které člověk vytvořil a jimiž se marně pokouší čas spoutat a rozdělit ho na kratší a delší okamžiky, abychom jeho nepochopitelnost uvedli v nějaký systém? Má věštec schopnost sledovat čas nezávisle na své pozici v přítomnosti jako pozorovatel nesvázaný časovou linkou, kterou my všichni považujeme za absolutní? Astrologové věří, že náš osud je zpečetěn v okamžiku, kdy přicházíme na svět. Takže pokud je život předurčený, je také teoreticky možné věštit. Tak jako astronom dokáže předpovědět dráhu komety na základě jejího předcházejícího putování a vlivu všech nebeských těles, která míjí, může asi osoba s věšteckými schopnostmi vytušit budoucí události. Tomu by se dalo věřit. Věštit vlastně znamená zrušit čas. Vymazat nejzazší bod v čase, jenž chápeme jako tady a teď. Jenže co se stane s výpočty astronoma ve chvíli, kdy nějaký neznámý faktor - neobjevený asteroid či gravitace černé díry - zcela nečekaně dráhu komety ovlivní? Pak se všechny předpoklady sesypou. Pro věštce bude rozmanitost života obdobnou výzvou, protože ačkoliv mají naše životy být podřízeny předvídatelným faktorům, tvořeným nebeskými tělesy a bohy, není možné si představit, že by nějaká nepředvídatelná událost nemohla posunout náš osud jiným směrem, než nás původně čekal při narození.

Tím méně také může být nepředvídatelné součástí jednoty, kde je všechno, absolutně všechno podřízeno Bohu či těžké ruce osudu.

II

„Bjorn Belto?”

Byl podvečer a já klimbal v baru v kulturním centru Castello Catullus. Asi si ho představujete jako nějakou zříceninu. Ale Italové se umí o své zříceniny postarat. Když se Silvio Berlusconi stal premiérem, jedním z jeho pivních symbolických činů bylo hrad oprášit a nechat ho zrestaurovat. „Mistrovská architektonická práce, kde se temné kamenné formy minulosti snoubí se světlou elegancí naší doby,” jásal kritik v novinách La Stampa. Kamenné věže a zrcadlové sklo, střílny a šedý beton, hradby a povrchy z hliníku. Křídlo pro schůze a konference, přednáškové sály. Knihovna se studovnou. Vlastní hotelove křídlo. A pochopitelně: dobře zásobený bar. Gin tonic a arašídy. Zdravím, jak se vede. Ospalá živá hudba. Pianista vypadal, jako by snil o tom, že hraje v hotelu Savoy v Londýně. Poloprázdný bar. Nebo zpola plný. Jak se to vezme. Většina hostů ještě vysedávala v jídelně. Všichni se navzájem znali. Každopádně znali někoho. Na iPadu jsem listoval v posledním digitálním vydání The American Journal of Archaeology. Opatřil jsem si tablet, abych vyvážil lehce staromilský a zaprášený vzhled prvního amanuensise v archeologii. Zoufale jsem se pokoušel předstírat, že jsem přeslechl, jak někdo vyslovil mé jméno. Jsem trochu nesmělý. Rád se oddávám požehnání anonymity. V té se můžete ukrýt. Zahalit se do ní. Zmizet v ní. Teprve když ji ztratíte, pochopíte, co jste navždy ztratili. Dokonce i v množství lidí je možné zmizet v anonymitě. Nejste vidět. Nejste nikdo. Protože to chodí tak, že anonymitě nedává nikdo obličej. Proto si ji já pěstuju. Kamufláž života. Nerad vyčnívám z řady. Ale právě to se mi odjakživa stávalo.

Jsem albín.

Pokaždé mě přivede do rozpaků, když mě poznají cizí lidé. Nikdy si na to nezvyknu. Některé z mých archeologických objevů se dostaly na titulní stránky. Vyvrcholilo to před dvěma lety, když jsme v ruinách Babylonské věže v al-Hillahu v Iráku narazili na starověký rukopis. Všechny televizní společnosti od BBC a NBC až po CNN a Discovery Channel natáčely o našich nálezech dokumentární filmy. Program National Geographic Channel uvedl dokonce Lucifer Week. Moji kolegové na univerzitě v Oslu mi říkají celebrita. Není to příjemné, pokud se v tom skrývá závist, škodolibost nebo potlačovaný obdiv. Když mě někdo cizí pozná, pokaždé mě to překvapí a - nezbývá než přiznat - polichotí mi to. Proto jsem nakonec rozpačitě a zvědavě vzhlédl na muže, jenž mě oslovil.

Profesor Lorenzo Moretti. Testosteronový král. A hned za ním: žena, kterou jsem v hledišti tajně obdivoval. Bohyně z osmé řady. Ta čarokrásná.

„Omlouvám se, že obtěžuju,” řekl profesor Moretti. V úsměvu mu zazářila řada bělostných zubů. Napřáhl ruku. Zlatý prsten. Zlatý náramek. Na hřbetu ruky chlupy. Pečlivě upravené nehty. Že by manikúra? Já osobně si nehty okusuju. Nervózní zlozvyk, jehož se nedokážu zbavit. Nemotorně jsem položil iPad na stůl, vstal a potřásl mu rukou. Jeho stisk byl téměř bolestivý.

„Je to pro mě velká čest, pane Belto. Všiml jsem si vás dnes v hledišti.”

„Potěšení na mé straně, profesore Moretti!” odpověděl jsem italsky. Krásná řeč. Zní jako hudba. Jeden člověk z jižní Itálie mi kdysi řekl, že mluvím italsky jako Florenťan. Přijal jsem to jako kompliment. „Velice mě zaujala vaše přednáška!” pokračoval jsem. „Staré rukopisy s kódy, rébusy a skrytými poselstvími ve mně probouzejí klukovskou zvídavost.”

„Tak to se můžete těšit na zítřek!” Mrkl na mě a ustoupil o krok stranou. „Dovolte, abych vám představil svou manželku Angeliku.”

Angelica…

Angelica a Lorenzo Morettiovi. O něco blíže bohům než my všichni ostatní. Zářili. Krásní. Úspěšní. Voda po holení, která se hodila k parfému. Ve společnosti lidí, kteří jsou pohlední a chytří - takoví, co můžou současně zdobit zářící titulní stranu časopisu Vogue a zároveň dokončovat doktorskou práci o postavení Higgsova boso-nu v teoretické fyzice elementárních částic - mi údivem docházejí slova.

Angelica Morettiová ke mně napřáhla půvabnou ruku plnou prstenů. Na zápěstí se jí pohupovalo tolik náramků, až bylo nepochopitelné, že vůbec může zvednout ruku.

„Hodně jsem o vás četla,” řekla. Jemně voněla ložnicí a rozkvetlými loukami.

„É,” odpověděl jsem.

„Jsem vaše velká obdivovatelka!”

„É “

„Když jsme s Lorenzem našli vaše jméno na seznamu účastníků, byli jsme nadšení.”

„É “

V přítomnosti některých žen bývám zaražený a nemluvný. S jinými napovídám spoustu hloupostí. Ale poučil jsem se. Věřte mi, že jsem se poučil. S Angelicou Morettiovou bylo nejlepší držet zobák. Pro jistotu. Aby mě nenapadlo říct něco, čeho bych pak měsíce litoval. Nejsem z těch, co berou věci na lehkou váhu.

Teď, zblízka, jsem viděl, že Angelica Morettiová vypadá na svůj věk výborně. Figura by klidně mohla patřit nějaké dvacítce. Zlatá karta ve fitness centru. Královna zumby. Trenérova oblíbenkyně. Jen zapudrovaná síť

jemných vrásek pod bradou a na krku prozrazovala, že už není žádná mladice.

„Teší mě,” zamumlal jsem. Cítil jsem, že bych jí měl políbit ruku. Ze se to ode mě očekává. Ze právě tak by zdvořilí muži měli zdravit ženy, jako je Angelica Morettiová. Ale nepřiměl jsem se k tomu.

„Můžeme si k vám přisednout?” zeptal se profesor Moretti. „Nebo rušíme?”

To poslední řekl s diskrétním pokývnutím směrem k iPadu. Vzal jsem si ho s sebou, abych vypadal moderně a informované. A abych v baru nepůsobil tak osaměle. Ale osamělost není můj problém. To soucit nezvládám. Angelica musela vytušit, jak stísněně se cítím. Položila svou ruku na moji a zašeptala: „Jsme jen obdivovatelé vaší práce! The Shrine of Sacred Secrets…” Slova zněla zasněně, jako název nějaké básně. Měla na mysli zlatou truhlu, jež byla nalezena na poli u kláštera Vaerne v Ostfoldu a ukrývala několik starých rukopisů. „Šestá kniha Mojžíšova…” připojil se profesor Moretti. „Babylonská věž…” pokračovala Angelica. Tím ve stručnosti shrnuli moji archeologickou kariéru. Tři objevy, které vzbudily pozornost. Na mé fakultě doma v Oslu to nikomu příliš nezaimponovalo. Stále jsem první amanuensis.

„Můžeme si přisednout?” zeptala se teď Angelica Morettiová.

„Samozřejmě!” vyhrkl jsem. Trochu moc nahlas. Trochu moc horlivě.

Ženy mě matou. Jsou jako kočky. Nikdy nevíte, na čem

jste. Nebo jakou mají právě náladu. Očekávají, že muži intuitivně prohlédnou slupku předstírané radosti a zeptají se, co se děje. Z minuty na minutu se mohou přeměnit z nezdolné Amazonky v rozechvělou trosku. Ze sebevědomé předsedkyně představenstva v chvějícího se vrabčáčka. Trmácí se životem v neustálém strachu, že budou odhaleny. Vědí o sobě něco, co před námi ostatními šikovně skrývají. Svět jenom čeká, aby se na ně vrhl a odhalil, kdo skutečně jsou. Ale možná, jen možná, můžou udržet iluzi čehosi bezchybného s pomocí make-upu, parfému, slunečních brýlí, elegantního oblečení, dobře tvarované obuvi a tolika kabelek, že by z nich kolem své vlastní nejistoty mohly vybudovat hradbu.

Několik žen jsem miloval. Víc než ony milovaly mě.

Takže kdo vlastně byla Angelica Morettiová?

III

„Profesore Moretti! Paní Morettiová!”

Hlas se nám zařízl do uší.

Profesor Moretti se ušklíbl. „Dino!” zvolal vlažně. Angelica zavřela oči. Bezmocně. Otočil jsem se k muži, jenž k nám nadšeně skákal po jedné noze. Berle klepaly o podlahovou krytinu. Byl tak malý, že sotva vyčníval nad nás sedící. Na oplátku byl ovšem extrémně obtloustlý, jako by jeho tělo v nějakém okamžiku vzdalo boj se zemskou tíží a překypělo.

Profesor Moretti se ušklíbl, naklonil se ke mně a řekl: „Bjorne, tohle je Dino Garbi…”

„Bjorn Belto, že je to tak?” přerušil ho Garbi.

„…který skutečně věří, že Nostradamus byl věštec.”

„Věřím?” zvolal Dino Garbi s předstíraným pohrdáním. „Můžu se posadit?”

Profesor a Angelica si vyměnili pohled, jenž Dinovi Garbimu unikl, protože už se mezitím snažil vyškrábat na stoličku.

Dino Garbi provozoval internetové stránky o věštění, parapsychologii a příznivém vlivu mysli na defekty těla. Prodával přírodní léky, které léčily vše od impotence až

po nadváhu a těžkomyslnost. Se svědomitostí novináře cestoval po světě a objížděl pro své stránky konference. Očividně měl příliš naspěch, než aby na sobě použil své vlastni léky a metody.

„Viděl jste v poslední době Thea?” zeptal se Dino Garbi.

„Mluvili jsme spolu,” odpověděl profesor Moretti.

Dino Garbi mávl na číšníka a objednal si Bloody Mary.

„Theo je známý odborník na Nostradama,” pošeptala mi Angelica. „Theophilus de Garenciěres - žije vNostra-damově rodném městě.”

„Chyběl jste nám minulý měsíc v Paříži na mezinárodním kongresu o Nostradamovi,” řekl Dino.

„Bohužel mi to nevyšlo. Takže…” obrátil se profesor Moretti ke mně a přátelsky mrkl, „co si myslíte o Nostradamovi, Bjorne?”

„No,” začal jsem. Nečekané otázky mě vždycky vyvedou z konceptu. Trvalo mi několik vteřin, než jsem dal dohromady jakž takž rozumnou odpověď. „Nostradama pokládám především za prozíravého a nadaného lékaře, jenž bojoval s morovou epidemií a který zjistil, že za tajemná proroctví se mince do pokladny jen sypou.”

Profesor se hlasitě, spokojeně rozesmál.

„Mnozí věří, že skutečně měl věštecké schopnosti,” řekla Angelica.

„To je jasné!” vložil se Dino Garbi.

„Anebo,” pokračoval profesor Moretti, „to byl šarlatán, který se vyjadřoval tak dvojznačně, že v pozdějších dobách mohli z jeho proroctví vyčíst, co se jim zachtělo.”

„Lorenzo, Lorenzo…” napomenul ho Dino Garbi s předstíraným smutkem. „Ty jsi neotevřel svou mysl. O tom už jsme mluvili mnohokrát. Čteš Nostradama písmeno za písmenem, slovo za slovem. Abys Nostradamovi porozuměl, musíš proniknout do slov, vidět skrze slova a nakonec mimo slova. Teprve potom budeš moci číst mezi řádky a interpretovat.”

„Nebo chybně interpretovat.”

„Nostradamovy verše promlouvají naprosto zřetelně!”

„Naprosto nezřetelně. Z Nostradama můžeš vyčíst, co chceš. Otrocky dodržoval nepsaná pravidla úspěšných věštců. Při použití vágních a dvojznačných vyjádření se otevírají možnosti pro různé výklady. Ochotný čtenář si následně může do formulací vložit právě to, co se mu hodí. A čím více proroctví vyslovíte, tím více uspěje. Nostradamovi můžeme připsat deset tisíc proroctví. Deset tisíc! Mor a sucho, zemětřesení a záplavy, války a invaze. Že se některý z předpokladů tu a tam opravdu vyplní, nevysvětluje, proč tomu tak u tisíců jiných proroctví není. Předvídat války a katastrofy, neúrodné roky a pandemie je v zásadě jednoduché. Dříve nebo později pravdu mít budete. Stačí vyjadřovat se vágně, pokud jde o to, kde a kdy k tomu dojde.”

„Nepsalo se v novinách, že Nostradamus předpověděl útok na World Trade Center?” zeptal jsem se.

„Á, tohle…” odpověděl Dino Garbi s rezignovaným povzdechem. „Nemůžete…”

„Ne, ne,” přerušil ho profesor Moretti. „Ten příklad je zajímavý. Máte samozřejmě na mysli následující strofu…” Profesor Moretti zpaměti citoval:

V městě Božím mocná bouře zazní,

dva bratři v chaosu rozerváni na kusy, však pevnost odolá,

velký vůdce zahyne,

třetí velká válka vypukne, až bude to velké město hořet.

„Město Boží - světová metropole New York City!” pokračoval profesor. „Mocná bouře - letadla, která nabourají do mrakodrapů a explodují. Dva bratři - věže dvojčata, které jsou zničeny chaosem, tedy terorismem. Pevnost odolá - míněn Pentagon. Velký vůdce - prezident Bush je poražen. Třetí velká válka - válka proti teroru a teroristická válka islamistů proti Západu.” Profesor Moretti pozvedl ruce. „Všechny tyto výklady je možné pozměnit. Město Boží může stejně tak být Jeruzalém, Mekka nebo Řím. Kdy se o New Yorku mluvilo jako o městě Božím? A kolik velkých válek už od Nostradamovy doby vypuklo? Hořící města - za války nic neobvyklého. Ale ať už budeme hledat další argumenty a další interpretace, je to všechno nepodstatné. Tento verš, citovaný v novinách po celém světě jako důkaz jeho neomylnosti, totiž Nostradamus nikdy nenapsal.”

„To přece všichni vědí,” zabručel Dino Garbi.

„Ten verš napsal po teroristickém útoku v roce 2001 student jménem Neil Marshall. Uvedl ten verš v článku s názvem ,Kritická analýza Nostradama’. Vymyslel si ho jako příklad toho, jakým způsobem je jakýkoliv samozvaný prorok schopen pomocí obecných a vágních odkazů zformulovat text, jenž pak v budoucnosti může znamenat všechno a nic.”

Dino Garbi se zatvářil, jako by mu někdo vymačkal do pusy citron.

„Není možné dávat velkému mistrovi za vinu, že někdo pod jeho jménem vymýšlí falešné strofy. Pojďme raději diskutovat o něčem, co Nostradamus nepochybně napsal. Vy čtete pokřiveným pohledem a nikoliv s otevřenou myslí. Vezměme si třeba jeden světoznámý příklad. Velký požár Londýna v roce 1666! Jak ho mohl Nostradamus vylíčit tak detailně a živě sto jedenáct let před tím, než město lehlo popelem?”

„A udělal to opravdu?” zeptal se profesor Moretti.

„Jistěže!”

„Tak se podívejme, co Nostradamus skutečně napsal - ne jak se ho v pozdějších dobách rozhodli interpretovat.”

Profesor znovu zarecitoval zpaměti:

Krev spravedlivých poteče v Londýně

spáleném od úderu blesku dvacetkrát tři plus šest.

Stará dáma spadne ze svého vysokého místa,

mnozí ze stejné sekty budou zabiti.

( Le sang du iuste a Londres fera faute bruslés par fouldres de vint trois les six. La dame antique cherra de place haute, de mesme secte plusieurs seront occis. Les Prophéties (2. vydání, 1555), Centurie 2, strofa 51..)

„Jasnějším způsobem už se to vyjádřit nedá!” triumfoval Dino Garbi.

Profesor Moretti si založil ruce na břiše a namítl: „V Nostradamově původním textu stojí ,fouldres’ a nikoliv ,feu’, jak je tomu v pozdějších kopiích. ,Feu’ znamená požár. ,Fouldres’ znamená úder blesku. Jak je známo, vypukl požár v jedné pekárně a ne následkem úderu blesku. V originálu napsal Nostradamus číslo ,de vint trois les six’ a ne ,vingt & trois’, jak se chybně objevuje v pozdějších vydáních. Násobením a sčítáním dojdeme docela správně k číslu šedesát šest, což někteří ochotně čtou jako letopočet 1666. Dále vaši stejně smýšlející kolegové zdůrazňují výraz ,stará dáma’,

jenž má označovat katedrálu svatého Pavla. Ale ta se tím způsobem nikdy neoznačovala. Také se kostel nezřítil z žádného vysokého místa, zkrátka shořel.”

„Tak jak si to proroctví vysvětlujete?” zeptal se Dino Garbi.

„Není to žádné proroctví, ale popis události, ke které došlo přímo v Nostradamově době. V roce 1555 začala katolická královna Marie Stuartovna, přezdívaná Krvavá Mary…“profesor pokývl na Garbiho drink, „…s čistkami namířenými proti protestantům v Londýně. Mnoho jich bylo upáleno. Těm šťastnějším připevnili na tělo sáček se střelným prachem, takže zemřeli v okamžiku, kdy došlo k explozi. James Randi ve své knize o Nostradamovi uvádí zcela jinou interpretaci verše o požáru v Londýně. Krev spravedlivých odkazuje na protestanty. Údery blesku - fouldres - jsou plameny a vybuchující střelný prach. Čísla ,dvacetkrát tři a šest’ označují skupiny lidí, kteří byli hromadně souzeni a popravováni. Víte, po kolika byli lidé kolektivně stavěni před soud? Ano, přesně tak: po šesti. ,Stará dáma’ v originále zní La dame antique. V tehdejší francouzštině mohlo antique znamenat buď starý, nebo excentrický. Pokud by Nostradamus chtěl, aby se výraz vykládal tak, jak se vykládá, napsal by vieille dame. Ale pokud chápeme slovo v jeho druhém významu - excentrický, senilní - ano, dostáváme se opět ke spíše pomatené Krvavé Mary, která padá ze svého místa a nechová se už jako královna. Poslední věta strofy - ,mnozí ze stejné sekty budou zabiti’ - neodkazuje na obyvatele Londýna a oběti požáru, ale zcela konkrétně na masakry protestantů.”

„Aha,” rozesmál se Dino Garbi a namířil na profesora ukazováček. „Chybná myšlenka! Nostradamus byl loajální katolík. Proč by se měl tak příznivě vyjadřovat o protestantech? Byl zapřisáhlý přívrženec papeže a katolické církve.”

„To se lidé domnívají! Přísně vzato byl židovského původu. A jestli byl loajální katolík? Chtěl, aby si to ostatní mysleli. Potřeboval církev a podporu papeže. A sám veřejně papeže podporoval. Ale ve francouzské

národní knihovně existuje sbírka latinských kopií jedenapadesáti dopisů

( Bibliotheque Nationale, BN Lat. 8592.)

z korespondence mezi Nostradamem a jeho klienty. Ty dopisy odhalují, že Nostradamus tajně sympatizoval s protestantismem a myšlenkami Martina Luthera.”

„Vy naprosto odmítáte otevřít svou mysl těm správným výkladům Nostradama!” namítl Garbi. „Jak vysvětlíte, že předpověděl svou vlastní smrt?”

„Jak moc je to obtížné?”

„Ale on ji předpověděl přesně - a dlouho před tím, než nastala.”

„Opravdu? V posledních letech života byl nemocný a oslabený. Trpěl edémy, hromaděním tekutin v tkáních a dnou. Bolestivé. Smrtelné. Nemusel být věštec, aby pochopil, kam to povede.”

„Přesto předpověděl datum své smrti!”

„Spletl se o půldruhého roku.”

Na to Dino Garbi neřekl nic.

Profesor Moretti pokračoval: „Podle své věštby měl zemřít v listopadu 1567. Zemřel v červnu 1566.”

„Sedmnáct měsíců přece není tolik…”

„On už se ale předtím nestrefil v mnohem větší míře. Francouzská královna Kateřina Medicejská napsala v dopise svému kmotrovi, že Nostradamus slíbil králi, mému synovi, vše dobré a také ze bude žít dlouho jako ty, jenž se, jak říká, dožiješ devadesáti leť. Syn, král Karel IX., zemřel v roce 1574, měsíc před svými čtyřiadvacátými narozeninami. Nostradamus se spletl o šestašedesát let.”

Dino Garbi se chystal odpovědět, když ho přerušil vedoucí kulturního centra Castello Catullus, Fabiano Silor. Zběžně jsem se s ním pozdravil, když jsem se registroval. Běžel k nám a mával na profesora a Angeliku. Silor byl vysoký muž s kozí bradkou a nervózním výrazem a někomu mohl připomínat postavu, jež vyklouzla z románu Charlese Dickense.

„Fabiano?” řekla Angelica udiveně.

Fabiano Silor spráskl ruce.

„Co se stalo?” zeptal se profesor Moretti.

„Nevím, jak to říct! Vloupání!”

„Kde?”

„Je mi to velice líto. Ve vašem pokoji!”

IV

V pokoji 218 vládl naprostý zmatek.

Na podlaze ležely rozházené šaty profesora Morettiho a jeho ženy. Ložní prádlo bylo strhané. Kufry vyprázdněné a pohozené v rohu. Matrace převrácené. Zásuvky komody vytahané. Dveře skříní zotvírané.

Angelica ukázala na desky ze žlutého kartonu. Profesor na ně tlustým černým fixem napsal:

Přednášky

- Nostradamus & Medicejští-

Profesor Moretti desky otevřel. Prázdné. Zmateně pohlédl na manželku, která tam stála a rychlými nervózními pohyby kouřila.

„Někdo mi ukradl přednášku. Poznámky. Výtisk Nostradamova dopisu. Proč? Mohli mě přece požádat.” Profesor se zoufalým pohledem rozhlédl. Rozhodil rukama. „Laptop! Je pryč! Bez laptopu jsem bezmocný.

V něm mám přednášky, kopii dopisu a texty. Všechno!”

KAPITOLA 3

Únosci

Florencie,

pondělí ráno

I

Bylo mi dvanáct let, když mi zemřel otec. Spadl ze skály.

Tátovi démoni si pohráli s úvazky. S výkřikem, jenž mi stále zní v uších, se vrhl přímo do propasti. Jen si to představte. Pád ze čtyřiceti metrů. Přistál na kamenném poli.

Ten výkřik v sobě nosím po všechny ty roky.

Já vím. Už jsem o tom mluvil. Začínám být s tím příběhem otravný. Zkrátím to. Máma se zapletla s tátovým nejlepším přítelem. Později, když byl táta po smrti a pohřbený, se vzali. Velice romantické. Ale to je úplně jiný příběh.

Vždycky je to jiný příběh. To, co se stane poté, když se pohledy odvrátí stranou, když je kniha dočtena, když film skončí. Vždycky se potom něco stane.

Táta tu zradu neunesl. Prý byli s mámou svobodomyslní. Pro tátu byla tolerance teoretická veličina. Pravdou je, že plánoval vraždu svého nejlepšího přítele, náruživého milence své zrádné ženy. Neštěstí. Nehoda. Ale něco se zvrtlo. Neptejte se mě, jak se to seběhlo. Ale to tátovi tam nahoře na skalní stěně vyklouzlo lano z ruky a našel smrt na poli plném ostrých kamenů.

Táta mi chybí. Jeho hlas. Gesta. Suchý humor. Úsměv v jeho očích. Zvídavost. Dokonce i jeho vůně po dlouhém dni stráveném na vykopávkách. Byl archeolog jako já. Kopáč v historii. Takový, co odhaluje kostry a zajímá se o to, kdo ti lidé byli a jaký život vedli. Táta v sobě nosil hluboký respekt k zemřelým. Interpretoval příběhy, které mohli ve své věčném mlčení vyprávět. Kdysi zasvětil svůj život přehrabávání se v zemi. Teď v ní sám leží pohřbený. Na grefsenském hřbitově. Jednoduchý žulový náhrobek pod starou břízou. Stojí na něm jen jeho jméno. Vytesané do načervenalého kamene. Žádný letopočet, jenž by ho pevně svázal s časem. Svědomitě se o hrob starám. Sázím a pleju. Zalévám a hnojím. Proč? ptám se sám sebe. Uctíváme vzpomínku na mrtvého? Pěstujeme si svou bolest, svou ztrátu? Proto, abychom mrtvým zajistili poslední zakotvení tady na Zemi? Náhrobní kámen je památník jednoho života. Dříve nebo později vytesají a pozlatí i naše jméno.

Máma už je taky po smrti. Zemřela na rakovinu. Už je to několik let.

II

Z nějakého důvodu se mi té noci zdálo o mámě a tátovi. To se mi nikdy nestává. Snad proto jsem se vzbudil tak časně. Osprchoval jsem se, prolétl na iPadu několikerý norské noviny a potom jsem se vydal do jídelny. Měl jsem štěstí a našel jsem volný stůl pro dva u skleněné stěny s výhledem na olivový háj. K snídani jsem snědl míchaná vajíčka a křupavé housky a k pití si dal čerstvě vymačkaný pomerančový džus a černou kávu.

Když na mě lidé civí, nevím nikdy, jestli je to proto, že mě poznali. Nebo proto, že jsem albín. Chybička v genech. Jak prosté a jasné. Ale nepřemýšlím o tom.

Jen když se dívám do zrcadla. Nebo když si připadám vyloučený. Nejhorší to bylo v dětství. Být tamten. Ovšem teď mě to nijak netrápí. Už ne.

Po snídani jsem se vypravil do přednáškového sálu. Angelica seděla u prostřední uličky v desáté řadě a četla Corriere della Sera. Když mě zahlédla, posunula se, abych si k ní mohl přisednout.

„Bjorne,” řekla tiše. Znělo to … já nevím … trochu koketně? Ale ne. Sotva. Od pivní chvíle jsem pochopil, že by ji v životě nenapadlo se mnou flirtovat. Nejsem typ muže, do kterého by se zamilovala Angelica Morettiová.

V sále kolem nás už bylo téměř plno.

„Dorazila včera policie?” zeptal jsem se.

„Ale ano. Nakonec. Prohledali pokoj, ale objevili jen neznámé otisky. Laptop se naštěstí našel.” Pohlédla na mě výmluvným pohledem. „Lorenzo si doma zapomněl nabíječku, takže si dal laptop nabít k jednomu kolegovi o pár pokojů dál v chodbě. Vzpomněl si na to, až když byla policie na místě. Lorenzo zapomíná nabíječky pořád. K mobilu. Laptopu. Dokonce i k holicímu strojku.”

„A co tedy zloději odnesli?”

„Jen několik výpisů… Nepochopitelné. Kdo mohl mít zájem na ukradení Lorenzových papírů? Proč? Co s nimi chtějí dělat?”

Hlavní hrdina sám už stál na pódiu a s laptopem se připravoval na dopolední přednášku. Na plátně probleskával snímek za snímkem. Mědirytina Nostradama, stránky z knih, obrazy Medicejských. A digitální kopie dopisu, jenž Nostradamus napsal Cosimovi Velikému.

V devět hodin ztlumili osvětlení v sále. Paprsek z jednoho reflektoru profesora oslnil, když vystupoval na kraj pódia.

„Vítejte zpět a vítám také nově příchozí,” začal. „Dnes se blíže podíváme na Nostradamovy věštecké knihy

Almanacks a Les Prophéties. Budeme se zabývat pojmy jako Ďáblova knihovna, Vojničův rukopis a Kniha mudrců. Ale v úvodu bych rád přednesl krátkou biografickou prezentaci našeho přítele, věštce Nostradama.”

Možná ten příběh znáte? Michel de Nostredame se narodil v roce 1503 v jihofrancouzském městečku Saint Rémy de Provence. Pocházel z židovské rodiny a původně se jmenoval Gassonet, ale všichni Židé v Provence se museli nechat pokřtít a stát se katolíky, aby unikli pronásledování nebo vyhoštění. Proto jeho rodina přijala jméno Nostredame, jež on později začal používat v latinském tvaru Nostradamus. Michel žil v Saint Rémy do svých šestnácti let. Bystrý chlapec. V Avignonu studoval gramatiku, rétoriku, logiku, aritmetiku, geometrii, hudbu a astronomii. Všechno v latině. Na univerzitě v Montpellier vystudoval na lékaře. Zkoušku složil ve dvaadvaceti letech a zakoupil si čtverrohý klobouk, který byl znamením, že může provozovat lékařské povolání. V této době začal léčit mor. Snad následkem rodinné tragédie, kdy jeho manželka a dvě děti zemřely právě na mor. Zdrcený žalem se vydal na dlouhou cestu po Francii a Itálii. Později se přestěhoval do Salon-de-Provence, kde se oženil s bohatou vdovou Annou Ponce Gemellovou. Spolu měli tři syny a tři dcery. Postupem let se stal dvorním lékařem francouzských králů Jindřicha II., Františka II. a Karla IX. a důvěrným oblíbencem královny Kateřiny z rodu Medicejských. Dějiny jsou plné náhod a skrytých souvislostí

III

„Svůj první Almanach Nostradamus napsal v roce 1550,” řekl profesor Moretti.

V dálce se jako hluboké bzučení ozval hluk helikoptéry.

„Almanach získal ohromnou popularitu. Obsahoval nejen užitečné informace o běhu Slunce a fázích Měsíce, ale také předpovědi o tom, co se v nadcházejícím roce stane. Užitečné vědět.” Klapání vrtulí helikoptéry začínalo být rušivé. „Úspěch Nostradama inspiroval k tomu, že vydával až několik almanachů ročně. V roce 1555 načal také novou sérii: Proroctví.”

Podle pekelného rámusu jsme poznali, že se helikoptéra chystá přistát. Dost nadměrnou přistávací plochu v kulturním centru si objednal osobně Berlusconi, který přiletěl vrtulníkem, když centrum otevíral, a pak už se víckrát neobjevil.

Vrtule utichly.

Profesor Moretti pokračoval: „Skrze svého přítele, guvernéra Clauda de Savoie, byl Nostradamus povolán k francouzské královně Kateřině. Neprodleně odcestoval do Paříže, kde se dostal pod její ochranu. Bez ní a dalších mocných přátel by ho rychle zatkla Inkvizice. Věštění považovali za bezbožné.”

Hlasité výkřiky z chodby. Profesor rozhodil omluvně rukama. Někdo rozrazil dvoukřídlé dveře do auditoria.

IV

„Zůstaňte v klidu!”

Bylo jich devět. Ozbrojených.

Otravné typy. Ozbrojení lidé si myslí, že jim patří svět.

Černé uniformy. Bylo na nich cosi staromódního, téměř nindžovského. Nastavitelné pásy křížem krážem. Kukly.

Kdesi v sále začal někdo pofňukávat.

Muži mávali samopaly. Čtyři z nich zůstali se zvednutými hlavněmi dole u dveří. Dva se vydali nahoru středovou uličkou a zkoumali posluchače v hledišti.

Nic jsem nechápal. Moje první myšlenka byla, že to jsou teroristi. Tady? Nedávalo to smysl.

Nějaká žena za mnou se rozplakala. Jeden muž si lehl na zem a ruce položil na hlavu. Nějaký starší chlapík v kostěných brýlích se zlomil v pase a zanaříkal.

Tři z mužů vyšli na podium. „Profesore,” řekl jeden z nich, „buďte tak laskav a pojďte s námi.”

Buďte tak laskav?

Profesor Moretti ustoupil o několik kroků.

Jeden z mužů ho chytil za rameno, zatímco druhý mu za zády sevřel zápěstí. Třetí rychle shrábl do černého igelitového pytle profesorovy papíry, vytáhl šňůru z laptopu a přidal ho k nim.

Laptop s kopií Nostradamova dopisu.

Ve chvíli, kdy muži odvedli profesora z pódia a vyšli ven z auditoria, se rozezvučel alarm. Kvílející siréna. Netuším, kdo ji spustil. Ve stejném okamžiku zahlédli dva muži stoupající prostřední uličkou osobu, kterou hledali.

Angeliku.

„Paní! Pojďte! Rychle!”

Muži u dveří křičeli, aby si pospíšili.

Ve zvuku ječícího alarmu jsem zaslechl, jak někdo v sále začal hystericky vzlykat.

„Tak paní!” dotíral maskovaný muž.

„Poslouchejte…” vyhrkl jsem a zvedl ruce, jako bych chtěl muže odstrčit. Příliš jsem si neujasnil, kam jsem je asi tak chtěl odstrčit - snad do jiné dimenze? Jeden z nich mě pevně popadl za zápěstí. Jediným dlouhým pohybem mě vyzvedl ze židle, jež se s prásknutím sklopila, a hodil mě po hlavě na podlahu. Nebudu si hrát na drsňáka. Bolelo to. Strašně. Druhý muž mě pevně popadl na hrudi za košili a zvedl mě zase nahoru. Jako

bych nic nevážil. Rozzlobeně a surově mě strkal nahoru uličkou a vrazil do mě, až jsem si kecl na zadek. Nezbývá přiznat, že jsem neměl šanci. Bylo to jako prát se se stopětadvacetikilovým zápasníkem ve volném stylu. Tak jsem zůstal sedět. V uličce na podlaze. Angelica mezitím vstala. Jeden z mužů na ni mávl. Naléhavě a autoritativně. Poslušně mu šla vstříc. Svalovec natáhl ruku. Ale její reakce byla naprosto nečekaná. Domníval jsem se, že se vzdala. Že s nimi půjde. Ale nikoliv. Mrštně se otočila a vysoko vykopla levou nohou. Ozvala se rána, jak muže trefila do čelisti. Zasténal a zapotácel se. Dalším kopnutím - stejně vysokým - ho zasáhla ze strany do hlavy a poslala rovnou k zemi.

Muž, jenž mnou mrštil do uličky, pozvedl samopal. Kdosi vykřikl. Vystřelit nestihl. Angelica ho zasáhla nohou do rozkroku takovou silou, že se se zasípáním složil na zem a začal zvracet.

„Paní Morettiová!” zařval jeden z mužů dole u dveří a namířil na ni samopal. Několik lidí v sále vykřiklo a vrhlo se na zem. Angelica vyskočila na desku stolu a vyrazila auditoriem směrem nahoru. Ze stolu na stůl.

Potom se zdálo, že muži dostali do sluchátek rozkaz, aby se stáhli. Ti dva, které Angelica zneškodnila, se potáceli za ostatními. Doufám, že se cítili stejně ponížení jako já. V rychlosti opustili posluchárnu. Kolem v sále už několik lidí mluvilo přes mobil s policií. Rozrušené hlasy v řezavém zvuku poplašného zařízení. „Si si! V kulturním centru Castello Catullus! Ano, v kulturním centru!”

Venku zatím nabírala vrtule otáčky.

V

Heliport ležel u starého popraviště, kde musely v průběhu historie zaplatit životem stovky nepřátel hradních pánů. Ale helikoptéra tam nestála. Přistáli s tím obrovským strojem uprostřed parkoviště. Mezi vozy Audi a Alfa Romeo a jedním osamělými Citroenem 2CV. Poznávací znamení vrtulníku byla přemalovaná. Kroužící vrtule vířily papíry a písek.

Angelica, plačící a rozzlobená, se chtěla k helikoptéře rozběhnout. Spolu s ještě jedním mužem jsme ji zadrželi.

„Pusťte mě! Do háje! Pusťte mě, říkám!” křičela plačící Angelica do hluku vrtulí.

Co asi chtěla udělat? Zadržet helikoptéru holýma rukama?

Vrtulník se odpoutal od země. Pomalu. Že bylo vůbec možné, aby vzlétl, se zdálo jako výsměch zemské přitažlivosti. Na několik vteřin zůstal viset ve vzduchu sotva pár metrů nad zemí. Jako by se chtěl vysmát nám, co jsme stáli dole. Potom se zvolna naklonil na stranu, vystoupal ještě o několik metrů, naklonil se dopředu a za malý okamžik už ho pohltily vrcholky kopců toskánské krajiny.

IV

V recepci vládla nervozita. Kde je policie? Vědci postávali v hloučcích a diskutovali. Co se stalo? Proč tady? Proč právě teď? Proč profesor Moretti?

„Chudák paní!”

Ve všem tom rozruchu jsem si ho nevšiml. Stál hned vedle mě, postarší prošedivělý obtloustlý muž, jenž se přihlásil předešlého večera při přednášce profesora Morettiho o slovo. Ten, kterého okřikovali, aby mlčel, když začal vykládat o arše úmluvy. Prohrábl si bradku. „Poslyšte, měl byste chvilku?”

Chystal jsem se odpovědět, že teď se to nehodí. Což byla pravda. Po tom únosu jsem byl naprosto otřesený.

A dělal jsem si starosti kvůli Angelice. Fabiano Silor ji odvedl do jedné postranní místnosti.

Ten chlapík však na žádnou odpověď nečekal. Napřáhl ruku. „Bjorn Belto, že ano?” Potřásli jsme si rukama. Jmenoval se Piero Ficino. Odtáhl si mě stranou, pryč od všech rozrušených účastníků konference. Do baru. Nebyl tam nikdo. Dokonce ani barman. Piero Ficino se odkolébal za pult a připravil nám oběma dva pořádné drinky.

Gin s tonikem. Kostky ledu.

„Nemohli bychom…”

„Psst,” přerušil mě Piero Ficino a podal mi skleničku.

Dali jsme si oba pořádný lok. Ruka se mi třásla, až kostky ledu zvonily o sklo.

„Znám vás i to, čím se zabýváte, pane Belto,” řekl Piero Ficino. Klidně. Jako by se vůbec nic nestalo.

Já jsem se nemohl zbavit myšlenek na profesora Morettiho. A Angeliku. Spokojil jsem se s tím, že jsem mu pohlédl do očí. Tázavě. V očekávání.

Pokračoval: „V roce 1958 jsem začal pracovat ve Vatikánu na nižší pozici v archivu Kongregace pro nauku víry Římské kurie, tehdy se ještě nazývala Posvátná kongregace Svatého oficia. Měl jsem tak trochu talent na luštění nesrozumitelných dokumentů. Nečitelných rukopisů. Šifer. A tak podobně. Moje funkce byla nevýznamná a můj nemravný způsob života v té době byl bohužel neslučitelný s učením církve. Ale to je vedlejší. Dnes sloužím Pánu na malé farnosti v jedné vesničce v horách severně od Florencie. Ale ani to není podstatné.”

Znovu jsem upil ginu s tonikem. Ruka se mi chvěla. Dveřmi jsem hleděl ven, směrem k recepci.

„V době, kdy jsem pracoval v Kongregaci pro nauku víry, jsem, mimo jiné proto, že jsem pomáhal s kopírováním a interním rozdělováním dokumentů, získal přístup

k jistým tajemstvím. Nechystám se tu zabývat všemi, a ani bych nechtěl. Ovšem domnívám se, že o jednom z nich má svět právo vědět. O arše úmluvy! To o ni tady běží. Archa úmluvy existuje! Vidím, že se tváříte skepticky. Že si říkáte, že jsem starý fanatický blázen. Jenže pokud se mě týká, nejde tu o víru, protože já to vím. Nostradamus narazil na nitky vedoucí k arše v prorockém spisu Mirabilis liber.’

„Poslyšte, archa úmluvy je jen biblická konstrukce. Náboženská alegorie, symbol toho nejposvátnějšího. A pokud někdy existovala truhla označovaná jako archa

úmluvy, zmizela z Šalamounova chrámu před více než dvěma a půl tisíci lety, když Jeruzalém napadli Babyloňané. Král Nebukadnesar si ji odsud odvezl jako válečnou kořist. Anebo ji Židé stihli ukrýt. Možná skončila v Etiopii. Nebo ji schovali někde úplně jinde. Anebo byla zničena.”

„Pravda je taková: archa úmluvy nebyla nikdy zničena. Ta truhla se nachází ve Vatikánu.”

„Vy jste ji viděl?”

„Blázníte? Ale přečetl jsem, musím přiznat, že tajně, několik dokumentů, které se o té svátosti i o hledání kamenných desek, jež archa ukrývala, zmiňovaly. To templáři archu našli a předali papežovi. Ale Klement V. byl přesvědčený o tom, že její obsah podvrhli.”

„Obsah archy úmluvy?”

„Sama archa byla svatá truhla, v níž byl uložen důležitý obsah: dvě kamenné desky s deseti přikázáními, svatá hůl Mojžíšova bratra Árona, džbán s manou, kterou dal Bůh Židům jako potravu, když putovali pouští. Podle papeže Klementa V. templáři všechny tyto cenné památky ukryli. Proto začal s pomocí francouzského krále rytíře věznit a později celý řád zrušil. Mučením se snažili templáře donutit, aby prozradili, co se svatými

předměty provedli. Ale ti neprozradili nic. Byli to stateční muži. Silní. - Anebo žádnou odpověď neměli. Podle toho, co vím, mohla archa být v době, kdy ji templáři v Jeruzalémě našli, prázdná. Nostradamus byl na stopě pokladu, jenž v truhle býval. Totiž kamenných desek. Domnívám se, že věděl, kde jsou ukryté.”

Morettiho příběh (I)

Mezihra: Vicarius filii dei

klášter montecasetto

pondělí ráno

tma… Jediné, co vnímá, je rámus. Vibrace motorů a vrtulí helikoptéry.

A pachy. Motorový olej. Pot.

Lorenzo?

Matčin hlas.

V rachotu motoru ho slyší stejně jasně jako toho dne před téměř šedesáti lety.

Naléhavý: Lorenzo? Kde jsi?

Jeden kamarád ho zavřel do úzkého nočního stolku v ložnici rodičů. Jeho jméno už si ani nepamatoval. Gualtiero? Guglielmo? Hráli si na schovávanou. Kamarád uhodl, kam se Lorenzo ukryl. Jen tak z legrace dvířka zamkl. Gregorio?

Krev mu pulzovala v uších, jak bojoval s klaustrofobií, když hrozilo, že ho přemůže. Ještě dnes si dokázal vybavit ten panický pocit.

Pak přišla domů matka. Byla na nákupu. Beze slova o tom, kde Lorenzo je, kamarád odešel.

Slyšel matčiny kroky a voláni: Lorenzo?

Tady, mami!

Jsi tu?

Tady! Tady, maminko! Tady!

Ale neslyšela ho.

Jak dlouho seděl schoulený v nočním stolku? Pamatuje si, jak se soustředil na dýchání - nádech a výdech, nádech a výdech - dlouze a pravidelně. A všude kolem tma.

Lorenzo?

Mami!

Dýchal pusou, aby ho tolik nedráždil jakýsi štiplavý zápach. Později mu došlo, že to musely být kuličky proti molům. Nádech a výdech. Nádech a výdech. Bušil pěstí do dvířek. Ale rány neměly sílu. Uvnitř bylo příliš těsno.

Zoufalé výkřiky: Maminko! Tady! Mami!

Hlas mu zeslábl. Výkřiky zůstávaly uzamčené uvnitř.

*

Pevně ho připoutali k sedadlu. Ruce a nohy má stažené páskami. Přes hlavu mu natáhli kápi. Naštěstí mu nedali roubík. V ústech má sucho. Jazyk se lepí na patro. Celou dobu musí zápasit, aby nepodlehl panice, klaustrofobii. Soustředí se na dýchání. Přesně jako tenkrát, když byl malý. Nádech a výdech. Nádech a výdech. Zhluboka a pravidelně. Nádech a výdech. Myslí na Angeliku. Unesli i ji?

Ačkoliv nic nevidí, cítí, že vrtulník letí nízko. Proč letíme tak nízko? říká si.

*

Když ho matka v zamčeném nočním stolku konečně našla, byl zmáčený potem a napůl v bezvědomí. Počural se. Pozvracel. Matka zavolala doktora.

Chlapec je v pořádku, prohlásil lékař, asi se jenom vyděsil.

Jenom vyděsil…

Ještě teď se, pokud mohl, vyhýbal výtahům. Stále sebou trhal, kdykoliv slyšel cvaknutí zámku. Stále míval v těsných místnostech a mezi mnoha lidmi pocit, že se udusí. Občas ho ze spánku - lapajícího po dechu a s bušícím srdcem - vzbudil děsivý sen o těsném tmavém prostoru, kde se nemůže hýbat.

Ozvěna lopatek vrtule mu v hlavě vytváří obraz. V duchu vidí nízké hřbety kopců, kamenné usedlosti, olivové háje. Obrazy v jeho fantazii. Sám sebe se ptá, co můžou být zač. Mafie. Nepochybně. Cosa Nostra? Určitě je to mafie. Camorra? Nechápe to. Může to být kvůli tomu dopisu? Pokud jim jde o Nostradamův dopis, odnesli si přece včera večer kopii. Jediné podstatné bylo jeho doslovné znění. Tak proč ho unesli? Museli se splést. Tak to určitě bude. Odvlekli nesprávného muže. Není bohatý. Jeho akademický svět nemá s mafií žádné styčné body. Omyl. To všechno je určitě omyl. Nedorozumění. Záměna. Co udělají, až tu chybu zjistí? Zastřelí ho? Nechají ho jít? Poletí s ním zpátky, opráší mu prach ze saka a poprosí o nejmilostivější odpuštění? Mafie se nikdy neomlouvá. To už pochopil. Nikdy.

A Angelica? Kde je Angelica? Snad jí neublížili? Silvio? Panebože, snad něco neudělali Silviovi?

Z prudkých pohybů helikoptéry se mu udělalo nevolno. Vzpomene si, jak mu bylo tenkrát v nočním stolku. Začne zvracet. Naštěstí z něho nic nevychází. Ve tmě

pod kápí pevně sevře víčka.

*

Byl jedináček. Miláček svých rodičů. Křehký chlapec, ve škole šikovný, ale povahou úzkostlivý. Velké hnědé oči. Tmavé vlasy, jako matka. Nejraději býval sám. Ve svém pokojíčku. Mezi hračkami, mezi knihami, v osamění. Venku na ulici mezi ostatními kluky přicházel zkrátka.

Nebyl silný, vyhýbal se konfliktům i těm, kdo ho chtěli sekýrovat. Říkali mu knihomol. Mamánek. Občas mu dali výprask. Byl oblíbencem učitelů. Přirozený talent. Slohy měl dobře formulované a bez jediné chyby. Vynikal v dějepise a náboženství, matematice a fyzice. Jako teenagera ho dívky obletovaly. Byl pohledný. Jako archanděl. Připadal jim zajímavý a záhadný.

*

Nemůžu dýchat! říká si v duchu.

Vrtulník prudce zatočí. Narazí ramenem na boční dveře. Hloupost! okřikne sám sebe. Jistěže můžeš dýchat! Je to jen kápě! Přesto mu srdce buší. Na těle mu vyráží studený pot. Nádech a výdech, nádech a výdech.

Pilot zpomaluje. Stroj se pohupuje. Jako loď ve vlnách, napadne ho. Chystají se přistát. Na okamžik se vznášejí těsně nad zemí. Vrtule víří písek a drobné kamínky. Potom měkce dosednou. Otáčky a lopatky vrtule zpomalují, zvuk se vytrácí. Kdosi mu uvolňuje pás. Boční dveře se otevírají. Netrpělivé ruce ho popadnou za sako a vytáhnou ven. Téměř upadne. Slyší, že se vrtule ještě točí. Skrčí se. Ruce ho táhnou a on se potácí pryč od helikoptéry. Pod nohama štěrk a písek. Sotva nějaké letiště.

I když, kdo ví.

Angelica? řekne.

Ticho!

Kde je Angelica?

Ticho!

Můžete mi sundat tu kápi? Prosím.

Ne!

Tvrdé, chladné hlasy. Dva ho popadnou a vedou pryč od helikoptéry. Otáčky se opět zrychlují. Zahalí je písek a prach. Vrtulník vzlétá. Otevírají se posuvné dveře nějakého auta. Musí udělat krok nahoru. Je to velké

auto. Posadí ho na sedadlo a připoutají pásem. Slyší, jak do auta nasedá pět šest mužů a jak cvakají bezpečnostní pásy, když si je zapínají. Auto startuje. Pneumatiky se na štěrku protáčejí. Auto prudce zatočí, až ho to odhodí na muže sedícího vedle.

*

Cesta trvala ještě hodinu. Je obtížné čas vypočítat. Jedou po dálnici. Pozná to podle rychlosti a zvuku aut, která míjejí. Potom z dálnice odbočí a pokračují po kroutící se silnici. Udělá se mu nevolno. Zatracená kápě! Jenom ať se nepozvrací. Pokouší se myslet na něco jiného. Ale hned je to zpět: kápě. A věčnost strávená v nočním stolku.

Silnice stoupá. Zaléhají mu uši.

Konečně zastaví. Někdo ladí vysílačku.

Alfa, říká hlas v autě.

Vysílačka zapraská: Omega.

Jednotky Alfa a Delta žádají o povolení ke vstupu ve jménu Ježíše.

Mandatum -

- apostolicum.

Jakýsi vstupní kód, dojde mu.

Potvrzeno, říká chrčivý hlas. První číslo dne: čtyři.

Čtyři evangelisté. Svaté nebeské město Boží je čtvercové. Čtyři kardinálské ctnosti: moudrost, spravedlnost, střídmost a odvaha.

Potvrzeno. Sedm.

Sedm svátostí: křest, svaté přijímání, manželství, svěcení, biřmování, svátost smíření, svátost nemocných.

Potvrzeno. Další?

Sedm smrtelných hříchů: pýcha, lakomství, smilstvo, závist, nestřídmost, hněv, lenost. Sedm radostí a sedm bolestí Panny Marie.

Potvrzeno. Tři.

Nejsvětější trojice. Pán Ježíš Kristus třetího dne povstal.

Amen. Ad nutum -

- sanctae sedis -

- ad maiorem -

- dei gloriam.

Potvrzeno. Pseudomonarchia Daemonum -

69!

Clavicula Salomonis -

72!

Potvrzeno. Draco žádá, abyste objekt předali na vnitřním nádvoří.

Provedu. Alfa Deltě - předání na vnitřním nádvoří.

Delta potvrzuje.

Objekt? říká si Lorenzo v duchu.

Otevírají se vrata nebo brána poháněná motorem. Musí být obrovská a těžká. Kovová kolečka naříkavě kvílí v kolejnicích.

Když zastavili a vyvedli ho z auta, stáhli mu kápi. Lapá po dechu. Nenasytně si naplňuje plíce vzduchem. Oslnivá sluneční záře. Mžourá. Jsou na hradním nádvoří. Vysoké kamenné zdi. Hrad nebo pevnost. Prastará. Kde to jsem? Z jiného nádvoří, jímž určitě projížděli, slyší rytmické pochodování a úsečné výkřiky rozkazů. Vojenský tábor? Muži si sundali kukly. Jsou nakrátko ostříhaní. Mají černé uniformy. Jakoby z jiného století. Vedou ho ještě o několik metrů dál ke kruhové věži s bytelnými dřevěnými vraty s železnými nýty, kováním a velikou klikou. Stoupají po točitém kamenném schodišti. Malými okénky ve zdi pronikají ostré sluneční paprsky. Cesta časem do minulosti. Otevřou se jedny dveře. Uvnitř čekají tři muži. Ti, co ho unesli, se beze slova otočí a scházejí po schodech dolů. Tři muži ve dveřích mu pokynou, aby šel dál. Nemá na vybranou. Vstoupí

do hradní chodby se stěnami nabílenými vápnem. Okny zasklenými nazelenalým sklem zahlédne okolní krajinu. Kde to jsem? Co jsou ti lidé zač? Zaslechne dětský pláč. Dítě? Tady? Pomyslí na Silvia. Kde je jeho syn? Je v pořádku? Panebože, snad to není Silvio? Ten, co pláče. Ne, to není možné. Tak krutí přece nejsou.

Jeho cela leží na konci chodby. Rozlehlá místnost. Postel, komoda, psací stůl, skříň. Všechno z bytelného dubového dřeva. Veliký krucifix s umírajícím Kristem. Z okna má výhled na krajinu hor, kopců, údolí a lesů. Kde to jsme? ptá se. Jde k oknu. Cela leží několik set metrů nad zemí. Hrad na nejzazším výběžku útesu. Kde jsme? opakuje. Muži vycházejí ze dveří. Počkejte! vykřikne. Dveře se s bouchnutím zavřou. Ve starém zámku to cvaká a rachotí. Běží ke dveřím a cloumá jimi. Zamčeno. Pochopitelně. Jde zpátky k oknu. Jako by to byl výhled do minulosti. Žádné auto, žádné letadlo. Jen ta liduprázdná, pustá krajina.

*

Angelica, zamyslí se. Královna severní Itálie. Zná ji patnáct let. Třináct z toho jako její manžel. A sedm let jako otec Silvia. Seznámili se, když ho přijali do orchestru ve čtvrti, kde oba bydleli. On hrál na příčnou flétnu, ona na hoboj. Nemohl ji dostat z hlavy. Po několika týdnech si dodal odvahy a pozval ji na kávu. Proč hoboj? ptal se. A proč ne? odpověděla. Během těch několika minut, kdy popisovala svou oddanost tomu nástroji, se do ní zamiloval. Jemnost témbru, říkala, hravost a vážnost, jasný a pronikavý zvuk vyznačující se neodolatelnou zranitelností. Přesně jako ty, myslel si, jak tam seděl a pozoroval ji, obdivoval hru očí, lehké uzardění, když si uvědomila, že se možná zdá, že hudební nástroj opěvuje až příliš

horlivě. Proč příčná flétna? zeptala se. Můj otec ji vyhrál v kartách, když jsem byl kluk, odpověděl.

Pozoruhodná žena. Když se poznali, byla stejně jako on čerstvě rozvedená a bezdětná. O jejím bývalém manželovi nevěděl téměř nic. Nějaký architekt v Římě. Nebyla s ním ve styku. Pracovala jako kulturní redaktorka pro pobočku Corriere della Sera ve Florencii. Uvědomil si, že už řadu let předtím čítal její reportáže a komentáře. Její podpis byl považován za záruku kvality. Když se vzali a přijala jeho jméno, vymyslela si nový pseudonym: Amore. Angelica Morettiová. Vedení Corriere della Sera jí několikrát nabídlo vedoucí pozici v ústředí v Miláně. Ale ona nechtěla. Místo kulturní redaktorky ve Florencii jí poskytovalo svobodu, o kterou by, jak věděla, v každodenním provozu v Miláně přišla. Stále častěji ji zvali, aby přednášela, účastnila se panelových diskuzí a spolupracovala na televizních i rozhlasových programech. Byla přesvědčivá. Upřímná. Žena, jíž lidé naslouchali. Několik stran se ji pokoušelo nalákat do politiky. Nechtěla. Mnozí se domnívali, že na to má talent. Uměla dobře, přesvědčivě mluvit, ale zároveň i naslouchat. Osvědčila se v televizi. Výborné formulace, nikdy povrchní. Politika byla ale pro Angeliku neaktuální záležitostí. Neměla ji ráda. Neměla ráda intriky, handlování a faleš.

Lorenzo získal na univerzitě ve Florencii profesuru v oboru dějin renesance. Byl jedním z předních univerzitních expertů na rod Medicejských. S postupem let svůj obor rozšířil o všechno možné - teoretickou lingvistiku a sémiotiku, později také o interpretaci rukopisů a, spíše pro zábavu, o dešifrování starých kódů. Protože pravidelně publikoval vědecké články v uznávaných periodikách nejen v Itálii, ale také ve Francii, Německu, Anglii a USA, nechával mu děkan volnou ruku. Italská televize s ním často dělávala rozhovory, a když mezinárodní společnosti přijížděly do Florencie natáčet dokumenty o renesanci či nějakém z tamních slavných umělců, obracely se právě na něho. Díky tomu, že měl obecný rozhled a uměl se dobře vyjadřovat, byl populární mezi televizními reportéry. Naopak byl sporně vnímán svými vědeckými kolegy, protože se často vyjadřoval o tématech, o nichž jiní věděli víc.

Měli obrovskou síť kontaktů. Ona jako novinářka a redaktorka, on jako akademik. Jejich večírky byly proslulé. Umělci, vědci, fotomodelky, podnikatelé, novináři… Angelica byla zkušená hostitelka, jež s úsměvem poletovala od hloučku k hloučku a starala se, aby hosté měli plné skleničky a někoho po svém boku. Lorenzo byl středobodem. Stával u jednoho z velkých arkýřových oken do ulice - s vyhrnutými rukávy košile, v levé ruce dýmku, v pravé skleničku - a o čemsi přednášel svým zaujatým posluchačům. Později večer se občas stávalo, že si Angelica a Lorenzo přinesli hoboj a příčnou flétnu a uspořádali improvizovaný koncert. Hosté se zřídkakdy rozcházeli před čtvrtou pátou hodinou ranní.

*

Někdo klepe na dveře. Na okamžik zvažuje, jestli má zavolat vstupte. Klíč v zámku se otáčí. Dveře se otvírají.

Jsou dva. Mladší mezi třiceti a čtyřiceti. Černá uniforma. Vysoký, urostlý, svalnatý. Upře pohled na jakýsi bod těsně za profesorem. Druhý muž je padesátník. Drobný, prošedivělé vlasy. Černý talár s rudým lemováním a knoflíky. Na krku mu visí řetěz s křížem posázeným drahokamy. Na hlavě má ploché kulaté rudé zucchetto. Kardinál? To přece není možné.

Dobrý den, profesore Moretti, říká muž. Hlas má mírný, vřelý.

Co to znamená? Kdo jste? Žádám vysvětlení!

Omlouvám se za způsob, jakým jsme se vás zmocnili a přivedli sem k nám.

Omlouváte? Vždyť jste mě unesli! Přivezla mě sem ozbrojená banda. Nacpali mě do helikoptéry. A vy se omlouváte?

Rádi bychom byli postupovali šetrněji. Ale jsme v časové tísni. Jsme závislí na vašich znalostech.

A nenapadlo vás, že byste mě mohli požádat?

Jste vytížený muž. Víme, co byste odpověděl.

A to vám dává právo zmocnit se mě tímto naprosto nevhodným způsobem? Kdo k čertu jste?

Velice bych ocenil, profesore, kdybyste se zdržel takových výrazu.

V Lorenzovi vzplane hněv. S pozdviženou rukou

- aby kardinálovi zamával ukazováčkem před nosem

- pokročí dopředu. Sotva si všimne, že se mladší muž pohnul. Ale náhle je tam, přímo před Lorenzem a drží ho v bolestivém sevření.

No tak, Draco, říká kardinál.

Lorenzo cítí lehké škubnutí a pak svalovec stisk povolí. Draco.

Lorenzo si masíruje paži. Úkosem pohlíží na Draka, jenž stojí ztuhle a přísně a zírá na ten svůj bod, jako by se nic nestalo.

Vy jste kardinál? ptá se Lorenzo jen zpola tázavě a pokývne na rudé zucchetto.

Jste všímavý, profesore Moretti.

Kdo jste?

Pokorní služebníci Boží.

Aha, vyklouzne mu.

Profesore, já chápu, že jste pobouřený. Věřte mi. A pokorně vás žádám o odpuštění za bezpráví, jehož jsme se vůči vám nepochybně dopustili.

Kardinál sepne ruce a ukloní se. Profesore Moretti, řekne tiše, téměř šeptem, jako by se omlouval, že vyrušuje, a zdá se, že hledá ta správná slova, profesore Moretti vy jste našel dopis, který napsal Nostradamus Cosimovi Velikému.

*

Jednou v neděli časně ráno zazvonil telefon. Bylo to před měsícem. Angelica ještě spala. On sám byl vzhůru a čekal, až se rozední. Nechtěl vstávat příliš brzy. Časné probouzení mu připadalo jako známka stáří. Jeho dědeček vždycky vstával brzy, odšoural se do kuchyně uvařit si kávu a oknem pozoroval probouzející se město. Tam, v kuchyni, ho také našli mrtvého, hrnek s vychladlou kávou stál na stole před ním.

Když mobil zazvonil, myslel si nejdřív, že je to budík. Angelica zachrupala a obrátila se k němu zády. Zvedl telefon. Moretti. Tiše. Šeptem. Tady Theo, řekl nějaký hlas. Trvalo mu několik vteřin, než si spojil francouzský přízvuk se jménem Theo. Theophilus de Garenciěres bydlel v Salon-de-Provence ve Francii. Zábavný chlapík, vědec, jehož oborem byl Nostradamus. Lorenzo s ním byl v kontaktu od doby, co město navštívil v souvislosti se svým bádáním. Pokud šlo o Nostradama, měli většinou rozdílné názory. Přesto měl Lorenzo pro toho tvrdohlavého, umíněného Francouze pochopení. Všechny své absurdní názory ohledné Nostradama vždy zjemnil úsměvem a jiskrou v oku, což se klidně dalo vykládat jako sebeironie. Do telefonu Theo vyprávěl, že konzervátorka v knihovně Uffizi, Regina Ferrariová, narazila na dopis plný šifer a anagramů, dopis, který napsal Nostradamus Cosimovi Velikému. Ležel mezi jinými dokumenty ve sbírce rodiny Gonzagových. Jaká nedbalost!

Musel tam skončit nějakým nedopatřením. Tak to bude akademická senzace, musel připustit Lorenzo. Ale proč mu Regina Ferrariová nezavolala sama? Byli přece staří kolegové. Netroufala si, odpověděl Theo, ne tak brzy v neděli ráno, ale čeká na tebe v Uffizi. Právě teď.

Hodil na sebe nějaké šaty a vyrazil z domova, ani se neoholil. Regina Ferrariová na něho čekala před jedním z postranních vchodů. Alfu Romeo zaparkoval nevhodně, zpola na chodníku. Pozdravili se. Tiše spolu mluvili. Vypadala na dvacet. To ho napadlo pokaždé, když se setkali. Snědá a půvabná. Vážné hnědé oči. Tak trochu jako Angelica před patnácti lety.

Dopis ležel v plastových deskách v její kanceláři. Než mu ho podala, krátce mu pověděla o sbírce rodiny Gonzagových. Vyjadřovala se mnohem věcněji než Theo. Ale pod její zdrženlivostí tušil potlačovanou horlivost. Dala mu plastové desky s dopisem. Pod fasádou rezervovaného profesora cítil dětinskou, nedočkavou radost. Nostradamův dopis! Cosimovi Velikému!

Pozoruhodný dopis. Na některých místech byl rukopis téměř nečitelný. Ale šifry byly zapsány rovnými čitelnými písmeny. Spokojeně se pousmál. Neuvěřitelné! Kódy a anagramy. Astrologické a věštecké předpovědi. Opěvování Cosima Velikého a francouzské královny Kateřiny, jejichž společným předkem byl Giovanni di Bicci de’ Medici, zakladatel dynastie Medicejských. Netrpělivě dopis pročítal. Tu a tam se pozastavil. Pokoušel se škrabopis rozluštit. Snažil se dopis zasadit do historického kontextu. Proč ty šifry? Mohlo to být kvůli postavení Kateřiny Medicejské na francouzském trůnu? Jako dcera Lorenza II. Medicejského a hraběnky Madeleine de la Tour d’Auvergne se provdala za prince, jenž se později stal francouzským králem Jindřichem II. Dopis obsahoval přání všeho nejlepšího, předpovědi a šifry. Nostradamus jako obvykle nešetřil komplimenty a vyhlídkami

na dlouhý šťastný život plný bohatství, lásky a úspěchů.

*

Kardinál si netrpělivě odkašlal.

Pokud vám jde o Nostradamův dopis Cosimovi Velikému, řekne Lorenzo, nejsem ten správný člověk.

Teď podrýváte svou vlastní významnou autoritu, profesore. Ten dopis jsme dlouho hledali. Velmi dlouho. Pět století.

Ticho.

Lorenzo pohlédne z kardinála na Draka.

Pět století? opakuje Lorenzo s nevěřícným úsměvem.

Kdesi na hradě se rozezní zvon, zvuk tlumí tlusté kamenné zdi. Zdá se mu, že slyší zpívat sbor mnichů, ale tak slabě, že to může být jen utkvělá představa.

Kdo jste? ptá se.

Služebníci Boží. V průběhu století nás znali pod mnoha různými jmény. Ale jsme hrdí, že se můžeme nazývat Vicarius Filii Dei. Zástupci syna Božího. Každý z nás je oddán svaté službě.

Lorenzo si hladí prsty levou tvář. Cítí, že by se měl oholit.

To není možné, říká, Vicarius Filii Dei neexistuje.

Už osm set let děláme všechno proto, aby si to lidé mysleli.

Jako většina ostatních se domníval, že existence řádu Vicarius Filii Dei patří do oblasti konspiračních teorií. Podle pověstí sídlil řád v klášteře, jenž byl zároveň pevností, a vedl ho kardinál in pectore. Formálně podléhali Inkvizici, ale i pouhá existence řádu a jeho záhadná činnost byly povazovány za spekulace a nakonec vždy zesměšněny.

Jak je to možné? ptá se Lorenzo. Jak můžete přežívat v utajení osm set let?

Kardinálův smích ho překvapí. Draco nehne ani brvou.

Inu, odpoví kardinál, když se utiší, nemluví to samo za sebe? Napomáhali jsme šířit o naší existenci ty nej-strašlivější fámy. Tím, že jsme podporovali ty nepravděpodobné řeči, jsme ze sebe dokázali udělat pouhou iluzi, výmysl, něco, čemu věří jen největší fanatici. A ti, kterým se podařilo nás odhalit, si nakonec zvolili mlčení. Máme pro vás úkol, profesore.

Kardinál vytahuje z kožené aktovky kopii Nostradamova dopisu Cosimovi Velikému.

Rozluštíte nám ty šifry, říká.

Kardinále, musíte pochopit… Zaprvé je časově náročné a někdy i nemožné několik set let staré kódy rozluštit. A zadruhé nemám naprosto v úmyslu s vámi spolupracovat.

Profesore, profesore… povzdychne si kardinál.

Proč myslíte, že jsme vás sem přivedli násilím? ptá se Draco. Je to poprvé, co promluví. Hlas má hluboký a skřípavý. Známe vaše úspěchy, integritu vaší osobnosti, akademickou nezávislost. Dobře jsme věděli, že s námi nebudete chtít spolupracovat. Ale potřebujeme vás. Teď jste nástroj Boží, profesore. Jako my všichni. V pokoře a zbožnosti.

Lorenzo obrátí oči v sloup a založí si ruce na prsou. Ta slova ho překvapují. Nejen to náboženské blouznění. Stejně tak i jeho schopnost vyjadřování. Vypadá jako surový křupan, ale mluví jako kněz.

Jistěže je možné najít jiné … kryptology, pokračuje kardinál. Vyslovuje to slovo poněkud opovržlivě. Ale vaše kompetence a znalost historie jsou nepopiratelné. Tady jde o víc než o slova, víc než o šifry a izolované kódy. Jedná se tu o základní pochopení myšlenkových

postupů lidí v době renesance, lidí, jako byli Nostradamus a Cosimo Veliký Proto jsme závislí právě na vás.

Proč je pro vas tak důležité ty šifry vyluštit?

Hledáme Boha.

Boha? V Nostradamově dopisu Cosimovi Medicejskému?

Sám jste ve své přednášce zmínil Nostradamovu závěť. A vy nevíte, co to je?

Pokud vůbec existuje, je to snůška záhadných odkazů na… ano, co já vím? O Nostradamovi se toho dá namluvit spousta. Ale nijak zvlášť zbožný nebyl. Medicína, astrologie a umění kouzel ho zajímaly mnohem víc než Pánbůh.

O jeho osobu nám nejde. Ale měl jednu důležitou znalost. O arše úmluvy.

Lorenzo se neudrží a pousměje se.

Kardinál svraští čelo a pokračuje: Nostradamus věděl, kde byla ukryta archa úmluvy. Truhla s Jahveho zákony! A v arše úmluvy se skrývá i Bůh.

Drahý příteli, ta truhla neexistujeme to biblicko-myto- logický symbol. Kdyby archa úmluvy existovala, dějiny světa by…

Kardinál zvedne ruku. To, co si myslíte, příteli, má jen malý význam. Vaším úkolem je pomoci nám ji najít.

Myslíte si, že jsem kouzelník?

Odpověď byla smrtelně vážná: Ne. To už bychom věděli dávno.

Asi nemáte všech pět pohromadě.

Abychom našli archu úmluvy, musíme nejdřív vystopovat Nostradamovu závěť. Proto jsme vás sem přivezli. Abyste nám pomohl.

Omlouvám se. Nemám zájem. Nechci.

Vlastníme jeden svatý spis - ano, tak svatý, že ani není součástí Bible, protože jeho moudrost je určena jen pro několik vyvolených. Tento svatý spis obsahuje proroctví o čtyřech rytířích, kteří ohlašují armagedon, zánik světa, a o Ježíšově návratu, po němž bude soudit živé a mrtvé.

Zjevení svatého Jana?

Ne. Není to apokalypsa. Je to jiný text. Draco?

Je plný znamení, pokračuje Draco. Mor! Válka! Hlad! Smrt! My lidé jsme byli slepí, když jsme ta znamení nepoznali. Všechna znamení konce světa už tu byla.

Draco ví o soudném dnu všechno, říká kardinál jako hrdý otec.

To kvůli tomu je pro vás tak důležité najít archu úmluvy? Domníváte se, že se blíží konec světa? Že armagedon vypukne, až archu najdete a budete moci přijímat rozkazy přímo od Boha? Zní to tak šíleně, že… Zavrtí hlavou a větu nedokončí.

Vyhradili jsme na to pět dnů, říká Draco.

Pět dnů?

Pět dnů, opakuje kardinál.

Poslyšte! Za války trvalo Alanu Turingovi a jeho týmu v Bletchley Parku celý rok, než rozluštili kód Enigma. A já mám sám rozluštit pět set let starý kód za pět dní? Staré šifry se nedají vyřešit jedna dvě. Je to spousta práce! Práce, která trvá týdny, ano, měsíce. I kdybych chtěl, za tak krátký čas bych to nedokázal. Ne za pět dní. Ale to není podstatné. Protože já nechci. Nepřichází to v úvahu.

Profesore. Se vší úctou. Enigma byl obzvlášť komplikovaný kód. Nostradamus neměl přístroje ani vědomosti, jichž je zapotřebí k vytvoření tak obtížné šifry. Oba víme, že jste s to staré primitivní kódy rozluštit.

Přesto to zabere čas. Dlouhý čas. Ale to není důležité. Já nechci.

Vůle, říká kardinál, není nikdy nezlomná. Tušili jsme, že nebudete ochoten spolupracovat. Zajisté svůj názor změníte.

Ani mě nenapadne.

Jak jste hrdý…

Na to můžete zapomenout.

Milý profesore Moretti, nejste můj nepřítel, já…

Říkám, že ne!

Profesore, říká Draco a do jeho hlasu se vloudila jakási lstivost, kam až povede vaše pýcha, vaše integrita a nezávislost, váš vzdor?

Tón jeho hlasu… Lorenzo cítí, jak se v něm hluboko uvnitř cosi sevřelo.

Draco odchází z místnosti. Lorenzo a kardinál tiše vyčkávají. Hledí jeden na druhého.

Dveře se otevřou. Draco se vrací. Do cely vstrčí malého chlapce.

Silvio.

KAPITOLA 4

Modlitba

Florencie,

pondělí dopoledne

I

Mým oborem je archeologie. Nauka o starých věcech. O všem, co bylo. A o všem minulém, z čeho se můžeme poučit. Když se pečeme na slunci a prohrabáváme se kulturními vrstvami - což je odborný název pro půdu a hlínu, kamení a koňský hnůj - nehledáme v první řadě hroty šípů, brože, hroby a zašlé mince. Hledáme svou vlastní historii. Kým jsme byli. A kým jsme.

Co je to čas? Z přemýšlení o tom mi hučí v hlavě. Čas je čmelák, který letí dějinami. Čas je moucha, která narazí do kuchyňského okna. Čas je dítě, jež se rodí, a stařec, který umírá. Archeologie je marný pokus zastavit běh času. Nahlédnout do toho, co bylo. Archeologie podivným způsobem souvisí s psychologií. Psychologové se hrabou v mozku. Lidská mysl je plná hrotů šípů, broží, hrobů a mincí. Tajemných pokladů. Zbytečností. Polozapomenutých vzpomínek. A toho či onoho, co nechcete, aby někdy bylo odhaleno, vyneseno na denní světlo. Všichni v sobě neseme svá malá špinavá tajemství. A nechceme, aby se k nim někdo prokopal a zvolal: Podívejte, co jsem našel!

II

To není moje věc. Zcela jistě. Ale ne!

Archa úmluvy? Kamenné desky s deseti přikázáními? Kniha mudrců. Delfský amulet? Ďáblova knihovna? Ha, ha. Ne, děkuju mockrát. To není nic pro mě. Díky za optání. V průběhu let jsem nedobrovolně zabředl do příliš mnoha mrzutostí. Všechno má své meze. Třeba když v helikoptéře přiletí uniformovaní ozbrojenci se samopaly. Třeba když komando profesionálních únosců provede vojenskou akci, aby se zmocnili profesora, jehož oborem jsou středověké rukopisy.

V takových případech jsem ten poslední, kdo by si hrál na hrdinu.

Není to moje věc.

Dole v recepci stále ještě probíhaly policejní výslechy.

Autoritativní muži v těsných uniformách. Podezíravé, nechápavé pohledy. Profesora? Unesli? V očích policistů se zračil zmatek. Středověké rukopisy? V podstatě by si radši přáli, aby tady probíhal kongres narkobaronů z Kolumbie. To by zvládli snáz. Kódy? To by bylo pochopitelnější.

Já sám už jsem výpověď podal, ovšem sotva mohla odhalit něco jiného než můj vlastní zmatek a úzkost. Potom jsem spěchal zpátky do svého pokoje. Škvírou v záclonách jsem pohlédl na parkoviště. Za několika provizorními zátarasy si novináři zřídili mediální centrum. Čerstvě nalíčení reportéři mluvili zaníceně do lesa kamer. Kabely se vinuly a kroutily směrem k dlouhé řadě vozů. Antény ve tvaru talířů směřovaly k obloze.

Sklíčeně jsem dosedl na hotelovou postel. Co to se mnou je? Je to vrozená vlastnost - nějaká chyba v genech -, že se vždycky ocitám v takovýchto situacích? Dost mě to otravuje. Nedřímá ve mně žádný hrdina. Když se

kolem mě schyluje k bouři, chci domů. Domů do svého bytu, kde můžu zabouchnout dveře a zamknout se. Domů, kde se můžu uzavřít před skutečností a pustit si z cédéčka Vivaldiho. Přesně to chci. Tak jsem se stáhl od všeho toho rozruchu. Zpátky do svého pokoje, do své svatyně. Tentokrát se do toho nezapletu.

Pak někdo zaklepal na dveře.

Jo. Jako bych to netušil.

Několik vteřin jsem dělal, jako že tam nejsem. Seděl jsem na posteli tiše jako myška. Zadržel jsem dech.

Ale ruka klepala dál. Naléhavě.

III

Někdy to zkrátka poznáte hned. Jako když na dveře zaklepe osud. Poznáte, že nemáte otvírat. Že z toho nic dobrého nevzejde.

Přesto nemáte na vybranou.

Připotácel jsem se ke dveřím. Zadržel dech. A otevřel dveře.

Angelica Morettiová.

Kdo jiný taky?

Bledá, vyděšená. Čarokrásná.

„Bjorne,” řekla. Bjorne. Jako s cukrátkem v puse.

A pak se rozplakala.

Co jsem měl dělat? Poslat ji pryč? Jistěže ne. Pustil jsem ji dovnitř. Zůstala stát uprostřed pokoje. Přitáhl jsem jí židli. Sám jsem se posadil na okraj postele.

„Omlouvám se,” mumlala.

Za co? pomyslel jsem si.

„Ztratila jsem rozvahu,” pokračovala, „tam venku u helikoptéry. Vím, že jste to myslel dobře. Když jste mě zadržel. Byla jsem bez sebe.”

„Nechcete něco k pití? Skleničku vody?”

Přikývla. Šel jsem do koupelny a nechal ji odtéct, potom jsem sundal ze skleničky na čištění zubů plastový obal a naplnil ji. Vyprázdnila skleničku třemi čtyřmi loky. Potlačila drobné říhnutí. Aniž se zeptala, jestli může, zapálila si třesoucí se rukou cigaretu.

„Unesli Silvia,” hlesla.

„Silvia?”

„Našeho syna. Panebože! Je mu teprve sedm!” Poslední slovo vykřikla. „Beatrice, naše hospodyně, ho vedla do školy. Jako obvykle. A tam ho unesli. Přímo před školou. Panebože. Před školou! Sedmiletého kluka! Co je to za strašné lidi?”

„A co říká policie?”

„Co mají říkat? Nasadili na ten případ všechny rezervy. - Pomůžete mi, Bjorne?” Naklonila se ke mně a vzala mě za ruku. Upřeně na mě hleděla těma svýma… očima. „Musíte mi pomoct! Prosím, Bjorne.” Pořád mé jméno vyslovovala jako Bjorn.

Jsem archeolog. Mým oborem je údiv. Jsem ten, který tráví týdny na rozpáleném slunci a poté měsíce v chladném depozitáři muzea. Jsem systematik a analytik. Nejsem stavěný na to, abych zvládal únosce a násilníky. Snadno mě přepadne úzkost. Nesnáším strach a bolest. Pomoci jí? Odpověď byla očividně burácející ne. Ale když jsem viděl ten úpěnlivě prosící pohled a cítil její teple ruce a dech, jenž voněl mentolem, bylo nemožné, zhola nemožné, ji odmítnout. Tak to zkrátka je. Jsem tvrdohlavý, ale nemám silnou vůli. Tváří v tvář žadonící ženě jsem bezmocný.

„Jistěže vám pomůžu!” řekl jsem. No výborně.

IV

Není to moje věc. Ach jo.

Už jsem byl ztracený. Jsem já to ale osel. Osel! Jistěže vám pomůžu!

Nezbývá než přiznat, že jsem se do Angeliky Morettiové zamiloval.

Jestli jí to došlo?

Pochopitelně.

Ženy si takových věcí vždycky všimnou. Jsou vybaveny vnímavým dektektorem citů, jenž intuitivně zaregistruje zamilovaného muže i přes jeho ochrannou zeď smíchu, předstírané lhostejnosti, ironie a přehnaného říhání.

Já osobně jsem ve skrývání citů úspěšný zhruba z poloviny. Zároveň jsem si dokázal představit, že Angelica Morettiová je žena zvyklá na to, že jí jsou muži okouzleni. Taková, která náš obdiv považuje s lehce odevzdanou blahosklonností za samozřejmost. Ano, ano, tak už je to tu zase. Možná na mé oddané uctívání pohlížela milosrdně. Byla ženou se vším všudy. Jistěže ženou jiného muže. Ale to mi nebránilo se do ní zamilovat. Jednou z mých tělesných vad je, že se pokaždé zamiluju do těch nedosažitelných. Těch, co jsou příliš krásné. Příliš chytré. Těch, co milují někoho jiného.

Proč se moje srdce rozbušilo kvůli Angelice Morettiové? V povrchní rovině tu byly všechny samozřejmé důvody Krása. Tělo. Hravý pohled. Smích. Ale tyto odpovědi obsáhnou jen banální klišé. Muselo v tom být něco víc, něco jiného. Jenže co? Něco, co jsem nedokázal vyjádřit. Nedefinovatelná ostrost siluety. Zranitelnost za vší tou mondénní elegancí, vrozená světaznalost. Něco nevyřčeného. Jako by půl milimetru pod povrchem viditelné Angeliky Morettiové dřímala její jiná verze. Kterou se pokoušela držet v šachu. Pravděpodobně jsem si do ní

promítal všechny své vlastní protiklady a slabosti. Snadno se zhlížím v druhých.

„Proč se na mě tak divně díváte?” zeptala se.

„Musím se vás na něco zeptat.” Řekl jsem to jen tak. Aby řeč nestála. Horečně jsem vymýšlel, na co se zeptat. Pak mě něco napadlo: „Když pro vás přišli. Ti únosci. V posluchárně. Co se stalo?”

Pohled se jí zachvěl. „Vždyťjste sám viděl, co se stalo.”

„Proto se ptám. Jak jste dokázala…”

„Taekwondo.”

„Myslíte to bojové umění?”

„Taekwondo je především stav mysli. Ne bojové umění. Světonázor. Kromě toho jde v taekwondu o sebeobranu.”

„Účinný světonázor pro nezbytné případy.”

„Mám černý pás. Ve volném čase dělám trenérku taekwonda.” Rozhlédla se a vzala z nočního stolku skleničku. „Můžu ji použít místo popelníku?”

Vstal jsem a přistoupil k oknu. Pohlédl jsem na novináře a policisty venku na parkovišti. Znovu jsem se posadil na postel. Jedno péro v matraci vesele a s očekáváním zavrzalo.

„Já skutečně nechápu, o co se tady jedná.”

Angelica na mě tázavě pohlédla. Jako by čekala na pokračování, nebo ještě lépe na nějaký závěr. Který jsem tak jako tak neměl. Potom pokrčila rameny. „Nakonec v tom asi půjde o peníze.”

„No, soukromí sběratelé budou sotva investovat tisíce eur do spektakulárního únosu z kulturního centra.”

„A co nějaký starožitný klenot netušené hodnoty?” pokračovala.

„Delfský amulet?”

„Delfský amulet. Nostradamova závěť. Ďáblova knihovna. Možná ještě další.”

„Archa úmluvy,” dodal jsem a pověděl Angelice o starém vesnickém knězi, jenž se domníval, že je to všechno kvůli arše úmluvy a kamenným deskám s deseti přikázáními.

„Tak či onak, múz í se zdát, že Nostradamův dopis Cosimovi Velikému je jakási skrytá mapa pokladu,” řekl jsem.

„Lorenzo si to myslel.”

„Zádní seriózní vědci nevěří, že delfský amulet ex s tuje. Ani Nostradamova závěť, když už jsme u toho. Nebo Ďáblova knihovna. Nebo archa úmluvy. O Caesarově pokladu sotva kdo slyšel. Spousta kolujících příběhů, legend a mýtů má základ v pravdě, kterou lidé později překroutili.”

Ačkoliv, jak o tom přemýšlím, není vůbec nepravděpodobné, že věštkyně v Delfách nosila na čele amulet. Proč by ne? V duchu jsem si představil kněžku Pýthii, jak sedí na trojnožce. Většina lidí si delfské orákulum představuje jako věštkyni. Ale orákulum nebyla žena, byla to instituce. Přes tisíc let šířilo delfské orákulum své vize budoucnosti. Jestliže ten šperk skutečně existoval a dědil se z Pýthie na Pýthii, dokáže si člověk jeho hodnotu představit jen zhruba.

„A proč by měl mít nějakou spojitost s tím amuletem zrovna Nostradamus?” zeptal jsem se.

„Proč ne? Nostradamus se přece sám za věštce pokládal. Mohl třeba narazit na to, kde se delfský amulet ukrývá. Podle Jeana-Aimého de Chavigny, autora Nostradamovy biografie, obsahovala závěť nejen proroctví a náboženská zjevení, ale také popisy míst, kde jsou ukryty legendární poklady.”

„Je představitelné, že Nostradamus přidal špetku okultismu a mystiky, aby zamaskoval skutečnou funkci závěti - totiž ukázat cestu ke zcela konkrétnímu po

kladu? Když jmenuje současně amulet, archu úmluvy a Caesarův poklad, dosáhne přesně toho, co chce: nikdo nevěří, že je to pravda. Možná jsou všechny tyhle fantastické historky jen zástěrkou pro skutečnou funkci textu.”

„Lorenzo nestihl ten dopis rozluštit. Ale měl teorii, že kódy mohou obsahovat návod, jak amulet najít.”

„A kvůli tomu ho unesli?”

„Domnívám se, že jo. Nevím. Ale žádný jiný důvod nevidím. Musí jim jít o ten amulet.”

„Nebo o něco úplně jiného.”

„Nebo o něco úplně jiného…” opakovala zamyšleně. Potom dodala: „Každopádně to musíme najít dřív než oni. Kvůli Lorenzovi a Silviovi. Pokud ti bandité tak zoufale hledají ten amulet - nebo co to vlastně hledají - musíme to najít první.”

„Ze všeho nejdřív musíme rozluštit ty kódy. Potom musíme najít poklad. Dřív než únosci.”

Sám jsem to slyšel. Nabrali jsme si příliš velké sousto.

„Mají jak kopii dopisu, tak Lorenzův laptop,” namítla Angelica.

„Neměli jste těch kopií víc?”

„Ani ve snu nás nenapadlo, že by se něco takového mohlo stát. Navíc přece existuje originál.” „Kde?”

„U Reginy Ferrariové, konzervátorky v Uffizi.”

„Ona má originál dopisu?”

„Ano.”

„Tak vyrazíme. Musíme si opatřit kopii. A varovat Reginu.”

V

Paměť je náladová přítelkyně. V tom okamžiku jsem si náhle vzpomněl na výměnu e-mailů, kterou jsem vedl

před několika lety. Nalezl jsem egyptskou mumii a nějaké původní texty, jež, jak se ukázalo, obsahovaly Šestou knihu Mojžíšovu. Mezi všemi ovacemi jsem dostal e-mail od jednoho Itala. Soukromého sběratele. Byl expert na archu úmluvy, staré rukopisy, originální biblické texty i jejich opisy, které kolovaly na černém trhu, na kodexy zapsané na papyru i pergameny, prvotisky z dob, kdy knihtisk byl ještě v plenkách, a v neposlední řadě i odborník na renesanční spisy. Jmenoval se Tomasso Vasari. Během dvou měsíců, co jsme si psali ohledně mého nálezu, zmínil také svůj zájem o Nostradama, jeho předpovědi a kódované spisy. V jedné chvíli jsem už přestal na jeho e-maily odpovídat. Mohl by nám teď být užitečný? Angelica mi ho pomohla vyhledat na internetu. Jenže neexistoval. Každopádně ne v elektronické podobě. Žádné telefonní číslo, žádná adresa. Z iPadu jsem mu poslal e-mail s odkazem na naši poslední korespondenci - což bylo dost troufalé vzhledem k tomu, že jsem ji přerušil já - a vyložil jsem mu, že jsem právě v Itálii a pokouším se pomoci při hledání profesora Morettiho a jeho syna Silvia. Jasně jsem naznačil, že jsem na stopě archy úmluvy - což bylo podstatně přehnané, ovšem lákavé vnadidlo pro muže, jako byl Vasari - a požádal ho, aby se mi co nejdříve ozval.

Mezitím se Angelice podařilo zjistit, kde pobývá Regina Ferrariová. Její nadřízení ji poslali do Boloně, kde se skupině britských vědců podařilo nalézt ztracený rukopis Shakespearovy hry Cardenio. Regina ale slyšela o únosu v rádiu a už se blížila po dálnici z Boloně do Florencie. Angelica s ní domluvila, že se setkají před knihovnou Uffizi za tři čtvrtě hodiny. Musíme získat originál dopisu, než nás někdo předběhne.

KAPITOLA 5

Past

Florencie,

pondělí odpoledne

I

Na planině před hradem, tam, kde si už od středověku stavěli své hlučné tábory řemeslníci, Cikáni, děvky a pocestní holiči, se rozkládalo parkoviště. Místa byla vyznačena bílou barvou, takže z výšky vypadalo jako křížovka pro vzrostlé trolly. Vysušené hradní příkopy byly patřičně osázeny, zušlechtěny a osvětleny. Doprostřed parkoviště jsem mezi silné Alfy Romea a nadržená BMW postavil svůj vůz. Koblížek. Tak mu říkám. Nechal jsem ho nalakovat na růžovo. S černými puntíky. Slyším, jak se pošklebujete. Ale mam Kobližka rád. Kdysi jsem si myslel, že budu s růžovým autem okouzlující. S puntíky Zkrátka statement. Tichý viditelný protest proti snobství na čtyřech kolech. Asi proto ho mám rád. Možná to zní divně. Mít rád auto. Ale ano. Mám Kobližka rád. Jsme na stejné vlně. Oba se odlišujeme od ostatních. Ujel jsem v něm celou cestu z Norska až do Itálie. Institut by mi pochopitelně zaplatil letenku, ale já jezdím autem rád. Je to dobré na nervy. I když to není tak rychlé. V Koblížkovi to není nikdy rychlé. Je to Citroën 2CV.

Angelica na mě tázavě pohlédla, když jí došlo, které auto je moje.

„Coccinella?” řekla nevěřícně.

Věděl jsem, co to znamená. Beruška.

II

Z centra Castello Catullus jsme jeli ospalými vesničkami, jež vypadaly jako zapomenuté ve středověku a dál přes oblé kopce, olivové háje a zaprášené vinice, až nás pohltila síť dálnic a dovedla nás do Florencie. Celou cestu mi Angelica vyprávěla o svém synovi.

Zaparkoval jsem Kobližka v garážích Ponte Vecchio. Přešli jsme přes most houfem turistů a zamířili ke knihovně Uffizi. Regina na nás čekala s cigaretou v ruce. Objetím vyjádřila Angelice svou účast a dodala něco, čemu jsem nerozuměl. Angelica ji znovu objala. Potom se Regina Ferrariová obrátila ke mně a podali jsme si ruce.

„Doufám, že je dopis v bezpečí,” řekla Angelica, když jsme cestou do kanceláře Reginy Ferrariové spěchali knihovnou. Naše kroky provázela ozvěna.

„Zamkla jsem ho do zásuvky psacího stolu,” odpověděla Regina.

„On není v trezoru?” opáčila Angelica tak ostře, až se Regina Ferrariová zprudka zastavila.

„Paní Morettiová…” Až takový obrat? Paní Morettiová… „…i když je ten dopis klenot, sotva mě napadlo, že by ho vyhledával někdo jiný než lidé jako já. - To až teď.”

„Promiňte,” omlouvala se Angelica. „Nechtěla jsem vás kritizovat. Ale po tom, co se přihodilo Lorenzovi a Silviovi…”

„Chápu vás,” odpověděla Regina Ferrariová, už o něco lépe naladěná, „ale když jsem odsud včera odpoledne odjížděla, nic takový vývoj událostí nenaznačovalo. A ten dopis … ten dopis byl jen antikvářskou kuriozitou.”

Dveře kanceláře byly odemčené. Rozsvítila světlo, pověsila kabát na háček na zdi a posadila se na židli, jež nesla viditelné známky toho, že její předchozí vlastník byl podstatně rozložitější. Na stolní lampě visely na gumičce klíče k zásuvkám a skříňce bytelného psacího stolu.

Odemkla pivní zásuvku. Několik vteřin do ní jen tupě zírala. Bezcílně nadzdvihla několik papírů. Obrátila se k nám.

„Já nechápu.

Angelica: „Co?”

„.. .jak se to mohlo stát. To není možné. Dopis je pryč!”

Měl jsem sto chutí poukázat na to, že dostat se do ne-zamčené kanceláře a otevřít zásuvku klíčem, který visí na stolní lampě, je sotva zvláštní zlodějský výkon. V tom okamžiku nás ale přerušili. Na otevřené dveře zaklepala drobná šedá úřednická myška. S obvyklou lhostejností těchto dam ke všemu, co se jich netýká, přehlédla Angeliku i mě a mávla na Reginu.

„Konečně jste tady! Byl tady Bernardo Caccini a ptal se po vás. Mám vás moc pozdravovat. Ti profesoři už přijeli!”

„Profesoři?”

„Z Gregoriánské univerzity přece. Mám pro ně dojít?”

„Kdože?”

„Přijeli kvůli tomu Nostradamovu dopisu. Nejste snad ve své kůži, Regino? Vypadáte úplně mimo. Jsou tu profesoři z Gregoriánské univerzity!”

„Oni sem přijeli profesoři z Gregoriánské univerzity v Římě?”

„No ano, přece aby si ofotografovali ten Nostradamův dopis.”

„Omlouvám se,” ozval se nějaký hlas za námi, „domlouvali jsme se přímo s vedoucím, možná vám to zapomněl oznámit?”

V chodbě stáli dva muži v šedých kabátech. Jednoho z nich jsem poznal. Byl to ten muž, který předešlého večera odešel z přednáškového sálu, když profesor Moretti představoval Nostradamův dopis. Druhý muž byl urostlý, vysoký a nakrátko ostříhaný.

Když zahlédli Angeliku Morettiovou a mě, oba ztuhli. Jen na okamžik, ale jejich reakce je prozradila. Věděli jsme, co jsou zač. A oni pravděpodobně věděli, proč tam jsme. A stejně jako já dělali jakoby nic.

To nebylo dobré.

„S kým jste se domlouvali? S vedoucím?” zeptala se Regina Ferrariová, stále ještě zmateně. „Myslíte Carla Contiho?”

Je to past, měl jsem chuť říct, nesmíte jim věřit. Ale nemohl jsem ji varovat. Dokud netuší, že jsou odhaleni, jsme o krok napřed. Možná nijak velký, ale lepší něco než nic.

„Jsme z Pontificia Universita Gregoriana v Římě. Já jsem profesor Mancini a tohle je můj kolega profesor Colombo.” Oba se uklonili. „Náš děkan domluvil s vedoucím - panem Contim - že dostaneme příležitost ofotografovat si ten dopis.” Na tváři se mu objevil široký úsměv. „Přese všechno je váš objev akademickou senzací, slečno Ferrariová. Přijměte naše gratulace.”

„Díky,” odpověděla v rozpacích. Musela žít poklidným životem. Stále ještě nezavětřila nebezpečí. „Velice ráda bych vám pomohla…”

„Toho si velmi ceníme.”

„.. .ale ten dopis je pryč.”

„Co tím myslíte? Pryč? Chcete říct, že je na nějakém jiném místě?”

„Ne, je pryč! Někdo ho ukradl!”

Muži si vyměnili pohled.

„Někdo - ho - ukradl?” opakoval pivní z nich. Slovo. Od. Slova.

„Dopis ležel tady v zásuvce…” Regina se otočila a ukázala dovnitř, „…než jsem odjela do Boloně. Teď už tam není. Můžete to oznámit policii?” obrátila se k úřednici.

„Počkejte!” řekl první muž a popadl šedou myšku za rameno.

„Regino?” vypískla žena.

„Promiňte,” řekla Regina přísně, „ale co se děje? Co to má znamenat? Kdo jste? Gregoriánskou univerzitu znám dobře. Z jakého jste institutu?”

Kratičké zaváhání. A Regině svitlo. Nejsou to vyslanci Gregoriánské univerzity.

Angelica postoupila o krok k nim. Oba ucouvli. Jako by věděli o jejím černém pásu v taekwondu.

„Co tady děláte?” zeptala se Regina Ferrariová, v hlase záchvěv strachu.

„Chceme vidět ten dopis!”

Oba muži pohlédli z Reginy Ferrariové na mě a Angeliku.

„Kde je ten dopis?” obrátil se první z nich s dotazem k Angelice.

„Já nevím,” odpověděla.

„Vy jste ho vzali,” prohlásil ten druhý a otočil se ke mně.

„My?” vybuchl jsem. Chtěl jsem, aby to znělo mužně, rozhodně a odmítavě, jako rozhořčený machistický výbuch, jenž má utnout ta nevhodná obvinění. Jako řev lva, který ty dva vyděsí tak, že o krok ustoupí. Ale dopadlo to jinak. Ozvalo se nápadné zakňučení. My? Dotčené, nosové a lehce vyděšené.

„Kde je Lorenzo a Silvio?” zeptala se Angelica.

„Kde je ten dopis?”

„Copak nemáte kouska soudnosti? Unést dítě?”

„Dejte nám ten dopis! Okamžitě!”

„Před okamžikem jsme vešli do dveří,” řekl jsem, „spolu s Reginou Ferrariovou. Abychom se na ten dopis podívali. Přesně tak jako vy. Ale nemáme ho.”

„Ticho!”

„Jestli Silviovi něco uděláte…” řekla Angelica. Hlas měla tak tichý, že byl sotva slyset. Kupodivu tím naháněla hrůzu. „Jestli Silviovi nebo Lorenzovi ublížíte, jestli…”

„Buď zticha, ženská!”

III

Vytáhli pistole tak bleskurychle, že ten pohyb snad museli dlouho trénovat před zrcadlem.

„Musím vás požádat, abyste šli s námi,” řekl jeden z mužů. Autoritativně.

Automaticky jsme zvedli ruce nad hlavu. Nařídili, abychom je dali dolů. Asi nechtěli, abychom přitahovali nežádoucí pozornost. Jeden z nich rychle Angeliku a mě prohledal, aby zjistil, jestli neukrýváme nějakou zbraň. A dopis.

„Kam jste ho schovali?” zeptal se.

„My ho nemáme,” řekl jsem.

„Kam?”

Když se nedočkal odpovědi, řekl druhý muž: „Tak z vás dostaneme odpověď - a dopis - jinak.”

Namířili na nás zbraně a vedli nás chodbou a dál přes veřejné prostory. Žádné výkřiky. Nikdo nezareagoval. Sotva si nás někdo všiml. Jako by mírumilovnost knihovny ovlivnila reakceschopnost všech, kdo se nacházeli uvnitř jejích zdí.

„Musíme utéct,” pošeptal jsem Angelice.

„Zbláznil jste se?”

„Je to naše jediná možnost!”

„Zastřelí nás!”

„Tady ne. Tady mezi všemi těmi lidmi ne.”

Jako by zaslechli, o čem mluvíme, nebo četli naše myšlenky, nařídili nám zastavit. Na druhé straně sálu procházeli dva ozbrojení hlídači.

„Stůjte tiše!” procedil jeden z mužů mezi zuby.

„Ad maiorem Dei gloriam!” řekl druhý. Tiše. Velmi tiše. Nemohl mít všech pět pohromadě. K větší slávě Boží. Heslo jezuitského řádu.

Zavětřil jsem nebezpečí. Viděl jsem mu ho v očích. Záblesk čehosi, co mi připomínalo psychiatrickou léčebnu.

Popadl jsem Angeliku za ruku.

„Poběžte!”

Alespoň jsme to zkusili.

Jeden krok … druhý krok…

IV

Nejdřív zamířili na Angeliku. Výstřel byl prakticky nezvučný. Ostrá rána. Jako z pistole na střelný prach. Nebo práskací bonbon. Tlumič, pomyslel jsem si.

Angelica se bezvládně zhroutila na zem. Se sténáním a v křečích.

Nikdy bych nevěřil, že to udělají. Ne tady.

Oba hlídači se rozběhli k nám. Nějaké dítě se rozkřičelo.

Otočil jsem se. Zvedl ruce nad hlavu. Viděl jsem prst, jak mačká spoušť. Slyšel jsem tu téměř nezvučnou explozi, když vyšel výstřel. Čas se zpomalil. Pohledem jsem sledoval, jak projektil vylétá z ústí hlavně a míří k bodu na hrudi, kde mě zasáhl. Jako kopnutí koně. Kolena nevydržela. Svalil jsem se.

Ze střelné rány se šířil po celém těle ochromující pocit. Palčivá bolest. Nemohl jsem dýchat.

Zlomky obrazů. Muži, kteří míří zbraněmi na hlídače. Museli si lehnout a odhodit své vlastní pistole po podlaze pryč.

Já sám ležel v křečích.

Třesoucí se. Umírající.

Takové je to, když člověk umírá?

Takové?

Nebojím se smrti. Nevěřím na žádné nebe. A nevěřím ani na peklo. Smrt je pro mě věčnost nicoty - jako ta, ze které přicházíme při narození. Čeho se však bojím, je právě umírání. Železný pařát zaťatý do srdce. Panika, již pocítíte, když vám dojde, že se čas nachýlil. Když auto ztratí správný směr a řítí se v ústrety náklaďáku. Když vám uklouzne noha a padáte po úbočí. Dny a týdny v nemocniční posteli, v kruhu svých nejbližších, s kapačkou morfinu v paži a vědomím, že s každým nádechem jste blíž smrti.

Chci zemřít ve spánku. Nechci vědět, že umírám.

Jenže to jsem teď věděl. Rána v hrudníku. Svaly se chvěly. Ve smrtelných křečích. Tělo jsem měl ochromené. Nohy i ruce. Všechno bylo ztuhlé. Dokonce i jazyk. Chtěl jsem zakřičet. Ale vymáčkl jsem ze sebe jen chroptivé zasténání.

Teď zemřu, pomyslel jsem si.

Morettiho příběh (II)

Mezihra: Knihovna

klášter montecasetto

pondělí odpoledne

Klášterní knihovna leží v severozápadním křídle a zabírá celé pivní podlaží, od bývalého skriptoria až k masivní kruhové věži. Světlo dopadá dovnitř v šikmých pruzích okny vysoko ve zdech. Ve výklencích, kde kdysi plápolaly pochodně a lojové svíce, matně svítí staré elektrické lampy Mnichové vedou Lorenza a Silvia mezi policemi plnými knih, které dosahují až nahoru ke čtyři, pět metrů vysokému stropu. O police stojí opřené úzké dřevěné žebříky. Mezi dvěma knihovnami zahlédne nahoře u stropu velkou pavučinu. Mezi dvěma knihami je zastrčená soška Panny Marie s Ježíškem. Nalevo od jednoho z půlkruhových oken visí tkaný gobelín s erbem johanitů, jen několik metrů od něho pak i symbol templářů. Uprostřed místnosti, obklopený policemi s knihami, stojí tři metry vysoký kříž z popraskaných trámů. Gotická žebrová klenba, vysoké pilíře, lomené oblouky Těžké kameny Holé. A knihy, samé knihy Staletí zanechala tenoučkou vrstvu prachu tam, kam se hadr a koště nikdy nedostanou. Opravdu magické místo, pomyslí si Lorenzo. Hřbety knih - jsou jich desetitisíce - vytvářejí symetrické vzorce z kůže a pozlacených písmen. Police se táhnou Všemi směry. Procházejí sály ponořenými do nejasného světla znavených žárovek. Na policích a ve výklencích stojí ikony a relikviáře. Lorenzo v duchu slyší ozvěnu gregoriánského chorálu. Na jedné zdi visí kříž s trpícím Kristem. Nad řadami knih a krabicemi plnými rukopisů se vznáší prach. Papyrus, pergamen, papír. Přemýšlí: Byl už jsem tu někdy? Myslí na Ekovu knihovnu v Rhodském kolosu, na Zafónovo Pohřebiště zapomenutých knih, na překypující knihovny doma u prarodičů v Janově. Vůně minulosti: zaprášený papír, inkoust, vysušená kůže.

Mezi řadami polic stojí muž a očekává je. Vysoká, vyzáblá postava. Mnišská kutna mu volně visí na kostnatém těle. Kdykoli se mu pokusíte podívat do očí, uhýbá pohledem. Nejdříve vítá Silvia. Dřepne si na bobek a ptá se, má-li rád knihy. Silvio zavrtí hlavou. Mnich se usměje, podrbe ho ve vlasech a vstane.

Vítejte, říká. Jmenuju se Francesco. Jsem knihovník.

Napřáhne ruku. Lorenzo ji váhavě přijme. Franceskův stisk je kostnatý a mdlý.

Francesco je vede dál spletitými uličkami v labyrintu knihovních polic. Copak nemá konec? Míjejí šikmý stojan. Pod tlustým nerovným sklem leží částečně poškozený dopis. Lorenzo se zastaví a skloní se k němu.

První list Tesalonickým, říká Francesco.

Svatý Pavel?

Ano. Originál.

Uběhne několik vteřin, než Lorenzovi dojde, co knihovník právě řekl.

Co myslíte tím - originál?

Toto je originál. Jak víte, profesore, teologové se domnívají, že svatý Pavel napsal sedm až deset ze čtrnácti dopisů Nového zákona, jež jsou mu připisovány. První list Tesalonickým patří mezi texty, které svatý Pavel napsal zcela jistě. Pravděpodobně vznikl sotva padesát let po Ježíšově ukřižování. V tom případě je tento dopis - lehce poplácal dlaní na skleněnou desku - nejstarší v Novém zákoně.

Ale ty dopisy se přece během staletí po ukřižování ztratily?

Knihovník Francesco rozhodil rukama: Slyšel jsem, že se to říká…

Hned za stojanem je v kruhové věži vidět malá studovna. Psací stoly, židle, police. Přede dveřmi stojí na stráži dva mnichové.

Tady, říká Francesco, budete moci v klidu pracovat.

Lorenzo má na jazyku několik kousavých odpovědí, ale mlčí.

Pokud budete něco potřebovat, pokračuje Francesco, obraťte se na mě.

Silvio dostane od Franceska hromádku čistých papírů a pět šest pastelek. Sedne si ke stolu a začne malovat.

Silnými, rychlými tahy. Žádný motiv. Nic, co by Lorenzo poznával.

Do místnosti zešikma dopadá světlo. Dali mu kopii Nostradamova dopisu Cosimovi Velikému, linkovaný blok, pět žlutých tužek, gumu a pravítko. Těmito jednoduchými prostředky měl odhalit tajemství Nostradamova dopisu.

*

Požádal Franceska, aby mu přinesl všechno, co v knihovně mají o Medicejských, Nostradamovi a tématech, která bude zkoumat. Mnich se vrátil s krabicemi plnými knih, dopisů a starých dokumentů. Na jedné hromadě narazil Lorenzo na článek, jejž sám napsal:

Corriere della Sera, 20. února 2012:

Nostradamus nikdy nepředpověděl smrt krále Jindřicha II.

prof. Lorenzo Moretti

V titulním článku o paranormálních jevech, otištěném v CORRIERE DELLA SERA 12. února, se objevilo tvrzení, že francouzský věštec Nostradamus předpověděl smrt krále Jindřicha II. v roce 1559. Udivuje mě, že se v seriózním deníku takové spekulace objevují bez povšimnutí. Dovolil jsem si proto požádat o sloupek, abych mohl vyjádřit opačný názor.

Smrt francouzského krále Jindřicha II., manžela Kateřiny Medicejské, jenž nesl hlavní odpovědnost za tzv. Bartolomějskou noc, kdy bylo pobito několik tisíc hugenotů - patří mezi Nostradamovy nejznámější věštby. Tato předpověď se stala nejen základem jeho tehdejší proslulosti, ale jeho příznivci ji používají dodnes.

Strofy, jež Corriere della Sera v textu uvádí, jsou převzaty z vydání z 19. století, které je plné nepřesných překladů, chybných interpretací a účelových úprav založených na pozdějších znalostech a událostech. Zde uvádím překlad, jenž vychází z originálních Nostradamových veršů z Les Prophéties.V roce 1555 je vydal a vytiskl Benoist Rigaud.

Mladý lev přemůže staršího

na bitevním poli v jediné bitvě,

skrze zlatou klec budou mu oči vypíchnuty,

vou ran jedna, potom zemře strašlivou smrtí.

Le lyon ieune le vieux surmontera,

en champ bellique par singulier duelle:

dans caige ďor les yeux luy creuera, ze

deux dasses vne, puis mourir, mort cruelle.

( Les Prophéties (2. vydání, 1555), Centurie I, strofa 35.)

Dovolte mi nejprve připomenout, co se stalo onoho osudného dne. 30. června roku 1559 se král chystal oslavovat mírovou dohodu, již uzavřel s anglickou královnou Alžbětou I. a španělským králem Filipem II. Jako součást oslav byl uspořádán rytířský turnaj. Král Jindřich byl zdatný v boji s kopím i v jízdě na koni. Poblíž náměstí Place des Vosges v Paříži se setkal se svým přítelem Gabrielem de Lorges, hrabětem z Montgomery, aby se utkali v ušlechtilé soutěži. Ale došlo ke strašnému neštěstí. Chybný odhad vedl k tomu, že kopí hraběte prorazilo královi přilbu i lebku. Úlomek kosti se mu dostal do mozku. Za necelý týden král zemřel na infekci.

Pojďme nyní probrat argumenty těch, kteří se domnívají, že verše předpovídají královu smrt: Nostradamovi přívrženci interpretují výraz mladý lev jako označení pro Gabriela de Lorges, hraběte z Montgomery, a starší (lev) pro krále Jindřicha II. Z jakého důvodu? Ani hrabě z Montgomery, ani Jindřich II. nebo francouzští králové obecně nepoužívali symbol Iva. To dělávali Britové. Naopak heraldickým symbolem francouzského krále byl bojový kohout. Pokud by Nostradamus chtěl, abychom pochopili, že píše o Jindřichovi II., označil by ho za bojového kohouta! Stejně nejasné je, proč by hraběte z Montgomery nazval mladým Ivem. S tímto výrazem ho nic nespojuje. Že „mladý lev” přemůže „staršího”, poukazuje také na věkový rozdíl. Ovšem král a Gabriel byli prakticky stejně staří.

Král nezemřel na bitevním poli ani v bitvě, jak se uvádí v citátu. Rytířský duel se odehrál uprostřed Paříže. Souboje byly populárním sportem ve vyšší společnosti po celé Evropě. Ale byl to sport. Hra. Zranit někoho - nemluvě o zabití - bylo považováno za hrubé porušení pravidel a etikety. Příznivci Nostradamových věšteckých schopností interpretují „zlatou klec” jako královu přilbu. Ta ovšem nebyla ze zlata, dokonce nebyla ani pozlacená. Ani královo oko nebylo zasaženo. O tom, že král skonal strašlivou smrtí, asi nemůže být pochyb. Ale s výjimkou králova hořkého konce neobsahuje věštba přísně vzato jedinou přesnou informaci týkající se Jindřicha II.

Proč se nepokusit úryvek vyložit jiným způsobem? Předpokládejme - s odkazem na teorie Jamese Randiho a Louise Schlossera - že Nostradamus skutečně psal o králi, ovšem o jiném králi, jiném Jindřichovi: o nechvalně proslulém Jindřichovi VIII. Anglickém. A předpokládejme, že Nostradamus nevylíčil, co se má stát v budoucnosti, ale naopak událost, k níž došlo o dvacet let dříve. Co mluví pro tuto teorii? V erbu Jindřicha VIII. najdeme Iva. Ve svých čtyřiačtyřiceti letech (mladý lev) uvrhl do královského vězení v londýnském Toweru osmapadesátiletého Thomase Mora (starého Iva). Může být „zlatá klec” opisný výraz právě pro ctihodný Tower, kde „zlato” reprezentuje fakt, že to bylo vězení pro bohaté, šlechtice či členy královského rodu? Král vedl dlouho s Thomasem Morem „válku” na „náboženském bitevním poli” v Anglii. Po nespravedlivé soudní při zvítězil Jindřich VIII. a More zemřel bolestivou smrtí: byl sťat.

Je-li tento výklad správný, lze strofu analyzovat následovně:

Mladý lev = král Jindřich VIII.

přemůže = zvítězí v soudní při

staršího = sira Thomase Mora

na bitevním poli = boj o náboženskou moc

v jediné bitvě = soudní proces

skrze zlatou klec = londýnský Tower

vypíchne mu oči = v přeneseném slova smyslu: přemoci, přinutit ho „vidět” pravdu

ze dvou ran jedna = nejdříve vítězství u soudu, poté rozsudek smrti a potom zemře strašlivou smrtí = poprava stětím

Nyní je možné namítnout, že tento výklad je čirá fantazie. Ale to samé se popravdě týká většiny interpretací Nostradamových textů. A když už jsme u toho, má tento alternativní výklad v sobě více logických, historických i symbolických souvislostí než očividně chybný předpoklad, že citát pojednává o skonu francouzského krále Jindřicha II. Stejně tak podstatné je, že Nostradamus prokazatelně věřil, že král Jindřich II. prožije dlouhý život! 14. března 1557 - dva roky poté, co zapsal tuto věštbu, a dva roky před královou smrtí - psal Nostradamus právě tomuto králi Jindřichovi a ujišťoval ho, že ho čeká dlouhý život. A nejen to: také krále označuje za nezranitelného monarchu! Tento dopis dodnes existuje a je přístupný všem, kdo se o tuto věc zajímají. Nostradamus králi buď lhal, nebo neměl tušení, že monarcha v roce 1559 skoná bolestivou smrtí - ani když psal v roce 1555 věštbu, ani v roce 1557 dopis králi.

Za Lorenzem si odkašlal knihovník Francesco:

Můžu vám ještě něco přinést, profesore?

Nevšiml si, že tam Francesco zůstal stát. Položí článek zpět.

Francesco, co víte o tom proroctví?

O jakém proroctví?

Kardinál mi vyprávěl o těch čtyřech rytířích…

Francesco sebou trhne. Kardinál vám vyprávěl o tom svatém textu? říká tiše.

Říkal, že ten text ohlašuje armagedon.

Svitek s proroctvím, říká Francesco, patří mezi nejposvátnější relikvie našeho řádu. Udivuje mě, že se rozhodl o to tajemství podělit s někým, kdo stojí mimo.

On…

Potřebujete ještě něco?

Prozatím ne, děkuju. Řeknu si.

Francesco se ukloní. V příštím okamžiku je pryč.

*

Lorenzo pohlédne na Nostradamův dopis. Některé odstavce jsou napsány jasnými, zřetelnými písmeny. Jiné části jsou takřka nečitelné. Tuto techniku Nostradamus zcela záměrně využíval, když ho úkolem pověřila soukromá osoba. Čím se cítil nejistější, když měl formulovat své věštby, tím bylo písmo nedbalejší. Stále ještě existují svazky dopisů, kde mu jeho zadavatelé zoufale a rozhněvaně spílají, že jeho škrabopis nemůžou rozluštit nebo z něho cokoliv rozumného vyčíst.

Ale vůči tak mocnému muži, jakým byl Cosimo Veliký, by si nedovolil pokazit text, aby skryl vágní domněnky a odbytou práci. Proto musely ty nečitelné pasáže mít nějakou jinou funkci. Cosi zakamuflovat? Snad zrcadlově obrácené písmo? Přemýšlí: musím poprosit o zrcadlo.

Nostradamův vlastnoručně psaný dopis je sám o sobě jedinečný. Do naší doby se dochovalo jen několik málo rukopisů, pokud vůbec nějaké, jež Nostradamus osobně napsal. Dokonce i originální verze tištěných věšteckých knih se ztratily Po jeho smrti bylo ovšem vytisknuto několik falzifikátů - s verši i celými strofami složenými dlouho poté, co k popisovaným událostem došlo.

Nostradamus… Ten šarlatán. Pán všech, co se nechají lehce převézt. Je tak snadné ho odhalit. Tak snadné ho odmítnout. Kolik lidí nevěří, že Nostradamus předpověděl Hitlerův nástup a druhou světovou válku tím, že neustále odkazuje na jméno Hister, jež je považováno za chybně zapsané slovo Hitler:

Zvěř šílená hlady překročí řeky,

větší část tábora [armády]

bude stát proti Histeru –

( Bestes farouches de faim fluues tranner:

plus part du camp

encontre Hister sera –

Les Prophéties, (2. vydání, 1555) Centurie 2, strofa 24.)

Ale Hister není přepis nebo špatně hláskované slovo Hitler. Hister je geografický název. Místo. V Nostradamově době se latinský název Hister užíval pro označení oblastí kolem dolního toku Dunaje. Tak mohl pokračovat. Stačilo jen, aby mu důvěřiví naslouchali. Poslední věta v téže strofě obsahuje výraz de Germain. Nostradamovi příznivci ho vykládají jako Němec, což má potvrdit, že je řeč o Hitlerovi. Jenže Německo se francouzsky nazývá Allemagne. Ve staré a střední francouzštině, tedy až do 16. století, znamenalo de germain bratr nebo blízký příbuzný.

L’ABATTES AILS BOT

Co tím mohl Nostradamus myslet? Lorenzo zapíše písmena v náhodném pořadí, TABASBALSOTTEIL, hledá v nich nová slova. Nic. Seskupí postupně tatáž písmena: AAABBEILLSSOTIT. Nic. Znova je zamíchá. LOSTBATATEISBAL. ILASOTTBABELSTA. BALLBATTEIATOSS. Nic.

Za sebou zaslechne nějaký zvuk. Francesco. Nese karafu s vodou a dvě skleničky. Silvio vyprázdní skleničku jedním dlouhým douškem. Lorenzo sám upíjí pomalu, lok za lokem. Voda je ledová. Silvio si říhne.

*

V jedné ze starých knih, jež mu donesli, je zmínka o Knize mudrců… V době svého vzniku se pravděpodobně nazývala úplně jinak. Lidé mají sklon vše staré přizdobovat. Aby se to zdálo ještě mystičtější. Dokonce i název Egyptská kniha mrtvých je nový. Až v roce 1842 jej začal používat francouzský egyptolog Jean-François Champollion. Egypťané sami ji ve svém květnatém obrazném jazyce nazývali Kapitoly o vycházení z hmotného světa do Bezbřehé záře.

Popravdě řečeno se Lorenzo vždycky domníval, že Kniha mudrců je jen smyšlenka. Sbírka zapomenutých

vědomostí ze starověku, to znělo příliš hezky na to, aby to mohla být pravda. Okultní průchody do sféry duchů, k zemřelým, k bohům, k démonům - k silám, jež už dávno nechápeme jako konkrétní a nebereme je doslovně. Tradovalo se, že archa úmluvy otevírala spojení mezi nebesy a zemí. Otevřené spojení mezi Bohem a lidmi. Vyvolenými. Proroky. Tomu věří ti mnichové. Pátrají po arše úmluvy, aby získali přímý kontakt s Bohem. Mohla by snad Kniha mudrců, pokud by nyní existovala, být jakýmsi manuálem? Návodem k použití, ezoterickou příručkou pro kontakt s oním

světem? Učebnicí pro proroky a věštce - pro všechny, kdo se necítí svázáni časem, prostorem a přírodními silami? Pro ty, co v to věří? Musel se usmát. Takových existuje vskutku spousta. Vzpomíná na obsah Knihy mudrců. Na to, jak byl zmatený, když poprvé pročítal Nostradamův výčet. Přivolání bohů, démonů a mrtvých. Rozmlouvání s nimi. Nahlížení do minulosti a budoucnosti. Žádné nicotnosti.

*

Knihovník Francesco se vrátil zpátky. Posadil se vedle Silvia. Malují. Francesco se nezdá úplně normální… Lorenza to napadá ani ne tak kvůli tomu, co říká, ale spíš kvůli jeho pohledu, vyzařování. On se nenachází ve stejné skutečnosti jako my ostatní, říká si Lorenzo. Nedá se mu podívat do očí. Neustále těká pohledem. Nahoru. Dolů. Do strany. Jako když se odpuzují póly magnetu.

Šikovný chlapec, říká Francesco.

Díky.

I když nemá rád knihy

Stejně jako vy, říká Lorenzo.

Mnich pohlédne do prázdna a potom odpoví: Pracuju v knihovně od té doby, co mě přijali jako novice.

Pak se knihovník Francesco horlivě a s hrdostí pustí do vyprávění:

Rád Vicarius Filii Dei měl odjakživa v úctě slova. Literaturu. Knihy. Slovo Boží. Už ve třináctém století, kdy byl řád založen, začali naši bratři budovat obsáhlou sbírku starých náboženských pergamenů. A po celou dobu naší existence jsme shromažďovali ta nejdůležitější díla. Biblické rukopisy, samozřejmě. Ale také světské texty. Kdybychom všechna naše první vydání, folia, kodexy a inkunábule dali na soukromý trh, vyinkasovali bychom miliony eur. Později bych vám rád ukázal některá mistrovská díla, jež v naší sbírce máme. Pokud budeme mít čas a příležitost. Ach, jaké to jsou poklady! Psychomachia. Beowulf. Legenda sanctorum. La Chanson de Roland. Codex regius. Heimskringla. Regula non bullata od Františka z Assisi. Dies irae. Stabat mater. Nibelungenlied. Roman de la rose. The Canterbury Tales. Dantova Divina commedia. Canzoniere od Petrarky. Decameron. Malleus maleficarum. Ano, několik tisíc prvotisků z konce patnáctého století: Hypnerotomachia poliphili. Gutenbergova bible vytištěná s dvaačtyřiceti řádky na stránce. Liber chronicarum. Pere-grinatio in terram sanctam. Odmlčí se, aby se nadechl.

Máte tady všechna tato díla? ptá se Lorenzo.

Ano. Tady. V knihovně. Máme i novější literaturu, samozřejmě. Machiavelliho. Shakespeara, Bacona, Mil-tona, Voltaira, Rousseaua, Brontëovy.

A to všechno si tu uchováváte jen pro sebe?

Pro sebe? Je to přece naše.

Francesco se obrací k Silviovi, jako už by o téma ztratil zájem.

Francesco? zkouší to Lorenzo.

Obsazeno!

Řekl jsem něco špatně? přemýšlí. Když jsem poukázal na to, že mniši drží v tajnosti existenci knihovny, mohl

to pochopit jako kritiku. Přestože drží v tajnosti i svou vlastní existenci. To spolu přece souvisí.

Francesco? zkouší to znovu.

Obsazeno!

Potřebuju zrcadlo.

Francesco vzhlédne, ale do očí se mu nepodívá.

Na co potřebujete zrcadlo?

Abych zjistil, jestli v dopisu není zrcadlové písmo.

Rozumím. Bohužel tady v klášteře žádná zrcadla nemáme. Marnivost je dílem Satana. Ale opatřím vám zrcadlo. Jistěže.

Francesco si získal Silviovu důvěru. Chlapec vyšplhá mnichovi na klín, aby spolu mohli kreslit. Francesco nakreslil kříž. Silvio kudrlinku, která má představovat anděla. Francesco vezme žlutou pastelku a přikreslí andělovi nad hlavu svatozář.

Rychlé kroky v knihovně. Kardinál a jeho doprovod. Francesco vstává tak zprudka, až Silvio padá na zem.

Francesco! zdraví úsečně kardinál.

Kardinále! odpovídá Francesco.

Uplyne několik vteřin. Knihovník hledí mimo kardinála, jeho obličej jako by potemněl, svaly na čelisti se napnou. Kardinál lehce pokývne hlavou. Francesco je opouští.

Kardinál pohlédne na Silviovu kresbu.

Hezký kříž, říká.

Ten nakreslil Francesco, odpovídá Silvio.

A co jsi nakreslil ty?

Anděla.

Kardinál se usměje a přikývne. Potom se obrátí k Lorenzovi:

Co jste zjistil?

Absolutně nic. Ale mám jeden návrh.

Ano?

Pusťte Silvia. A budu s vámi spolupracovat. Naplno a ze všech sil.

Ale to už děláte.

Jeho nepotřebujete. Nechte ho jít. Prosím.

Drahý příteli, musíte chápat, že Silvio je naše pojistka, že s námi budete spolupracovat.

Napadlo vás…

Jsme si jisti vaší vůlí spolupracovat.

Ale Silvio…

Myslím, že bude nejlepší, když zůstane tady. U nás. S vámi. Angelica přijede brzy.

Sem? Unesli jste ji?

Brzy.

Vy jste…

Nemusíte se tvářit tak vyděšeně. Neublížíme jí. Jen ji sem přivezeme. Jak daleko jste se dostal?

Když dešifrujete text, nedá se to takhle měřit. Kromě toho by mi ohromně pomohlo, kdybych věděl, co vlastně hledám.

To už jsem vám řekl.

Pokud máte luštit staré kódy, jste závislý na svých znalostech způsobu, jakým tvůrce kódů přemýšlel.

Hledáme…

.. .Boha. To vím. Ale předpokládám, že to neformulu-jete zcela konkrétně. Ne doslovně. Musím vědět přesně, co hledáme. Zcela konkrétně - co si myslíte, že chtěl Nostradamus tím dopisem Cosimovi Velikému povědět?

Kardinál okamžik váhá a pak odpoví: Polohu místa, kde je ukrytý poklad templářů.

Lorenzo si povzdychne. Nejdřív archa úmluvy. Teď poklad templářů.

Copak nevidíte, jak šílený tenhle projekt je? říká. Nic z toho neexistuje. Jsou to iluze, symboly. Vytvořené námi

lidmi, protože my mystéria, konspirace a záhady potřebujeme. Zvýší hlas: Ale nic z toho není skutečné!

Říká se, že neexistuje ani řád Vicarius Filii Dei.

Jenže to je něco jiného. Mýtus o Vicarius Filii Dei připomíná dohady o tom, co za zavřenými dveřmi provádějí svobodní zednáři. Archa úmluvy a poklad templářů jsou naprosto konkrétní objekty. Předměty. Nebo přesněji řečeno - to, jak si je lidé představují.

Zdá se, že kardinál neposlouchá. Řekne: Po staletí se tvrdí, že neexistujeme.

Co si tedy myslíte, že ten poklad je? Zlato? Náboženské relikvie? Nebo se domníváte…

Vědomosti, přeruší ho kardinál. O cestě k Bohu.

Věříte, že templáři znali tajnou cestu k Bohu?

Vy jste přece zbožný muž, profesore. Bůh k lidem promlouvá skrze proroky. Co když je skutečně možné otevřít spojení mezi námi lidmi a Bohem? Jakýsi kanál. Je to pro vás tak nemyslitelné? Ježíš dal Petrovi klíč od nebeské brány. Petrovi, prvnímu z apoštolů. Ten samý klíč k Božím nebesům Petr předal dál. Jak tedy máme rozumět teologickému principu apoštolské posloupnosti? Znamená to, že církev je duchovní nástupkyní apoštolů. Ježíš Kristus slíbil svým apoštolům, že s nimi bude až do skonání světa. My, profesore Moretti, zastupujeme apoštoly Ježíše Krista.

Gnostikové se domnívali, že existují tajní apoštolově, kteří znají skrytou, pravdivou Ježíšovu nauku.

Gnostikové! odfrkne si kardinál. Kacíři! Pravda je taková: Řadu není možné přerušit. Petr je skála, na které Ježíš Kristus svou církev vystavěl. Když se v roce 68 stal Linus papežem, prvním po svatém Petru, bylo to svaté nařízení.

Možná. Mnoha papežům se podařilo pošpinit jak papežskou stolici, tak jméno Boží.

Lidé chybují. Já…

Dovnitř se přižene Draco. Přimhouřené oči. Krátce kardinálovi pokývne. Oba vyjdou ze studovny. Téměř okamžitě se vracejí.

Bjorn Belto, říká kardinál. Znáte ho? Účastní se konference. Seznámil jsem se s ním včera večer. V baru. Jinak ho neznám. Spolupracujete s ním? Ne.

Ukradl originál Nostradamova dopisu. Bjorn Belto? Společně s vaší ženou. O čem to mluvíte?

Ukradli ten dopis z kanceláře Reginy Ferrariové. Bjorn Belto a vaše manželka.

*

Silvio tiše pláče.

Jsou zpátky v cele. Silvio leží v posteli. S každým jeho potlačovaným vzlykem pociťuje Lorenzo větší rozpaky a zoufalství. Proto se na syna nedívá. V nepravidelných intervalech do sebe chlapec vtahuje nosem vzduch. Silvio je pořád tak vystrašený. Po kom to má? Po Angelice? Po něm? Pravděpodobně po něm. Když se vracívali pozdě domů z večírku, Silvio často seděl naprosto bdělý na posteli a čekal na ně. Nikdy to neřekl přímo. Ale Lorenzo věděl, že se bojí, že se už nikdy nevrátí. Že zmizí do noci, rozplynou se, opustí ho. Lorenzo sám s tímto iracionálním strachem vyrůstal. Pokoušeli se argumentovat, vysvětlovat. Rodiče své děti nikdy neopustí, říkali mu. Mámy a tátové mají své děti rádi, to přece víš, ne? Ale ano, věděl to. Celkem to pochopil. Jenže když přišli příště pozdě domů a paní na hlídání přicupitala dolů po schodech, seděl bdící Silvio ve tmě a čekal. Tady

v cele spal víc než kdy předtím. Snad kvůli strachu. Nudě. A paradoxně i proto, pomyslel si Lorenzo, že jsem tady, u něho, pořád. V uzamčené cele se nemusí ani v nejmenším obávat, že ho opustím.

Bylo mu třiapadesát let, když Silvio přišel na svět. V té době už se dávno vyrovnal s myšlenkou, že se nikdy otcem nestane. Dokonce ani poté, co začal žít s Angelikou, se neodvážil v dítě doufat. Když jednou časně ráno vyšla z koupelny a oznámila mu, že je těhotná, rozplakal se. On, který nikdy neplakal. Už téhož večera věděli, jak se bude miminko jmenovat. Silvio, pokud to bude chlapeček. Silvana, pokud to bude holčička. Dítě chtěné, milované, bystré a šikovné ve škole. Brankář ve fotbalovém týmu. Tak jak to dělávají otcové, jimž se dítě narodí až v pokročilejším věku, kdy už vůbec nedoufali, že se jim toho požehnání dostane, zahrnul Lorenzo Silvia láskou a pozorností. Angelica se domnívala, že snad až příliš mnoho. Potlačuješ jeho samostatnost, namítala někdy, musíš mu dát prostor. Sama vyrůstala s otcem, bohabojným mužem ze staré školy, který usměrňoval své děti k poslušnosti pomocí slova Páně a koženého pásku. Lorenzovi připadalo, že bývá na syna přísná. Probodnutí pohledem, ostrý povzdech, hlas jako když šlehne. Samé maličkosti. Ale jistý si nebyl. Třeba si její chování jen mylně vykládal. Tak se někdy chovala i k němu samému. A o její lásce nepochyboval. Možná, napadlo ho občas, se tím, že se stáhne o několik kroků zpátky, jen pokouší vyvážit mou nekonečnou oběť. Nikdy se na to nechtěl ptát.

Už na počátku jejich vztahu zjistil, jak je křehká. Neuvážená replika ji dokázala naprosto vyvést z míry. Z minuty na minutu se naprosto změnil její charakter. Nikdy nezjistil, kudy ty neviditelné hranice probíhají. Reagovala dvěma odlišnými způsoby. Buď se rozzuřila,

nebo se stáhla do sebe. Úplně ztichla. Nevěděl, co z toho je horší.

Angeliku tedy ještě neunesli. Proč ne? Muselo se jí podařit uniknout. A s ní utekl i Bjorn Belto. To je ale páreček! Ovšem udělala dobře, že se s tím norským archeologem dala dohromady. Ten dokáže věci. Určitě něco vymyslí. A Angelica? Ta dokáže rozdávat rány. Usměje se. Angelica se nikdy neztratí. Kdykoli na ni pomyslí, slyší témbr jejího hoboje. Když hraje, tóny jako by byly jejím prodloužením. Splyne s nástrojem. Člověk asi musí být muzikant, aby to pochopil. On sám je muzikální úplně jiným, povrchnějším způsobem. Ovládá techniku. Ale mezi ním a hudbou stojí neviditelná zeď. Nikdy s ní ne-splyne. Ne tak, jak to umí Angelica. Jednou se jí zeptal, proč nikdy nepsala hudební recenze. Na CD. Koncerty. Přece jen je kulturní redaktorka a k tomu zkušená hudebnice. Zahleděla se na něho. Na dlouho. Ty to opravdu nechápeš? zeptala se. Ne, odpověděl. Řekla: Cením si hudby příliš na to, abych ji kritizovala. Pokoušel se argumentovat. Přese všechno to byla špatná odpověď. Zkusil namítat, že přece nebude recenzovat hudbu, nýbrž její interpretaci, technické provedení, řemeslnou práci. Ale ne. Byla neoblomná. Ačkoliv psala recenze na knihy - v literárních kruzích si získala přídomek Řeznice od Ponte Vecchio - a ačkoliv pravidelně a nebojácně zesměšňovala místní kulturní život, o němž se domnívala, že brzy zahyne pod tíhou samolibé a sebe uctívající dekadence, s největší vážností zastávala názor, že hudba je jako druh umění příliš křehká, než aby ona sama byla hodna role její komentátorky a recenzentky. Nemohl to pochopit. Mám k hudbě příliš veliký respekt, než abych jí mohla klást do cesty své vlastní názory, říkala například. Nepochopitelné. To, co tvrdíš, křičel na ni Lorenzo při jedné z jejich hlasitých diskuzí - bylo to pozdě v noci a dlužno dodat, že byl tak opilý, že nedokázal vzpřímeně stát - to, co tvrdíš, jsou čiré a pouhé metafyzické hlouposti, hudba je umění jako každé jiné a psát o ní pochopitelně můžeš, ať už kriticky nebo nadšeně, to nehraje roli, ale psát o ní můžeš! Ty fakt vůbec nic nechápeš, odpověděla mu. Měla pravdu. Opravdu vůbec nic nechápal.

Tak křehká. A tak silná. Zároveň. Angelica se vyznačovala protiklady. Odkud pramenila její zranitelnost? Kde nacházela sílu? Jako by v sobě nosila tajemství, o něž se nechtěla dělit. Jednoho nedělního rána - to už spolu byli několik let - ji v kuchyni našel ležet v kaluži mléka, bez hnutí, s koleny přitisknutými k bradě, třásla se. Dokonce i dnes, po mnoha letech, si dokázal vybavit ten úzkostný pocit, nechápal, co se s ní děje, myslel, že to mohla být mrtvice. Panebože, vykřikl, Angeliko, co se děje? Obejmi mě, odpověděla, nic víc, jen tohle: Obejmi mě. Sevřel ji v náručí. Téměř půl hodiny ji držel a šeptem utěšoval. Pomalu, postupně se uvolnila. Odnesl ji do koupelny a uložil do vany s tak horkou vodou, až ji skoro opařil. Přesto se třásla. Co to na ni přišlo? Na vysvětlení čekal několik let. Ale žádné neexistovalo. Bolest z bytí, tvrdila, existenciální bolest. Nikdy nepochopil, co tím mínila. Nedokázala najít ta správná slova - přestože se právě jimi živila. Po koupeli ji osušil a položil do postele. Usnula. Později - když seděl v pracovně a připravoval se na přednášku - slyšel, jak hraje. Seděla na posteli a hrála. Albinoniho. Adagio G-moll. Křehce a nádherně. Stál přede dveřmi ložnice. Neviděla ho. Hrála se zavřenýma očima. Potom odložila nástroj, přetáhla přes sebe přikrývku a usnula.

Lorenzo se rozhlíží po cele - jako by hledal něco, na čem lze utkvět pohledem. Přejde k oknu a rozhlédne se po krajině. Přemýšlí, kde se asi nacházejí. Jak je vůbec možné, že se polovojenský řád katolických mnichů dokáže skrývat tolik století? Na hradě, v klášteře. Daleko od lidí, to je jisté. Ale ten klášter přece není neviditelný. Někdo musí vědět, že existuje. A že je plný mnichů. Místní obyvatelé se patrně domnívají, že se mnichové zaobírají zcela jinými záležitostmi, přemýšlí Lorenzo. Jezuité. Benediktini. Františkáni. Cisterciáci. Ti nebo oni. Uzavřená instituce pro vzdělání a kontemplaci. Něco takového.

*

Odpoledne jim nějaký mnich přinese jídlo. Je vysoký a pružný, oblečený ve starodávné kutně z černé vlny. Obličej má skrytý ve stínu široké kapuce. Kolem pasu utažený šedý pásek. Kutna je tak dlouhá, až ji courá po zemi. Ukloní se, nejdřív Lorenzovi, potom Silviovi.

Jmenuju se Bartolomeus, říká tiše.

Lorenzo neví, co má odpovědět. Nakonec prohlásí: Vy nejspíš víte, kdo jsme.

Samozřejmě.

Pak nám můžete povědět, co tady vlastně děláme.

Pokud vím, kardinál vám to vysvětlil.

No…

Omlouvám se. Já nemám žádnou hodnost. O ničem nerozhoduju, jsem jen pouhý řádový bratr.

Který přijde, aby se s námi pozdravil?

Á, promiňte, samozřejmě. Kardinál mě pověřil, abych se vám staral o stravování.

Stravování…

Ano, jídlo. Pití. Všechno, co…

Význam slova stravování znám naprosto dokonale. Zní to jen podivně - vezmeme-li v potaz okolnosti.

Jistěže. Omlouvám se. Tři jídla denně: prima, sesta a vesper. Každé ráno přinesu tác s ovocem a džbán vody.

Každé ráno? Jak dlouho nás tu chcete držet?

Máte tady McDonald’s? ptá se Silvio.

Oba muži na něho vrhnou prázdný pohled.

Až bude úkol splněn, doprovodíme vás samozřejmě domů, říká Bartolomeus.

Podle tónu řeči a vyhýbavého pohledu je Lorenzovi jasné, že lže. Doprovodí domů… Aby mohl dojít na nejbližší policejní stanici a všechno nahlásit. To sotva…

Bartolomeus se obrátí k Silviovi.

Hraješ fotbal?

Trochu.

Jaký tým máš nejradši?

Fiorentinu.

Pochopitelně. To mě mohlo napadnout.

A ty?

Já o fotbalu moc nevím.

Někomu přece musíš fandit.

Možná Juventusu.

Silvio dělá, jako by se chystal zvracet. Bartolomeus se rozesměje. Když utichne, zeptá se Lorenzo přímo: Proč jsme vlastně tady?

Nesmíte se mě ptát. Ne na takové věci. Prosím. Jste tady, abyste nám pomohl rozluštit kód. To je všechno, co vím.

Pomohl vám? Takhle to říkají?

Já o těchto záležitostech nemám tušení. Pracuju v kuchyni. To je moje práce.

Vidíte přece, že nás tu vězní?

Dočasně. To vám slibuju. Opravdu mě to mrzí. Ale nemůžu o tom mluvit. Není to mé rozhodnutí. Velice rád bych vám pomohl.

Otec a syn. Silviovi je sedm. Sedm let! A vy jste náš vězeňský strážce.

Ne, to nejsem. Skutečně ne. Nosím vám jídlo. Nic víc. Jsem služebník Boží. Snažím se vám pobyt zpříjemnit, jak jen to je možné. Nemám žádnou hodnost. O ničem nerozhoduju. Pokud kardinál rozhodl o tom, že vás sem přivezeme, jsem jeho oddaný služebník. Kardinál ví, co je nejlepší.

A když kardinál udělá něco špatně?

Nikdo není neomylný. Ale přestože je kardinál člověk jako vy nebo já, stojí přece jen Bohu blíž.

Nikdy nás nenechají odejít, pomyslí si Lorenzo. Je to nad slunce jasné. Vím toho příliš. O hradu. O kardinálovi. O Vicarius Filii Dei. I když vyluštím šifry a udělám všechno, o co požádají, nakonec nás zabijou. Nic jiného udělat nemůžou. Byli jsme odsouzeni k smrti už v okamžiku, kdy kardinál a Draco vešli do cely. Byli jsme odsouzeni k smrti, když mi kardinál prozradil, kdo jsou. Pravděpodobně jsme byli odsouzeni k smrti dlouho předtím, než jsme se sem vůbec dostali.

KAPITOLA 6

Zmrtvýchvstání

Florencie,

pondělí odpoledne - večer

I

Seděl jsem u mámy celou tu dlouhou noc, kdy umírala.

Jako se synem to se mnou nikdy neměla jednoduché. Šel jsem si svými vlastními cestami. Nikdy jsem nezapadal. Máma se snažila, co mohla, aby všechno urovnala. To, že si nechce připustit můj albinismus, byla asi především moje nepatřičná a nespravedlivá utkvělá představa. I když vyčítat jsem jí toho mohl hodně. Zradu otce. Manželství s Trygvem Arntzenem, tátovým zrádným přítelem a máminým oddaným milencem. Její pití. Zneužívání léků. Způsob, jakým mě nevědomky vytlačila ze svého života, když přišel na svět můj poloviční bratr Steffen. Ale tu poslední noc jsem na nic z toho nepomyslel. Viděl jsem jen svoji maminku. Zuboženou a vyděšenou. Malá hlava na velkém bílém polštáři. Vpadlá kůže. Suché bledé rty. Bezbarvý pohled. Na tváři měla náplastí přilepenou gumovou hadičku, která vedla do nosu. Z infuzního sáčku s morfinem vedla jiná hadička, zapíchnutá do žíly.

Většinu času prospala. Ale občas se probrala a pohlédla mi do očí.

Lékaři jí dávali ještě několik měsíců. V nejlepším případě rok. Jenže ona to najednou vzdala. Už to nedokázala snášet. Z nemocnice mi volali do kanceláře. Trygveho Arntzena přivolali z nějakého kongresu v New Yorku. Steffen skočil do auta a přijel z chaty v Trysilu. Ale ani jeden z nich to nestihl. Já jsem maminku držel za ruku, když umírala. Pro jednou jsme existovali jen my dva. Byl čtvrtek ráno, 4 hodiny 37 minut. V jednom okamžiku jsem zaslechl její dech. Slabé zachroptění. Jako by v útlém hrdle už nebylo místo na nádech. Potom se rozhostilo ticho.

Pro maminku se čas konečně zastavil.

II

Bolesti. Vzdálené zvuky. Vzrušené hlasy. Sirény.

Kde to jsem?

Nedokázal jsem poskládat myšlenky. Nic nedávalo smysl. Jako když se probudíte z otřesného snu.

Pak jsem si vzpomněl.

Proboha, vždyť mě postřelili.

Vědomí jsem neztratil. Nebo ano? Nebyl jsem si jistý. Neměl jsem ponětí o čase.

Jak dlouhá doba uběhla? Vteřiny? Minuty?

Kde to jsem?

Na podlaze.

Ležel jsem na podlaze. Na tvrdé podlaze. V knihovně Uffizi.

Zamrkal jsem.

Tělo mě bolelo. Od hlavy až k patě. Naprosto nesnesitelně. Nikdy předtím jsem postřelený nebyl. A vůbec to nedoporučuju. Věřte mi.

Sáhl jsem si na hrudník. Žádná krev. Ani kapka.

Někdo mě poplácal po tváři.

Ženský hlas: „Bjorne!”

Angelica. Angelica?

„Bjorne, prober se!”

Co “

„Lež klidně!”

„Ale…

„Postřelili nás - čím že jste to říkal?”

„Elektrošokovou pistolí,” řekl jeden ze strážců. Stál hned za Angelikou. Statný chlapík ozbrojený nanejvýš reálnou mechanickou pistolí. „Když uviděli tohle, vzdali to,” mávl strážce svou zbraní.

„Sanitka a policie jsou tu každým okamžikem,” řekla Regina Ferrariová. Stála s mobilem přitisknutým na tvář.

Venku ztichla nejdřív jedna siréna, potom i druhá.

Pak začali dovnitř proudit lidé. Policisté. Záchranáři.

III

Každý na svých nosítkách jsme byli s Angelikou přeneseni skrz davy turistů ven do sanitky. Za spuštěných a přísně vzato ne právě nezbytných sirén nás převezli na akutní příjem do univerzitní nemocnice, kde lékaři konstatovali, že jsme nejen naprosto živí, ale vcelku bez zranění.

O nemocnicích vím všechno. Několikrát mě hospitalizovali. Něco s mozkem. Nějaké chybné genetické spoje. Koktejl neuróz - vrozených i těch, jež jsem si sám způsobil. Není třeba mě litovat. Skutečně ne. Nehodlám tu bědovat. Jen se pokouším objasnit, co jsem za člověka. Za starých časů by o mně řekli, že jsem blázen. Dnes to uhlazujeme jinými slovy. Hospitalizovaný… Moc o tom nevyprávím. Ne že bych se styděl. Ale lidem se v očích objeví takový podivný pohled. Hospitalizovaný? Nervy? Nemám sílu to vysvětlovat. V tichosti žvýkám svoje práš

ky na uklidnění. Netuším, jakým způsobem účinkují. Vím jen, že zklidňují mozek. Vlhký pléd přes žhavé uhlíky. Psychofarmaka. Nervová medicína. Když srdce nebije, jak by mělo, berou si lidé betablokátory. Působí na beta-adrenergních receptorech. Když začne vzdorovat mozek, uchylují se lidé k selektivním inhibitorům zpětného vychytávání serotoninu. Dlouhá slova. Magické účinné látky. A tím že se má člověk uzdravit? Nemoc je spojená s hanbou. Člověk o ní má mlčet, ne se v ní šťourat. Rakovina… Srdeční problémy. Ale ne! Problémy s nervy? Soucitně. Ale pak už to nerozebíráme. Jako by fakt, že z nemoci uděláme něco běžného, znamenal, že k ní budeme náchylnější. Jako by se neurózy a závratně postupující leukémie pro nás staly jakýmsi neurčitým způsobem nakažlivými či hrozilo jejich samovolné propuknutí, jakmile slova přestaneme zaobalovat do kokonů mlčení.

IV

V nemocnici si nás několik hodin nechali. Pro jistotu.

Unikli jsme svým pronásledovatelům. Jenže ti se nyní domnívají, že jsme originál dopisu ukradli Regině Ferrariové opravdu my.

Abychom byli v bezpečí, vystěhovali jsme se s Angelikou ze svých pokojů. Vedoucí kulturního centra Castello Catullus Fabiano Silor to zařídil tak, že jsme si je mohli prohodit se dvěma jinými účastníky konference.

V centru celý den vyzváněly telefony. Volali novináři. Ale také vědci. Akademikové. Jeden profesor z Gregoriánské univerzity v Římě. Ředitelé knihoven Biblioteca Medicea Laurenziana a Bibliotheca Apostólica Vaticana. Jeden konzervátor z Archivům Secretum Vaticanum. Požádal jsem Silora, jestli by mi nemohl sehnat toho starého vesnického kněze Piera Ficina, ale ten se kvůli dramatickému vývoji událostí rozhodl odcestovat domů. Silor mi dal žlutý Post-It lístek s jeho telefonním číslem. Potom jsem ho ještě poprosil, aby prověřil, zda si některý z účastníků nepoznamenal kódy, o nichž profesor Moretti mluvil, či si snímky z přednášky nefotil mobilem.

Angelica se osprchovala a převlékla, na což já jsem ani nepomyslel. Na rtu měla přilepenou cigaretu. Když mě pustila k sobě do pokoje, mluvila do mobilu. Polizia, naznačila mi pohyby rtů, aniž vydala hlásku. Podle výrazu jejího obličeje jsem pochopil, že žádné nové informace nemají. Ukončila hovor a hodila mobil na postel, kde se ještě dvakrát odrazil, než zůstal bez hnutí ležet.

„Ach Bjorne,” povzdychla si. Posadila se na postel. „Co se to děje? Teď si myslí, že originál dopisu máme my. Jenže pokud ho nevzali oni - kde tedy je?”

„Přesně tak. Ti dva očividně přišli originál ukrást. Ale vzhledem k tomu, že byl pryč, to musí znamenat, že už ho předtím vzal někdo jiný. Jenže kdo?”

Po dramatických nepříjemnostech toho dne bylo celkem pochopitelné, že Angeliku zachvátila starost o syna a manžela a nebyla tolik jako já zaujatá tím, jak do sebe zapadají ozubená kolečka události.

„Chceš, abych odešel?” zeptal jsem se. „Potřebuješ být chvíli sama?”

„Ne, ne.” Kratičký okamžik sbírala síly. „Jsem ráda, že jsi tady.”

Její zranitelnost mě ponoukala k tomu, abych ji objal, kolébal ji, utěšoval ji a hladil po zádech. Ta myšlenka mi rozproudila hormony v těle.

Její mobil se rozezvučel. Zvedla ho z postele. „Neznámé číslo,” řekla do prázdna. „Pronto/” Rysy v obličeji jí ztuhly. Řekla jen několik slov a potom zavěsila.

„Kdo to byl?” zeptal jsem se.

„To nechtěl říct. Jen že se mnou musí mluvit.”

„A kdo myslíš, že to byl? Jeden z únosců?”

„Možná. Já nevím. Myslím, že ano.”

„A co říkal?”

„Že máme společné zájmy.”

„Společné zájmy? Jaké?”

„Jak to mám vědět! Neměla jsem sílu s ním debatovat.”

„Ale musíš přece poslouchat, co říkají, Angeliko. Pokud by telefonovali únosci.”

Schoulila se do klubíčka a rozplakala se. Sedl jsem si vedle ní a objal ji kolem ramen. Opřela se o mě. Lehkými opatrnými pohyby jsem jí hladil paži a záda. Bylo to jako dotýkat se nějakého ptáčka. Nebylo moc co říkat. Pláč pomalu přešel do tichých vzlyků. Nakonec jsem slyšel jen její nepravidelný dech. Tak jsme zůstali chvíli sedět. V kabelce našla balíček papírových kapesníčků. Otřela si oči a vysmrkala se. Vstal jsem a přešel k oknu. Dole na parkovišti se houf vytrvalých novinářů shlukl kolem kulatého grilu, jejž kdosi předvídavý přivezl s sebou. Většina z nich byli televizní reportéři, kteří čekali na svůj přímý vstup do večerních zpráv, než se sbalí a pojedou dál, za dalšími dramatickými událostmi a tragédiemi. Policie už byla pryč, jako by společně se zástupci medií kolektivně pochopili, že další krok v případu bude buď ten, že profesora Morettiho najdou plovoucího břichem vzhůru v řece Arno, nebo svázaného a zmateného na odlehlém odpočívadle u dálnice.

Na parkoviště vjel Chevrolet Silverado a uprostřed zastavil. Chviličku stál bez hnutí, potom se otočil a zase odjel.

Bezvýznamné. Maličkost. Nejspíš nějaký místní vinař, který chtěl na vlastní oči vidět místo činu, než se to všechno přežene. Ale přesto…

„Zvládneš vydat se zpátky za Reginou Ferrariovou?” zeptal jsem se.

„Proč?”

„Ani jsme si s ní pořádně nepromluvili. O Nostradamově dopisu. Přímo o textu.”

„Ale ten dopis přece zmizel!”

„Třeba si mohla šifry zapsat. Nebo si jednu kopii dopisu schovat.”

„To ano.”

„A z úplně jiného soudku: Vycházíme z toho, že mluví pravdu. Ale co když se na ni nedá spoléhat? Jak můžeme vědět, že Regina Ferrariová není jednou z - nich?” Požádal jsem Angeliku, aby si sbalila do kufru nejdůležitější věci. Pro jistotu. „Oni se teď domnívají, že máme ten dopis,” řekl jsem. „Člověk nikdy neví…””

V

Regina Ferrariová bydlela v činžáku na rušném bulváru v centru Florencie. Večerní slunce už stálo nízko na obloze. Vzduch byl cítit zplodinami, květinovou vůní z hotelových teras, parfémy žen, jež se ruku v ruce se svými muži procházely po promenádě. Celé přízemí činžáku se dalo obejít po zahnuté cestičce. Dvoukřídlé vstupní dveře se nacházely mezi trafikou a zmrzlinovým barem. Když jsme s Angelikou před vchodem zaparkovali, klečel tam domovník a opravoval zámek.

„Regina Ferrariová?” zeptala se Angelica.

„Druhé patro,” odpověděl kysele, „napravo.”

Klaustrofobicky úzký starodávný výtah měl uvnitř za vlastními dveřmi ještě rachotící mříž. Pět rozvrzaných tlačítek. Stropní světlo nefungovalo. Ozdobná ručička ukazovala sebejistě na trojku, když výtah zprudka zastavil v druhém patře. Musel jsem uvolněné mřížové dveře nadzvednout, aby šly otevřít. Vystoupili jsme na podestu s černými popraskanými dlaždicemi. Tři byty. Na dveřích vpravo byl připínáčky připíchnutý lístek se jménem FERRARIOVÁ. Angelica stiskla zvonek. Zvuk připomínal porouchané zvonění ve škole. Výsoký a řezavý. Zvuk, jenž by vzbudil i mrtvého.

Slyšeli jsme, jak uvnitř někdo píská.

Zatímco jsme čekali, všiml jsem si zářezů a škrábanců na zárubni a kolem zámku. Špičkami prstu jsem lehce strčil do dveří. Otevřely se. Část zámku ležela uvnitř na podlaze.

Zneklidněně jsme na sebe s Angelikou pohledli.

„Regino?” zkusila Angelica zavolat. Zvýšila hlas: „Regino? Regino Ferrariová?”

Vešli jsme dovnitř. Do nosu mi prudce vnikla vůně kadidla, až jsem se otřásl. Nasládlá a odporná zároveň.

Předsíň velikostí odpovídala výtahu. Na stěnách dva umělecké plakáty. Dveře vpravo vedly na záchod a do koupelny. Přímo naproti byla malá kuchyň. Skříňky s posuvnými dvířky, dřez, lednice. Dokonce ani na chlebník tam nebylo místo.

„Slečno Ferrariová?” řekl jsem hlasitě.

A za kuchyní: obývák. Všechno bylo maličké. Úzké. lesné. Zařízení pokoje se skládalo jen z pohovky, stolku a televize připevněné na stěně. A z klece se žlutozelenou andulkou. Vesele si švitořila. Na stole ležela hromada nablýskaných módních magazínů. Nalevo zavřené dveře.

„Regino?” zavolal jsem.

Zaklepal jsem na dveře. Hlasitě. Rozhodně nás nemohla přeslechnout. I kdyby spala. Ale člověk nikdy neví. Mohla si třeba k sobě pozvat dva tři svalnaté stavební dělníky, které potkala cestou domů.

„Regino?” opakovala Angelica hlasitě.

Položil jsem ruku na kliku a otevřel dveře.

KAPITOLA 7

Rituální vražda

Florencie,

pondělí večer

I

Regina Ferrariová ležela nahá v posteli. Ruce složené na břiše. Mezi prsty měla růženec. Na pupku jí šikmo ležel krucifix.

Mrtvá. Bezpochyby. Byla bílá jako hedvábné prostěradlo, na kterém spočívala. Oči doširoka otevřené. Ústa dokořán. Jako by ji smrt zastihla uprostřed výkřiku.

Angelica zasténala a vrávoravě ucouvla.

Před pár lety jsem našel takhle ležet svého dobrého přítele Christiana Keisera. Mrtvého v posteli. Na hedvábném prostěradle. Nahého. Namodrale bledého. V zápachu kadidla a vlastní hniloby. Christiana sprovodili ze světa pomatení uctívači Satana. Dráculsángerové - kteří přebývali v jednom klášteře v Transylvánii - vypouštěli při barbarském náboženském rituálu svým obětem krev. Až vykrvácely. Ten morbidní ritus měl kořeny ve středověkých představách o tom, že krev má magické a božské vlastnosti.

Ale tady? V Itálii? V roce 2012?

Krev se neprolévala pouze z náboženských důvodů. Některé sekty nechávaly své oběti krvácet, aby je donutily vyzradit informace. Fungovalo to jako sérum pravdy. Oddělením těla od krve bylo obětování spojeno s očistou těla a duše. Ve svém fanatismu se lidé domnívali, že obětování krve, kadidlo a nahota vytváří těsnější spojení mezi člověkem a bohy.

Zabili Reginu Ferrariovou, když se ji pokoušeli přimět, aby něco prozradila? Nebo aby jí zabránili odhalit pravdu?

II

„Haló? Regino?”

Domovník. Ve dveřích.

Když si nás všiml, utrousil: „Říkal jsem si, že bude nejlepší to zkontrolovat. Že jste šli sem. Já…” Zmlkl. Upřel pohled na Angeliku, která tam stála a plakala. Polkl. „Řekněte mi, je všechno, jak má být?”

„Zavolejte policii!” odpověděl jsem místo toho.

„Já už jsem tam volal.” „Už?”

„Ano, kvůli vloupání.”

„Zavolejte jim znovu!” naléhal jsem. „Hned!”

„A proč?”

Tlačil jsem Angeliku před sebou skrz kuchyň kolem domovníka ven na chodbu. „Protože tady byla spáchána vražda!”

„Vražda!” Domovník na nás zíral, když jsme sbíhali po schodech. „Co se stalo? Zavraždili Reginu?” volal za námi.

„Zavolejte policii!”

III

Nastartoval jsem Kobližka. Zapnul blinkr. Nějaké audi zastavilo. Vyjel jsem na ulici. Jednou z výhod, když řídíte Citroën 2CV, je, že ostatní účastníci provozu s vámi mají jistý soucit.

Angelica stále plakala.

Ve zpětném zrcátku jsem si všiml Chevroletu Silverado, jenž tam stál chybně zaparkovaný, s rozsvícenými světly. Jako lačný krokodýl vklouzl z chodníku do pomalého proudu dopravního provozu. Podřadil jsem, což nemělo na počet otáček žádný zvláštní vliv. Skrze slzy si Angelica všimla mých neklidných pohledů do zpětného zrcátka. Otočila se. Chevrolet se právě chystal vecpat do řady asi o sedm osm aut za námi. Na obličeji se jí objevil rozhodný výraz: „Na světlech doprava! Doprava!”

V zrcátku jsem zahlédl, že chevrolet vyjel z řady aut. Prudce jsem zabočil doprava. Svítila červená. Velice červená. Troubící klaksony. Hrozící pěsti.

O Koblížkovi se dá říct mnoho pěkného. Je to auto, jež má charakter. A šarm. Každá svíčka má svůj pud sebezáchovy. Každý píst sebevědomí. Jako by tam kdesi uvnitř motoru sídlila jakási duše. Ale když na to přijde, je to přece jen Citroën 2CV. Růžový. S černými puntíky. Kdysi jsem se domníval, že ta netradiční barva a puntíky jsou taková přidrzlá a sebeironická legrácka. Jenže právě teď nám to působilo trable. Být neviditelný v Koblížkovi není právě jednoduché.

Řítili jsme se úzkou postranní ulicí. Odbočili doleva do ještě užší uličky. Ve zpětném zrcátku po nás chňapala přední světla chevroletu. Zahnul jsem do ulice vedoucí podél řeky Arno. Večerní slunce stálo nízko na obloze. Jel jsem o sto šest. Což nebylo nijak závratné, když vez

mete v úvahu devětadvacet skleslých koňských sil. Koblížek se zkrátka valil svým tempem.

Po celou dobu jsem před sebou viděl Reginu, chudinku Reginu.

Angelica zavolala na policii. Chtěla se ujistit, že dostali hlášení o vraždě, a zároveň oznámit, že vrahové nám jsou v této chvíli v patách. Dalo jí práci, než policista všechno pochopil. „Ne,” opakovala několikrát, „nemůžeme přijet na policejní stanici. Oni nás pronásledují!” Pauza. „Chevrolet Silverado!” Pauza. „Protože jede za námi!” Pauza. „Ne, nevíme, kdo ji zavraždil, ale myslím, že se můžeme docela oprávněně domnívat, že jsou to ti samí lidé, co unesli Lorenza a Silvia.” Pauza. „Zbláznil jste se? Jistěže jsme nebyli u toho, když ji zabíjeli!” Pauza. „Myslím, že tenhle rozhovor nikam nevede. Sbohem!” Ukončila telefonát a vykřikla: „Doleva!”

Procpal jsem se kolem vrávorajícího cyklisty a několika přeplněných popelnic, jež stály nebezpečně vystrčené do vozovky.

Za sebou jsme zaslechli klakson a rozzlobené výkřiky. Chevrolet narazil do cyklisty. A do popelnic.

„Policie tě nechtěla vyslechnout?” volal jsem.

Otřel jsem se o moped s nákladem melounů. Jeho vlastník - chlapík s pivním pupkem v placaté čepici - zaklel a zahrozil pěstí.

„Přepojili mě na toho nejprotivnějšího, nejnesym-patičtějšího policajta ve službě!” odpověděla Angelica. „Znělo to, jako by nás policie měla za hlavní podezřelé.” „Nás?”

„Žádal, abychom se okamžitě dostavili na policejní centrálu.”

Jsem muž poslušný zákonů. Normálně bych podvědomě udělal, co mi policie říká. Nejen proto, abych pomohl s vyšetřováním, ale i proto, že útěk může být pova

žován za přiznání viny. Přesto bylo nad slunce jasnější, že tím, že vyhledáme policii, nic nezískáme. Nemohli jsme jen tak zahodit ty dva tři dny, jež budou potřebovat, aby nás z případu vraždy vyloučili. Nejdůležitější ze všeho bylo najít profesora Morettiho a Silvia.

„Doprava!” zvolala Angelica.

„Vážně?”

„Doprava!”

Zabočil jsem s Koblížkem do tak úzké uličky, až jsem pravým zrcátkem narazil do domovního rohu a urazil ho. Chevrolet musel prudce zabrzdit. Široké auto začalo couvat a sklopilo boční zrcátka, aby zatáčku zvládlo. Tak jsme získali několik cenných metrů. Další ulice byla dlouhá a úzká a o několik set metrů dál ústila na rušnou hlavní třídu.

„Doleva! Do garáže za tím fiatem!”

Na otázky nebyl čas. Prudce jsem zatočil do garáže. Naštěstí byla otevřená a prázdná. Sundal jsem nohu z brzdového pedálu, aby nás neprozradila světla. Vteřinu poté vyjeli zpoza rohu naši pronásledovatelé. Řidič si musel myslet, že jsme stihli dojet až k hlavní ulici, kde nás pohltil provoz. Chevrolet projel kolem nás jako černý záblesk ve zpětném zrcátku.

KAPITOLA 8

Pokoj

Florencie,

pondělí večer

I

Stáli jsme v garáži pět minut, než jsem se odvážil vycouvat. Po celou dobu jsem myslel na Reginu. V duchu jsem ji viděl, mrtvou a nahou, tak nekonečně křehkou a bledou, nevinnou oběť zla a brutality, jež mě ochromovala bolestí, zmatkem a hrůzou.

Místo abychom vyjeli na bulvár, kličkovali jsme labyrintem florentských uliček a průchodů. Angelica je znala jako své boty. Nedaleko řeky Arno jsme vjeli do dvora jednoho hotelu a zaparkovali na místě, jež měl podle nápisu rezervované Ředitel hotelu. Nějaký Angeličin přítel. „Je to člověk, kterému důvěřuju,” ujišťovala mě. Vešla dovnitř zadním vchodem a byla docela dlouho pryč. Když se konečně vrátila, ukazovala mi vztyčený palec. „Vlastně mají plno,” říkala, „tady i všude ve městě. Ale dokázal pro nás zařídit pokoj.”

Pokoj?

Jeden pokoj?

II

Místnost byla nevelká. Dvojlůžko. Dva noční stolky. Komoda. Jedna židle. Okno do dvora. Když jsme postavili na zem kufry, v podstatě jsme pokoj zaplnili.

„Panebože, Bjorne!” zašeptala Angelica. „Panebože!”

V očích jsem jí četl zoufalství nad osudem Reginy Ferrariové, jejího manžela a syna, ano, nad celou tou nešťastnou situací. Ačkoliv jsem si taky zoufal nad smrtí Reginy, naplňoval mě teď především zmatený neklid z toho, že se zanedlouho budu s Angelikou Morettiovou dělit o nepříliš široké dvojlůžko.

Otázky se hromadily. Měl jsem jich plnou hlavu. Bzučely mi v mozku jako mouchy. Kdo unesl Angelice manžela a syna a poté zavraždil Reginu Ferrariovou? A proč vlastně? Nutili ji prozradit nějaké informace? Nebo ji zabili, aby jí zabránili podělit se o to, co už věděla? Řádí snad v Itálii nějaký mnišský řád, který nábožně uctívá krev a při svých posvátných rituálech praktikuje krvavé oběti? A jakou to má spojitost s Nostradamem? A Medicejskými? Probírali jsme s Angelikou otázky a myšlenky, aniž jsme se někam dostali. V jednom kuse jí vyzváněl mobil. Vypnula ho. Zatímco jsme se dohadovali, přišel nahoru její přítel, ředitel hotelu, a přinesl nám dvě omelety a láhev vína. Když odešel, v tichosti jsme se najedli, každý na své polovině postele. Postele pro manželské páry nebo oddané milence. Angelica postavila tác s nádobím na chodbu a pohlédla na mě. Ten pohled… Nevěděl jsem, co mám říct. Bez jakéhokoliv varování propukla v pláč. Vzlyky zněly jako sténání raněného zvířete. Ten zvuk jsem poznával. Už jsem ho dřív slyšel. Na psychiatrické klinice. Stopy pařátů v duši. Výkřiky a vzlykání vycházely hluboko z nitra; přidušené ozvěny zoufalství. Kvůli Regině Ferrariové. Kvůli bezmoci. Kvůli Silviovi samozřejmě a profesorovi

Morettimu, jenž pro Angeliku nebyl profesor nebo Moretti, ale Lorenzo, jen Lorenzo, ten, jehož miluje, ten, jehož laská ve tmě za zavřenými dveřmi. Osud Reginy Ferrariové ukázal, jak daleko jsou únosci ochotni zajít. Několik minut ze sebe Angelica vyrážela ty naříkavé vzlyky, plné ochromující hrůzy, bolesti a bezmoci. A pak, stejně náhle jako ji pláč přemohl, opět utichla. Seděla a chvěla se. Jako by do ní někdo pouštěl slabý elektrický proud.

„Jak ti je?” zeptal jsem se nakonec. To se přece říká. Něco jsem povědět musel. I když jsem odpověď znal.

„Díky,” zamumlala, „jde to.”

Jenže to nebyla pravda. A vůbec ničemu nepomůže, když tady budu sedět a hladit ji po zádech.

V kabelce našla krabičku cigaret.

„Je to dítě,” řekl jsem, „nic mu neudělají.”

Když si zapalovala cigaretu, třásla se jí ruka tak, že si ji musela podepřít.

„Tvého manžela unesli, protože ho potřebujou. A syna, aby na něho mohli vyvíjet nátlak. Ale žádnému z nich neublíží. Ničeho by tun nedosáhli.”

Styděl jsem se. Slova. Jenom slova. To bylo všechno, co jsem jí mohl nabídnout. Léta studií, státnice na výbornou i dvacet let zkušeností práce archeologa byly naprosto k ničemu. Vzpomněl jsem si na dobu, kdy jsem studoval. Moje nejoblíbenější profesorka se jmenovala Grethe Lid Woienova. Byl jsem do ní bláznivě zamilovaný. Oplácela mi to mírnou blahosklonností a mateřskou péčí. Postupem let se z nás stali přátelé. Jednou mi řekla: „Nejdůležitější vlastností archeologa je fantazie.” Příkladů dobrých rad existuje mnoho. V učebnici Methods ofModern Archaeology píše Graham Llyleworth, že podrobný popis každého nálezu je klíčem ke konkrétní interpretaci a porozumění. „Trpělivost a důkladnost jsou největšími ctnostmi archeologa,” prohlašuje ve Virtues of Archaeology. Ve své vlastní učebnici

Archeologie: Včera, dnes, zítra jmenuje Greťhe Lid Woienová klíčové pojmy, jako jsou struktura a systematika. „Neméně důležité je,” řekla při jedné přednášce, z níž jsem si schoval poznámky plné malůvek a skvrn od inkoustu, „využívat dobré prameny. Důvěryhodný informátor má cenu zlata. Čím více informátorů, tím důkladnější práce s prameny.”

Tak kde máme začít to klubko rozplétat?

„Angeliko,” řekl jsem, „myslíš, že by nám mohl pomoct ten expert na Nostradama, kterého jsme potkali včera v baru?”

„Dino Garbi? Zapomeň na něho! Je to šarlatán.”

„Ale jmenovali jste ještě jednoho. Toho s dlouhým složitým jménem. Jak žije ve městě, kde se narodil Nostradamus.”

„Theo? To už zní lépe… Theophilus de Garenciěres. Ví o Nostradamovi víc než kdokoliv jiný. Osobně ho neznám, ale Lorenzo ano. Theo vede takzvané Nostradamovo výzkumné centrum. Je přesvědčený o tom, že to skutečně byl věštec.”

„Pojďme ho vyhledat!”

„Žije ve Francii.”

„Tím líp. Alespoň odsud vypadneme.”

„Jenže Theo o tomhle sotva něco ví…”

„Takhle nesmíme uvažovat, Angeliko. Nikam bychom se nedostali. Musíme přemýšlet jako archeologové. Detektivové historie. Musíme shromažďovat informace. Z mnoha zdrojů. Mluvit s lidmi, kteří nám můžou pomoct dostat se dál. Dokonce i to nejnepatrnější vodítko může být cenné. V rámci celku nám pak taková informace třeba dopomůže k lepšímu pochopení. V nejlepším případě nás dokonce může dovést k únoscům. K Lorenzovi a Silviovi.”

„Když už jsi o něm začal, Lorenzo se ho chystal v zimě navštívit. Theophilus mu chtěl něco ukázat.”

III

Čas jít spát.

Angelica nejdřív odešla do koupelny. Trvalo jí to věčnost. Nejdřív se sprchovala. Potom se upravovala. V duchu jsem si ten rituál představoval. Čištění zubů, odličo-vání, noční krémy, kartáčování vlasů. Bůh ví, co všechno je potřeba, aby se žena vyspala dobře a bez rizika, že v průběhu noci seschne.

Zatímco se činila v koupelně, zavolal jsem Pierovi Ficinovi a zeptal se ho, jestli si nepoznamenal ty tři šifry, jež profesor Moretti uvedl. Bohužel to neudělal. Sedl jsem si na postel s iPadem a pokoušel se zjistit, neexistuje-li nějaká spojitost mezi dráculsángery a italskými mnišskými řády. Dějinami vedou ty nejpodivnější rudé nitky. Ale nebylo to právě jednoduché. Nejblíže jsem se dostal, když jsem narazil na několik odkazů na jakousi obskurní internetovou stránku o náboženských konspiračních teoriích. Na základě nějakého dokumentu, nalezeného v zámeckém archivu v roce 1865 kdesi v provincii Navarra ve Španělsku, tam popisovali tajný koncil, jehož se v roce 1540 zúčastnili dráculsángerové, Societas Jesu - tedy jezuité - a nějaký řád nazývaný Vicarius Filii Dei. Jenže veškeré další zmínky o tomto řádu ústily do nových konspiračních teorií nebo tvrzení, že řád je buď fiktivní, nebo byl už před stoletími rozpuštěn. Četl jsem na tento řád také odkaz ve spisu Corpus Iuris Canonici, který je jedním ze zdrojů kanonického práva. Název se také objevuje v padělaném císařském dekretu, takzvané Konstantinově donaci. Tento sporný text údajně zaručoval papežovi nadvládu nejen nad Římem, ale i nad velkými částmi Římské říše. Zde byl i sám svatý Petr označován jako Vicarius Filii Dei - zástupce syna Božího. První protestanti používali tento text a pojem jako důkaz toho, že je papež Antikrist. Potupěním Krista a zaujetím jeho místa tady na zemi naplní Antikrist biblická proroctví a rozpoutá tak konec světa. Armagedon. Soudný den. A-jak se domnívali protestantští vůdci v 16. století - tento Antikrist není o nic horší než papež. Hlava katolické církve. Řád Vicarius Filii Dei se nacházel kdesi v mlze mezi organizovaným náboženstvím a pověrami. Zbloudilé ovce… Boha nikdy nelze nalézt. Archa úmluvy je jen obraz Boží blízkosti - žádný konkrétní předmět. Je to jako vydat se hledat rajskou zahradu. Ptát se v registru obyvatel na Adama a Evu. Měl by se snad ten francouzský lékař a věštec, co měl rád peníze, zařadit mezi Bohem vyvolené proroky - jako je Mojžíš a Ezechiel, Samuel a Jan Křtitel? To jistě ne. Musí za tím být něco jiného.

Když Angelica vyšla v decentní noční košili z koupelny, voněla všemi krémy světa a vlasy měla omotané ručníkem. Nevěděl jsem, kam s očima.

Můj vlastní toaletní rituál byl zoufale krátký a nezáživný. Výčural jsem se, osprchoval a vyčistil si zuby. To bylo všechno. Dokonce jsem s sebou neměl ani pyžamo. Možnost, že bych mohl skončit v hotelovém pokoji s nějakou ženou, mi vůbec nepřišla na mysl.

Naštěstí Angelica zhasla, ještě než jsem vyšel z koupelny. Položil jsem kalhoty a košili přes opěradlo židle a vklouzl do obálky vypnutých prostěradel a přikrývek.

Ticho.

Srdce mi bušilo jako o závod.

Její dech: drobné záchvěvy ve tmě.

Ležel jsem bez hnutí s pažemi u těla, abych se k ní nepřiblížil.

Ticho.

V naprostém tichu jsme leželi ve tmě, každý se svým bušícím srdcem a vědomím, jak blízko si jsme.

Mám ženy rád. Hrstka z nich mě dokonce milovala. Chvíli. Asi cítily spíš potřebu pečovat o mě než přitažlivost. Spíš něhu než žádost. Probouzím v nich mateřské pudy. Sladký malý Bjorn. Já se zamilovávám do těch nepravých. Do nedosažitelných. Krásných a světaznalých. Těch, co si můžou mezi muži vybírat a odmítat je. Takovým já propadám. Ženám jako Angelica. Jako bych si nevědomky přál být odmítnutý.

Cítil jsem teplo jejího těla, vyzařovalo z ní a obklopovalo mě. V duchu jsem si představoval její prsa, stehna, prohlubeň, kde krk přechází v rameno, loketní jamky, měkké břicho, pupek, boky, půlky, kolena, nohy a chodidla - až mě bolelo, jak jsem chtěl líbat to tělo, jež leželo tak blízko. Krátce a zalykavě jsem dýchal.

„Unavený?” zeptala se Angelica.

Neodpověděl jsem. Srdce mi divoce bušilo a nedokázal jsem ovládat dech ani hlas. Výzva? Unavený? Měl jsem vklouznout na její polovinu postele, obejmout ji a utěšovat, něžně ji líbat a potom se s ní milovat - i kdyby jen kvůli tomu, aby alespoň na několik minut zahnala ze svých myšlenek úzkost? To proto se ptala?

Unavený?

„Trochu,” hlesl jsem bez dechu.

Lži. Vůbec jsem si nepřipadal unavený. To slovo ze mě jen vypadlo. Bylo to jediné, co jsem ze sebe dokázal dostat, aniž se prozradilo, jak jsem zadýchaný.

V duchu jsem v měsíčním světle dopadajícím mezerou mezi závěsy pod sebou viděl její nahé tělo - prsa, břicho, stehna, která mi svírají boky.

Slyšel jsem, jak se nadechla. Tak blízko, tak neskutečně blízko.

„Dobrou noc,” řekla Angelica Morettiová.

KAPITOLA 9

Theophilus

Salon-de-Provence,

úterý odpoledne

I

Hodně přemýšlím o nekonečnosti.

Další utkvělá představa, další příklad nedostatečnosti lidského mozku. Nedokážeme si představit nekonečno. Něco, co trvá a trvá. Ono to ale ani tak není. Nekonečný vesmír je zakřivený. Když budete dostatečně dlouho cestovat stejným směrem, dostanete se zpátky do výchozího bodu. No dobře, ale co se nachází za ním? ptáte se. Něco přece musí existovat vně toho zakřivení, na druhé straně nekonečnosti. Další vesmíry, jak se domnívají někteří fyzikové? Nebo nic? Náš mozek není schopen představit si pojem, jako je nic. Mimo přírodní zákony a gravitace existuje nic. Není to ani prázdnota. Ani tma. Existuje tam nic. Jenže co je to nic? Naše představivost tento koncept nedokáže uchopit. Dokonce i nic musíme naplnit něčím. Představou o čemsi, co dá onomu nic formu a obsah. Dokonce i prázdný prostor mezi zeměkoulí a hvězdami něco naplňuje. Částice. Záření. Temná hmota. Neviditelná, mocná gravitace. Může se Bůh skrývat v přírodních zákonech? Můžou přírodní zákony a Bůh být zkrátka jedno a to samé? Kdysi jsem tuto otázku položil jednomu knězi. Dlouho se na mě díval. Vy jste skutečně nepochopil vůbec nic z Boží podstaty, řekl pak. Asi měl pravdu. Přesto mě ta myšlenka neopouští. Protože jakým právem ten kněz mohl tvrdit, že právě on Boží podstatu pochopil? Skrze četbu a učenost? Skrze modlitbu? V každém případě ne skrze pokoru.

II

Když jsme dojeli do Salonu, malého jihofrancouzského města několik desítek kilometrů severně od Marseille, prosvítalo skrz lehounké mráčky slunce. Jedna Angeličina kamarádka nám půjčila auto. Šmrncovní záležitost. Totiž to auto.

Mini Cooper. Koblížek zůstal zaparkovaný pod plachtou na dvoře hotelu ve Florencii. Pro jistotu. Začal jsem být lehce paranoidní.

Jízda trvala dlouho. Sedm hodin. Ani jeden z nás příliš nemluvil. Angelica část cesty proplakala. Vzpomínka na Reginu Ferrariovou se zařezávala do žaludku jako ostrý pařát. Byla to naše vina? Jak ji zabili? A kdo? Jen zármutek a otázky. Ta vražda přeměnila celý případ z bizarní, děsivé kuriozity v tragédii.

Řídil jsem Mini ospalými uličkami města. Salon-de- -Provence má své kořeny v římské době. A tak stále vypadá. Rustikálnost a původnost dodává městům, jako je toto, zcela zvláštní půvab. Má to něco do sebe, říkáme nadšeně, když se vrátíme domů. Úzké tmavé uličky. Dlážděné ulice. Kostely s impozantními věžemi. Dokonce i hrad tam mají. Château de 1’Empéri. Podle pověsti na něm přebývala Kateřina Medicejská, když jí Nostradamus pomáhal s plány do budoucnosti.

Zaparkoval jsem uprostřed městečka, na parkovišti vedle hřbitova s hrobkami a honosnými pomníky nad dřímajícími hroby.

III

Theophilus de Garenciěres bydlel v prvním patře domu na spadnutí, jenž stál v boční uličce ústící na Boulevard Nostradamus. Vstupní dveře vypadaly, jako by na nich kdysi porcoval maso řezník, jemuž neustále padal nůž z ruky. Visely nakřivo na dvou zrezivělých pantech. Schody se povážlivě nakláněly do šachty. Jednotlivé stupně vrzaly a prohýbaly se. Zábradlí bylo rozviklané. Zvonek nefungoval. Přesto dokázal Theophilus de Garenciěres otevřít dveře, ještě než jsme stihli zaklepat. Jako pavouk, jenž nehybně sedí ve své pavučině a vyčkává, až v ní někdo uvázne.

„Paní Morettiová! Pane Belto! Vítejte!” vypískl hlasem tak vysokým, až hraničil s falzetem. Byl to vyzáblý muž s dlouhými hubenými údy, které trčely z malého, sporého chlupatého těla. Představoval jsem si, jak nás pozoruje složenýma očima, které si Angeliku a mě chamtivě dělí na tisíce kaleidoskopických zrcadlových obrazů. Byl jsem po té dlouhé cestě přece jen trochu mimo… Chce naše dobro, nebo patří k misantropické síti fanatiků, kteří dokážou zajít tak daleko, že unášejí malé děti a vraždí nevinné konzervátory, aby získali několik prastarých dokumentů, o nichž prakticky nikdo netušil, proč je vlastně hledáme?

Pozval nás do svého bytu s vůní sluncem vyhřátého prachu, kubánských doutníků a vařeného zelí. Do bytu plného knih. Přeplněné knihovny až ke stropu. Na podlaze naklánějící se hromady. Váha jeho obsáhlé sbírky musela celý dům zatlačit půl metru do země a z velké míry přispět k jeho sešlosti a všem těm nápadným odchylkám od rovných linií. V obýváku už nám předtím udělal místo mezi hromadami knih a křivými stalagmity novin a časopisů. S úsměvem vyprávěl, že při tom konečně znovu našel svou ztracenou sedací soupravu ze sedmdesátých let.

„Nic nového o profesoru Morettim?” zeptal se.

Angelica zavrtěla hlavou.

„To je nepochopitelné!” pokračoval. „A ubohá Regina. Moje milá, dobrá přítelkyně. Četl jsem o té vraždě dnes ráno. Je to opravdu tragédie.”

Tolik se ponořil do svého zoufalství, až bylo obtížné rozhodnout, jestli jsou jeho pocity upřímné, nebo to hraje. Ale neměli jsme jinou možnost než mu důvěřovat. Tím, že jsme mu zatelefonovali a domluvili si schůzku, jako bychom položili hlavu na špalek. Popravdě řečeno nevypadal ani v nejmenším hrozivě. Jenže často je potřeba mít se na pozoru právě před těmi, na něž nejvíc spoléháme. Theophilus de Garenciěres zmizel v kuchyni a vrátil se s kávou a táckem sušenek. Nalil nám do maličkých šálků a nabídl si makronku. Uchváceně jsem se zadíval na jeho ruce, na prsty, jež kmitaly v synchronizované harmonii.

„Do telefonu…” začal, ale vzápětí si uvědomil, že má příliš plná ústa, aby mohl otázku dokončit, takže zbytek jsme vyslechli až poté, co konečně dožvýkal a polkl, „do telefonu jste se zmínila o tom, že máte pocit, že vás také - pronásledují?” Způsob, jakým se zeptal, naznačoval, že odhaduje, je-li strach oprávněný, nebo je to jen hysterie.

„Ano,” odpověděla Angelica, „taky po nás jdou.”

„Ale kdo?”

„Nevíme, kdo to je.”

Theophilus de Garenciěres pomalu přikývl.

„Asi jde o nějaké náboženské fanatiky,” dodal jsem.

„Proč si to myslíte?”

„Mimo jiné kvůli tomu, jakým způsobem zavraždili Reginu Ferrariovou. Slyšel jste o drâculsângerech? Nebo řádu Vicarius Filii Dei?”

„Jistěže. Ti první byli před několika lety dokonale rozprášeni rumunskými úřady. O těch druhých není nic známo od šestnáctého století.”

„Domníváme se,” pokračoval jsem váhavě a zamyšleně, „že objasnění toho únosu je třeba hledat v minulosti.”

„U Nostradama? A právě proto jste sem přijeli, že ano?”

„Ano, mohlo by to tak být. Někdo v současnosti hledá cosi - no, nevím, co přesně hledají, ale očividně je to něco, o čem Nostradamus určitě věděl.”

„Zabývám se jím a jeho texty téměř čtyřicet let. Ale nikdy jsem nenarazil na nic…” opět to skeptické zaváhání, „podobného. Předpokládám, že se domníváte, že existuje souvislost mezi únosem a dopisem, na který Regina narazila ve sbírce Gonzagových.”

„Vy ten příběh znáte?” podivila se Angelica.

„Jestli ho znám? To já jsem Lorenzovi řekl, co Regina objevila. Když pracovala na té sbírce, pomáhal jsem jí jako takový neoficiální konzultant. Lorenzo se o tom nikdy nezmínil? To je celý on. No ano. Volal jsem mu kvůli tomu jednou v neděli časně ráno. Chudinka Regina…”

„Co nám o tom dopisu můžete říct?” zeptal jsem se.

„Sbírka dynastie Gonzagových… Co bych o nich nevěděl? Federico II. Gonzaga, markýz a později hrabě, vládl v Mantově - jak víte ze Shakespearova Romea a Julie - až do své smrti v roce 1540. Papež Lev X. ho jmenoval vrchním velitelem papežských ozbrojených sil. Lev X. byl mimochodem papež, jenž vyslovil slavnou větu: Slouží nám dobře, ten mýtus o Kristovi.”

„Pozor!” přerušil jsem ho. „Ten citát skutečně vyslovil Lev X., ale původně pochází z divadelní hry The Pageant ofthe Popes, kterou napsal v 16. století John Bales.”

Theophilus de Garenciéres na mě vrhl pohled , v němž se jasně zračilo, že jsem zkazil dobrou historku. Potom pokračoval:

„Říká se, že dějiny jsou souhrnem náhod. Každopádně papež Lev X. byl z rodu Medicejských. Jeho rodné jméno bylo Giovanni de’ Medici a byl synem Lorenza, slavného vládce Florencie. Takže vlastně není až tak podivné, že dopis Medicejským se nakonec dostal ke Gonzagovým.”

„A jak se tu důležitou informaci dozvídá Nostradamus?” zeptal jsem se.

„O tom historie nic neříká. Snad na ni narazil v nějakém díle, jež je považováno za ztracené. V této souvislosti bývá zmiňována Kniha mudrců. Nebo Čtvrtá kniha Henochova. Možná,” dodal tak tiše, že ho téměř nebylo slyšet, „se dozvěděl něco o Ďáblově knihovně? Jeden z potomků Federika Gonzagy - Guglielmo Gonzaga, který vládl v horním Monferratu - byl předmětem Nostradamových proroctví. Může to mít nějaký význam? Těžko říct. A ve své době měli mezi sebou Nostradamus, Gonzagové a Medicejští úzké vazby. Nebude jednoduché odhalit něco po pěti stech letech.”

„Přece musí existovat něco, co nám pomůže dál?”

„Kdo ví?” zamumlal Theophilus de Garenciěres a v očích se mu zablesklo. S cílevědomou neomylností knihovníka přešel k jedné z polic a vytáhl malou knihu. „Tohle,” řekl, „je faksimile vydání Nostradamových Proroctví z roku 1568, vytiskl ji Benoist Rigaud v Lyonu. Je uložena také v Musée Arbaud v Aix-en-Provence. Malá, že? Sedmkrát deset centimetrů. Dvě stě stran. Je to verze vytištěná podle originálu jen dva roky po Nostradamově smrti. Mnohá z vydání v pozdějších stoletích, jež bývají podkladem pro současné překlady, jsou plná chyb, padělků a nedorozumění.” Ztišil hlas: „Můžu vyslovit svou zcela soukromou teorii? Nostradamus musel předpovědět něco velkého. Něco nebezpečného. Svět ještě není připravený, aby se to dozvěděl. Něco, co se k veřejnosti rozhodně nesmí dostat. Třetí světová válka, konec světa, armagedon? Kometa? Všezničující výbuch sopky? Náboženské tajemství netušených rozměrů?”

IV

Představuju si, že lidé jako Theophilus de Garenciěres žijí v bublině, kde nemožné je možné, kde směšné je pravdou a kde se rozumné výhrady skeptiků považují za vzdor, nedůvěru a nedostatek fantazie. Tam, kde se my ostatní hlásíme k prokazatelné logice a kritickým otázkám, uchylují se oni k neviditelným silám, bohům a duchům, duším mrtvých, andělům a démonům.

Na druhé straně stolu seděl Theophilus de Garenciěres a tetelil se blahem: „Okultismus! Mystika! Magie! Astrologie!” Každé slovo bylo jako malý výbuch nadšení. „V naší době vládne racionalismus. Rozum! Mělo by být možné všeho se dotknout a pocítit to na vlastní kůži. Ale za Nostradama to tak nebylo. Žil v době, kdy lidé upřímně věřili na všechna mystéria života a smrti. Tehdy neexistoval žádný nepřirozený protiklad mezi vědou a skrytými silami přírody. Viděli souvislost tam, kde my dnes vidíme rozpor. Nostradamus byl pravé dítě své doby. Na povrchu vzdělaný a sečtělý lékař a apatykář, vážený člen společnosti. Ale zároveň věštec a mystik, jenž praktikoval okultismus a magii. Kdyby neměl tak dobré kontakty, upálili by ho na hranici. Uvědomte si, že to byla doba největšího rozmachu Inkvizice. Měla bránit pravou víru a vymýtit falešné doktríny. Jako například čarodějnictví. A věštectví. Víru v magii. A duchy, jež neměli biblický původ. Všechno, co právě Nostradamus reprezentoval! Tak proč ho nikdy nezatkli, nepostavili před tribunál a neodsoudili jako kacířského čaroděje, jímž byl? No ano, protože Nostradamus udržoval kontakty s nejmocnějšími členy společnosti. Žádali ho o radu. Králové a královny. Knížata, biskupové i kardinálové. Nostradamův dopis Cosimovi Velikému je jen jeden z mnoha případů jeho propojení s těmi nejmocnějšími. Medicejskými. Francouzskou královnou Kateřinou. Michelangelem. Dokonce i s Machiavellim. To je docela zvláštní. V jednom Machiavelliho dopise velkému umělci Michelangelovi - dopise, jenž byl nalezen v Nostradamově pozůstalosti, s jeho vlastními poznámkami na okrajích - jsou Medicejští označováni jako naši florentští mecenáši. Můžeme si klást otázku, jak je možné, že měl Nostradamus ve vlastnictví soukromý Machiavelliho dopis Michelangelovi?”

V

Florenťan Niccoló Machiavelli byl nejen spisovatel, dramatik, básník a filozof, ale také historik, diplomat a kancléř florentské republiky. Jeho životopis může v každém z nás vyvolat trvalý pocit nedostatečnosti. Nejslavnější je jeho kniha Vladař, politická analýza, příručka pro despoty a návod k použití pro diktátory, slabikář pro intrikány a ty, co chtějí promyšleně provést mocenský převrat. Vladař byl sepsán rok poté, co Medicejští znovu získali kontrolu nad Florencií. Machiavelli přišel o práci a téměř i o život. Sám se stal obětí metod, jež tak bezohledně doporučoval nastupujícím vládcům: internace, věznění a mučení.

„Nostradamus … Machiavelli … Michelangelo…” opakoval Theophilus de Garenciěres zamyšleně.

„A to není všechno. V jednom dokumentu, který psal Michelangelo Nostradamovi, odkazuje velký umělec na tajný pakt s Machiavellim ohledně čehosi, co se nacházelo v la cattedrale della diocesi di Roma - katedrále římského biskupství ale nyní bylo přeneseno do bezpečí. Ale o co šlo? A kam to uložili?”

V duchu jsem si vybavil velkolepou baziliku svatého Petra. Nádherné stropní malby v Sixtinské kapli ve Vatikánu jsou nejslavnějším Michelangelovým dílem. Je skutečně možné, že by tam umělec zanechal nějakou skrytou stopu? Michelangelo se nejvíc proslavil jako malíř a sochař, ale byl to také talentovaný a žádaný architekt. Mimo jiné pracoval i na výstavbě knihovny Biblioteca Medicea Laurenziana a na Medicejské kapli při rozšiřování baziliky San Lorenzo.

Theophilus de Garenciěres mě vytrhl ze zamyšlení: „Je přinejmenším pozoruhodné, že se Nostradamus, jenž žil ještě před Galileem Galilei, odvážil prohlásit, že Země není středem vesmíru ani sluneční soustavy. Předpověděl přistání na Měsíci, ano, ve skutečnosti celý vesmírný program.”

„Opravdu?”

Theophilus de Garenciěres odrecitoval zpaměti jednu strofu:

Do končin Měsíce se odváží,

kde bude zajat a do cizí země odveden.

Nezralé plody přinesou nepořádek a skandál,

velkou hanbu, druhým však velkou chválu.

( Dedans le coing de Luna viendra rendre,

ou sera prins & mis en terre estrange, l

es fruicts immeurs seront a grand esclandre,

grand vitupéré, a l’un grande louange.

Les Prophéties (2. vydání, 1555), Centurie 9, strofa 65.)

Pro nás, kteří neoplýváme tak velkým nadáním pro interpretování starých textů jako Theophilus de Garenciěres, by bylo jednodušší, kdyby se Nostradamus vyjádřil jasněji. Do končin Měsíce? Nezralé plody? Angelica i já jsme seděli a hloubali, dokud nám Theo poněkud rezignovaně nenabídl jakési řešení:

„Nevidíte ty zřejmé odkazy? V době, kdy se ani géniovi Leonardu da Vinci nepodařilo sestavit létací stroj, se Nostradamus odvážil vyslovit, že se člověk jednoho dne bude procházet po Měsíci. Ještě poměrně nedávno, v minulém století, byl vesmírný program nemyslitelný. Jestliže otevřete svou mysl interpretaci, uvidíte, že Nostradamus předpověděl celý vývoj, pokud jde o závod mezi Rusy a Američany o proniknutí do vesmíru.”

„V textu, který jste nám tu právě přeříkal?”

„Musíme to chápat jako celek. Strofa 65, centurie 9, že ano? 65 není náhodné číslo. Zastupuje letopočet 1965. To byl rok, kdy NASA opustila program Gemini a vsadila na Apollo a přistání na Měsíci. A co se stalo? Během předstartovních zkoušek na Zemi shořela loď Apollo 1 a o život přišli tři astronauti. Celý program Apollo byl ještě nezralé ovoce! Katastrofa byla velkou hanbou, národním skandálem. Současně si prestiže užívali Rusové, jejichž vesmírný program neprovázely skandály a tragédie. Velká chvála. Centurie 9 představuje poslední cifru letopočtu 1969, kdy měsíční modul Eagle vesmírné lodi Apollo 11 přistál na Měsíci. Poslední řádky odkazují také na tragédii z roku 1986, kdy vybuchl raketoplán Challenger. Program raketoplánů byl nezralé ovoce, nedotažený, poznamenaný zmatky a změnami z finančních důvodů. V téže době slavili Rusové, ti druzí, velký úspěch s vesmírnou stanicí Mir, dostalo se jim velké chvály. Tady! Čtěte, ať pochopíte víc z Nostradamových metod.”

Podal mi kopii nějakého článku:

měsíčník „Přátelé Nostradama” (č. 6, červen 2009):

Tak věštil Nostradamus

Theophilus de Garenciěres, předseda spolku Přátelé Nostradama

Dokonce i ti nejzatvrzelejší skeptikové musí uznat, že Nostradamus měl schopnost nahlížet do budoucnosti. Mnozí už hloubali nad tím, jaké okultní techniky věštecký mistr používal, aby pronikl mlhou času a viděl události, které se měly stát až o staletí později. Faktem je, že Nostradamus používal různé metody. Byl dobrým astrologem, jak je všeobecně známo. Ale ovládal také řadu magických a okultních rituálů, jež se v šestnáctém století využívaly. Nejen prastarou techniku, kdy věštec zírá na podnos s vodou tak dlouho, až se objeví vidiny. Mnozí pracovali s pomocí křišťálových koulí, ale podnos s vodou měl tentýž efekt: Když věštec upadl do transu, viděl v duchu události minulé, současné i budoucí.Také mnohé náboženské společnosti spojují varianty metody scryirig se svatými zjeveními. V Církvi Ježíše Krista Svatých posledních dnů (mormoni) mají členové Prvního předsednictva a Kvora Dvanácti apoštolů ještě dnes titul proroka. Zakladatel církve Joseph Smith používal magické kameny, s jejichž pomocí pak zvěstoval Boží zjevení. V knize Mormon jsou kameny popsány jako Urim a Thummim ( Hebrejsky světlo a dokonalost.) a podle mormonské nauky byly „nástrojem, který Bůh stvořil, aby člověku pomohl přijímat zjevení Páně”. Urim a Thummim však vůbec nejsou objevem mormonů: už v Knihách Mojžíšových ( Urim a Thummim zmiňují také proroci Ezra (2:63) a Nehemiáš (7:65).) jsou Urim a Thummim označovány jako svaté kameny. Nejvyšší kněží je mohli používat, aby dostali odpověď od Boha. ( Exodus, 28:30..)

V jednom ze svých dopisů popisuje Nostradamus následující postup, jak navázat spojení s duchy:

Po devíti po sobě jdoucích nocích, od půlnoci do zhruba čtyř, s vavřínovým věncem na čele, s prstenem s modrým kamenem na prstu, dostal jsem vnuknutí od dobrého ducha. Vzal jsem pero z labutího brku (třikrát duch odmítl, abych použil husí brk) a psal podle jeho diktátu, jenž byl pln poetického bláznovství.Tak ve mně zažehl verše. Potom obrátil jsem se na našeho skvělého ducha a zeptal se ho, zda naučí mě - jako svého věrného Bérarda, alchymistu, kterému není rovno - jak mám elicium jakož i zlato čistit a jak síru zušlechtit. Poté, s krkem ozdobeným větvičkami vavřínu a oleandru, úpěnlivě jsem prosil svého anděla strážného, abych dosáhl těchto transmutací [proměn] a aby mě inspiroval poctivými proroctvími, díky mým modlitbám k Ježíši Kristu, Panně Marii a mému neviditelnému patronu, archandělu Michaelovi.

Nehledě na to, jakou metodu člověk používá, je důležité nezapomínat, že věštecké umění se týká schopností uvnitř lidské mysli. Magie nespočívá v křišťálové kouli nebo předmětu, jejž médium využívá, nýbrž přímo v jeho vlastní mysli.

„Tak co tomu říkáte?” zeptal se Theophilus de Garenciěres.

Neúspěšně jsem se pokusil předložit své protiargumenty. Tvrdil jsem, že Nostradamus psal tak mlhavě, alegoricky a metaforicky, že lidé posléze mohli z jeho textů vyčíst takřka, co chtěli. Nad tím Theophilus de Garenciěres jen ohrnul nos. Byl toho názoru, že se musíme pokorně podřídit Nostradamovu jasnozřivému zraku a že moje skepse je důsledkem racionality bez fantazie, jež je vlastní modernímu člověku. „Vy argumentujete stejně jako profesor Moretti!” řekl a zalistoval v hromadě papírů před sebou. „Tady si můžete přečíst jeho reakci.”

Nostradamus kopíroval delfské orákulum

Profesor Lorenzo Moretti

V posledním čísle časopisu „Přátelé Nostradama” (č. 6, červen 2009) píše Theophilus de Garenciéres o metodách, jež Nostradamus používal, když věštil.

V první strofě Les Prophéties popisuje Nostradamus sám, jak se uváděl do věšteckého transu:

V noci sedávám ve své skryté studovně,

samoten spočívám na stoličce z bronzu,

drobný plamínek plápolá v mém osamění,

evěřte, že to, co dávám na vědomost, je omyl.

Estant assis de nuit secret estude,

seul repousé sus la selle d’ae rain,

flambe exigue sortant de solitude,

ait proferer qui n’est a croire vain.

Procedura, již zde Nostradamus popisuje, vychází z čarodějnického spisu De Mysteriis Aegyptiorum.” Tato kniha, která obsahovala kouzelná zaříkávadla a

magické rituály, byla v 16. století velice populární. Jsou v ní vylíčeny metody jasnozřivé kněžky z delfské věštírny. Nostradamus postupoval podle popisu do posledního detailu. Jamblichos ve svém díle popisuje, jak delfská kněžka - stejně jako Nostradamus - přijímá bohy vsedě na stoličce, v božském světle, zatímco ji naplňují svaté vědomosti, tedy vidiny. Čím se vyznačovaly metody delfské Pýthie? Seděla na trojnohé stoličce, držela listy vavřínu a zírala na podnos se svatou vodou z pramene Kassotis. Nostradamus ten popis v Les Prophéties zkrátka okopíroval.

Kněžky, které sloužily v delfské věštírně, se nazývaly Pýthie. Přes tisíc let - od osmého století před Kristem až do roku 393 - sdílela Pýthie s lidmi své vidiny. Kněžka byla volena ze žen s pevným charakterem a bezúhonnou morálkou. Několik století ji vybírali mezi vzdělanými a sofistikovanými aristokratkami, v jiných obdobích to mohla být i nevzdělaná chudá žena. V prvních stoletích byla Pýthie nejlépe mladá a panna, v pozdějších dobách dávali přednost zralým ženám ve středním věku. Kněžky Apollonova chrámu měly privilegia a vysoký společenský status. Pýthie byla aktivní po devět měsíců v roce. Věštecká sezona začínala na jaře. Při přípravách musela Pýthie projít mnoha očistnými náboženskými rituály, jako je půst nebo koupel v pramenité vodě. Před každým věšteckým sezením se šla dolů do své komory nadýchat posvátného plynu. Někteří tvrdí, že věštby byly jen nesmyslné blábolení, jež bylo později přeloženo a zapsáno kněžími. Jiní říkají, že kněžka sdělovala své vidiny jasně a zřetelně přímo prosebníkům.

Delfská věštírna byla součástí velkolepého chrámu zasvěceného Apollonovi. Rozkládal se na jižním svahu pohoří Parnas mezi řeckým městem Lamia a Korintským zálivem. V dobách největšího rozkvětu věštírny mohly být současně vysvěceny až tři

Pýthie. Poptávka po věštbách byla veliká. Ti, co si je přáli vyslechnout, museli přinést listy vavřínu, zvířata k obětování a samozřejmě peníze. Věštecké umění bylo stejně jako dnes lukrativním obchodem. Už od doby bronzové přitahoval Parnas lidi, kteří si užívali stavy euforie, do kterých se tu někdy dostávali. Historik Diodorus Siculus vypráví o pastevci, který zjistil, že se jedna z jeho koz podivně chová po pádu do jisté propasti. Když tam sám sešplhal, naplnilo ho božství a jasně před sebou viděl minulost i budoucnost. A právě na tomto místě byl založen Apollonův chrám. Nejznámější teorie říká, že halucinace u Pýthie byly vyvolávány plyny - etylenem nebo metanem - unikajícími z trhlin ve vápencovém podloží pod chrámem. Řecký historik Plutarchos, jenž působil v chrámu jako velekněz, byl mezi těmi, kdo podali svědectví o plynech z podloží. Ve svém díle Moralie píše Plutarchos o tom, že je podzemní komora Pýthie naplněna vůní nejsladších a nejdražších parfémů. V moderním jazyce bychom asi řekli, že Pýthie byla zkrátka v rauši. Nostradamus však měl na pomoc jen tu vnější stafáž. Ale lze jen stěží pochybovat o tom, že francouzský věštec - inspirovaný popisem v De Mysteriis Aegyptiorum - kopíroval do nejmenšího detailu metody delfské věštírny.

Abych dal našemu zkoumání nějaký konkrétnější směr, navrhl jsem, že bychom se mohli blíže podívat na výraz krvavý déšť - zkrácenou Morettiho verzi Nostradamova metaforického spojení Hledej archu tam, kde prší krev. Bohužel Theophila de Garenciěres nic nenapadalo, stejně jako Angeliku a mě. Vzhledem k tomu, že byl Nostradamus přeborník v ukrývání tajných významů v anagramech, pokoušeli jsme se měnit pořadí písmen, ale nikam to nevedlo. „Hádali jsme se s profesorem Morettim kvůli anagramům do poslední chvíle,” řekl Theophilus de Garenciěres. Okamžitě se odmlčel: „Omlouvám se, nemyslel jsem to tak doslova. Jde o to, že poslední e-mail, který jsem od profesora dostal, se týkal právě anagramů.” Jeho výtisk ležel v hromadě papírů na stole. Theophilus ho přisunul směrem k nám:

Datum: 8.4.2012

Od: lorenzo.moretti@unifi.it

Komu: Theophilus de Garenciěres <nostradamussciencecenter@gmail.com> Předmět: Nostradamovy anagramy

Milý Theophile, nejprve Vám chci poděkovat za naše osvěžující diskuze. Ačkoliv máme povětšinou naprosto odlišné názory, velmi si těch debat cením. Ve svém posledním e-mailu jste použil několik příkladů, abyste „dokázal’,’ že Nostradamus ukrýval své věštby právě do složitých anagramů. Nejprve několik slov o anagramech obecně. Jelikož se písmena a znaky zaměňují v náhodném pořadí, může člověk s fantazií a trochou štěstí vyčíst z anagramu všelicos. Několik příkladů.

Trasa modus N Dort AS manus USA and storm

Mord stan USA Strana domus Dusno trasa M

Nomad AS trus Rada most sun Doma struna S

Kromě toho, že výrazy nedávají příliš smysl, vycházejí všechny z jediného slova:

Nostradamus

Jediné slovo v sobě může zahrnovat mnoho řešení a interpretací. Podivnější je fakt, že ti, co Nostradama vykládají, tolerují, že v jeho anagramech znaky buď chybí, nebo naopak přebývají. Rozluštit anagramy v Nostradamových textech vyžaduje nejen bujnou a ochotnou fantazii, ale také notnou dávku švindlování. Jeden proslavený příklad: Tvrdíte, že Nostradamus předpověděl vzestup Napoleona, protože v jednom verši napsal

Pav, Nay, Loron

Zaprvé: Občas je přece možné představit si, že Nostradamus chce, aby se to, co píše, bralo doslovně tak, jak je to napsáno. Pav, Nay a Loron odkazují nejspíše na tři města severně od hranice se Španělskem. A dále: Pojďme přeměnit Pav, Nay, Loron na Napoleon. Nejdříve musíme předpokládat, že v zastupuje u tak, aby východiskem bylo Pau, Nay, Loron Potom musíme odstranit písmena R, O a Y. Zůstane nám následující:

Pau, Na, Lon

Jestliže proházíme písmena, vyjde nám Napolaun. Když přidáme roy, což je francouzsky král, máme

Napolaun roy

S notnou dávkou dobré vůle můžeme toto interpretovat jako král Napoleon. Jenže Napoleon tam přece nestojí. Nýbrž Napolaun. A Napoleon nebyl nikdy králem. Ani při nejlepší vůli mi nepřipadá, že by Nostradamus byl obzvlášť neomylný. Další příklad: V jednom verši Nostradamus odkazuje na „sektu syna Adaluncatifa’.‘Adaluncatif je údajně anagram pro svrženého libyjského vůdce, jehož jméno zni Muammar Abu Minyar al-Gaddafi. Jelikož je jméno přepsáno z arabštiny, je Gaddafi jen jedním z mnoha způsobů jeho zápisu. Podívejme se teď na to, jak přívrženci Nostradama dostanou z Adaluncatifa Gaddafiho. Když promícháme písmena, dostáváme:

Cadafi luna

No, vlastně nám zůstává Cadafi Lunat. Ale ať! Jak jste poukázal ve svém e-mailu, je srpek měsíce známým symbolem islámu. Když tedy budeme dělat, že t neexistuje a že slovo Luna symbolizuje islám, zbude nám Cadafi. Existuje mnoho způsobů, jak přepsat jméno Gaddafi z arabštiny. Ale Cadafi mezi nimi není. Mám stále k dobru možnost, že najdu nějaký Nostradamův anagram, jenž bude přesný a trefný.

S pozdravem Lorenzo Moretti

„Dost vzdorovitý, musím říct,” poznamenal Theophilus de Garenciěres.

„Nemůžete nám dát nějaké jiné vodítko, které bychom mohli zkoumat?” zeptal jsem se. „Diskutovali jste někdy s profesorem Morettim o něčem, co by teď, s odstupem času, mohlo vrhnout světlo na to, co se stalo?”

Pohlédl na mě, tak nějak zkoumavě, a potom přikývl. Ztuhlými kroky došel ke knihovně, přejížděl chvíli ukazováčkem měkce po hřbetech knih a vytáhl…

“Orus Apollo!”

Triumfálně zvedl knihu do vzduchu. Když pokračoval, zněl jeho hlas až nábožně: „Originál se nachází v Lyonu. Nostradamus napsal rukopis někdy před rokem 1555, údajně je to přebásnění řeckého starověkého díla Hieroglyphica, jez je stále velkou záhadou. Obsahuje řadu šifer a zábavných anagramů. Jako tento…”

LYCIA E PORTA

Zahleděl jsem se na ta tři slova. Lycia e Porta. Pokoušel jsem se nalézt nějaký význam. Z hloubi paměti jsem si matně vybavil nějaká jména z přednášek a historických knih. „Lycia byl spolek městských států v jihozápadním Turecku někdy před 2700 lety,” řekl jsem tápavě. „Porta… Může to souviset s Giovannim Portou?”

„Tím skladatelem?” zeptala se Angelica.

„Ne, vědcem, tím, co se zabýval kódy.”

„La Porta je komuna na francouzském ostrově Korsi-ka,” navrhla Angelica.

Theophilus de Garenciěres se tlumeně zasmál. „V tom všem máte docela pravdu. Ale zároveň je to všechno špatně.”

„Logický význam těch slov není podstatný,” pokračoval jsem. „Pokud je tohle anagram, vytvoří se z písmen úplně jiné slovo.”

„No právě,” přitakal Theophilus de Garenciěres. „A luštitelé kódů se v průběhu historie činili. Tady je řešení, jež má nejvíce příznivců…”

Na list papíru napsal Lycia e Porta a šipkami naznačil, jak se ze stejných písmen vytvoří dvě nová slova:

LYCIA E PORTA

ORACLE PYTIA

Oracle Pytia. Delfské orákulum.

Řešení, které nám vůbec nepomohlo. Ale v nejlepším případě to mohlo být vágní vodítko.

„A to není všechno,” pokračoval Theophilus de Garenciěres. „Ve spisu Orus Apollo se vyskytují odkazy na Egypt, Caesara, Kleopatru, templáře a johanity, dokonce i na tajemství, která byla ukrytá ve staré Alexandrijské knihovně. Autor naznačuje, že jsou okultní, magické a náboženské povahy. A že řešení lze najít u…” listoval dále a ukázal na dvě slova v textu:

ROTABILE OBICI

Rotabile je odvozeno od latinského rotabilis, což souvisí s přepravou a může znamenat něco jako valit. A obici? Vlastní jméno nebo nemocnice. Theophilus de Garenciěres otočil arch a ukázal nám řešení:

ROTABILE OBICI

BIBLIOTECARIO

Bibliotecario! Knihovník!

Jenže jaký knihovník?

„Ptali jste se, jestli mám více vodítek, jimiž byste se mohli zabývat,” řekl Theophilus de Garenciěres. „Ano, vodítka mám. Ale nikam nevedou.”

Vzal ze svazku Orus Apollo uvolněný list a podržel ho proti světlu. Nahoře na stránce jsem rozeznal symbol, který jsem viděl během přednášky profesora Morettiho na Nostradamově dopisu Cosimovi Velikému:

„Tento arch je rarita,” poznamenal Theophilus. „Patříte k několika málo lidem na světě, kteří tento opis spatřili. Těchto dvanáct volných archů je antikvářský klenot - rukou psaný opis ztraceného pivního vydání Nostradamových Les Prophéties.”

„Jak jste se k nim dostal?” zeptal jsem se horlivě.

„Přes jednoho přítele v Grossetu. Jmenuje se Tomasso Vasari. Je to dlouhá historie. Koupil ten opis někdy v devadesátých letech od jednoho antikváře v Římě, jistého Luigiho Fiacchiniho.”

Hrklo ve mně, ale o tom, že Vasari i Fiacchini jsou moji staří známí, jsem se nezmínil.

„Je tu více šifer. Nebo anagramů. Ale žádné řešení bohužel nabídnout nemůžu. Popravdě řečeno nevím, co to je ani co to znamená.”

Theophilus de Garenciěres na nás s mírným odevzdáním pohlédl a ukázal na první šifru:

Libico ß

„Doufal jsem, že by mi profesor Moretti mohl pomoct,” řekl, „kdyby sem zajel. Jak sliboval.”

„To je celý Lorenzo,” poznamenala Angelica, „nikdy nemá čas, nic nestíhá.”

Theophilus de Garenciěres pokukoval po Angelice, jako by se pokoušel přijít na něco, co by ji mohlo nějak utěšit, uklidnit, ujistit, že všechno nakonec dobře dopadne.

„Zkusil jste to dešifrovat?” zeptal jsem se.

„Jistěže! Ale nejsem žádný expert na kódy, anagramy ani tajné znaky. Proto jsem čekal právě na profesora Morettiho. Snad by se v tom vyznal.”

„Libico znamená libyjský,” řekla Angelica, jako by se pokoušela omluvit manželovu nepřítomnost a zpoždění tím, že ho zastoupí.

„Ano, to vím,” odvětil Theophilus de Garenciěres.

„A to písmeno je řecká beta,” dodal jsem já.

„Tolik jsem také pochopil,” odpověděl s předstíranou trpělivostí. „Jenže co znamená Libyjská beta? Ty znaky musí nést nějaký jiný, skrytý význam.”

„Který se nikomu za pět set let nepodařilo odhalit?” poznamenal jsem.

„To jste špatně pochopil. Kryptologové neměli ty šifry pět set let k dispozici. Nikdo je neviděl! Tyto znaky, kódy, anagramy, rébusy nebo co to vlastně je, se nikdy nestaly součástí pozdějších vydání Nostradamových prací. Jsou jen v tom prvním vydání. Které se - možná ne náhodou - ztratilo. Tento opis jsem koupil od Luigiho Fiacchiniho v Římě poté, co ho jeden antikvář bibliofil

nalezl v zapomenuté sbírce dokumentů v maltézské národní knihovně ve Vallettě v roce 1927…”

„Ve Vallettě?” přerušil jsem ho. „Víte asi, že tamní knihovnu založil řád maltézských rytířů roce 1555? A maltézští rytíři jsou vlastně johanité.”

„Přesně tak! Od té doby, co se mi tento opis dostal do rukou, se ho snažím dešifrovat. Ale nemám na to nadání. Proto jsem tak dotíral na profesora Morettiho. Sice mi příliš nedůvěřoval…”

Ačkoliv jsem profesora Morettiho příliš dobře neznal, nepřekvapilo by mě, kdyby si držel muže jako Theophilus de Garenciěres i s jejich utkvělými představami o pokladnicích staletých tajemství daleko od těla.

Theophilus de Garenciěres listoval dál:

„Řecké znaky ????, neboli deca, znamenají deset,” řekl. „Mei znamená můj nebo moje. Ale jaký to dává smysl? A nakonec tento kousek:

„Koptština,” konstatoval jsem.

„Ano, a to je asi to jediné, co jsem zjistil.” Pokoušel jsem se text interpretovat. Jedno ?, tři ?, dvě ?, jedno ?, jedno ?, jedno ? , jedno ? a jedno ?• Jestli se mi podařilo z těch znaků něco rozumného vyčíst? Ne. Nic. Absolutně nic. Dlouho jsem na ty tři šifry zíral:

Už pět set let ukrývaly svá tajemství.

Ale zírání nepomohlo. To pomáhá jen zřídka.

„Rozumíte něčemu?” zeptal se Theophilus de Garenciěres.

„Ne. Ale mám jednu otázku: Proč jste se nespojil s nějakými jinými kryptology?”

„S jinými než profesorem Morettim? Neodvážil jsem se. Ale on bohužel nepřijel!”

„Nemohl jste ty šifry poslat poštou nebo e-mailem?” zeptal jsem se.

Zděšeně na mě pohlédl. „Vyloučeno! Zbláznil jste se? Naprosto vyloučeno! V žádném případě bych je nevyslal jen tak do světa. Všude se to hemží podvodníky, padělateli, kořistníky, zrádci a cyniky, kteří by ubodali svou matku, aby se zmocnili tak vzácného dokumentu, jako je tento.”

Angelica zavzlykala.

Ztěžka polkl, když mu došlo, co právě vyslovil. Místo toho, aby bolest ještě zhoršil tím, že se bude omlouvat, rychle pokračoval:

„Teprve když jsem profesora Morettiho poznal a začal mu důvěřovat, odvážil jsem se ho sem pozvat. Ale neměl nikdy čas! Kdyby si tak jen našel chvilku a přijel… Lákal jsem ho a pokoušel. Určitě by ty šifry vyluštil jedna dvě. - Anebo mě nebral úplně vážně,” dodal tiše v zamyšlení.

Angelica i já jsme oba mlčeli.

S váhavým svolením Theophila de Garenciěres jsem si iPadem stránky rukopisu a šifry vyfotografoval. Bylo

zřejmé, že tam nějaká souvislost je. Jaká přesně, už tak zřejmé nebylo.

„Nevíte,” obrátil se Theophilus de Garenciěres na Angeliku, „jestli Lorenzo někdy prověřoval to druhé vodítko, které jsem mu dal?”

„Druhé vodítko?” opakovala překvapeně.

„Ano. Možná to ani vodítko není. Spíš tip. Dal jsem mu dva tipy. Jeden byl Regina Ferrariová a sbírka dynastie Gonzagů.”

Zmlkl. V duchu jsem viděl Reginu Ferrariovou. Nejdřív v kanceláři v knihovně Uffizi, horlivou a zaujatou. Potom v posteli mrtvou. Zavražděnou. Bez kapky krve. Vzpomínka na ni přiměla Theophila de Garenciěres, aby ztišil hlas:

„Ten druhý tip se týkal dopisu, který Nostradamovi napsala francouzská královna Kateřina Medicejská. Sporný dopis, který se nyní nachází ve francouzských Archives nationales.”

„A proč sporný?” zeptal jsem se.

„Je natolik absurdní, že se mnozí domnívají, že jde o falzifikát.”

Přešel ke komodě, vytáhl zásuvku a z ní list papíru. „To je kopie,” podal nám ho.

Podivuhodný dopis. Zdálo se, že královna neměla všech pět pohromadě. Vychvalovala Nostradamovy paranormální schopnosti a květnatými výrazy se odvolávala na Caesara, Kleopatru, Michelangela, Machiavelliho, templáře, johanity a archu úmluvy. Žádné maličkosti. Rozhodně budilo pozornost, že vytyčila spojnici mezi Caesarovým pokladem a francouzským králem Filipem IV., jenž se domníval, že je pokladu na stopě, když zahájil masakry templářů. Ano, právě hledání Caesarova pokladu zažehlo Filipův hněv vůči vzpurným rytířům, tvrdila královna v dopise.

Pohlédli jsme s Angelikou na sebe. Nedokázal jsem si vyložit výraz jejích očí.

Pro přívržence konspiračních teorií je ukrytý poklad templářů lákavou mytickou ikonou. Co s sebou templáři z Jeruzaléma přivezli? Chrám stál na půdě posvátné pro křesťany, židy i muslimy. Tak na co tam rytíři narazili? Co našli v jeskyních ukrývajících se hluboko pod místem, kde kdysi stával Šalamounův chrám? Svatý grál? Archu úmluvy? Ježíšův kříž a trnovou korunu? Tajné svitky, které vrhly nové světlo na Ježíšovo učení? Okultní předpisy ze starého Egypta? Obrovské množství zlata a drahokamů? Templáři byli nepochopitelně bohatí. Byl to důvod, proč francouzský král Filip IV. nechal jejich vůdce zatknout a podrobit tomu nejkrutějšímu mučení? Nebo skutečně našli archu úmluvy, jak tvrdil Piero Ficino? Prozradili něco? Sotva. Král Filip přiměl svého poslušného poddaného, papeže Klementa V., aby ho podpořil v pronásledování a zničení templářského řádu. Připadalo králi a papeži, že jsou příliš mocní? Poslední z velmistrů, Jacques de Molay, byl upálen na hranici v Paříži na jednom z ostrovů na Seině v březnu 1314. A to navzdory skutečnosti, že papež Klement V. už v roce 1308 - v tajném dokumentu, tzv. Chinonském pergamenu, Vitae Paparum Avenionensis, který jedna italská badatelka objevila ve Vatikánském tajném archivu až v roce 2001 - zprostil templáře všech žalob proti nim namířených. Než ho pohltily plameny, proklel Jacques de Molay jak krále, tak i papeže. Řekl, že se s nimi znovu shledá, než uplyne rok. Jestli se to vyplnilo souhrou náhod nebo díky Molayovým dobrým kontaktům na onom světě, nevíme. Ale papež Klement V. zemřel za měsíc a král Filip IV. o rok později.

„Četl jsem Nostradamovu odpověď královně,” řekl Theophilus de Garenciěres. „Je stejně pozoruhodná. Originál je v univerzitní knihovně ve Florencii.”

„Máte kopii?” zeptal jsem se.

„Bohužel ne. Konzervátor mě ji nenechal okopírovat. Paličák. Je to vedoucí oddělení sbírek rukopisů. Milostivě mi dovolil si ten dopis přečíst.”

„Jmenuje se Carlo Cellini,” řekla Angelica. „Dělala jsem s ním rozhovor.”

Soumrak. Když jsme o několik hodin později opouštěli

Theophila de Garenciěre a jeho zásobu záhad, lesklo se na obloze bledé slunce. Možná nevědomky, možná ne - vzal jsem Angeliku za ruku. Nezdálo se, že by si toho všimla. Jako pár jsme procházeli tichými uličkami zpátky k autu. Naštěstí ta cesta nebyla zbytečná. Nové jméno. Carlo Cellini. A tři šifry.

Konečně jsme měli něco konkrétního, v čem jsme se mohli hrabat.

Morettiho příběh (III)

Mezihra: Vigeněrova šifra

klášter montecasetto

úterý

Co když se opravdu nacházíme v ďáblově knihovně? Lorenzo se usměje. Vedle něho sedí Silvio a kreslí si. Venku před studovnou vidí řady polic obtížených moudrostí staletí. Knižní hřbety z kůže. Zapomenutí autoři, zapomenuté tituly. Istoria imperiále od Mattea Marii Boiarda. Prose della volgar lingua od Pietra Bemba. I promessi sposi Alessandra Manzoniho. De restitutione purpurarum Pasquala Amata. Každý z nich zastrčený v nemilosrdném zapomnění knihovních polic. Možná je Satanův příspěvek literatuře právě to zapomnění, přemýšlí Lorenzo. Poprvé slyšel o Ďáblově knihovně, když profesor Poliziano přednášel na Boloňské univerzitě o De Mysteriis a De Officiis Ministrorum. Obojí napsal církevní učitel Ambrož Milánský na konci čtvrtého století, dlouho předtím, než zemřel a byl svatořečen. Ve svých dílech Ambrož na tuto ďábelskou knihovnu odkazuje v souvislosti se zmínkou o Caesarovi. O tisíc let později na něho navázal papež Klement V., jenž ve své bule Pastoralis Praeeminentiae, namířené proti templářům, tvrdil, že rytíři byli knihovníky ve sbírce knih samotného Satana. Ještě méně pochopitelná byla zmínka v dopisu, který napsal Lorenzovi Medicejskému během tureckého obléhání Rhodu v roce 1480 velmistr johanitů Pierre ďAubusson: „Můj pane, jsem neklidný kvůli spisům - které papežové už téměř dvě stě let nazývají Ďáblovou knihovnou, Bůh ochraňuj jejich svatou prostotu…” Kam mířil tou neuctivou formulací?

Silvio si povzdychne.

Všechno v pořádku, kamaráde? ptá se Lorenzo.

Nudím se.

Zkoušej myslet na něco zábavného.

Můžu ti pomoct, tati?

Později. Možná později.

Uplyne několik minut. Přichází Francesco. Podává Lorenzovi knihu - je to Trithemiova Steganographia - s poznámkou, že by se mu možná mohla hodit. Má s sebou také knihu pro Silvia: první vydání Pinocchia od Carla Collodiho. Listuj v ní velmi opatrně, nabádá Francesco, protože kniha je tak stara, že by se mohla lehce rozpadnout.

Díky, říká Lorenzo.

Franceskovi vstoupí slzy do očí. Chce něco říct, ale rozmyslí si to. Lorenzo čeká. Silvio opatrně listuje ve staré knížce pro děti.

Francesco zavrtí hlavou. Není to správné, říká. Potichu.

Co není správné? ptá se Lorenzo.

Francesco se podívá ze Silvia na Lorenza, ale okamžitě uhne pohledem. Tohle, zašeptá. Nechce, aby to slyšeli ti dva strážci. Dítě, zašeptá. Dítě! Kardinál…

Jeden ze strážců zakašle. Francesco sebou trhne.

Víte, kdo je kardinál? ptá se Francesco za chvilku. Právě jsem se dozvěděl, že kardinál…

Co? Pokračujte!

Tohle místo není…

Francesco se odmlčí, vrtí hlavou, nechce pokračovat. Ale potom to stejně udělá. Když jsem sem přišel, věřil jsem…

Znovu ztichne.

Co se mi to pokoušíte říct, Francesco? Kdo je kardinál? Co je s tímhle místem?

Profesore, víte, kdo já jsem?

Jste Francesco, knihovník.

Já, šeptá a vypne hruď, jsem Pazzi.

Pazzi? Co tím myslíte?

Pazzi! Neříká vám nic 26. duben 1478?

Jistěže. Vzpoura Pazziů.

Moji předkové, říká Francesco hrdě. Pamatujte si to, profesore Moretti. Pazzi! Franceskovi se řinou po tvářích slzy. Lorenzo nic nechápe. Francesco vstává, pohladí Silvia něžně po hlavě a spěchá z místnosti. Silvio tázavě pohlédne na otce, který si položí ukazováček na ústa a dá mu znamení, aby mlčel. Silvio si dál čte o Pinocchiovi. Lorenzo si rukou prohrábne vlasy a obrátí pozornost k dopisu. Hledá skryté stopy. Pohlédne na arch před sebou:

LABATTES AILS BOT

MBOMAOMDCNMLEHEV C3443

AZCJPPOEGGWS

GRNVLGFFAGQMFVABP

Anagramy? Transpoziční kódy? Vigenerovy šifry? Skytalé? Substituční kryptografie? Nebo varianta hebrejského atbashe? Možností bylo mnoho. A každá alternativa s sebou přinášela moře výkladů. Dešifrování probíhá do vysoké míry metodou pokusu a omylu. Ale kde má člověk začít? Když se do toho pustí bez jediné stopy, půjde o čiré hádání. A může to trvat i rok.

Zahloubá se do znaků. C3443 se odlišuje. Je C římská číslice? Ale proč je pak zbytek zapsán arabskými číslicemi? Proč tam nestojí CIIIIVIVIII? I když pak by se to

mohlo číst také C4663, pokud by 4 zastupovalo IIII. Nebo C225162. Šifra by musela být vyznačena pomlčkami - C-III-IV-IV-in - aby byla přečtena správně. 100-3-4-4-3? Ale to nedává žádný smysl. Že by číselný kód? Jak ho ale dát do souvislosti s L’ABATTES AILS BOT? Kdo ví. Potřebuje nějaký směr, něco konkrétního, s čím bude moci pracovat. Vrhnout se na šifru jen tak, to je jako hledat v oceánu malý ostrůvek bez kompasu, sextantu a chronometru.

*

Pozdě odpoledne je odvedou zpátky do cely Když mnich jménem Bartolomeus přijde s večeří - vařeným skopovým, rýží a zeleninou - sedne si na židli u okna. Sedí tam, zatímco Lorenzo a Silvio jedí. Mají hlad. Po večeři si Silvio lehne na postel. Lorenzo dá synův talíř na svůj a oba je s příbory položí na tác.

Nebojíte se, že na vás zaútočím nožem a vidličkou? ptá se Lorenzo.

Mnich se usměje a zavrtí hlavou.

Lorenzo čeká, že se Bartolomeus zvedne, vezme tác a kopne do dveří, aby ho strážci na chodbě vypustili ven. Ale on se nehýbe.

Aha? říká si Lorenzo. Že by zdvořilostní návštěva?

Mnich nehne ani brvou, což může znamenat cokoliv.

Jak dlouho už jste mnichem? ptá se Lorenzo.

Dlouho.

Když přijde na věc, pokračuje Lorenzo, není příliš velký rozdíl mezi Vicarius Filii Dei a Rudými brigádami. Nebo al-Káidou. Máte omezený pohled na svět. Fundamentalisticky omezený.

Sloužíme vyšší věci.

To říkají všichni takoví. Teroristé. Fundamentalisté.

Tati, ozve se Silvio z postele, oni jsou teroristi?

Ne, odpoví spěšně, nejsou teroristi.

Silvio si lehne a dívá se do stropu. Zvenku z chodby zaslechnou kašlání.

Nejsme špatní, říká Bartolomeus. Žijeme v přesvědčení.

To by mohl tvrdit i sebevražedný atentátník.

Bůh nás pověřil posláním.

Pomocí archy úmluvy chcete kontaktovat Boha a dostat pokyn, abyste zahájili armagedon?

Jedno staré proroctví vypráví o konci světa a čtyřech koních. Jan ve svém Zjevení rovněž zmiňuje něco takového. Ale ani on nevidí celek. To proroctví, o němž mluvím, je apokryf. Není v Bibli. Je příliš svatý.

Příliš svatý i na Bibli?

Není určen očím všech.

Chcete říct, že staré proroctví vám dává právo unášet lidi? Dokonce děti? Na základě domněnky, že existuje archa úmluvy?

Bartolomeus hledí do země, nechce odpovědět.

Co tady vlastně dělám? Co tady dělá Silvio? Můžete mi to říct? Byli jsme sem dovlečeni. Násilím.

Drahý profesore, musíte pochopit, kdo jsou Vicarius Filii Dei. Nejsme žádní umírnění cisterciáci. Jsme přímo podřízeni papeži, podřízeni Bohu, jsme papežův nástroj obrany a rozšiřování Boží říše na zemi.

Hrajete si na Boha.

To nikdy. Jsme jeho pokorní služebníci. Pokorní vůči Pánu. Odhodlaní a vytrvalí ve svých činech.

Gándhí kdysi řekl: Nemám rád vašeho Krista. Nemám rád vaše křesťany. Tolik se od vašeho Krista liší. - Máte se co učit, vy, co tlačíte Boha a Ježíše před sebou.

Mýlíte se. To Pán nás tlačí. Jste věřící člověk, profesore Moretti?

Váhá, neví, co má odpovědět.

Udržel jste si víru svého dětství? O bělovlasém soucitném Bohu, který milosrdně shlíží na všechny, kteří žijí ve víře? Nenapadlo vás někdy, že je Bůh, při vší své moci, mnohem složitější? My lidé nikdy nedokážeme Boha pochopit, stejně jako ryba nemůže pochopit rybáře. Obviňujete moje bratry z Vicarius Filii Dei, že překračují zákony a morální kodexy, ale složitost Boží nevidíte. Složitost víry a církve. Na všechno pohlížíte ze svého nanejvýš subjektivního úhlu pohledu. A věřte mi, že vás chápu. Cítíte se dotčený, protože jste byl zbaven svobody, stejně jako váš syn, ale nedokážete - navzdory vašemu profesorskému titulu - vidět kompletní obraz. Pro Boha jsme my lidé jako ryby v moři pro rybáře. Bůh každého z nás miluje, ale zároveň jsme nevýznamní. Když lesní pěšinu kříží mravenčí stezka, mnoho mravenců zašlápnete. A netrápí vás to.

Co se tím pokoušíte říct? Že zabít člověka je jako zašlápnout nějaký hmyz?

Pro nás ne. Pro vás a pro mě. Ale v celkovém obraze - tom, jejž nikdo z nás nemá schopnost vidět, protože patří Bohu - jsou váš a můj život bezvýznamné. Stejně jako životy prvorozených v Egyptě - od nejstaršího syna faraonova až po nejstaršího syna otrokyně - patřily Pánu. Stejně jako byly bezvýznamné životy hříšníků v Sodomě a Gomoře. Stejně jako byly bezvýznamné životy všech, kdo zahynuli při potopě světa. Jsme všichni stvoření Boží. To Pán nás stvořil. Dělá si s námi, co se mu zlíbí. Není odpovědný za lidské zákony ani za člověkem vytvořenou morálku a etiku.

Domníval jsem se, že morálka a etika vychází z křesťanského milosrdenství.

Bůh nás nemiluje o nic méně, i když nás ničí. Dělá to z lásky

Vy fakt nemáte všech pět pohromadě.

Duše pravověrných stanou Bohu tváří v tvář ve věčném ráji. Kolik roků prožijí fyzicky jako lidé tady na zeměkouli, nemá význam.

Několik vteřin sedí a mlčky na sebe zírají.

Vy jste blázen, řekne Lorenzo. Celé vaše smýšlení je jeden velký souvislý omyl. Začíná chápáním Boha a končí megalomanským přesvědčením vašeho řádu

o tom, že zastupujete Boha, jednáte jeho jménem, v jeho duchu.

Pochopil jste to špatně. My jsme nástrojem vůle Páně.

A kdo definuje Boží vůli?

Jeho pokorní služebníci. Papež. Kardinál.

Jak?

Bůh jim sdělí, jaká je jeho vůle.

Bůh sdělil kardinálovi, že musíte unést nejen mě, ale

i mého syna?

V podstatě není ani jeden z vás důležitý. Ani já ne. Jen vůle Boží je důležitá. Musíte chápat, že jste sem byl přivezen s jistým záměrem. Záměrem, který je důležitější než vy a Silvio, důležitější než já a kardinál, důležitější než papež.

Dešifrovat jeden zatracený kód! Jak moc je to důležité?

Ten kód je prostředek. Musíme ty kódy rozluštit, abychom našli archu úmluvy! A Boha.

To je šílenství! Archa úmluvy neexistuje. A pokud existuje, je to jen… věc! Schrána se dvěma kamennými deskami.

Bartolomeus ztišil hlas: Získáme-li archu, budeme moci komunikovat s Bohem. Tak stojí psáno v Bibli. Bůh k nám z truhly promluví. Archa úmluvy otevírá svatý průchod přímo k Bohu. V Druhé knize Mojžíšově se píše, že Pán se s Mojžíšem setká u schrány svědectví a všechno, co mu bude říkat, promluví z místa, jež svými křídly přikrývají dva cherubové na víku schrány.

Bůh to sotva myslel tak doslovně…

Jen si to představte! pokračuje Bartolomeus tak zaujatě, až je zřejmé, že sotva zaslechl Lorenzovy komentáře: Průchod přímo k Bohu!

Domníval jsem se, že Bůh nepotřebuje žádné pomocné prostředky, když k nám chce promlouvat.

Vy to nechápete. To my lidé je potřebujeme, ne Bůh. Potřebujeme archu, aby nás ochránila před Boží nádherou! Nikdo nemůže promluvit s Bohem a přežít. Jen proroci. Archa úmluvy umožní i nám lidem poslouchat hlas Páně, aniž bychom zahynuli. V milosti Boží.

Tak takhle to je. Ano, tak to chápu, že chcete archu úmluvy získat.

Mnich přestane upírat svůj pohled hluboko do říše nebes a zaměří ho na Lorenza.

Co si myslíte vy, nehraje žádnou roli. Jste bezvýznamný stejně jako já. Máte před sebou kus práce. Musíte ty kódy rozluštit, profesore Moretti. Buďte tak laskav.

Nedáváte nám dost jídla.

Jídla? Proč vás zajímá jídlo? Dostáváte ho stejně jako my.

Silvio má pořád hlad!

Je to dítě. Děti mají stále hlad.

Vidím, že jste bezdětný.

Uvidím, co se dá dělat.

*

Doma vyvěšovala Angelica každou neděli jídelníček na celý týden. Byla tak systematická, až to hraničilo s chorobností. Maso, ryba, těstoviny, polévka. Zelenina. Všechno přesně rozdělené do celého týdne. Každé jídlo se skládalo z předkrmu, hlavního chodu a dezertu. Čirá kompozice. Dělala to kvůli Silviovi. Ve dnech, kdy nebyla doma, se to naprosto přestávalo dodržovat. Dobrá matka. Nepochybně. Byla lepší matka než on otec. Nezbývalo mu než to uznat. Angelica se v synovi zhlížela.

Byl středobodem jejího života. On sám měl takových středobodů mnoho - Silvio, samozřejmě, Angelica, práce, přátelé, hudba. Ale přestože její život nenaplňoval pouze Silvio, všiml si Lorenzo, že syn se účastnil absolutně všeho, co Angelica dělala.

*

Druhý den je vedou zpátky do knihovny Silvio si začne kreslit. Lorenzo sedí a zírá na Nostradamovu šifru. V proudu slov dopisu se zahryzl do formulace L’ABATTES AILS BOT. Položit nebo pohodit. Zničit nebo zabít. Střelba. Česnek. Soudek nebo loď. Potom řada s písmeny a čísly. MBOMAOMDCNMLEHEV C3443. Slova. Jenom slova. Slova bez obsahu. Právě díky té nesmyslnosti chápe, že zrovna tato slova musí obsahovat něco víc, něco jiného. Něco, co se v nich skrývá. Nějaký anagram? Pomyslí na řeckého básníka Lykofrona, mistra anagramů, jehož povolal egyptský král Ptolemaios II. Filadelfos, aby mu nově uspořádal knihovnu v Alexandrii. L’ABATTES AILS BOT Přepíše si slova na arch papíru a soustředěně na ně zírá, až mu plynou před očima. A, jak to často bývá, za několik minut objeví řešení. Samozřejmě! Ten anagram ukrývá jméno: Battista Bellaso.

L’ABATTES AILS BOT

BATTISTA BELLASO

Aha! vykřikne. Vigeněrova šifra!

Principy Vigeněrovy šifry rozvinul Giovan Battista Bellaso v knize La Cifra v roce 1553, jež vycházela z téměř o sto let starší De cifris Leona Battisty Albertiho. Francouzský kryptolog Blaise de Vigenere pracoval s obdobnou šifrou. Jako odborník se Lorenzo zúčastnil několika debat o tom, do jaké míry šifru vytvořil de Vigenere nebo Giovan Battista Bellaso. Nebo jestli mají oba dostat svůj díl slávy. V průběhu let se nakonec vítězství přiklonilo na stranu de Vigeněra. Ještě v roce 1917 se ve Scientific American psalo, že Vigeněrova šifra je nerozluštitelná - ačkoliv se kód podařilo rozluštit matematikovi a filozofovi Charlesi Babbageovi už v padesátých letech 19. století.

Slabou stránkou většiny šifer až do 16. století byla takzvaná monoalfabetická substituce - což znamená, že stejné písmeno nahrazuje vždycky tentýž znak. Proto bylo pro kryptology snadné využívat frekvenční analýzu. V mnoha jazycích je nejužívanější písmeno E. Takže pokud má v kódovaném textu vysoký výskyt poměrně neobvyklé Q, je pravděpodobné, že ve výsledném textu nahrazuje právě E. Takto se kryptolog propracovává od písmene k písmenu. S matematickou logikou.

Vigeněrova šifra je odlišná. Pro zakódování zprávy se v ní neužívá jedna, ale celých šestadvacet šifrových abeced. Tím pádem se totéž písmeno při opakování v kódovaném textu mění. Z E se nestane pouze Q, ale celá řada různých písmen. Aby bylo možné šifru rozluštit, musí se odesílatel i příjemce dohodnout na klíčovém slovu. Teprve s jeho pomocí může příjemce vybrat znaky ze správného řádku Vigeněrova čtverce. Pokud je klíčové slovo oracle, opakuje se ve výsledném textu tak, že každé jeho písmeno koresponduje s jedním písmenem klíčového slova.

Jako diplomat potřeboval tvůrce kódu de Vigenere posílat skryté zprávy. Jeho šifra se nazývala Le chiffre indéchiffrable: nerozluštitelná šifra. V každém z šestadvaceti řádků čtverce je abeceda posunutá o jeden znak. S východiskem v klíčovém slovu, jež se opakuje tak, aby každé písmeno textu korespondovalo s jedním písmenem klíčového slova - dosazeného z jednoho z šestadvaceti řádků vzniká seskupení znaků, jež odolává většině metod dešifrování.

Vigeněrův čtverec. Chaos znaků. Je to jako hledat za tmavé noci zprávu na obloze plné hvězd. Jako hledat vzorec v zrncích písku na pláži, v závojích dešťových kapek, ve sněhových krystalech tančících ve větru. Přesto ten zdánlivý zmatek obsahuje skryté vzorce. S matematickými metodami a kreativní logikou se lze v mlze znaků skryté zprávy dopátrat.

Ale právě to rozhodující Lorenzovi chybí. Klíčové slovo. Klíč ke kódu. Bez něho je Vigeněrovu šifru sotva možné rozluštit. S jeho pomocí je dešifrování jen otázkou času a trpělivosti. Tak co je tedy klíčové slovo? Kde ho najde? Musí se usmát. Odpověď je nabíledni. Stačí se jen dívat. Opravdu dívat:

L ABATTES AILS BOT

MBOMAOMDCNMLEHEV C3443

Klíč.

Anagram. Odkaz.

MBOMAOMDCNMLEHEV C3443.

Řádek pod klíčem je určitě odkaz.

Knihovna se večer zavírá. Jsou zpátky v cele. Rozsvítil si na psacím stole svíčku. Plamen plápolá ve slabém průvanu od okna. Perem si s pomocí pravítka na čistý papír nalinkoval Vigeněrův čtverec:

Otevřenýtext ABCDEFGHIJKLMNOPQRSTUVWXYZ

1 BCDEFGHIJKLMNOPQRSTUVWX YZA

2 CDEFGHIJKLMNOPQRSTUVWXYZAB

3 DEFGHIJ KLMNOPQRSTUVWXYZABC

4 EFGHIJKLMNOPQRSTUVWXYZABCD

5 FGHIJ KLMNOPQRSTUVWXYZABC DE

6 GHIJKLMNOPQRSTUVWXYZABCDEF

7 HIJKLMNOPQRSTUVWXYZABCDEFG

8 IJKLMNOPQRSTUVWXYZABCDEFGH

9 JKLMNOPQRSTUVWX YZABCDEFGHI

10 KLMNOPQRSTUVWXYZABCDEFGHIJ

11 LMNOPQRSTUVWXYZABCDEFGHIJK

12 MNOPQRSTUVWXYZABCDEFGHIJKL

13 NOPQRSTUVWXYZABCDEFGHIJKLM

14 OPQRSTUVWXYZABCDEFGHIJKLMN

15 PQRSTUVWXYZABCDEFGHIJKLMNO

16 QRSTUVWXYZABCDEFGHIJKLMNOP

17 RSTUVWX YZABCDEFGHIJKLMNOPQ

18 STUVWXYZABCDEFGHIJKLMNOPQR

19 TUVWXYZABCDEFGHIJKLMNOPQRS

20 UVWXYZABCDEFGHIJKLMNOPQRST

21 VWXYZABCDEFG HIJKLMNOPQRSTU

22 WXYZABCDEFGHIJKLMNOPQRSTUV

23 XYZABCDEFGHIJKLMNOPQRSTUVW

24 YZABCDEFGHIJKLMNOPQ RSTUVWX

25 ZABCDEFGHIJKLMNOPQRSTUVWXY

26 ABCDEFGHIJKLMNOPQRSTUVWXYZ

Tak to vypadá, v celé své jednoduchosti, v celé své složitosti.

Vedle v posteli se Silvio otočí a ve spánku zafňuká. Lorenzo se obrátí k synovi, pozoruje ho, aby zjistil, jestli je vzhůru a potřebuje utěšit. Chlapec zamrká. Tati?

Jsem tady. Přijede máma? Brzy

Co to děláš? Nic zábavného. Můžu se podívat? Samozřejmě.

Silvio se ospale vypotácí z postele k psacímu stolu. Zírá na Vigeněrův čtverec: Co to je? Kód. Tohle?

Potřebuju tenhle papír, tato písmena, abych kód rozluštil. A jak?

Víš, co je to kód? Tajná zpráva. Správně. A jak se to dělá? Opravdu to chceš slyšet? Ano.

Vytvoříme si kód? Ano!

Posadí si Silvia na klín a položí před něho čistý papír.

Zašifrujeme jméno Nostradamus?

Ano. Co znamená zašifrovat?

Vytvořit kód. Nejdřív si to jméno zapíšeme takhle:

Otevřený text: NOSTRADAMUS

Co je to otevřený text?

Slovo, které budeme kódovat. Tak to udělej! Nejdřív potřebujeme klíč. A proč?

Ten, kdo kód píše, a ten, kdo ho čte, potřebují stejný klíč, aby věděli, kde - lehce zaťuká ukazováčkem na Vigeněrův čtverec - najdou písmena, která hledají. Takže abychom ten kód vytvořili, musíme se nejdřív rozhodnout pro klíčové slovo:

Klíč: MEDICI

Teď si ten klíč napíšeme nad slovo, které budeme šifrovat, a budeme ho dokola opakovat, až bude tak dlouhý jako text pod ním. Takhle:

Klíč: MEDICIMEDIC

Otevřený text: NOSTRADAMUS

Vidíš, jak N v otevřeném textu stojí pod M v klíči? Ano.

A tak jdeš do Vigeněrova čtverce a najdeš M. Vidíš? Řádek 12 začíná písmenem M. Takže to je ta řada, kterou použijeme na zašifrování prvního písmena. Což je N. Najdeme si N v horním řádku, co je nadepsaný otevřený text. Vidíš ho? A pak pojedeme jedním prstem shora od N a druhým zleva od M. Tam, kde se setkají, najdeme nové písmeno. Vidíš, které to je? Je to Z.

Ano, dojdeme k Z. Takže Z je první písmeno kódu, tedy zašifrovaného textu. N ze slova Nostradamus se s pomocí M z klíčového slova Medici stává písmenem Z. Rozumíš tomu?

Ano. Myslím, že jo. A zbytek?

Pak se to dělá stejně písmeno po písmenu:

Klíč: MEDICIMEDIC

Otevřený text: NOSTRADAMUS

Šifrovaný text: ZSVBTIPEPCU

Nakonec dostaneš úplně nové slovo. ZSVBTIPEPCU. A co to znamená? Nostradamus.

Vidíš, jak se z těch dvou S ve slově Nostradamus stanou dvě různá písmena v šifrovaném textu - V a U? Ano. To není tak těžké.

Když člověk ví, jak to má dělat, tak ne. Ale několik století si lidé mysleli, že se ten kód nedá rozluštit. Silvio zívne. Jsi unavený? Ne.

Mám vysvětlovat dál? Ano.

Chceš vědět, jak člověk pracuje opačným směrem? Jak se takovýhle kód rozluští? Ano.

Vysvětluje jen několik minut, když uslyší, že Silvio

usnul. Odnese ho a položí do postele.

*

Ještě hodinu sedí a pracuje. Hledá klíčové slovo, jež by dalo šifrám význam. Experimentuje. Zkouší to znovu a znovu. Jaké klíčové slovo mohl Nostradamus zvolit? MBOMAOMDCNMLEHEV C3443. Vzpomene si na Theophila de Garenciěres v Salonu. Měl ho navštívit. Toho trumberu… Neříkal něco o nějakém dalším vodítku? I když v Theově konspiračním světě jsou všechno jen vodítka. Dokonce i maličkosti. Právě proto ho nebylo možné brát vážně. Nedokázal odhadnout váhu informace, nikdy neviděl proporce. Všechno bylo stejně důležité. Všechno stejně senzační. MBOMAOMDCNMLEHEV C3443. Co to znamená? Hledá vzorce. Skryté znaky. Nakonec už nedokáže pokračovat. Mozek odmítá pracovat. Myšlenky mu unikají z hlavy. Vstane, dává pozor,

aby židle nezavrzala o podlahu. Vyčurá se do kbelíku, který jim tam mnichové postavili, míří proud na stěnu, aby necákal na dno a hlukem nevzbudil Silvia. Opláchne si ruce v umyvadle. Voda je vlažná. Oknem prosvítá dovnitř měsíc. Žádná jiná světla nevidí. Žádná auta. Žádné domy Stojí u okna a vyhlíží ven, potom neslyšně přejde k posteli. Silvio spí. Má pootevřená ústa. Dýchá pravidelně a zhluboka. Lorenzo si sedne na okraj postele, opatrně, aby chlapce nevzbudil. Několik minut jen sedí a hledí na syna. Sám se v něm příliš nepoznává. Ale Angeliku v jeho měkkých liniích ano. Zlehka ho pohladí špičkami prstů po tváři. Pokožku má měkkou a hladkou. Vzpomene si na Angeliku. Na její pokožku. Oči. Když se v noci probudil, otočil se vždycky na bok a rád se na ni ve tmě díval. Občas tam ležela zcela bdělá, s otevřenýma očima. Co se děje? ptával se. A pokaždé odpovídala: Nic, jen nemůžu spát. Nikdy mu neřekla, na co myslí. Chybí mu. Kde teď asi je? Co dělá? Musi být bez sebe úzkostí. Angelica je žena, která je závislá na tom, že všechno je, jak má být, že se dodržují zavedené rutiny. Staly se z nich háčky, na nichž visí její život. Silvio tu potlačovanou úzkost zdědil. Tak lehce se nechá vyvést z míry. Silvio se nadechne, jako by vzlykl nebo zachrupal. Lorenzo se musí usmát. Angelica tvrdí, že chrápe. Jako když řeže dříví, říká. Když se ráno budí, má vždycky sucho v ústech. Tak má asi pravdu. Je unavený. Teď to cítí. Rozepne si košili. Zarazí se. Zaslechl něco? V okně se odrazí červená záře lampy, která bliká dole na zemi. Teď ji museli rozsvítit. Byl by ji viděl, když stál u okna. Proč bliká? Červeně? Složí košili a položí ji na podlahu pod postel. Vzdálené běžící kroky. Křik. Bouchání dveřmi. Stáhne si kalhoty. Někde začne kvílet siréna. Hluboce, naříkavě. Jde k oknu. Naslouchá. Zvuky jsou utlumené vzdáleností, zdmi. Skrčí dlaň za uchem, aby lépe slyšel.

Křik. Rychlé kroky. Poplašná siréna. Rudý odlesk poblikávající v okně.

Panebože, pomyslí si, snad nehoří?

KAPITOLA 10

Caesarův hrob

Cestou do Florencie,

noc na středu

I

Archeolog je jako detektiv v dějinách. Nacházíme pořádek tam, kde jiní jen chaos. Vidíme vzorce tam, kde druzí spatřují nepořádek. Hrabeme se tam, kde se jiní neobtěžují. I když se nehodlám vychloubat. Detektiv? Žádný extra hrdina. Tvrdý? Vůbec ne. Něžný drsňák, jemuž ženy propadají? Ha, ha. Problémy s alkoholem? Žádné. Problémy v osobním životě? No, přísně vzato nemám soukromý život, který by stál za řeč.

Ale nedám se. To se mi musí nechat. Jen tak lehce se nevzdávám.

Práce v terénu je jen malá část činnosti archeologa. To nejdůležitější probíhá potom. Když bereme svoje nálezy do depozitářů, laboratoří a preparačních dílen. Teprve tam se pozná, kdo je skutečně dobrý archeolog. Ti zvědaví a trpěliví, kteří hledají zapomenuté příběhy za vybledlým kamenem, jenž kdosi nosil na ozdobu, nebo za ostřím nože z neznámého pobřeží.

Archeolog je systematik. Sbíráme drobné detaily, které zapadají do širšího obrazu. Tu nějaká kost, tu zase stolička. Jedna mince z jiné epochy, než jsou ostatní. Meč z římské legie. Něco, co není místního původu. Co vypráví jiný příběh. Jiný, než známe my.

Nějaký předmět. Nebo informace.

Návštěva u Theophila de Garenciěres byla plná takovýchto nálezů. Malých a nepodstatných. I větších, důležitějších. Ale stejně jako my archeologové máme jen zřídka okamžitý užitek ze zahnívajících podrážek bot a zrezivělých nástrojů, jež nacházíme v prastaré kulturní vrstvě, bylo obtížné vidět souvislost mezi všemi vodítky, která nám Theophilus de Garenciěres poskytl. Potřeboval jsem čas. Nastalo organizování. Třídění. Systematizování.

II

Přední světla vyřezávala do tmy zářící kužely. Ze Salonu jsme se vydali sítí zapomenutých venkovských silniček a nebýt GPS, nejspíš by nás cestou pohltil středověk. Angelica zatelefonovala konzervátorovi Carlu Cellinimu, vedoucímu oddělení rukopisů univerzitní knihovny ve Florencii, na kterého nám dal Theophilus de Garenciěres tip. Ochotně si udělal čas na schůzku. Doufali jsme, že nám dá přečíst Nostradamovu odpověď na dopis královny Kateřiny.

„Templáři…” pronesla Angelica. „Když někdo začne mluvit o templářích, vždycky v tom tuším bezradnost.”

„Nevím úplně, jestli se to můžu odvážit přiznat,” zasmál jsem se tlumeně, „ale o templářích toho vlastně vím hodně. - A o svobodných zednářích! Jsou lidé, co se domnívají, že skutečným úkolem templářů bylo najít v ruinách Šalamounova chrámu v Jeruzalémě ukrytý poklad. Vím, že to zní jako posedlá myšlenka šílence - ale co když templáři opravdu nějaký poklad našli?”

„Aniž o tom komukoliv řekli?”

„Byli to muži cti.”

„Aspoň jeden by něco prozradil. Dříve nebo později.”

„Ledaže by zasvěcených bylo jen velmi málo. A byli popraveni.”

„Kvůli nějakému pokladu?”

„Poklad zní moc banálně. Co nějaká relikvie? Nebo vědomosti?”

Angelica se na okamžik odmlčela a potom pokračovala:

„Přemýšlela jsem o jiné možnosti. Nemůže to, co hledáme, být ztracený hrob Julia Caesara?”

„Caesarův hrob?”

„Ano. Nemohla být kaple Medicejských ve Florencii ve skutečnosti zamýšlena jako impozantní památník pro Caesarovu urnu a ostatky?”

„Počkat! Podle historiků zničili hroby Caesara, Had-riana a Marka Aurelia při svém útoku v roce 410 Vizigóti. Hrobky se nacházely v Castellu Sanť Angelo - Andělském hradě - a Vizigóti všechny urny rozbili a popel rozprášili ve větru.”

„Ale co když Caesarova urna byla už v době vizi-gótského útoku ukrytá na tajném místě někde v Římě? Představme si, že se Medicejští - s pomocí papeže - do-mákli, kde je Caesar skutečně pohřbený.”

„Proč by měl papež Medicejským vyzradit tak úžasné tajemství?”

„Přemýšlej, Bjorne. Kdo byl papež?”

„V té době Lev X. - ten, co uvalil klatbu na Luthera.”

„A Lev X. se narodil jako…”

Musel jsem se usmát: „Giovanni de’ Medici.”

„A kdo patřil mezi iniciátory stavby Medicejské kaple?”

„Papež Lev X.”

„Co když Medicejští zamýšleli použít Caesarův hrob k upevnění své vládnoucí pozice? V takovém případě by byla sotva náhoda, že úkolem vyzdobit sochami novou pohřební kapli Medicejských pověřili samotného Michelangela.”

„Ale proč tak velkolepý projekt? Caesarův hrob…”

„Protože je na tu myšlenku přivedl Machiavelli, to je jasné. Iluze moci! Medicejští chtěli využít Caesarův věhlas k posílení své vlastní mocenské pozice. Zaangažovali do té práce Machiavelliho, Michelangela a nakonec i Nostradama.”

„Vůbec nechápu, jakou v tom měl roli Machiavelli. Medicejští byli jeho úhlavní nepřátelé. První, co udělali, když se v roce 1512 znovu dostali k moci, bylo, že Machiavelliho zbavili prestižní funkce kancléře městské rady ve Florencii, uvěznili ho a mučili.”

„Přesto napsal Machiavelli svého Vladaře pro Giuliana di Lorenzo de’ Medici a později ho věnoval Lorenzovi di Piero de’ Medici. Pokoušel se snad své vrchnosti vlichotit? Nebo se spolu s Medicejskými snažil něco zakamuflovat - něco mnohem, mnohem většího?”

„Jako že měl Machiavelli převézt Caesarovu urnu a popel z Říma do Florencie?”

„Co já vím?” řekla Angelica.

„Hm,” zamyslel jsem se.

III

Potom jsem nějakou dobu mlčel. Půl hodiny jsme projížděli tmou. Reflektory osvětlovaly hejna hmyzu a tu a tam pleskla o přední okno nějaká zbloudilá můra. Nakonec jsem přerušil ticho. „Taky mám jednu teorii.”

Angelica naklonila hlavu na stranu a vyslovila něco, co znělo jako mhm.

Pokračoval jsem: „Po několik století po vyhlazení templářů pracovali johanité v klidu pro krále a papeže. Čelili útokům Turků, muslimů, Osmanské říše. Určitě víš, kam se johanité uchýlili, když Svatou zemi obsadili muslimové?”

„Na Rhodos.”

„A později, když je Turci vyhnali z Rhodu, daroval mnichům německý císař Karel V. ostrov Malta. Přesto je Turci nepřestali napadat. Na Maltě se udrželi až do roku 1798, kdy kapitulovali před Napoleonem táhnoucím do Egypta. Někdo by se mohl ptát: Co věděli o johanitech mocní muslimští vládci, po čem se to pídili? A tady přichází moje teorie: Co když templáři předali johanitům svůj tajný poklad? Prese všechno to byli bratři v duchu a víře. Předpokládejme, že johanité převezli poklad templářů na Rhodos a později na Maltu. A předpokládejme, že osmanští vůdci věděli, co rytíři v chrámu v Jeruzalémě získali. A proto na ně nepřestávali útočit. Znovu a znovu. Nevzdávali to. Proč? Proč osmanští vládci proti johanitům tak umanutě bojovali? Co mohl sultán Sulejman na smrtelném loži prozradit, že to přimělo jeho následníka, sultána Selima II., aby v útocích pokračoval?”

„Poklad z Jeruzaléma…” pronesla Angelica zasněně.

IV

Ve tmě jsme za sebou nechávali desítky kilometrů. Kdykoli jsme míjeli policejní auto, přikrčil jsem se za volantem. Udržoval jsem rovnoměrnou rychlost, lesně nad hranicí nejvyšší povolené. Autorádio bylo naladěné na chvílemi se vytrácející stanici, která vysílala rock ze sedmdesátých let. Uprostřed písně Hold the Line mě najednou něco napadlo: „Piero Ficino!”

Angelica, která dřímala, sebou trhla. „Co je s ním?”

„Ten vesnický kněz! Co pracoval v římské kurii se starými rukopisy. Ten nám může pomoct!”

„Ale jak?”

„Angeliko, on byl archivářem ve Vatikánu! Rozumí šifrám. Může nám pomoct s těmi posledními anagramy. A zná staré spisy. Možná i takové, co používal Nostradamus. Jako třeba Mirabilis liber.”

Zabočil jsem na odpočívadlo a zaparkoval pod stromy. V kapse jsem stále měl zmačkaný lístek s Ficinovým telefonním číslem. Rozsvítil jsem stropní světlo a vyťukal ho.

Piero Ficino odpověděl okamžitě. A já jsem si myslel, že kněží chodí spát časně. Se zájmem naslouchal, když jsem mu líčil události posledních dnů. Ano, slyšel o Regině Ferrariové. Strašné, strašné… Ano, slyšel o podivínovi Theophilu de Garenciěres i o Carlu Cellinim, pedantovi na formality, jinak však vzdělaném a čestném chlapíkovi. Když jsem se Piera Ficina zeptal, jestli bychom ho mohli navštívit, zachvátilo ho nadšení.

Když jsem ukončil hovor, zapípal Angelice mobil. Esemeska. Vydolovala telefon z hlubin usazených vrstev kabelky. Četla nahlas:

Paní Morettiová, Váš manžel a syn jsou v pořádku. Ale moji bratři se Vás chystají unést. Ad maiorem Dei gloriam! Pán je veliký. Amen!

„Lorenzo a Silvio jsou v pořádku!” vybuchla. Obličej se jí rozzářil v očekávání. „A on ví, kde jsou. Ach, Bjorne! Jsou v pořádku!”

Já jsem se spíš zabýval tím, že se chystají chytit nás.

„Moji bratři,” citoval jsem. „Nepoužívají takové výrazy mafiáni?”

„Ale sotva Pán je veliký. Bjorne, píše, že jsou v pořádku, to je nejdůležitější!”

„Angeliko, on sám může být jedním z nich. Nechci ti brát naději. Opravdu ne. Ale tohle je určitě past. Přečti si, co píše: Ad maiorem Dei gloriam… to je heslo jezuitů. Ta samá slova vykřikli ti dva v Uffizi, než na nás začali střílet.”

Angelica se kousla do kloubů na prstech. Ozvala se další esemeska. Vzal jsem jí mobil z ruky a přečetl zprávu nahlas:

Nikomu nevěřte! Ne mým řádovým bratřím. Musíme se setkat ve Florencii! Mé jméno je Francesco de Pazzi. Ad maiorem Dei gloriam! Pán je veliký. Amen!

„Teď píše řádoví bratři,” řekl jsem. „To musí znamenat, že je mnich.”

„A sám to přiznává! Kdyby to byla past, nikdy by neprozradil, že je jedním z nich.”

„Přesto poslal zprávu ze skrytého čísla. Nikomu nevěřte, říká. Takže chce, abychom věřili jemu?”

„Bjorne! Tohle je první konkrétní stopa, kterou máme! Nechci, aby to vyznělo nevděčně, ale všechny ty tvoje šifry a anagramy - panebože, copak to nechápeš? I když je vyluštíme, Lorenza a Silvia mi to nevrátí.”

Moje šifry a anagramy? Teď jsou najednou moje? Spíš jsem byl nakloněný domněnce, že ty šifry a anagramy jsou naše. Navíc jsem s ní nesouhlasil. Právě naopak: Byl jsem si jistý, že ty staré kódy obsahují mnoho informací, jež pro vystopování profesora Morettiho a jeho syna potřebujeme. To proto profesora unesli - aby přišel na kloub pět set let starým kódům. Kdesi hluboko ve spleti šifer, anagramů, metafor a rébusů se ukrývá řešení. Rozluštit ty staré anagramy nebyla jen slepá ulička, ve které promarníme drahocenný čas, jak se najednou domnívala Angelica. Naopak, byl to cílevědomý a obtíž

ný proces, jenž nám však brzy osvětlí cestu k profesorovi a Silviovi. Tím jsem si byl jistý Stejně tak jsem si byl jistý, že esemeska od toho Franceska de’ Pazzi - zajisté falešné jméno - nás láká přímo do pasti.

Do pavouci sítě.

Ze všeho nejvíc jsem chtěl, aby Angelica na vlastní oči viděla všechno, co hovoří proti němu, a proč není radno mu věřit. Kývl jsem na její mobil.

„Proč si říká Francesco de’ Pazzi?” zeptal jsem se. „To se opravdu jmenuje po Franceskovi, co přišel o život po vzpouře Pazziů?”

Rychlá odbočka o pět set let do minulosti:

VZPOURA PAZZIŮ

Florencie,

neděle 26. dubna

1478

Nedělní mše. Spousty lidí, co do počtu tisíce, sklánějí své hlavy. Uprostřed měšťanů v katedrále: Lorenzo a Giuliano de Medici.

První z jedenácti úderů zvonu zahájí dlouho plánovanou vzpouru Pazziů.

Kořeny florentského rodu Pazziů spadají do období první křižácké výpravy. Připadají si mnohem vznešenější než medicejští přivandrovalci - zbohatlíci a floutci, kteří si podvody získali až příliš mnoho moci a peněz. Za podpory jiných, kteří Medicejské nenáviděli - jako byla rodina Salviatiů, Girolamo Riario a papež Sixtus IV. - se Pazziové dlouho zabývali plány na násilné převzetí moci. Chtěli zlikvidovat bratry Lorenza a Giuliana, svrhnout městskou radu a zmocnit se tak vlády nad zanedbanou Florencií.

Kostelní zvon ohlušivě duní.

Náhle dva kněží - da Bagnone Maffei a Stefano Antonio - vytáhnou dýky. Maffei položí Lorenzovi ruku na rameno. A bodne.

Lorenzo reaguje bleskurychle. Uhne na stranu. Díky tomu dýka netrefí tepnu na krku. Lorenzo v úleku zuřivě tasí meč. - Tak na těch fámách o puči, jez kolují, skutečně něco je! pomyslí si asi.

Při pohledu na meč Maffei a Stefano vrávoravě ustupují. Plán byl zavraždit Lorenza a Giuliana, než se zmůžou na odpor. Na souboj nejsou připraveni. Ne na souboj muže proti muži.

S krvácející bodnou ranou na krku a pod ochranou svých přívrženců prchá Lorenzo do bezpečí jedné ze sakristií.

Giuliano de Medici nemá takové štěstí. V okamžiku, kdy se Maffei a Stefano vrhají na Lorenza, zaútočí dva muži také na něho.

V divoké zuřivosti ho bodají znovu a znovu. Celkem devatenáctkrát.

Giuliano, sténající bolestí, vykrvácí na dlažbě katedrály.

Jména vrahů: Bernardo di Bandino Baroncelli a Francesco de Pazzi.

Současně se další skupina ozbrojených vzbouřenců vydává do sídla signorie na Piazza Signonia.

Ale tam se všechno pokazí. Naprosto všechno!

Uvnitř jsou odkázáni do různých místností, kde mají čekat. Poslechnou jako ovce. Palácová stráž pochopí, co se chystá, a rozdělené vzbouřence napadne. Současně se přivalí rozzuřený dav z katedrály. Chce pomstít Giulianovu smrt a chránit městskou radu. Pět atentátníků je přemoženo. Jednoho po druhém vyhodíš provazem okolo krku z oken paláce. Jako pochmurný symbol nevydařeného puče - a za bouřlivého jásotu davu dole na piazze - se těla houpají a narážejí do kamenné fasády.

Jedno z mrtvých těl patřilo -ještě když srdce bilo v jeho vzbouřenecké hrudi - mužovi jménem Francesco de Pazzi.

V

Jeli jsme nocí dál. Angelica vykládala svou složitou teorii o tom, jak templáři vyčmuchali Caesarovu pohřební urnu a že ta, v souladu s logikou, již jsem chápal jen zčásti, se se vší pravděpodobností nachází ve Florencii. Nebo v Římě. Předpokládal jsem, že moje teorie - o tom, že by mělo být možné nalézt stopu, kterou zanechal Michelangelo v bazilice svatého Petra nebo na stropě Sixtinské kaple a kterou za stovky let nikdo neobjevil - zní stejně scestně.

Seděl jsem za volantem, opakovaně mě oslepovala záře světel protijedoucích aut a přemítal jsem o našich teoriích. O ubohé Regině Ferrariové. A o třech šifrách, jež jsme získali od Theophila de Garenciěres:

Ačkoliv byla noc, na dálnici vládl hustý provoz. To se hodilo. Teď jsme byli jedním z tisíců světel. Někdy jde při útěku o to, skrýt se v množství. Stát se neviditelným pro ty, co po vás jdou. Možná je nevidíte. Ale víte, že tam někde jsou.

KAPITOLA 11

Vodítka

Florencie,

středa ráno

I

Vždycky jsem býval ten poslušný. Nejvzornější kluk ve třídě, ten, co zvedá ruku a trpělivě čeká na kývnutí učitele. Ten, co se na školním hřišti nikdy nepere. Ten, který sní z krabičky na svačinu své krajíce s játrovou paštikou a vypije mléko. Já byl ten, který sedával doma a psal úkoly, zatímco se spolužáci potloukali po okolí a vyváděli psí kusy. Byl jsem ten, jenž říkal ano, maminko. Ten, který pořád viděl, že je někdo smutný a potřebuje utěšit. Namlouval jsem si, že mám schopnost léčit a že moje útěcha a pochopení zaženou každou bolest a utiší každý povzdech. Náhradní Ježíš. Tak mi říkali. Kluci na školním hřišti. Náhradní Ježíš.

Neměl jsem v sobě vzpouru. Ale v průběhu let jsem si ji v sobě vypěstoval. Víte, jak to chodí. Stane se z vás teenager. Najednou jste jedineční a vzdorovití. Máte odpor k autoritám a všemu, co se vám říká. Ale hluboko v nitru ve mně stále přebývá ten poddajný, loajální kluk.

Za ranního rozbřesku jsme se, malátni vyčerpáním, přiblížili k Florencii. Zaparkovali jsme ve skrytu několika stromů a veřejných toalet na jednom odpočívadle a okamžitě usnuli.

Když jsem se probudil - nikoliv švitořením ptáků, ale bouchnutím víka kontejneru na odpadky - byla už Angelica zcela bděla a zírala předním oknem ven. „Dobré ráno,” zamumlal jsem ospale. Neodpověděla. Nepodívala se na mě. Jen dál zírala přímo před sebe, ven z okna. „Angeliko?” Teprve když jsem se dotkl její ruky, trhla sebou. Vypadalo to, že mě nepoznává. Potom se rozesmála. Smích sklouzl do pláče. Krátkých rytmických vzlyků. „Angeliko?” Hlasitěji: „Angeliko?” Zdálo se, že pomalu začíná přicházet k sobě. Nervózně se usmála, upravila si vlasy a řekla: „Myslím, že jsem nebyla úplně vzhůru.”

O něco později jsme si zapnuli mobily. Angelice přišlo přes třicet zpráv. Několik od policie, jež trvala na tom, že se musí přihlásit, mnoho od přátel a kolegů, jedna od vedoucího kulturního centra, který se omlouval, že nenašel nikoho, kdo by si poznamenal nebo vyfotografoval ty zapeklité kódy, a ještě jedna od mnicha, jenž si říkal Francesco de’ Pazzi:

Paní Morettiová, jsem hříšník před Bohem. Protože můj zrádný kardinál je Jidáš. Ale mé svědomí je čisté. Ze přivezli profesora Morettiho, aby pomohl svými znalostmi, s tím mohu žít. Ale to, že využívají nevinného Silvia, je více, než mohu snést. Nejsem už řádový bratr, ale uprchlík. Musíme se setkat! Ad maiorem Dei gloriam! Pán je velký. Amen! FďP

„On odešel od svého řádu, Bjorne.”

„Past,” trval jsem na svém.

III

V iPadu jsem našel šifry, které jsme získali u Theophila de Garenciěres. Když jsem je zkoumal, měl jsem pocit, že mám řešení na dosah, ale nevidím ho.

Lycia e Porta a Rotabile Obici znamenalo tedy delfské orákulum a knihovník. Ale co ty tři poslední šifry?

Že by anagramy? No ano, musí to být anagramy Podle e-mailu, jejž napsal profesor Moretti Theophilu de Garenciěres, byl Nostradamus na anagramy machr. Zatímco jsme se na laminátové lavičce na odpočívadle dělili o bagetu, pohrával jsem si s písmeny.

„Důležitá jsou písmena, ne doslovné znění,” řekl jsem Angelice, ale nezdálo se, že ji to obzvlášť zajímá.

„Ty anagramy nám neprozradí, kde vězní Lorenza a Silvia!” vybuchla. „Francesco de’ Pazzi je mnohem jistější stopa.”

„Možná. Pokud na nás ovšem nepřipravuje past. Ale ty šifry, moje milá, můžou obsahovat vodítka, která nám pomůžou dál.”

„Delfské orákulum a knihovník? Na rovinu, Bjorne, můžeš mi říct, jaký užitek z toho řešení máme?”

Neměl jsem žádnou rozumnou odpověď. Ani nerozumnou. Jistěže byla netrpělivá. Pochopitelně!

Libico ß. Řecké písmeno beta. Mohlo by to být tak jednoduché, že… Tiskacími písmeny jsem si zapsal:

LIBICO BETA

Jako v transu jsem se dlouho na ta písmena upřeně díval, nechal je tančit na stránce, měnit pozici a plynout kolem. Náhle jsem viděl řešení. Jak to s anagramy bývá. Je to trochu jako hrát Scrabble nebo Wordfeud. V jedné chvíli je všechno jen chaos. Ale pak se slova náhle zjeví. Obzvlášť jednoduchý anagram. Zpřeházením písmen jsem získal:

LIBICO BETA

BIBLIOTECA

„Biblioteca,” opakoval jsem. Knihovna…

Deljské orákulum. Knihovník. Knihovna. Je v tom nějaký systém? Nepochybně. Ale řešení žádné. Nic, co by nám mohlo pomoct dál. A co zbývající šifry?

Taky anagramy? Pravděpodobně. V takovém případě ovšem úplně jiného charakteru než první dva. jsou řecké znaky.

Do mého přemítání zazvonil Angelice mobil. Opatrně se ohlásila: „Ano?” Poslouchala. Neříkala nic. Když skončila, položila si ruku na hruď. „To byl on,” hlesla.

„Francesco de’ Pazzi?”

„Tvrdil, že je na útěku. Od těch, co unesli Lorenza a Silvia. Nepůsobil právě vyrovnaně. Byl k smrti vyděšený. Jsou mi v patách! opakoval několikrát. Když jsem se zeptala, kdo jsou oni, odpověděl, že Medicejští.”

„To sotva. Medicejští vymřeli v osmnáctém století…”

„Tvrdil, že stále žijí mezi námi. A trval na tom, že se s námi musí setkat. Jakmile vyklouzne svým pronásledovatelům.”

„Kdy? Kde?”

„Pošle mi esemesku. Říkal, že jde o větší věc, než si dokážeme představit. Zdál se úplně…”

„Posedlý?”

„Pomatený!”

VI

Angelica se nalíčila ve zpětném zrcátku.

Pro mě zrcadla obsahují jinou skutečnost. Dává to tvrzení nějaký smysl? Pravděpodobně ne. Zrcadlo nám ukazuje odraz skutečnosti. Obrácený. A já se musím ptát: Je vlastně obrácený obraz reprodukcí skutečnosti? Skutečnost - ať už je to cokoliv - je už vlastně zkreslením čehosi, co v celku nedokážeme přehlédnout. Když se zhlížím v zrcadle - což dělám nerad, uvážíme-li vše - vidím sám sebe. Přesto se nevidím tak, jak mě vidí ostatní lidé. Co když je zrcadlo vlastně okno do jiné skutečnosti, do jiné dimenze, kde je všechno a všichni jako tady - jen zrcadlově obrácení - a kde si všichni myslí a dělají přesně to samé jako my. Tak jako Bjorn v mojí skutečnosti jde k zrcátku, zvedne ho a podívá se do něj přesně ve stejné vteřině jako Bjorn v tom paralelním vesmíru, který dělá a myslí si totéž co já.

Hm.

Jak už bylo řečeno, několikrát mě hospitalizovali.

KAPITOLA 12

Medicejští papežové

Florencie,

středa ráno

I

Všichni v sobě nosíme trochu bláznovství. Já víc než druzí. Není to nic, za co bych se měl stydět. Nemusíte mít halucinace nebo slyšet hlasy, abyste zakusili bláznovství. Je přítomno v temném nitru nás všech. V myšlenkách, fantaziích, snech, ve všem, co si myslíme a co děláme, když se domníváme, že nás nikdo nevidí a neslyší. Většina z nás ho dokáže udržet ve skrytu. A v šachu.

Dějiny jsou plné takových, jako jsem já. Kteří tak úplně nezapadají. Ve středověku nás upalovali na hranicích. V naší době dostáváme modré pilulky, které zapíjíme vodou a pohrdajíce sami sebou je polykáme.

II

Konzervátor Carlo Cellini na nás čekal před univerzitní knihovnou humanitních věd. Drobný chlapík s velkýma očima, holou hlavou a náznakem kníru, jenž mohl být - čistě teoreticky - nakreslený tužkou na oči. Na sobě měl šedý oblek, očividně čerstvě vyžehlený.

„Tak vy byste si chtěli přečíst Nostradamův dopis francouzské královně Kateřině,” konstatoval radostně

poté, co políbil Angeliku na obě tváře a se mnou si potřásl rukou. „Smím hádat? Má to souvislost s tím, co se stalo s profesorem Morettim a Reginou Ferrariovou?”

„Jistěže,” odpověděla Angélica.

„Jistěže,” opakoval Cario Cellini několikrát tónem tak samozřejmým, že jsem nechápal, proč tu otázku vůbec položil.

Vedl nás do knihovny a dál do své kanceláře, kde na nás čekala kopie Nostradamova dopisu v ochranných plastových deskách.

„Snažíme se chránit originál, jak jen to jde,” poznamenal. „Svět je plný přívrženců konspiračních teorií. Theophilus de Garenciěres je jen jedním z mnoha. Nemůžeme jim odpírat informace. Ale také nemusíme být nápomocni víc, než je nezbytné. S vámi je to pochopitelně jinak. Kopii si můžete ponechat.”

„Můžete nám shrnout obsah toho dopisu?” zeptala se Angélica.

„Nostradamův text je stejně dvojznačný jako jeho věštby a verše.” Přidržel hustě popsaný arch proti světlu. „Píše o mně nejasné souvislosti mezi Orus Apollo, Codex amiatinus, Mirabilis liber, De honesta disciplina a Corpus hermeticum. Píše o arše úmluvy, věštírně v Delfách, o delfském amuletu a čemsi, co nazývá Caesarův poklad, o templářích a johanitech.”

„Jsou v textu nějaké zmínky o krvavém dešti?” zeptal jsem se.

„Krvavém dešti?”

„Ano. Jestliže má člověk něco hledat tam, kde prší krev -kde to je?”

„Hm,” zamyslel se Cario Cellini, „tomu nerozumím.

Na jednom místě ale píše o věrných strážcích, kteří půjdou po krvavých stezkách, ať už to znamená cokoliv, a dál, že znalým a zasvěceným ukáže cestu můj poslední

almanach, proroctví, prorocká odhalení svatých a Hieronymův kodex.”

„Mimochodem, pokud jde o konspirační teoretiky,” řekl jsem přehnaně zvesela, jako bych se od nich chtěl distancovat, ačkoliv jsem snadno mohl být za jednoho z nich považován, „slyšel jste o mnišském řádu Vicarius Filii Dei?”

„Je to fiktivní řád. Stejně jako Převorství siónské, o iluminátech nemluvě. Řád iluminátů byl zcela jistě založen jako tajná společnost v roce 1776, aby bojoval za ideály osvícenství ve světě samozvaných autorit plných předsudků. A pak jsou tu konspirační teorie, podle nichž jsou Ilumináti ještě dnes ve vší tajnosti plně aktivní a řídí svět prostřednictvím státníků a mezinárodních koncernů.”

Angelica si sklíčeně povzdychla. „Tak jak tomu všemu máme rozumět?”

„Pojďme to udělat jako inženýři,” navrhl Carlo Cellini. „Musíme si problémy rozdělit na nejmenší myslitelné dílky. Když stavíte gigantický visutý most, jeví se všechno jako nemožné. Ale když to uděláte jako inženýři a práci rozfázujete na jednotlivé části, je to hned přehlednější.”

„Tak do toho!” vybídl jsem ho.

„Takže… Orus Apollo je Nostradamovo vlastní přebásnění starověkého řeckého spisu Hieroglyphica. Mirabilis liber je prorocký spis ze šestnáctého století, obsahující zjevení svatých a proroctví. Corpus hermeticum je práce o magii a alchymii, jež byla údajně sepsána na konci třetího století a která začala za podpory Cosima de’ Medici a písařů u jeho dvora kolovat v roce 1455 ve Florencii. Codex Amiatinus je verze Vulgáty, latinského překladu Bible, uložené v knihovně Laurenziana. Jinými slovy prastaré texty.”

„A co ty skryté odkazy?”

„Formulace Věrní strážci, kteří půjdou po krvavých stezkách, se musí týkat stejné skupiny, jež je popsána jako znalí a zasvěcení. A potom Nostradamus oznamuje, že těm, kdo vědí, co hledají, ukáže cestu můj poslední almanach, proroctví, prorocká odhalení svatých a Hieronymův kodex. Prorocká odhalení svatých nemůže znamenat nic jiného než Mirabilis liber. Hieronymův kodex očividně odkazuje na Codex Amiatinus. Almanach byla Nostradamova každoroční věštecká kniha. Poprvé vyšla v roce 1550 po jeho delší cestě do Itálie. Sklidila obrovský úspěch. Není divu, že začal vydávat nový díl každý rok, ano, někdy i několikrát do roka. Dohromady obsahují almanachy 6338 věšteb. Další potom najdeme v Proroctvích - nemluvě o předpovědích, které prodával soukromým zadavatelům.”

III

Přesně tak.

Shrnutí Carla Celliniho mě totálně zmátlo. To musím upřímně přiznat. Nestíhal jsem sledovat jeho myšlenkové pochody. Jak bych se asi tak mohl dostat ke všem těm prastarým spisům? Kde bychom měli začít hledat? A kde můžeme najít styčné body mezi tou spoustou starých textů a dramatem, jehož jsme byli součástí?

Nevěděl jsem, na co se zeptat, tak jsem Carlovi Cellinimu ukázal na displeji iPadu dvě nevyřešené šifry od Theophila de Garenciěres:

„Říká vám to něco?”

Carlo Cellini si nasadil brýle s dokonale kulatými obroučkami. Svraštil čelo. „Hm, řecká, latinská a koptská písmena dohromady…”

„Viděl jste je už někdy?”

„Ne.”

Carlo Cellini přeslechl, jak jsme si s Angelikou společně povzdechli, a dál pročítal dopis na tabletu.

„Nostradamus tady píše, že se chystá kontaktovat - cituji - muže cti po celé Evropě. Muži cti může znamenat cokoliv od mnichů až po šlechtice a krále, ale hádám, že jde o stejný spolek, o kterém se zmiňuje dříve v textu. O skupinu zasvěcených.”

„Ale kdo to je?” zeptala se Angelica.

„Spolek…” opakoval jsem. „Muži cti. Co když to existuje ještě dnes?”

„To není příliš pravděpodobné,” oponoval Carlo Cellini.

„Leda že by to byli oni, kdo unesl Lorenza a Silvia,” řekla Angelica.

„Johanité stále existují,” připomenul jsem. „Mnoho středověkých církevních společností, řádů, sekt a náboženských obcí působí ještě dnes. Některé z nich pod zcela jinými názvy. Třeba několik zednářských lóží, jež se objevily v patnáctém a šestnáctém století, je stále aktivních.”

„Přesto je výraz muži cti dost nepřesné označení pro někoho, kdo něco hledá,” poznamenal Carlo Cellini.

„Mimochodem, pokud jde o hledání - máte tady Nostradamovy almanachy?”

„Jistěže,” odpověděl konzervátor Carlo Cellini. Zmizel z kanceláře a vrátil se s krabicí plnou starých knih, různých verzí Almanachů. Opatrně jsme v nich začali listovat.

V jednom almanachu z roku 1555 jsem našel symbol, který jsem hledal:

Ve verši pod vavřínovým věncem stál záhadný odkaz na Corpus hermeticum, okultní spis ze třetího století, a na Prophetias revelationesque, což - jak jsem vydedukoval - musela být narážka na původní dlouhý název Mirabílis liber, totiž:

MIRABILIS UBER QUI PROPHETIAS REVELATIONESQUE.

NECNON RES MIRANDAS. PRETERITAS.

PRESENTES ET FUTURAS. APERTE DEMONSTRAT

V minulosti vpravdě vládli uměním vymyslet trefný titul.

„Ale co to všechno znamená?” vybuchla Angélica, zoufala si nad matoucím množstvím informací. „Z kterého konce máme začít? Každá stopa vede zase jen k dalšímu vodítku.”

„Přesně takovým způsobem tehdy komunikovali,” vysvětloval jsem. „Odkazy na odkazy odkazů. Musíme prostě vyzkoušet všechna vodítka a uvidíme, kam se dostaneme.”

„S nebezpečím, že vás to jen ještě víc zmate…” dodal Cario Cellini s omluvným úsměvem. „Týká se to Nostradamova vztahu ke Svaté stolici, tedy papeži.”

Vytáhl složku, která obsahovala dopis od královny Kateřiny. Byl datovaný v červenci 1565 a adresován papeži Piovi IV.

„Proč mu Kateřina psala?” zeptal jsem se.

„Dopis vyznívá velice mlhavě. Ale já si to vykládám tak, že ve skutečnosti papeže žádá, aby Nostradama nechal zabývat se jeho věcmi bez zásahů církve a inkvizice.”

„Protože praktikoval čarodějnictví a věštectví?”

„Nostradamus měl naštěstí dobrý vztah ke katolické církvi a k papeži. Tak z toho vyvázl lacino. Ale víte, kdo byl papež Pius IV.? Když ho v roce 1559 zvolili, bylo mu kolem šedesáti. Jako první si prosadil nezveřejňování

jmen takzvaných kardinálů in pectore, tajných kardinálů. V roce 1565 na něho byl spáchán nevydařený atentát, v témže roce pak zemřel přirozenou smrtí. Zajímavé ale je, kdo to skutečně byl. Když papež Pius IV. přišel na svět, dostal jméno Giovanni Angelo. Příjmení de’ Medici.”

„On byl taky Medicejský!” vybuchl jsem. „Stejně jako LevX.!” ‘

„Ano, oba pocházeli ze stejného rodu a zastávali stejný úřad. Giovanni a Giovanni Angelo nebyli jediní medicejští papežové. Rodina byla mocná a bohatá a o papežský stolec byl zájem. Za necelé století - mezi lety 1513 a 1605 - byli zvoleni za papeže čtyři Medicejští. První z nich, Giovanni de’ Medici12, byl nejmocnější. Je znám jako papež Lev X. Lze o něm říct mnoho pěkného. Dával velké almužny chudým. A jako většina Medicejských podporoval literaturu. Mnoho práce věnoval rozšiřování Vatikánské knihovny. Ale byl to také hedonistický pokrytec. Jeho oblíbený prodej odpustků - z něhož financoval stavbu svatopetrského chrámu - přispěl k tomu, že Martin Luther sepsal svých 95 tezí. Z tohoto hlediska nese díl odpovědnosti za reformaci a vznik protestantismu. Byl to právě Lev X., jenž na Luthera svou bulou

Docet romanům pontificem uvalil klatbu. U vás na severu, ve Skandinávii,” pohlédl na mě, „byste měli vědět, že právě to, jak s vámi papež Lev zacházel, vedlo k brzké skandinávské reformaci. Byl tak nepopulární, že ho několik kardinálů plánovalo otrávit. Ale nikdy k tomu nedošlo.”

IV

Angelice zapípal mobil. Carlo Cellini zmlkl. Ukázala mi esemesku od Franceska de’ Pazzi:

V nebezpečí! Ale na mě se můžete spolehnout! Ad maiorem Dei gloriam! Pán je velký. Amen! FďP

V nebezpečí?

Myslel tím sebe? Nebo nás?

„Omlouvám se,” řekla Angelica a Carlo Cellini okamžitě navázal na svou přednášku:

„Po Lvovi X. následoval jeho pokrevní bratranec a adoptivní bratr, papež Klement VII. Původně se jmenoval Giulio de Giuliano de’ Medici (Narozen 1478 - zemřel 1534, papežem 1523-1534.) Jeho otec byl zavražděn při vzpouře Pazziů. Giulio přišel na svět jen měsíc po pokusu o státní převrat ve Florencii. A byl to on, kdo - už jako papež - odmítl, když ho král Jindřich VIII. žádal o zrušení sňatku s Kateřinou Aragonskou, protože byla už dříve provdána za jeho bratra, prince Artura. Toto odmítnutí bylo příčinou rozkolu mezi katolickou církví a anglickým královstvím. Klement VII. byl členem řádu johanitů, což je zajímavé, a zemřel po požití muchomůrky zelené. Pak je tu papež Pius IV. - vlastním jménem Giovanni Angelo de’ Medici ( Narozen 1499 - zemřel 1565, papežem 1559-1565 ) - o němž jsem vám už vyprávěl. Jako poslední z medicejských papežů usedl na stolec Alessandro de’ Medici ( Narozen 1535 - zemřel 1605, papežem v dubnu 1605.) Jako Lev XI. nestihl nic. Do úřadu nastoupil 1. dubna a o šestadvacet dní později zemřel.”

Papež… Římský biskup. Hlava katolické církve. Monarcha vatikánského státu. Nástupce apoštola Petra. Pro některé: zástupce Boha na zemi. A čtyři z nich pocházeli z rodu Medicejských…

Angelice znovu zapípal mobil. Začínalo to být otravné. Omluvně se usmála na Carla Celliniho a ukázala mi esemesku:

Ve 13 h. Piazza della Signoria. Pod věží. FďP.

Žádné Ad maiorem Dei gloriam! Žádné Pán je velký. A žádné Amen! Musel mít naspěch. Nebo ztratil víru.

Angelica pohlédla na hodinky. „Máme dost času.”

„Je to past!” řekl jsem tiše. Ale ne dost tiše.

„Past?” vybuchl Carlo Cellini s nadšenou zvědavostí.

V

„Čím víc se dozvídáme, tím jsem zmatenější,” stěžovala si Angelica.

Rozloučili jsme se s Carlem Cellinim a přecházeli přes náměstí před knihovnou. Mini jsme schovali na jednom krytém parkovišti na předměstí a do centra dojeli linkovým autobusem. Původní plán byl dojít pro auto a jet do hor za Pierem Ficinem. Ale Angelica trvala na tom, abychom na tuto schůzku vyrazili az poté, co se setkáme s Franceskem de’ Pazzi.

Zapnul jsem si mobil. Lavina esemesek. Od norských médií, od kolegů, kteří se dočetli o událostech v Itálii. A jedna zpráva od Tomassa Vasariho. Byl rád, že jsem se mu ozval. Omlouval se, že nenapsal dřív, ale byl v nemocnici kvůli jakémusi rutinnímu zákroku. Pozval mě a Angeliku do svého domova v Grossetu a poněkud melodramaticky mě žádal, abych jeho adresu považoval za důvěrnou.

Zastavil jsem se, abych mu odpověděl. Angelica využila příležitosti a vylovila cigaretu. Kuřáci jsou mistři okamžiku. Než však stačila jedinkrát potáhnout, popadla mě za paži. Křečovitě. Obličej měla zkřivený. Pokývla na noviny, jež visely na stánku, u kterého jsme se zastavili.

Na titulní straně se skvěla velká fotografie Theophila de Garenciěres a dvě menší - moje a její:

Vražda ve francouzském městečku je spojována s únosem a vraždou v Itálii

Salon-de-Provence (AP) - Francouzská a italská policie spojuje vraždu francouzského nostrada-movského badatele Theophila de Garenciěres, k níž došlo včera večer, s únosem profesora Lorenza Morettiho a jeho syna Silvia a s rituální vraždou Reginy Ferrariové. Policie by se ráda spojila s Morettiho manželkou Angelikou Morettiovou a norským archeologem Bjornem Belto, kteří byli viděni na obou místech, kde k vraždám došlo. Theophilus de Garenciěres byl nalezen četníky poté, co italská policie požádala francouzské kolegy, aby zjistili, jestli se Morettiová a Belto nenacházejí v jeho bytě v jihofrancouzském městečku Salon. Policie odmítá komentovat podrobnosti způsobu, jakým byla vražda spáchána, ale zdroje okolnosti charakterizují jako „bizarní”.

VI

„Panebože,” zašeptala Angelica, „to snad ne!”

Jako přikovaný jsem zíral na fotografii Theophila de Garenciěres. Toho zvláštního muže. Toho vstřícného, ochotného muže. Císaře ve své říši knih a zbloudilosti. Proboha. Do čeho jsem se to zapletl?

Z myšlenek mě vytrhla Angelica, když do mě šťouchla. Pohled měla strnulý. Vyděšeně pokývla směrem ke čtyřem mužům na druhé straně náměstí.

Nemám příliš ostrý zrak. To bych přeháněl. Rozeznal jsem je teprve, když mi je ukázala. Stáli patnáct dvacet metrů od nás u zeleného kontejneru na odpadky.

Únosci. Vrazi. Bezpochyby. A teď dostihli i nás.

Ačkoliv se nijak zvlášť neodlišovali, jejich černé obleky jsme poznali snadno. Jeden z nich zaměřil dalekohledem bránu do knihovny humanitních věd.

Naštěstí jsme s Angelikou vyšli ven uprostřed skupiny studentů. Díky tomu nás neobjevili. Teď jsme se stáhli do stínu nějaké dodávky. Dva z mužů pohlédli na cosi, co jeden z nich držel v ruce. Mobil? GPS? Stáli jsme příliš daleko, abychom poznali, co to je. Jeden z nich něco řekl do vysílačky.

V tom okamžiku vjelo na náměstí auto. Plnou rychlosti. Černý Buick Regál. S diplomatickou značkou. Čtyři muži v černém si dřepli na bobek. Zmizeli nám z dohledu. Auto prudce zabrzdilo. Řidič zapnul výstražné blinkry. Otevřely se dveře. Vystoupili dva muži. Crewcut. Jeden si stáhl pilotní brýle na špičku nosu. Očima pročesávali náměstí.

Stáli jsme s Angelikou jako pěny v maskujícím stínu dodávky.

Dva další muži otevřeli zadní dveře buicku. Rozběhli se směrem ke knihovně. Po několika minutách se vrátili. Posadili se do auta. Řidič řekl něco do mikrofonu. Nerozuměl jsem co. Tiskli jsme se s Angelikou ke zdi. S krátkým zakvílením pneumatik vyrazil buick kupředu. Kolem mužů za kontejnerem na odpadky. Kolem nás dvou.

Zastavil.

A zacouval.

Někdo stáhl okénko.

Řidič pohlédl přímo na nás.

„Well, well, ivell.”

Americký přízvuk. Chyběl mu jen kovbojský klobouk. A stéblo v puse.

„Mr. Belto. Mrs. Moretti. Howdy!”

VII

Rozběhli jsme se.

Nemám nic proti Američanům. Tak obecně. Ale sotva toužím po tom, aby mě zavraždili.

Ti dva na zadním sedadle se zvedli a vyrazili za námi. Totéž udělali i ti čtyři v černém, kteří se zuřivě vyřítili ze svého úkrytu za kontejnerem.

Doprčic!

Na náměstí před knihovnou bylo dost těsno. Buick na-couval přímo do boku zaparkovaného volva. Za kvílení alarmu ho odsunul až do řady stojících skútrů. Buick se za sténání pneumatik otočil o sto osmdesát stupňů a dojel utíkající muže v černém. Nárazníkem štouchl do jednoho z nich a odhodil ho na kapotu zaparkovaného fordu.

Jednosměrná Via del Castellaccio je úzká točitá ulice ve stínu vysokých domů. Prostředkem přijíždělo popelářské auto. S Angelikou jsme proklouzli mezi ním a zdí domu. Buick troubil na popelářské auto. A to zase na buick. Na pracovníky městských služeb nějaké diplomatické značky rozhodně nezapůsobí.

Angelica mě popadla za ruku. Lapal jsem po dechu. Řítili jsme se úzkou boční uličkou. Kolem řady šedých popelnic do Via dei Servi.

Mezi domovními střechami se vyjímala mohutná kopule katedrály. Za sebou jsme slyšeli řezavý klakson popelářského auta a vzrušené výkřiky mužů, již se nás snažili dostihnout. Běželi jsme dál ruku v ruce po Via dei Servi. Nevím, co si asi lidé museli myslet. Kráska a zvíře. Po padesáti metrech jsme zahnuli doprava do Via dei Pucci. Pak doleva do Via Ricasoli, která ústí na náměstí před bazilikou Santa Maria del Fiore. Impozantní katedrála zářila ve slunci. Mramorové zdi. Střecha s červenými kupolemi. Výstavba začala v roce 1296. Ne že bych těmto detailům teď věnoval jedinou myšlenku. Jsem sice blázen. Ale ne zas takový.

Zpomalili jsme. Nechtěli jsme budit pozornost. Celou dobu jsme se drželi v blízkosti hloučků turistů. Doufali jsme, že se tak v množství lidí ztratíme.

Otočil jsem se a rozhlížel po pronásledovatelích. Neviděl jsem je. Ale podle pohybů masy lidí, jež ustupovala běžícím mužům a tvořila tím jakési víry, jsem pochopil, kde jsou. Přešli jsme náměstí uprostřed skupiny hlučných Američanů. Jako zajatce zpětné vlny nás to vtáhlo do dómu. Tam jsme opustili Američany a připojili se k průvodu Holanďanu.

Vzadu u vchodu jsem přes hlavy a vlaječky průvodců rozeznal pronásledovatele.

Došli jsme s Angelikou k bočnímu vchodu. Sehnuli jsme se a protáhli ven. Muž z ochranky na nás zíral s otevřenou pusou.

„Bolest v zádech,” zamumlal jsem. Něčemu takovému by Ital mohl porozumět.

Morettiho příběh (IV)

Mezihra: Číslo šelmy: 666

klášter montecasetto

středa

NEMÁŠ HLAD? PTÁ SE LORENZO.

Ne.

Musíš něco jíst. Nedokážu to.

Vzbudili se, když jim mnich jménem Bartolomeus přinesl snídani. Chleba, máslo, sýr, marmeládu, dvě vajíčka natvrdo, džus, mléko, kávu.

Lorenzo se zeptá: Co se to v noci stalo?

Bartolomeus uhýbá pohledem.

Sirény? Všechen ten rozruch? Co se stalo?

Mnichovi se zalesknou oči. Bez odpovědi odchází z cely.

Po snídani je vyzvednou stráže a vedou je chodbami a schodišti do knihovny. Francesco tam není. Ale připravil Silviovi hromádku čistých papírů a pastelky. Lorenzo se posadí k psacímu stolu, aby pokračoval v práci na kódech. Vigeněrova šifra. Každý znak nahrazuje jiný. Ale ne vždy stejný. Po chvíli požádá jednoho ze strážců, aby došel pro Franceska. Strážce odchází. O chvíli později se vrací a s ním kardinál a Draco.

Dobrý den, profesore Moretti, dobrý den, Silvio.

Kde je Francesco?

On - dneska tady nebude.

Je nemocný? Odcestoval?

Něco takového. Za jeho nepřítomnosti ho v knihovně bude zastupovat otec Nicola.

Kdy se vrátí?

Kardinál řekne: Dostal jsem takový nápad. Nemůže existovat souvislost s Vojničovým rukopisem? Co když za ním stojí Nostradamus?

Lorenzo svraští čelo. Vojničův rukopis je záhada. Kniha je napsána nesrozumitelnými znaky nepochopitelným jazykem, který mate vědce a kryptology ještě dnes. Kniha se skládá z 240 stran, ručně psaných a kreslených na nejjemnějším pergamenu. Předním světovým expertům na kódy se doposud nepodařilo Vojničův rukopis dešifrovat.

Proč by s ním měl Nostradamus mít něco společného? ptá se Lorenzo.

Nemohl mezi znaky skrýt vodítka k hledání archy úmluvy?

Kardinále, Vojničův rukopis je starší než Nostradamus. Když bylo stáří pergamenů na Arizonské univerzitě datováno uhlíkovou metodou C14, zjistili, že kůže pochází ze zvířete, které žilo mezi lety 1404 a 1438.

Texty a ilustrace mohly být zapsány později. Na starou kůži.

McCroneův výzkumný institut analyzoval inkoust. Závěr zněl, že text i kresby pocházejí z doby krátce po preparaci kůže. Tedy sto let před Nostradamem.

Chápu. No dobrá. Jen mě to napadlo.

Kardinál se otočí a chystá se k odchodu.

Kardinále…

Ano?

Co se stalo? Dnes v noci?

Nemyslete na to.

Bál jsem se, že hoří.

To nehrozí.

Kdyby vypukl požár…

Buďte v klidu.

Kardinále, dovolte mi připomenout, že jsme tu uvězněni!

*

Charlesovi Babbageovi se v devatenáctém století podařilo najít cestu labyrinty Vigeněrovy šifry.

Vmonoalfabetickém systému nahrazuje jedno písmeno jiné - vždycky stejné. V polyalfabetickém systému je totéž písmeno nahrazeno písmenem pokaždé odlišným. Když de Vigeněre publikoval svou práci v pojednání Traité de Chiffres, znamenalo to přechod od monoalfabetických substitučních šifer k polyalfabetickým. Pomocí několika abeced je stejné písmeno nahrazováno zcela odlišnými znaky. Řečeno jinými slovy: Totéž písmeno je kódováno různými způsoby.

Charles Babbage dlouho hledal v dokonale hladkém povrchu šifry trhlinu. A našel ji. V roce 1854 dokázal Babbage odhalit logiku v de Vigeněrově geniálním výtvoru.

Klíčové slovo.

K rozluštění Vigeněrovy šifry potřebujete klíčové slovo. Tajné slovo, jež zná odesílatel i příjemce. V něm tkví síla šifry. Klíčové slovo umožňuje dát řád chaosu zdánlivě náhodných znaků.

S pomocí matematiky, dedukce a hádání se Babbagovi podařilo analýzou dobrat délky klíčového slova v sekvencích písmen, která se vyskytovala více než jednou. Znak po znaku se probojovával ke klíčovému slovu.

Jenže Babbage neměl naspěch. Neseděl se svým synem ve vězení.

Lorenzo si začal psát seznam možných klíčových slov. Slov, jež mohl Nostradamus teoreticky použít. Ale

zdá se nekonečný. Přidává slovo za slovem. Zkouší je. Jedno po druhém vyškrtává

*

Otec Nicola je Franceskův naprostý protiklad. Malý. Baculatý. Pichlavé oči. Podat mu ruku je jako stisknout mezi prsty kynoucí těsto na chleba.

Doufám, že máte vše, co potřebujete, říká. Francesco mi slíbil zrcadlo. Zrcadlo? Opravdu?

Potřebuju ho pro hledání zrcadlově obrácených znaků. Zeptám se vám.

Uvědomí si to okamžitě. Nicola se mu nezamlouvá. Nedůvěřuje mu. Je na něm cosi lstivého a vypočítavého. Hlas. Vyzařování. Pohled. To všechno probouzí v Lorenzovi neklid.

*

Myslí na Angeliku. Miluje všechny její protiklady. Křehkost a sílu. Slabost a odvahu. Strach a naléhavost. Těžkomyslnost a humor. Všechny tyto proti sobě bojující vlastnosti. I když bojující… Lidé, co nemají jizvy na duši, jsou ze všech nejnudnější. Angelica je jiná. Ach, Angeliko… Před čtyřmi lety našel její recept, když hledal klíče

od auta. Schovaný v postranní kapse kabelky. Fluoxetina. Později si ji vyhledal v příručce léčivých prostředků. Antidepresivum. Zeptal se jí na to téhož večera. Úplně se složila. Nikdo se to neměl dozvědět. Dokonce ani on, její manžel. Rozzuřilo ho to. Tajit něco před kolegy v práci a přáteli je jiná věc. Ale před vlastním mužem? Je to ostuda, vzlykala. Jaká ostuda? ptal se. Na rovinu. Nikdy si deprese nespojoval s ostudou. Dost povrchní postoj, jak mu postupně došlo. Ale ta konfrontace byla přece jen k něčemu dobrá. Angelica se začala otevírat. Pomaličku. Ačkoliv nikdy docela nepochopil, s čím se potýká.

Tolik se zaobírá maličkostmi v životě. Těmi nejmenší-mi věcmi. Těmi, o nichž nikdy nemluvíme. I když naše životy naplňují. Angelica se domnívá, že právě tyto maličkosti dohromady život formují. Lorenzo přemýšlí: Proč jsem se jí nikdy nezeptal, jestli ví, jak vzniklo Adagio od Albinoniho? Zbožňuje takové historky. Přesto s ní o tom nikdy nemluvil. Protože si není jistý, že je to pravda? Ne že by to bylo tak důležité. Samo o sobě. Ale přesto. Albinoniho životopisec a hudebník Remo Giazotto aranžoval tuto krásnou Albinoniho skladbu na základě fragmentu rukopisu kompozice, jejž objevil, když procházel vybombardované ruiny Sächsische Landesbibliothek v Drážďanech. Práci publikoval v roce 1958. Albinoniho nádherné pomalé mistrovské dílo uchvátilo celý svět. Když Giazotto o čtyřicet let později zemřel, nenašli badatelé fragmenty notového zápisu v jeho pozůstalosti. V Sächsische Landesbibliothek také neměli žádné záznamy o tom, že by se tam Albinoniho noty někdy nacházely. A proto si začali klást otázku: Bylo Albinoniho světoznámé Adagio ve skutečnosti Giazottova vlastní skladba? Přenechal snad Giazotto - ve slepém obdivu a sebeobětování - svému vzoru Albinonimu slávu za mistrovské dílo, jež ve skutečnosti složil sám?

Když se Silvio usměje, má výraz jako Angelica. Oči. Pohled. Nedokáže myslet na to, jaké starosti si Angelica musí dělat. Především o Silvia. Ví, jak neklidný by byl sám. I ta sebemenší maličkost - zpoždění na cestě domů ze školy, siréna sanitky - mohla způsobit obavy, které neustoupily, dokud se na schodišti neozvaly Silviovy kroky. Vždycky po schodech běhal. Dolů. Nahoru. Jako by to drobné tělíčko bylo špatně zkonstruované a nemohlo se přimět k chůzi. Musel běhat. Neustále.

Lorenzo pohlédne na chlapce. Usměje se. Jejich pohledy se střetnou.

Co to děláš? ptá se Silvio.

Přemýšlím. Počítám.

A co?

Vlastně nic.

Nic?

Je to jen taková hra.

Hra?

S písmeny a čísly. Kódy.

Silvia kódy odjakživa zajímaly. Tajemství skrytých vzorců. Má to po mně, říkal si Lorenzo. Samozřejmě že to má po mně.

A co to počítáš? ptá se Silvio.

Pokrčí rameny.

Nemůžeš počítat s písmenama, říká Silvio.

Jistěže můžeš.

A jak?

Písmena můžou zastupovat čísla.

Zastupovat?

Nějaké písmeno může nahrazovat nějaké číslo.

A proč?

Usměje se na syna. Silvio pohlédne na papír.

Proč jsi napsal Vicarius Filii Dei?

Jen tak. Pro zábavu.

Co znamenají ta čísla?

Neznamenají nic. Jak jsem řekl - je to jen hra. Pamatuješ si, jak jsme mluvili o číslu šelmy?

Ano! V Bibli! Ve Zjevení svatého Jana!

A vzpomínáš si, jake číslo to bylo?

666!

Správně. Ale co znamená 666?

To nevím.

Existuje spousta teorií. Mnozí si myslí, že ta šelma je Satan. Někteří se domnívají, že je 666 chybný překlad jména babylonského boha Marduka zapsaného klínovým písmem. A jiní zas, že představuje nenáviděného římského císaře Nerona.

Nero přece není číslo.

Lorenzo se usměje. Synovi to pálí.

Vysvětluje: V mnoha jazycích - jako třeba v hebrejštině a aramejštině - má každé písmeno i svou číselnou hodnotu. Z řečtiny bylo jméno císaře Nerona Nerón Kaisar přeloženo do aramejského nrwn qsr. Na papír zapíše názvy aramejských znaků, potom samotné znaky a nakonec odpovídající číselné hodnoty:

Takhle získali z císaře Nerona biblickou šelmu. A stejným způsobem udělali o mnoho století později křesťané tutéž šelmu z proroka Mohameda. Svou bulou Quia

maior vyhlásil papež Inocenc III. pátou křížovou výpravu a magii čísel využil, aby ukázal nejen, že 666 znamená Mohamed, ale také že islám za 666 let zanikne.

Ale jak? ptá se Silvio.

Pomocí numerologie.

Čeho?

Magie čísel.

A co je to magie čísel?

Pověra. Nebo víra.

A jaký je v tom rozdíl?

Víra je zakotvena v náboženství. Pověra nevychází ani z náboženství ani z vědy.

Stejně nerozumím, jaký je v tom rozdíl.

Nemysli na to, ani já to vždycky nechápu.

Magie čísel, opakuje Silvio.

Magie čísel znamená vidět souvislosti mezi čísly a přírodou, lidmi, jevy, událostmi.

Jaké souvislosti?

No právě! Jaké souvislosti!

Nechápu to.

Nejde o to, aby to člověk pochopil. Dají se najít nějaké skryté vzorce. Nebo se předělají čísla a znaky tak, že vytvoří poselství.

Na papír napíše Vicarius Filii Dei vertikálně:

V IC A R IUS

F I L I I

D E I

Pokračuje: Teď to jméno předěláme na římské číslice. Dobře.

Co představuje římská číslice V?

Pětku.

I?

Jedničku. C?

Stovku. A?

Pauza. Silvio?

A? A je římská číslice?

Není. No právě. A není římská číslice. Proto musí A zastupovat nulu. Silvio se rozesměje. AR?

R taky není římská číslice. Správně. Tedy nula. To je ale hloupost.

Vůbec ne. Když budeme brát písmeno po písmenu, můžeme si vytvořit takovéto schéma:

Silvio dlouho zírá na čísla. No a pak? zeptá se nakonec.

Sčítej. A co?

Ty tři součty. Z hlavy?

Můžeš to spočítat tady na papíře.

Přisune chlapci čistý list. Silvio píše:

112 + 53 + 501 = 666

Číslo šelmy.

KAPITOLA 13

Zahrady Boboli

Florencie,

středa odpoledne

I

Jako úrodná Rajská zahrada dřímaly, co by kamenem dohodil od mostu Ponte Vecchio, zahrady Boboli. Usadili jsme se s Angelikou ve svěžím stínu rozložitých stromů a vdechovali vůni čerstvě posečené trávy. Koruny byly plné švitořících ptáčků. Skrze listy prosvítaly paprsky slunce.

Několik minut jsme seděli mlčky, pokoušeli jsme se dát dohromady. A pochopit.

„Nejdřív Regina/7 pronesla Angelica slabě, „potom Theophilus. A teď skoro my Panebože, Bjorne, co se to děje? Kdo to je? Kdo? Proč po nás jdou? Víme nejmíň ze všech! Proč zabijou každého, s kým mluvíme? A jak můžou celou dobu vědět, kde jsme?”

Ze na nás čekali u Reginy před domem, to bych pochopil. Bylo celkem pravděpodobné, že ji znovu vyhledáme.

Ale Theophilus? A Carlo Cellini?

Odpověď nám oběma došla ve stejném okamžiku. S odstupem času se všechno zdá tak jasné. Samozřejmě nás to mělo napadnout dřív. Ale oba jsme s Angelikou

byli zahaleni do mlžného světa strachu a zmatku. To pak není vždycky snadné myslet logicky a jasně.

Beze slova jsme ze svých mobilů vyndali SIM-karty.

Kdesi mimo náš dohled nastartovala sekačka na trávu. Ptáci vzlétli. Sledoval jsem čtyři mravence, kteří s námahou vlekli trávou nějakého brouka. Pohled na zápasící mravence a mrtvého brouka mi vnukl strašlivou myšlenku. Cario Cellini! Je v nebezpečí? Poprosil jsem Angeliku, aby si dala zpátky do mobilu SIM kartu a zavolala mu. A varovala ho. Musí se ukrýt někam do bezpečí.

Pokud už není příliš pozdě.

II

Naštěstí nebylo.

Když Angélica domluvila s Carlem Cellinim a zkazila mu zbytek dne, vytáhla opět SIM-kartu a strčila mobil do tašky.

„Vyděsilo ho to,” poznamenala.

„To docela chápu.”

Opírali jsme se o lokty a pozorovali poklidný a pomalý rytmus života v parku.

„Jak myslíš, že nám může Francesco de’ Pazzi pomoct?” zeptal jsem se.

„On ví, kdo ti lidé jsou, Bjorne. Ví, kde ukrývají Lorenza a Silvia.”

„Pořád mu úplně nevěřím.”

„Kdyby měl co skrývat, sotva by navrhl, abychom se s ním setkali na Piazza della Signoria - což je nepochybně místo, kde se shromažďuje nejvíc turistů z celé Florencie.”

Vysoko na obloze se jako pomalá tečka táhlo po své kondenzační čáře letadlo.

Pomyslel jsem na dopisy, rukopisy, kódy Jednotlivé útržky čehosi mnohem většího. Co nedokážeme celé přehlédnout

Podíval jsem se na Angeliku. „Co svazuje všechny ty lidi, události a texty napříč staletími?”

„Já nevím, já fakt nevím!”

Uvažoval jsem: Nikdo na to nepřišel, protože neviděli celek, nikdo nevěděl, co má vlastně hledat. Nikdo nevěděl, že má vůbec něco hledat

S povzdechem jsem si lehl na záda a pozoroval kousky oblohy mezi korunami stromů. Plný malomyslnosti. Doufal jsem, že všechny naše rozmluvy s různými zdroji a experty nás dovedou blíž pochopení. Poznání. Namísto toho jsme byli stále zmatenější. Vodítka byla jen plná dalších spletitých záležitosti.

Z kapsy saka jsem vytáhl papír se všemi šiframi:

Lycia e Porta je Oracle Pýthia - delfské orákulum.

Rotabile Obici je bibliotecario - knihovník.

Libicofi je biblioteca - knihovna.

Zbývají dva anagramy:

Jak na ně?

Popravdě jsem, s pomocí Theophila de Garenciěres, okoukal Nostradamovu jednoduchou techniku, již používal při tvoření anagramů. Nahoru na papír jsem si napsal:

Latinskými písmeny: Deca Mei.

Deca - je řecky deset. Mei znamená můj nebo moje. Ale to nedává žádný význam. Řeckou a latinskou abecedu míchal jen proto, aby ještě víc zmátl. Což se mu do jisté míry podařilo, to musím uznat.

Deca Mei.

Stejně byl ten anagram, když na to přijde, obdobně jednoduchý jako ten první. Šlo jen o to zkoušet chvíli přeskupovat písmena:

Medicea.

Latinsky Medici.

Angelica, která mi nakukovala přes rameno a občas přišla s nějakým návrhem, náhle vybuchla: „Bjorne! Přijdeme pozdě!”

Pohlédl jsem na hodinky. Za deset minut jedna. Za deset minut máme schůzku s mnichem, jenž si říká Francesco de’ Pazzi.

Může nás dovést k profesorovi Morettimu a Silviovi, jak Angelica doufá?

Nebo nás vlákal do pasti?

KAPITOLA 14

Mnich

Florencie,

středa odpoledne

I

Výkřik.

Ve výkřiku se toho může skrývat tolik. Strach. Hrůza. Zoufalství. Panika. Výkřik v sobě nese varování. O nebezpečí. O něčem, co nechceme vidět, co nechceme vědět, Čeho nechceme být součástí.

V hemžení na Piazza della Signoria bylo obtížné poznat, odkud se výkřik ozval. Toho odpoledne se tam vyrojily snad tisíce turistů. Udělali jsme s Angelikou totéž co všichni ostatní: zprudka jsme se zarazili. Rozhlíželi se. Koukli jeden na druhého.

Stejně jako stádo zvěře v savaně zavětří nebezpečí, měl se i dav lidí na pozoru. Kdo to vykřikl? Kde? Proč?

Lidé se zvedali od přeplněných stolů v restauracích a hleděli na mohutnou palácovou věž. Co se stalo?

Někdo tady vykřikl, Carol? Ty jsi to neslyšela?

Ještě jeden výkřik. Pronikavý, srdcervoucí.

Někdo začal ukazovat.

Pak jsme ho zahlédli.

Mnicha.

Vylezl z jednoho z oken vysoko nad zemí. Tam stál a křečovitě se držel středového sloupu. Bylo snadné poznat, že je vyděšený. Tiskl se ke sloupu. Vítr se mu opřel do černé kutny. Otočil hlavu a pohlédl do místnosti. Možná se ho někdo pokoušel přemluvit. Nebo mu vyhrožoval, aby skočil.

„Panebože,” zašeptala Angelica, „to je on.”

„Kdo ?”

„To je určitě on" Musela zvýšit hlas, aby přehlušila výkřiky a hlasy kolem nás: „Ten, co si říká Francesco de’ Pazzi.”

Odněkud přiletěla holubice, několikrát zakroužila kolem okna a přistála na parapetu vedle mnicha.

Vysoko nad námi na téměř stometrové věži začal odbíjet zvon. Těžce a dunivě. Ozvěna byla slyšet po celé Florencii.

Mnich se naklonil dopředu. Skoro se zdálo, jako by v tom množství lidí dole někoho hledal. Nás? Chvilku stál a zkoumavě se rozhlížel. Váhavě. Vystrašeně.

A pak bez jakéhokoliv varování skočil.

II

S hrůzou jsem se odvrátil. Zavřel oči. Pevně. Neměl jsem odvahu se dívat.

Davem lidí prolétlo kolektivní zasténání. Ozvaly se ještě další výkřiky.

Když jsem vzhlédl, zjistil jsem, že se mnich nerozmlátil na dláždění Piazzy della Signoria.

Nezemřel při pádu.

Oběsil se.

Teď visel na provaze z okna paláce.

Těžký, neživý ranec v černé mnišské kutně.

Pohupující se na hnědavé kamenné fasádě paláce.

Chvějící se v křeči.

Napadlo mě: Jako Francesco de’ Pazzi v onu neděli 26. dubna 1478.

Přiběhlo pět šest policistů. Zastínili jsme si s Angelikou obličeje rukou a skryli se za skupinu turistů. Někde se rozezněla siréna. Nahoře v okně paláce už kdosi táhl lano dovnitř.

Angelica mě popadla za ruku a přitiskla se ke mně. Bylo to příjemné.

„Teď už asi můžeš vyloučit tu svou teorii o tom, že nás chtěl vlákat do pasti,” poznamenala.

Začala ve mně hlodat jiná myšlenka. Vzal jsem ji za ruku a táhl pryč, ven z náměstí do postranní uličky. Zmateně na mě zírala.

„Bjorne? Co to provádíš?”

„Buď věděli, že se tu s námi má setkat, nebo ho sem sledovali.”

„Takže?”

„Ať tak nebo tak - jsou teď tady!”

KAPITOLA 15

Piero Ficino

Florencie,

středa odpoledne

I

Piero Ficino bydlel v jedné vesnici několik desítek kilometrů od Florencie. Daleko od všeho. Zaparkovali jsme Mini v úkrytu za boudou, jež sloužila jako skladiště ospalého koloniálu. Ficinova vila byla postavena z přírodního kamene a obklopoval ji železný kovaný plot na podezdívce z bílého vápence. Vrtalo mi hlavou, jaké mladistvé přehmaty asi spáchal, když vedly k tomu, že ho římská kurie vykázala sem - do té zapomenuté horské idyly.

Když jsme kráčeli štěrkovou cestičkou, vyběhlo nám v ústrety ňafající štěně. Piero Ficino otevřel dveře, nervózně se rozhlédl kolem a vtáhl nás dovnitř. Teprve když zavřel a zamkl dveře, zhluboka se nadechl a přivítal nás jako staré dobré přátele.

Hned za dveřmi stál velký hnědý kufr. Navrchu ležel klobouk a deštník.

Všiml si mého pohledu: „S pomyšlením na to, jak to dopadlo s některými lidmi, s nimiž jste mluvili, jsem se rozhodl konečně si dopřát dovolenou, po které jsem už dlouho toužil. Snad se to všechno uklidní, než se vrátím.”

„Bůh vás opatruj,” řekla Angelica.

Vešli jsme do obýváku a usadili se. Zahájil jsem otázkou, jež se stále více zdála být ústřední: „Otče, existuje řád, který se nazývá Vicarius Filii Dei, nebo je to jen výmysl?”

S rozvážností kněze nám Piero Ficino nalil do šálku kávu a potom odpověděl:

„Vicarius Filii Dei…” jeho pohled se rozplynul ve vzpomínkách, „je to už dávno, co jsem to jméno slyšel…”

„Opravdu existujou?”

„Jak už jsem vyprávěl to dopoledne, kdy unesli profesora Morettiho, získal jsem na konci padesátých let nižší pozici v archivu dnešní Kongregace pro nauku víry římské kurie. V té době katolickou církví otřásla série nevysvětlitelných vražd kněží. Od Messiny na jihu až po Trento na severu. Celkem sedm kněží našli na oltářích v jejich kostelech, byli nazí a bez jediné kapky krve. Říkalo se, že zneužili mladé ministranty. Kdo ví. Tyto názory nebyly nikdy zdokumentovány ani dokázány. A série vražd nebyla nikdy objasněna. Já sám jsem ve vší skromnosti pomáhal vatikánské vyšetřovací komisi s jistými historickými výzkumy ohledně metody provedení vražd. Tak jsem narazil na mnišský řád jménem Vicarius Filii Dei. Pořádně temný a drsný řád. Říkalo se, že neexistují. Nevím. Nepodařilo se mi dokázat, ani že skutečně existují. Mnohé z rituálů - jako vykrvácení a nahota - měly společné rysy s podobnou sérií vražd v padesátých letech devatenáctého století. Člověk by až věřil, že je něčemu na stopě. Předložil jsem výsledky svých výzkumů svému nadřízenému. Byl otřesen. Jenže když to předal výše v hierarchii, všechno ututlali. Bylo nám řečeno, že Vicarius Filii Dei je jen výmysl vytvořený odpůrci katolické církve. Naznačovat, že existují - nemluvě o jejich podezírání v souvislosti s vraždami kněží -, jen žene vodu na mlýn všem, jimž nejde o nic jiného, než

aby církev poškodili. Nesměli jsme o tom mluvit. Taková je pravda. Vyšetřovací komise byla rozpuštěna. Přípravné práce - jakož i moje historické průzkumy - byly zabaveny a uloženy ve Vatikánském tajném archivu.” Obličej Piera Ficina se rozzářil lehce mazaným úsměvem. „Pochopitelně jsem jim nevyprávěl o tom, že jsem svoje zprávy psal přes kopírovací papír. Tady,” řekl a přisunul k nám nějaký list, „je stará kopie.”

ARCHIV

Sacra congregatio sancti Of f icii

Listopad 1958

VICARIUS FILU DEI

PRŮBĚŽNÁ ZPRÁVA

=== Důvěrné! ===

Při vyšetřování v souvislosti s vraždami knězi narazila komise při několika příležitostech na zmínku o (údajném) mnišském řádu Vicarius Filii Dej. Nakonec se nám nepodařilo nalézt doklady o tom, že tato organizace či řád existuje. Jak je ovšem z našeho zkoumání zřejmé, první známá zmínka o Vicarius Filii Dei se nalézá ve (falešném) dekretu římského císaře, Constitutum domini Con-stantini imperatoris z padesátých let 8. století. Někteří se domnívají, že Vicarius Filii Dei a Vicarius Christi jsou de facto krycí jména samotného papeže. V zakázaném hanlivém protestantském spise Antichristus ze 16. století se tvrdí, že papež už ve 13. století ustanovil tajný řád Vicarius Filii Dei, jenž měl za úkol připravovat a speciálně trénovat mnichy-vojáky pro provádění nezbytných operací, se kterými nesměla být spojována ani papežská stolice ani římská kurie (například: křížové

výpravy, inkvizice, vyhlazení templářů, čarodějnické procesy, masakry kataru a hugenotu). Komise stále ještě nezískala v Archivům secretum Vaticanum přístup k dokumentům, jež mohou tato tvrzení potvrdit či vyvrátit.

(srov. pozn. 3) Řád Vicarius Filii Dei je jmenován v záznamech ze 16. století v římské bazilice Santa Croce in Gerusalemme. V jednom dokumentu, který byl v roce 1865 objeven v zámeckém archivu ve španělské provincii Navarra a dopraven kurýrem do Archivům secretum Vaticanum, kde má být uložen pod referenčním číslem ZYC-1003132-ADl865, se objevuje odkaz (zde je nutno dodat, že údajné, jelikož také k tomuto dokumentu je komisi odmítnut přístup - srov. pozn. 7) na koncil, který mel proběhnout v roce 1540 mezi Vicarius Filii Dei, jezuity a dráculsángery. Rituální vykrvácení je mimochodem náboženská praxe spojovaná především s rumunskými dráculsángery. V jezuitském spisu Ratio studiorum (1599) se nachází zmínka o schizmatu ohledně tohoto vyjádření, z něhož jednoznačně nevyplývá, zda se text má vykládat doslovně nebo alegoricky. Řád Vicarius Filii Dei je - podle nepotvrzených pověstí - podřízen Sacru congregatiu sancti Officii a vede ho kardinál in pectore, což znamená, že kardinál je jmenován tajně a jeho jméno je známo jen v nejbližším okruhu papeže (tato tradice vznikla za papeže Pavla III. v roce 1536). Tytéž nepotvrzené zvěsti vypráví také o tom, že řád Vicarius Filii Dei vlastní obrovskou sbírku knih. Tato knihovna je součástí kláštera, jejž lze ve skutečnosti považovat za vojenskou pevnost. Heslo řádu má být: Ad majorem Dei gloriam (Za větší slávu Boží). Ústředním bodem jejich víry má být (údajné) proroctví - možná vycházející z některého textu, který byl podkladem pro Zjevení svatého Jana - kde mají zánik světa a návrat Ježíše Krista oznamovat čtyři koně se jmény Mor, Válka, Hlad a Smrt (srov.

pozn. 5). Aby bylo možno pokračovat v šetření, očekává komise, že bude vyhověno její žádosti o získání přístupu k výše zmíněným dokumentům, jež jí stále nebylo umožněno prostudovat.

=== Podtajemník Piero Ficino (v. r.) ===

„Tady,” pokračoval Piero Ficino a ukázal nám další papír, „je úryvek z toho údajného proroctví. Ve Vatikánských archivech jsem narazil na opis ze sedmnáctého století, ale tohle je všechno, co jsem si stihl zkopírovat. Bohužel text končí uprostřed věty. Moji nadřízení zasáhli a zabránili mi v další práci. Ale moji kopii nikdy neobjevili.”

Archiv

Sacra congregacio sancti Of f icii

Listopad 1958

PROROCTVÍ

=== Apokryf datovaný do roku 85 ===

Opis textu 208439-Yv-8943

Archivům secretum Vaticanum

Zaps. podtajemník Piero Ficino

A hledí - otevírá se brána do nebes. A mocný anděl, jehož hlas zněl jako zvuk pozounu, řekl: Vystup sem a ukážu tobě i tvým služebníkům vše, co se stane, nyní i v budoucnu. Tu kupředu vykročili čtyři rytíři na koních: První rytíř na bílém koni jménem Mor, druhý rytíř na rudém koni jménem Válka, třetí rytíř na černém koni jménem Hlad a čtvrtý rytíř na bledém žlutém koni jménem Smrt. A ten anděl mocným hlasem zvolal: Až nastane temnota

konce světa a tito čtyři rytíři sjedou z nebes na zemi, bude to proto, aby varovali, že přichází konec světa a spása duší. A Ježíš, jenž sedí po pravici Boha, všemocného Otce, se navrátí, aby soudil živé i mrtvé. A tu kupředu vykročil Ježíš Páně, jenž mi měl ukázat nejhlubší propast Říše mrtvých.

„Myslíte, že Lorenza a Silvia mohl unést tenhle řád?” zeptala se Angelica neklidně.

Piero Ficino rozhodil rukama. „Já skutečně nevím, paní Morettiová. Nevím dokonce ani to, jestli existuje, nebo jsou to všechno jen fámy. Římskokatolická církev byla vždycky osočována nemístnými tvrzeními.”

„A ta pevnost, o níž se píše, ten klášter - kde se nachází?”

„To mi není známo, pokud tedy vůbec existuje.”

„Kdo by to mohl vědět?”

„Vatikán, pochopitelně. Ale pokud to chtějí udržet v tajnosti - tak se jim to podaří. Kdybyste jen tušili, co všechno za ta léta dokázali utajit.”

Debatovali jsme dál o možnostech, jak zjistit víc o řádu Vicarius Filii Dei. Protože to nikam nevedlo, požádal jsem Piera Ficina, aby nám řekl něco o Mirabilis liber, sbírce předpovědí, která byla vydaná ve Francii v roce 1522 a kterou Nostradamus používal pro svou vlastní práci.

„Mirabilis liber…” řekl Piero Ficino zamyšleně a s jistou něhou v hlase. Člověk musí být nadšený knihomol, aby dokázal rozpoznat oddanost jiného nadšence pro všechno, co je staré a tištěné na papíře. Došoural se ke knihovně a vytáhl dvě knihy. „Tady mám francouzský překlad od Edouarda Briconse z roku 1831 a otisk původního vydaní z roku 1522. Mnohé Nostradamovy věštby jsou pouze přepracované texty z Mirabilis liber.

Autor není znám, ale kniha cituje mnohá proroctví křesťanských světců. Církev z toho nebyla obzvlášť nadšená. Takže spis putoval rovnou na Index librorum prohibitorum.”

Index librorum prohibitorum byl seznam knih zakázaných katolickou církví. Ačkoliv jeho kořeny spadají do počátku šestnáctého století, církev ho institucionalizovala teprve v roce 1559 tím, že neprodleně zakázala kacířské spisy jako Mirabilis liber a texty buřičů, jako byli Luther či Kalvín. Je neuvěřitelné, že tento seznam byl aktualizován až do roku 1948 a papežem zrušen teprve v šedesátých letech.

Piero Ficino pokračoval: „Mirabilis liber se skládá ze dvou částí - latinské a francouzské - a líčí všechny možné požáry a války, invaze a povstání, sucha a záplavy, zemětřesení a morové epidemie, hladomory a srážky Země s kometami. Věštby o soudném dnu nebraly konce. Lidé tu knihu milovali! O několik století později tvrdili francouzští revolucionáři, ze právě Mirabilis liber zasela sémě revoluce. V souvislosti se společenskou debatou v současnosti je třeba dodat, že se v této knize objevila i věštba o tom, že Arabové provedou invazi do Evropy. Ovšem, že se předpovědi vyplnily, lze sotva tvrdit - mluví se i o rozpadu katolické církve, příchodu Antikrista a zániku Země. K čemuž mělo dojít před pěti sty lety…”

II

Dlouho jsme seděli, listovali v Mirabilis liber a hledali nějaké vodítko. Nenašli jsme nic. Slušně řečeno. Zeptal jsem se Piera Ficina na zmínku o krvavém dešti a hledání archy tam, kde prší krev, ale výrazy mu nic neříkaly. Náhle jeho ukazováček v textu poskočil. Pohlédl jsem na místo, kde se zastavil.

LArche ďalliance.

Archa úmluvy.

„Je to celé poněkud záhadné,” řekl Piero Ficino. „Toto je odkaz na Codex amiatinus - nejstarší existující verzi Bible svatého Hieronyma, takzvanou Vulgátu, přeloženou do latiny před 1300 lety z hebrejštiny a řečtiny - a jednu marginálii, pro kterou nemají teologové ani historikové žádné rozumné vysvětlení.”

„O jakou poznámku jde?”

„Mám na mysli tu z Exodu, Druhé knihy Mojžíšovy, v kapitole 40. Tam, kde Mojžíš píše o schráně svědectví, tedy arše úmluvy.” Přinesl ohmatanou Bibli a zalistoval v ní. „Přesně jak jsem říkal!” potvrdil a ukázal mi text:

Potom vzal svědectví a dal je do schrány; podél schrány zasunul tyče a nahoru na schránu položil příkrov. Schránu vnesl do příbytku, zavěsil vnitřní oponu a zastřel schránu svědectví, jak Hospodin Mojžíšovi přikázal. […] Tu oblak zahalil stan setkávání a příbytek naplnila Hospodinova sláva. Mojžíš nemohl přistoupit ke stanu setkávání, neboť nad ním přebýval oblak a příbytek naplňovala Hospodinova sláva. Kdykoliv se oblak z příbytku zvedl, vytáhli Izraelci ze všech svých stanovišť. Jestliže se oblak nezvedal, nevytáhli, dokud se nezvedl. Hospodinův oblak býval ve dne nad příbytkem a v noci na něm planul oheň před očima celého domu izraelského na všech jeho stanovištích.16

„Do Codexu Amiatinus vepsal nějaký šibal do poznámky zvláštní odkaz. Ale protože tady nemám právě tu verzi Bible při ruce,” zazubil se, „musím to vzít po paměti. Naprosto nesmyslná poznámka, řeklo by se Nikdo ji nebere vážně. Pokud si vzpomínám, napsal dotyčný mnich, že tak také Pýthie, tedy delfské orákulum, nasála do sebe božského ducha Páně a dostalo se jí daru jasnozňvosti.”

III

Z náprsní kapsy jsem vytáhl papír s anagramy Piero Ficino se rozzářil. „Dobrý bože! Něco takového jsem neviděl od té doby, co jsem pracoval ve Vatikánu!”

Vysvětlil jsem mu význam prvních čtyř anagramů i způsob, jakým byly zašifrovány Ale poslední z nichbyl oříšek, který jsem nedokázal rozlousknout.

„Rozumíte něčemu z toho?” zeptal jsem se s nadějí.

„Teď hned ne,” odpověděl Piero Ficino horlivě, „ale pokud je i tato poslední šifra anagram, bude to sotva nějak zvlášť obtížné. Tak se na to podívejme…”

Koptský anagram přece jen byl o něco složitější než ty předcházející. Když se ho přesto Pieru Ficinovi podařilo rozluštit, nebylo to jen díky jeho zkušenostem s krypto-logií. Stejně podstatný byl i fakt, že první čtyři anagramy poměrně jasně naznačovaly, v jaké řešení by ten poslední měl vyústit.

„Takže tady máme…” mumlal nadšeně. Jak se nad anagramem skláněl, připomínal hodináře ponořeného do světa ozubených koleček.

První fáze spočívala v nahrazení koptských písmen latinskými. Jenže ty spolu nekorespondovaly. Místo toho vytvářely zdánlivě náhodnou - nebo dobře zakamuflovanou - logiku. Proto nám chvíli trvalo, než jsme opakovanými pokusy korespondující znaky našli, poté promíchali jejich pozice a posléze dospěli k řešení:

Laurenziana!

Z předešlých anagramů jsme měli Biblioteca (Líbico (3) a Medicea (Déca Mei).

Dohromady to tedy bylo:

Biblioteca Medicea Laurenziana.

A co jiného je součástí knihovny Biblioteca Medicea Laurenziana, než nám dobře známý Codex Amiatinusl

Vzrušeně jsme na sebe s Angelikou pohlédli. „Řešení najdeme u knihovníka! Všechno ukazuje stejným směrem. Knihovník v Biblioteca Medicea Laurenziana.”

„Svatý knihovník,” zamumlala Angelica. „Vzpomínám si, že se Lorenzo zmínil o tom, že Nostradamus použil ve svém dopise Medicejským výraz Svatý knihovník. Není nepravděpodobné, že je tato funkce spojena právě s jejich rodinnou knihovnou.”

„V Laurenzianě pracuje více knihovníků,” poznamenal Piero Ficino, „ale v této souvislosti jde jistě přímo o hlavního knihovníka.”

„A víte, kdo to je?” zeptal jsem se.

Angelica zbledla. „Hlavní knihovník se jmenuje Bernardo Caccini,” pronesla chladně.

IV

„Lorenzův přítel! Přítel!” uhodila Angelica rukou do přístrojové desky. „Doprčic! Přítel, Bjorne! Jak mohl…”

Bylo časně zvečera a my ujížděli po úzké venkovské silničce zpátky do Florencie. Provoz nebyl téměř žádný. Museli jsme za přítelkyní Angeliky a vrátit jí Mini Co-oper.

Piero Ficino nám dal mnoho důvodů k přemýšlení. Jako bychom toho už předtím neměli dost.

Angélica byla pobouřená. Její hněv vycházel odněkud z hloubi nitra, kde se všechen strach, neklid a úzkost mísily se zuřivostí.

Tři anagramy - jež objevil Theophilus de Garencieres rukou napsané na papíře vloženém do prvního vydání Nostradamových Les Prophéties - nás dovedly ke Svatému knihovníkovi. Nikomu menšímu než hlavnímu knihovníkovi knihovny Biblioteca Medicea Laurenziana.

Všechno do sebe zapadalo. Takže to on stál za únosem. Vraždami. To on potřeboval Nostradamovy šifry. Samozřejmě. Hlavní knihovník byl jako had skrývající se v trávě.

Hlavní knihovník slavné medicejské knihovny.

A byl to přítel profesora Lorenza Morettiho.

„Kdybychom tak mohli zavolat na policii,” povzdychl jsem si.

„Na policii?” vykřikla Angélica. „Aby nás chytili? A museli jsme celé dny vysedávat u výslechů? Zatímco Lorenzo a Silvio jsou v rukou únosců? Myslíš si, že policie vydá příkaz k zatčení hlavního knihovníka Laurenziany Bernarda Cacciniho…” vyprskla jeho jméno, „protože řešením nějakých starých kódů je Knihovník a Biblioteca Medicea Laurenziana?”

Musel jsem uznat, že úřady budou pět set let staré anagramy sotva považovat za pádné důkazy.

Zatímco Angélica znovu a znovu bouchala do přístrojové desky, představoval jsem si, jak spolu, poněkud hysteričtí, stojíme u přepážky na policejní stanici

ve Florencii a vysvětlujeme skeptickému a nevrlému commissariovi, že musí vydat příkaz k zatčení jednoho váženého občana na základě vyluštění čtyř anagramů. A kde, zeptal by se ten policista, jste ty anagramy našli? No, koktali bychom s Angelikou sborově, ty jsme našli na listech s opisem prvního - ztraceného - vydání Nostradamových Les Prophéties, volně zastrčených do spisu Orus Apollo, což je překlad starověkého řeckého díla Hieroglyphica…

„Co budeme dělat?” pronesla Angelica do prázdna. „Co sakra budeme dělat?”

Zajel jsem ke kraji silnice a zaparkoval. Vypnul motor. Zíral do tmy. Pak jsem se obrátil k Angelice.

„Nenávidím se za to, co řeknu, ale máme na výběr?”

„Co to říkáš? Výběr, jaký výběr? O čem to mluvíš?”

„Jestli za tím únosem stojí Bemardo Caccini - a nemůžeme o pomoc požádat policii - tak ho musíme zpracovat sami.”

„Zpracovat? Můj milý, a jak jako hodláš spolu se mnou zpracovat Bernarda Cacciniho?”

Na to jsem žádnou vhodnou odpověď neměl. Možná právě proto ze mě - bez rozmyslu a velkohubě - vypadlo:

„Znáš někoho, kdo má zbraň?”

KAPITOLA 16

Strážci spisů

Florencie,

středa večer

I

Bytelné dveře do kanceláře Bernarda Cacciniho v knihovně Laurenziana byly pootevřené. Uvnitř jsem zahlédl stěny pokryté zlacenými a zdobenými knihami. Na podlaze dlažba a ručně tkané perské koberce. Prastaré stojací hodiny pomalu, dutě tikaly. Nad nimi visel portrét Cosima de’ Medici. Měl na sobě brnění. Před tmavě červeným mahagonovým psacím stolem stála dvě kožená křesla.

Bernardo Caccini příliš nevypadal na bezskrupulózního únosce a vraha, to se musí nechat. Distingovaný pán. Polodlouhé šedé vlasy. Šedý plnovous. Oblek. Kravata. Brýle měl postrčené na špičku nosu a zkoumal nějaký starý dokument, který držel proti světlu stolní lampy. Když si všiml, že stojíme ve dveřích, zvolal ach, dal ruku dolů a s úsměvem na nás pohlížel přes okraj brýlí.

„Paní Morettiová. Pan Belto. Vítejte!”

Revolver v kapse saka mě tížil jako olověné závaží. Promazaný a nabitý šesti patronami. Angelica si ho půjčila ho nějakého přítele. Nebudu předstírat, že jsem drsňák. Ruka se mi dost třásla, když jsem pevně sevřel pažbu, vytáhl revolver z kapsy a zamířil na erb, jenž zdobil kravatu na hrudníku Bernarda Cacciniho.

„Nehýbejte se!” rozkázal jsem mu nejistým hlasem.

„Proboha živého.”

Popošel jsem tři čtyři kroky do kanceláře. Pomalu a obezřetně. Rozhlédl jsem se. Místnost byla tak veliká, že se tam mohl poschovávat celý batalion. Mnichů. Démonů. Člověk nikdy neví, kdo číhá ve stínu. Angelica šla těsně za mnou.

„Jsem tady sám,” ujišťoval nás Bernardo Caccini.

Nepřestával jsem se rozhlížet. Pohlédl jsem vzhůru na Cosima de’ Medici. Naše pohledy se střetly.

„Milí přátelé,” hluboký hlas Bernarda Cacciniho zněl nečekaně vřele, „odložte zbraň, já nejsem nebezpečný.”

Usmál se. Beze strachu. Sebejistě.

Nenechal jsem se převézt. „Zdá se, že nejste překvapený, že nás vidíte?”

Bernardo Caccini si sundal brýle a pokývl směrem ke zdi, kde byla na čtyřech monitorech vidět vstupní část knihovny. Viděl nás přicházet. Aniž utekl. Aniž se ozbrojil. Aniž někoho přivolal.

Angelica obešla psací stůl a postavila se přímo před něho.

„Kde jsou Silvio a Lorenzo?”

„Paní Morettiová, já…”

Angelica zprudka popadla ze stolu nůž na otevírání dopisů a přitiskla mu ho na hrdlo.

„Kde?”

Bernardo Caccini se zaklonil na židli. Nůž se mu zabořil do kůže těsně pod hrtanem. Z rány skanula kapka krve.

„Kde jsou Silvio a Lorenzo?”

„Angeliko,” snažil jsem se ji ze všech sil uklidnit, ale v mém hlasu zaznívala spíš panika než klid, „mířím na toho muže pistolí, takže myslím, že už mu nemusíš nic zabodávat do krku.”

Angelica ztěžka oddychovala nosem. Zoufale. Oči měla doširoka rozevřené. Nebyla úplně při smyslech.

Bernardo Caccini řekl: „Odpovím vám, paní Morettiová, ale buďte tak hodná a dejte pryč ten nůž z mého krku. Je to dost bolestivé a nepohodlné.”

Probrala se. O krok ustoupila a nenávistně na něho zírala.

,Revolverem!” opravil mě Bernardo Caccini, „ne pistolí, ale revolverem. Nagant, pokud se nepletu. Ráže 7,5 mm. Zkonstruovaný a vyrobený belgickou Farique ďarmes Émile et Léon Nagant. Krásná zbraň. Pokud si člověk muže dovolit užít takové adjektivum o věci, jež má přese všechno jedinou funkci, a to zabíjet.”

„Kde,” nedala se Angelica, „jsou Silvio a Lorenzo?”

„Ano, kde jsou?” opakoval jsem. A jako bych chtěl té otázce dodat důraz, natáhl jsem kohoutek. Výhružně cvakl.

Bernardo Caccini zvedl v obraně ruce. „Opatrně, buďte tak hodný. Může se zdát, že spoušť u těchto revolverů nelze zmačknout tak snadno, ale je překvapivě citlivá.”

„Kde jsou?”

„To já nevím. Dovolím si předpokládat, že jste mě vyhledali, protože se vám podařilo vyluštit Nostradamovy anagramy. Proto také podezíráte mě, že jsem do únosu profesora Morettiho a malého Silvia zapletený. A tedy i do těch ostudných vražd Reginy Ferrariové a Theophila de Garenciěres. Ale to je omyl. S únosem nemám nic společného. A ani s vraždami.”

„Nevěřím vám,” oponovala Angelica.

„Přemýšlejte. Jak by mohl Nostradamus vybrat viníka kriminálního případu, ke kterému dojde za pět set let? Vý si…” zazubil se, „vy si opravdu myslíte, že měl věštecké schopnosti?”

„Všechno svědčí proti vám!”

„Pokud by to tak bylo, paní Morettiová, proč myslíte, že jsem vám v pondělí odpoledne volal?”

Pauza.

„To jste byl vy?”

„Ano, já.”

„To vy jste tvrdil, že máme společné zájmy?”

„Správně, to já…”

„Jaké společné zájmy?”

„Přijít na kloub jedné záhadě.”

Zatímco mluvil, zkoumal jsem jeho rysy. Úzký obličej. Oči. Dlouhé prsty pianisty. Držení těla hodné člena královské rodiny. Položil si pravou ruku na hrudník. Jako při přísaze. Důstojně. A tehdy jsem ho uviděl. Ten prsten. Těžký pečetni prsten ze zlata, ve kterém byl vyrytý dobře známý symbol.

„Odkud máte ten prsten?” zeptal jsem se.

Usmál se a tázavě naklonil hlavu na stranu.

„Ten symbol znám,” pokračoval jsem, „z jednoho Nostradamova dopisu.”

„Vavřínový věnec. Jste všímavý muž. Což není při vaší profesi nic zvláštního. Vavřínový věnec je náš symbol. Prsten je z ryzího zlata. A dobře přes dva tisíce let starý.” V očích se mu objevil hravý pohled. „Kdysi ho nosil na prstu Julius Caesar.”

II

Seděli jsme s Angelikou každý ve svém ušáku. Revolver jsem měl položený na klíně. Začínalo ve mně klíčit přesvědčení, že Bernardo Caccini mluví pravdu, když nás ujišťuje, že stojí na naší straně.

„Je to celé dlouhá historie,” řekl se svým okouzlujícím a odzbrojujícím úsměvem. „Ano, několik set let stará historie. Vlastně několik tisíc let stará, mám-li být úplně přesný.”

„Jak je možné, že nosíte prsten, který kdysi patřil samotnému Caesarovi?” zeptal jsem se se stejným dílem skepse jako napjaté zvědavosti.

„Ten prsten náleží k funkci, již mám tu čest zastávat. Před pěti sty lety ho nosil Nostradamus.”

„Jste nějakým způsobem ve spojení s řádem Vicarius Filii Dei?” zeptala se Angélica stále stejně bojovně.

„Chraň bůh! I když vlastně ano i ne. Ano - v tom smyslu, že se už pět set let snaží získat vědomosti mých předchůdců. Ne - pokud se ptáte, jestli jsem převlečený mnich.”

„Takže skutečně existují?” vybuchl jsem.

„Vicarius Filii Dei? Jistěže existují. Jenom nechtějí být objeveni. Tedy. Pokud dovolíte, rád bych se představil, jakož i bratrstvo, jež zastupuji, a také vám vysvětlil svou roli v celé té záhadě, do níž jste byli proti své vůli vtaženi.”

Odkašlal si, napřímil se a pronesl slavnostním formálním tónem:

„S funkcí hlavního knihovníka v knihovně Biblioteca Medicea Laurenziana je svázáno jedno historické pověření. Člověk není na tomto místě zaměstnán. Je zvolen. Jsem především strážce prstenu a velmistr řádu, o jehož existenci nemá nikdo - sotva i Vatikán - tušení. Po pět set let vykonáváme své poslání a chráníme tajemství v oddanosti k řádu a úctě k mužům, kteří ve své době poklad střežili a později jménem rodu Medicejských tento řád založili: Machiavellimu, Michelangelovi a Nostradamovi. Náš řád byl vytvořen, aby střežil čtyřiadvacet schrán.” Odmlčel se. „Pravda ovšem je, že je nestřežíme. Hledáme je!”

„Truhly s pokladem?” ptal jsem se s chlapeckou horlivostí.

„Klidně jim říkejte truhly s pokladem, protože to taky

- svým vlastním způsobem - jsou. Neskrývají šperky a zlato. Ale něco ještě cennějšího. Nostradamův dopis - ten, jejž našla Regina Ferrariová a následně byl důvodem únosu profesora Morettiho - obsahuje informace, které nám umožní těchto čtyřiadvacet schrán nalézt. Tento dopis se ztratil na konci šestnáctého století.”

„A jaký řád tedy zastupujete?” vyzvídal jsem. „Svobodné zednáře? Ilumináty? Nebo - počkejte, nechcete mi tvrdit, že jste templář?!”

Dlouho se od srdce smál. Jeho hluboký hlas zněl ozvěnou nejlepšího koňaku a doutníků, tlustých knih a moudrých myšlenek.

„Nikoliv, moji milí, nejsem žádný ztracený templářský rytíř. Jsem velmistr starého a mírumilovného bratrstva. Řádu, o němž nikdo neví, bratrstva, o němž nikdo neslyšel. Nejsme svobodní zednáři, ani templáři nebo ilumináti.” Na vteřinu zaváhal. „Jsme knihovníci.”

III

Knihovníky jsem měl vždycky v oblibě.

Když jsem byl kluk a parta ze sousedství nechtěla mít s usmrkaným malým albínem nic společného, utíkal jsem do knihovny. Do Deichmanovy. Nikdy jsem nepochopil, kdo to ten Deichman byl. Kromě toho, že věnoval

knihovně obrovské množství knih. V nich jsem hledal únik a milý závětrný přístav.

Ostatní děti pro mě měly tolik podivných přezdívek. Sněhulák. Lední medvěd. Rudoočko. Nikdy jsem do party nezapadl. Nikdy jsem se nestal jedním z nich. Nikdo na mě u nás doma nezvonil. Byl jsem ten, který s ostatními nesmí. Ten, který zbýval, když si třídní alfa-samci při tělocviku vybírali družstvo.

Ale v knihovně mě vždycky vítali. Usměvavé knihovnice a knihovníci.

Zní to asi zvláštně,” pokračoval Bernardo Caccini se svým klidným úsměvem, „ale ano, jsme všichni knihovníci. A bibliofilové. Sdílíme lásku ke knihám. Textům. Slovům. Příběhům. A také jejich formě, vazbě, papíru, lepidlu - všemu! Folia, bifolia, kvarty, osmerky, šestnácterky. Duerniony, terniony. A po celých pět set let střežíme - můžu-li použít tak sebevědomý výraz - tajemství.”

„A jaké?” stále jsem nechápal.

„O tom pokladu. Dovolte mi vrátit se trochu v čase. Náš řád založili Machiavelli a Michelangelo a formálněji ho pak ustavili Nostradamus a Cosimo Veliký pod názvem Svatý řád strážců Caesarových spisů. Já osobně ho nazývám jen Strážci spisů. Jeho členy byli po celých pět set let vždycky jen knihovníci. Vedení mnou a mými předchůdci tady v knihovně Laurenziana. Ano, tak dlouho chrání Strážci spisů své tajemství. Věrně a svědomitě. Nosíme tento prsten -” pozvedl ruku se zlatým prstenem, „od té doby, co ho Nostradamus na smrtelném loži předal svému nástupci. Od té doby si ho v průběhu staletí předávali jednotliví velmistrové řádu. A nyní, jak vidíte, je navlečen na mém prstu. Když jeden velmistr ve své funkci skončí, je připraven nový, aby jeho pozici

převzal. Jen ti nejlepší z mužů - pevní ve svých morálních i etických zásadách a s celistvou osobností - jsou do řádu zasvěceni a smí složit slib věrnosti. Trochu se to podobá svobodným zednářům. Ovšem bez jejich flirtování s náboženstvím a okultismem. Když skládáme slib věrnosti, je to považováno za čin, jenž nás svazuje na cely život. Až nadejde můj čas, bude můj asistent připraven funkci velmistra převzít.”

„A kdo jsou ostatní členové řádu?” ptal jsem se dál.

„Není nás mnoho. Já a dva další hlavní knihovníci - ve Vídni a v Paříži - tvoříme Caesarovu lóži. Jakousi vnitřní radu. Její funkcí je se postarat se o to, aby byl velmistr, strážce prstenu, nahrazen, když zemře. O to, aby byl jmenován hlavním knihovníkem tady v Laurenzianě a zasvěcen do tajemství ten správný, důstojný kandidát. A jen já a druzí dva členové Caesarovy lóže toto tajemství známe. Tedy celé tajemství. Kromě nás je ještě po celé Evropě čtyřiadvacet více či méně nicnetusících hlavních knihovníků, kteří vůbec nevědí, čeho jsou součástí. Ani my v Caesarově lóži nemáme informace o tom, kdo ti ostatní jsou. Nostradamus vymyslel systém dokonalý jako hodinový stroj. Těch čtyřiadvacet o sobě navzájem neví. Nevědí ani o mně či Caesarově lóži. Je jim pouze sděleno, že jsou součástí uzavřeného a tajného bratrstva s názvem Svatý řád strážců Caesarových spisů. Nic víc. Když se ve své knihovně dostanou na post hlavního knihovníka, je jim předán nepodepsaný dokument s pečetí Medicejských a datovaný roku 1565. Ten jim oznamuje, že jsou přijati do Svatého řádu strážců Caesarových spisů. A že jejich pověření je tajné. Nostradamus to takhle chtěl.”

„A kdo jim ten dokument předá?”

Pousmál se. „Ano, kdo myslíte? Svobodní zednáři. Kdo jiný? Už od konce šestnáctého století spravují zednářské lóže po celé Evropě oněch čtyřiadvacet doku

mentů a dohlížejí na to, aby byl každý hlavní knihovník zasvěcen. Ani svobodní zednář netuší, co je Svatý rad strážců Caesarových spisů zač a co vlastně střeží. Ale dostali za úkol loajálně a diskrétně postupovat podle Nostradamových instrukcí. A kdyby se v průběhu let něco pokazilo, pokud by v některých městech nebylo nařízení dodrženo - to asi nehraje žádnou roli. Těch čtyřiadvacet hlavních knihovníků už nemá žádnou skutečnou funkci. V Nostradamově době to byli strážci v pravém slova smyslu. Ale teď už ne. Z celého systému zůstala pouze skořápka.”

„Čtyřiadvacet hlavních knihovníků v bratrstvu tak tajném, že ani nevědí, co střeží?” shrnul jsem to poněkud váhavě.

„Knihovníci i svobodní zednáři na to všechno ne spíš pohlížejí jako na historickou kuriozitu. Sotva to berou příliš vážně. Někteří z nich možná vědí, že kdysi byly někde v knihovně na tajném místě ukryty jakési spisy. Jenže netuší kde.”

„Proč jste se nepokusil ostatní najít?”

„Myslíte, že jsem to nezkoušel? Můžu se domnívat a hádat. Můžu se ptát. Ale není to k ničemu. Ostatní členové mají své pověření držet v tajnosti. Takže pokud bych se někoho zeptal přímo, asi by většina loajalně dělala jakoby nic. Nostradamus vydal důkladné pokyny, jak se má tajný systém spravovat a vykonávat. A i v případě, že by kodex porušili a přiznali, že jsou členy Svatého řádu strážců Caesarových spisů, nedostal bych se o nic dál. Bez Nostradamovy závěti nevím, kde truhly hledat. Moji předchůdci komunikovali prostřednictvím důmyslného systému kódů, šifer, rébusů, metafor a anagramů. Na základě dohod a podrobných plánů propašovali tyto kódy do všeho, počínaje dopisy a rukopisy a tištěnými knihami konče. Veškeré detaily byly předem domluvené

a naplánované. Vavřínový věnec bylo poznávací znamení, jež Nostradamus zvolil, aby Cosima a další členy úzkého kruhu Strážců spisů upozornil, že se v textu skrývá šifra, anagram či nějaká jiná tajná zpráva. Dnes bychom použili kódované e-maily. Vám, kteří jste o několik vybraných z těchto kódů víceméně zakopli, se to celé zdá matoucí. Ano, řekl bych přímo nepochopitelné. Pro ty, kteří stáli v pozadí systému, to však všechno mělo jasnější logiku. Do naší doby se dochovalo jen několik z kódovaných zpráv a instrukcí. Zlomky.”

Bernardo Caccini se dlouze zadíval na Angeliku a potom na mě.

„Informace, o niž se s vámi teď podělím,” pokračoval, „byla držena v tajnosti po dva tisíce let. Ctihodní muži obětovali své životy, aby ji ochránílo. Zní to nabubřele a pompézně? Snad. Přesto jsou ta slova pravdivá.”

„Jaká je to informace?” zeptala se Angelica netrpělivě.

„Vezmu vás na cestu proti proudu času. Zpátky do starého Říma. Do Egypta. Rok před svou smrtí, tedy v roce 1565, připsal Nostradamus rukou tyto řádky do své vlastní tištěné verze Almanachu:

A den ten nadejde,

kdy se o Caesarovo tajemství

podělí mužové důstojní:

Pravda bude vyjevena.

Caesarovo tajemství se neváže ani k delfskému orákulu ani k arše úmluvy - to jsou záhady, jimž můj řád nepřišel na kloub - ale k něčemu zcela jinému.”

„K čemu?” vyhrkl jsem bez dechu.

„Naše tajemství je dnes světu neznámé, stejně jako tomu bylo v šestnáctém století - i jako v době samotného Caesara. Všechno, co vám teď budu vyprávět, pochází z dopisů a dokumentů, jež se nacházejí tady v Laurenzianě a ve Vatikánském tajném archivu. Asi se podivujete, že jsem se rozhodl vás do toho tajemství zasvětit. Jak věděl náš zakladatel Nostradamus, všechno má svůj čas. Vždycky jsme si byli vědomi, že tento den přijde. Den, kdy nastane čas sdělit naše tajemství světu. A tento čas právě nadešel. Diskutovali jsme o tom se zbývajícími dvěma členy Caesarovy lóže. A všichni jsme se shodli. Už jsme to tajemství skrývali dost dlouho. Profesora Morettiho a malého Silvia unesli. Dva lidé už přišli o život. A mnozí jiní před nimi. Tyto jednotlivé tragické osudy však přesto nejsou hlavním důvodem, proč jsem se rozhodl použít Nostradamova slova a tajemství odhalit. Hlavní důvod se nazývá Vicarius Filii Dei. Svou touhu po konci světa vyznávají s fanatismem, jenž mě děsí. Vím, čeho jsou schopni. Je to křesťanská obdoba al- -Káidy a při dosahování cílů snadno zacházejí ve svém zaslepeném fanatismu do krajností. Uchylují se k násilí. Terorismu. A co je vlastně cílem řádu Vicarius Filii Dei? Ano, co je cílem celého křesťanství? Přece soudný den! Konec světa. Zánik země. Návrat Ježíše.” Odmlčel se. „A někteří jsou natolik šílení, že tomu chtějí pomoci. V jednom ze svých posledních veršů Nostradamus píše, že

mnichové zažehnou požár světa.

Tito mnichové, píše dál, pohlížejí sami na sebe jako na boží vojáky na zemi. A jmenuje je: Vicarius Filii Dei. Ceasarova lóže má uvnitř řádu dobře informovaný zdroj. Dnes ho vede kardinál, nad kterým nemá kontrolu ani samotný papež. Maximo Romano. Nebezpečný muž. Někdo by řekl, že je šílený. Má ambice své vlastní i ve jménu Božím. To není dobrá kombinace. A jeho

nejbližší podřízený? Draco Rizzo. Ještě méně vyrovnaný, ještě nebezpečnější. Pronikavě inteligentní, ale bez skrupulí. Do řádu ho přijali jako malého chlapce. Brzy pochopili, že se v něm skrývá nevšední talent. Poslali ho za vzděláním do Oxfordu. Získal doktorát z teologie. Jeho disertační práce o soudném dnu - Raně křesťanská eschatologie: Antikrist, apokalypsa a kritika církevních otců proti císaři - patří k nejcitovanějším ve svém oboru.” Zhluboka si povzdychl. „Vidím, kam až je teď řád Vicarius Filii Dei ochoten zajít, aby dosáhl svých cílů. Co udělají příště? To už nechci vědět. Ano, čas nadešel. Důvodů už máme dostatek.”

„Důvodů k…?”

„Důvodů k tomu, abychom našli Caesarův poklad - neboli Ďáblovu knihovnu, chcete-li. A oznámili to celému světu.”

IV

Myšlenka, že tam jen sedí a vymýšlí si, byla lákavá. Že nám lže do očí. Ale celý příběh zněl až příliš neuvěřitelně - byl příliš bohatý na detaily, příliš absurdní - aby si to celé mohl vymyslet.

„A co je tedy ten Caesarův poklad?” zeptal jsem se.

„Knihy. Přesněji řečeno: spisy. Svitky. A kodexy. Nehledáme ty truhly, abychom se obohatili. Samy o sobě by měly nedozírnou cenu. Ale jde nám o jejich obsah. O vědomosti. Vědomosti o našem starém světě.”

„Vědomosti, jež spravovali templáři?”

„Tss. Jen nepřímo. Kdo byli tihle templáři? Latinsky se řád nazýval Pauperes commilitones Christi templique Solomonici. Jméno odkazuje na krále Šalamouna, syna Davida a Batšeby, jistě ten biblický příběh znáte. Šalamoun založil v Jeruzalémě chrám. Za jeho vlády Izrael vzkvétal, ale když zemřel, byla říše rozdělena na poloviny: severní a jižní. Než byli templáři na začátku čtrnáctého století pozatýkáni a vyhlazeni královskými vojáky, stačil poslední z nich předat poklad, jejž v Jeruzalémě objevili, svým bratrům ve víře, johanitům. A ti ho potom odvezli na Rhodos.”

„A co je to tedy za poklad?” zeptal jsem se stále stejně nechapavě.

„Bibliotheca Alexandrinal” „Jak to myslíte? Alexandrijská knihovna?” „Největší sbírka vědomostí starověku. Hotová pokladnice!”

Bernardo Caccmi se zvedl, začal přecházet sem tam po místnosti a přitom vykládal:

„Knihovnu v Alexandrii založili Ptolemaios I. a II. mezi lety 250 a 300 před Kristem. Části knihovny se nacházely v královském paláci ve čtvrti Brucheion a menší oddělení potom v chrámu boha Serapida ve čtvrti Rhakotis. Ve sbírce byla shromážděny, systematizovány a katalogizovány vědomosti všech středomořských kultur. Spisy v řečtině a latině, hebrejštině a arabštině i mnoha dalších jazycích. Poezie, próza a drama. Filozofie. Náboženství. Matematika. Astronomie a astrologie. Magie. Říká se, že všechny lodě, jež připluly do Alexandrie, měly povinnost odevzdat všechny spisy, aby je písaři v knihovně mohli opsat a přeložit do řečtiny. Alexandrijská knihovna byla nejen největší ve své době, ale byla také učeným centrem vědy, zkoumání a kultury. A potom - katastrofa! Knihovna shořela! Sbírka byla zničena! Všechny vědomosti ztraceny. Co se stalo? Teorií je mnoho. Historik Plutarchos tvrdí, že knihovna lehla popelem, když Caesar obléhal Alexandrii v roce 47 před Kristem. O jeho útoku píše Plutarchos, že

.. .byl nucen vyhnout se nebezpečí tím, že nechal zapálit své vlastní lodě, takže se plameny, poté co shořel přístav, rozšířily dál a zničily velkou knihovnu.

Jiní svalují vinu na křesťany. Vědecké sbírky knihovny byly v rozporu s učením Bible a novou vírou. Uznávaná Encyclopaedia Britannica tvrdí, že knihovnu v roce 391 zničila na popud římského císaře Theodosia 1. a biskupa Theofilia křesťanská lůza v rámci účtování s pohanstvím.”

„Počkejte chvilku,” přerušil jsem ho. „Novější výzkumy naznačují, že Alexandrijská knihovna neshořela, ale upadala po několik století.”

„To je možná pravda. Ale všechny tyto teorie jsou nezajímavé.”

„Nesouhlasím. Nové vědění a nové teorie nejsou nikdy nezajímavé.”

„V tomto případě přece jen ano. Protože kromě oficiální verze, té, již se biflují univerzity a historikové už patnáct set let, existuje zcela jiný příběh. Ten skutečný.”

Otevřel zásuvku psacího stolu a vytáhl knihu.

„De Bello Alexandrino,” řekl, „O válce alexandrijské. Toto dílo je připisováno Juliu Caesarovi, ale možná ho sepsal Aulus Hirtius. To není podstatné…” Z téže zásuvky vytáhl ještě několik papírů. „Tento text…” lehce na hromádku poklepal, „napsal vlastní rukou Julius Caesar rok předtím, než byl zavražděn. Tohle samosebou není originál, ten uchováváme tady v Laurenzianě v klimatizovaném trezoru. Ten text nebyl nikdy zveřejněn. Tak to mělo být. V průběhu staletí si ho směla přečíst jen hrstka lidí.”

Oba jsme se s Angelikou naklonili v křeslech dopředu, rozrušení a napjatí.

„A co píše?” zeptala se Angelica.

„Vypráví o tom, co se stalo s Alexandrijskou knihovnou.”

„A co tedy?” naléhal jsem netrpělivě jako malý kluk.

„Příběh, jejž vám teď povím, je založen na Caesarově vlastním vyprávění. A na dalších textech z následujících let. Je to ten skutečný příběh… Historické spiknutí světových dimenzí.”

Angelica se kousla do spodního rtu. Já sám jsem zíral na Bernarda Cacciniho s pootevřenou pusou jako hlupák.

Na okamžik zaváhal. „Pravdou je, že Alexandrijská knihovna nikdy zničena nebyla.”

Čas je řeka, veletok událostí a proudů, které pomalu plynou kolem. Všichni jsme jeho součástí. Jako herci. Pozorovatelé. Tiší svědkové. Každý z nás je do historie vetkán. Všichni žijeme na konečné stanici dějin, na nejzazším výběžku času. Zítřek je příslib. Budoucnost je věčnost.

Ale minulost máme společnou. Historii.

Tu, kterou známe.

A tu, o které nikdo z nás neví.

Následující strana: V řádku 8 tohoto nápisu z prvního století je zmínka o Alexandrijské knihovně. Nápis je věnován Tiberiovi Claudiovi Balbilovi. Narodil se a vyrostl v Alexandrii, ale dlouho žil v Římě. Uprchl zpět do Alexandrie za Caliguly, ale vrátil se do Říma za císaře Claudia. Byl jmenován nejvyšším kněžím Hermova chrámu v Alexandrii a představeným knihovny. Nápis je převzatý ze třetího svazku Forschungen in Ephesos (Vídeň, 1923).

Tajemná historie knihovny

Alexandrie Egypt

rok 47 před Kristem

Prázdné i plné sudy rachotily po popraskaných lodních žebřících. Dehtem natřené lanoví na vysokých vrátcích. Neznámé jazyky. Křik a řev. Lodě ze vzdálených přístavů - Athén, Byzantionu, Massil e a Kartága, Barcina a Aquileie, z Lisabonu na západě a Jaffy na východě. Skasané, nenapjaté plachty se třepotaly. Julius Caesar s úsměvem pozoroval hemžící se život dole v přístavu. Vždycky miloval vůni moře. Právě zde, kde se do morře vlévá Nil a sladká voda veletoku se mísí se slanou, vzniká zcela zvláštní vůně brakické vody, jež mu připomíná ústí řeky pod domem jeho dětství. Často si tam jako chlapec hrával. Rybařil. Plaval. Jeden ze strýců ho naučil šermovat. Snad proto se tady v Alexandr i cítím tak dobře, pomyslel si, protože mi připomíná domov. Zastínil si obličej, když zavál horký, suchý jihozápadní vítr od Sahary. Ostrá zrnka písku na kůži. Strašidelné, tyhle pouštní větry. Nečetl snad o tom, že perský král Kambýsés II. ztratil před téměř pěti sty lety v písečné bouři padesát tisíc mužů? Na ostrově Faros, kousek od přístavu, se tyčil obrovský maják. Majestátní stavba, jež by byla hodna Říma. Začínala chátrat - uběhla už dvě století od té doby, co řecký architekt a stavitel Sostratos z Knidu tu sněhobílou věž vystavěl.

Kleopatřina oblíbená kočka se k němu plíživě přitočila, vzhlédla na něho zelenýma očima a kráčela dál za královnou.

Za ním, v paláci, se nacházela Alexandrijská knihovna. Největší na světě. Brzy bude jeho. Už dlouho spřádá plány o budoucnosti Římské říše. Velkolepé plány. Jedna z jeho mnoha vizí: postavit gigantickou knihovnu. Sbírku knih stejného kalibru a pověsti, jakou má Alexandrijská knihovna. Ne, ještě větší! Caesarovu knihovnu! Impozantní knihovnu, o níž by učení a moudří muži z celého světa mluvili s úctou a respektem. Knihovnu, kterou by bohové mohli lidem závidět. Knihovnu, jež by obsahovala všechno, absolutně všechno, co lidstvo ví. Přitiskl si zlatý prsten silou na předloktí. Bavilo ho dívat se na otisk vavřínového věnce na opálené kůži.

Caesarova knihovna…

*

Skupina pomocníků - moudrých a věrných mužů - už nahoře v knihovně pracuje. Obsahuje přes půl milionu svitků. U Jupitera! Ale bez většiny se obejdou. V první fázi chce naplnit čtyřiadvacet truhel. Deset tisíc svitků. Ty nejdůležitější texty. Později se můžou vrátit a naplnit další truhly.

V tomto okamžiku jeho muži rukopisy třídí. Pythagoras, Archimedes. Aristoteles. Eukleides. Platon. Zarathuštra. Sofokles. Pytheas. Sokrates. Solonova Atlantis. Homérova Ilias. Odyssea. Septuaginta. A tak seznam pokračoval. Jeden po druhém byly svitky zavinuty do hedvábí a pokryty ochrannou vrstvou vosku. Poezie a filozofie. Věda. Jaké poklady! Některé z lahůdek už mu dali okusit. Kniha mudrců, ten prastarý spis, jenž prozrazuje, jak se spojit se zemřelými předky a s bohy. Zřejmě vypráví i o tom, jak je možné pohlížet zpět a dopředu v čase. Ale je tam toho mnohem víc. Magické a okultní spisy. Podrobná pojednání o alchymii a astrologii. Kouzelné formule. Lékařské recepty. A jeden dokument, který odhaluje, kde Židé ukryli tu svoji záhadnou truhlu s deskami, tu, jež se nazývá archa úmluvy. Caesara nezajímal Jahve, židovský bůh, ale slyšel zvěsti o tom, že archa ukrývá mocnou zbraň. A mocné zbraně, pomyslel si, ty se vždycky hodí.

*

Mezi spisy nedocenitelné hodnoty: klenot. Ne jen tak ledajaký klenot. Delfský amulet. Posvátný šperk orákula. Kde Egypťané u všech bohů vzali delfský amulet? Nemohl to pochopit. Podle Kleopatry sem byl šperk - nejdůležitější okultní svátost Serapidova chrámu - dovezen z Apollonova chrámu v Řecku před pouhými sedmatřiceti lety. Kleopatra nebyla právě milá. Nebylo snadné s ní vyjít. A že chtěl z knihovny odvézt svitky, bylo už samo o sobě dost zlé. Ale vzít i delfský amulet ze Serapidova chrámu… To ji přímo rozzuřilo. Ze všech sil se ji pokoušel přesvědčit, že má v plánu spisy i amulet ochránit. Ale nenechala se převézt. Byla stejně lstivá jako on sám. Ochránit! zasyčela. Myslíš si snad, že nechápu, že to všechno je válečná kořist? Myslíš si, že nevím, že si všechno odvezeš, protože se to tobě může hodit?

Zkoušel ji uklidnit polibky a laskáním. Rty měla chladné jako mramor.

*

Tu noc, kdy vyprázdnili Alexandrijskou knihovnu, zářil na jasné obloze měsíc. Bohové jsou dnes v noci při mně, pomyslel si Caesar. Spolu s Kleopatrou a strážemi stál před královským palácem a sledoval vozy, které odvážely truhly dolů k lodi. Učenci spali. Ostatní by to sotva

zajímalo. Rybáři, přístavní dělníci a sedláci neuměli číst. Jaký význam pro ně tyto svitky měly? Pro jistotu pověřil svoje muže, aby podplatili majitele všech hospod ve městě. Toho večera teklo víno a pivo v Alexandrii zadarmo - s pozdravem od Římana Julia Caesara. Stovky namol zpitých Egypťanů se s řevem potácely ulicemi města. Tu a tam se některý pokusil vyskočit na vozy s truhlami, ale byl surově sražen k zemi. Tvoje stráže přece nemusejí zabíjet moje poddané, poznamenala Kleopatra. Mluvili spolu řecky. On neuměl egyptsky, ona neovládala ani klasickou ani lidovou latinu.

Zítra, přemýšlel, až bude loď s truhlami dávno plout s příznivým větrem v plachtách, zapálíme jednu ze stálých válečných lodí, které tu kotví. A potom zapálíme několik náručí papyru uvnitř v knihovně. Dokonalý krycí manévr.

*

A tak se stalo, že Říman Juius Caesar připravil Alexandrijskou knihovnu o nejdůležitější díla a přivezl je ve čtyřiadvaceti truhlách do Říma.

Řím

rok 44 před Kristem

Hustá mlha naplněna hnilobným zápachem stoky a zkažených odpadků se těžce snášela na římské ulice. Někde štěkala smečka toulavých psů. Promrzlí Římané se třásli a spěchal domů. Ti, kteří procházeli kolem starého chrámu na kraji centra, širokým obloukem obešli sedm po zuby ozbrojených strážců, kteří ho hlídali. Před budovou byla nedávno vztyčena nová socha. Strašlivé božstvo - napůl koza a napůl člověk, s paznehty, ocasem a rohy na čele.

Říkalo se, že se v tom božím stánku zabydlel bůh Set. Set, vyprávěli šiřitelé těch zvěstí, je egyptský bůh tmy a chaosu. O nic lepší to nebylo, když vešlo ve známost nové jméno chrámu: Ditis Patris. Dis Pater byl děsivý bůh, vládce podsvětí. Za střeženými dveřmi chrámu, pod těžkými kamennými dlaždicemi leželo ukrytých

čtyřiadvacet schrán z Alexandrie.

*

Po mnoho let poté, co byl Caesar zavražděn třiadvaceti bodnými ranami u Pompeiova divadla, ležely truhly pod dlažbou podlahy chrámu Ditis Patris. Těch několik málo osob, jež tajemství znaly, ho dobře střežilo.

KAPITOLA 17

Truhly

Florencie,

středa večer

I

„Taková je tajná historie Alexandrijské knihovny…” řekl Bernardo Caccini tiše.

„To je neuvěřitelné!” zvolal jsem.

„Je to skutečně pravda?” zeptala se Angelica.

„Okamžik!” přerušil nás Bernardo Caccini. „To není celý příběh. Právě naopak. Bude to ještě zajímavější.”

Nevědomky přejel špičkou prstu vavřínový věnec na Caesarově prstenu. V očích se mu zaleskly slzy. Když pokračoval, hlas se mu chvěl:

„Alexandrijská knihovna existuje ještě dnes. Těch čtyřiadvacet truhel s nejdůležitějšími díly je poschováváno na tajných místech v Evropě.”

„Dobrý bože,” zašeptala Angelica.

Já jsem byl tak vyvedený z míry, že jsem se nezmohl na slovo.

II

Potřebovali jsme několik minut, abychom se dali dohromady. Měli jsme s Angelikou spoustu otázek a hořeli jsme touhou slyšet zbytek toho příběhu.

Mohla být Alexandrijská knihovna skutečně zachována? Jak je to možné? A na neposledním místě: Kde se teď sbírka nachází?

„Uklidněte se!” smál se tlumeně Bernardo Caccini, vděčný za to, že se konečně může s někým o tajemství podělit. „Ze všeho nejdřív: Proč? Jaké měl pro všechno na světě Caesar se svitky z Alexandrijské knihovny úmysly? Odpověď je jednoduchá a banální: Chtěl vystavět ještě dokonalejší knihovnu. Pozadí bylo zároveň ovšem dost vážné: Caesarovo velikášství nemělo hranic. V té době se připravoval na válku proti říši Parthů. Nařídil znovu vybudovat Kartágo a Korint. Zřídil policejní složky a změnil daňový systém. Uskutečnil zemské reformy. Provokoval Senát svými narážkami, že si přeje být prohlášen za krále. Zavedl svůj vlastní juliánský kalendář a překřtil měsíc po červnu, zvaný quintilis, na julius. V budově Senátu sedával na vlastním, zlatém křesle. Směl nosit tógu triumfátora, kdykoliv se mu to hodilo. Ano, zkrátka… Ten seznam je dlouhý. K rozhořčení svých protivníků byl diktátor Julius Caesar na nejlepší cestě stát se bohem z masa a krve. A v rámci této hry vojenských, politických a osobních intrik inicioval Caesar aktivně a cílevědomě v Římě stavby řady nádherných budov. Monumentálních, věčných připomínek své vlády. Obrovský chrám na počest Marta, boha války - i sebe samého. Gigantické divadlo. A největší knihovnu světa. Ano, knihovnu, jež měla předčit legendární knihovnu v Alexandrii. Jenže měl problém. Čím tu svou knihovnu naplní? Odpověď byla nabíledni. Egypťané a Řekové v Alexandrii už za něho tu práci udělali.”

„A proto sbírku svitků jednoduše tajně ukradl,” shrnul jsem to.

„Egypťané proti tomu nic nezmohli. Caesar byl jejich neformální místokrál. Ti, kteří protestovali příliš zaníceně, byli odstraněni z cesty. Jiní byli umlčeni výhrůžkami. Každopádně dosáhl svého.”

„Aniž se o tom dozvěděla živá duše?”

„Caesar byl chytrý. Ty, co zapisovali historii, podplatil. Krycí operace byla natolik zdařilá, že pozdější historikové a spisovatelé jako Strabon, Plutarchos, Aulus Gellius, Ammianus Marcellmus a Orosius na tu vějičku skočili. Všichni opakovali vyprávění o tom, jak měl Caesar téměř politováníhodnou nešťastnou náhodou takovou smůlu, že celá knihovna shořela. Všichni se nechali napálit. Geograf Strabon navštívil Alexandrii o sedmadvacet let později. Dopodrobna město popsal. O knihovně ani slovo. A proč ne? Protože z ní mnoho nezbylo. Nebo jinak řečeno: To, co skutečně zbývalo, byly jen nedůležité svitky, které nikoho nezajímaly. Ty nejdůležitější shromáždil Caesar ve svých čtyřiadvaceti truhlách. Zbytek plánoval převézt později, až bude knihovna v Římě postavena.”

„A proč všechna ta označení - Bibliotheca Ditis Pa-tris, Bibliotheca Diaboli, Ďáblova knihovna?”

„Caesarovi muži rozšířili zvěsti o tom, že se sbírka skládá ze spisů patřících jedné okultní sektě, jež vyznává egyptského boha Seta - Sutecha -, boha tmy a chaosu. Když spisy přemístili do Říma, dali jim nové jméno: Bibliotheca Ditis Patris. Dis Pater byl římský bůh podsvětí a později splynul s řecko-římskými bohy jako Pluton, Orcus nebo Hádes. Pouhý název, Bibliotheca Ditis Patris, byl pro tehdejší Římany děsivý. Když se různí papežové o mnoho let později o existenci sbírky dozvěděli, domnívali se, že Caesar nalezl spisy, jež nějakým způsobem oslavují Satana, který, což byla ironie, v náboženské mytologii Caesarovy doby vůbec neexistoval. Knihovna byla zdrojem okultních a náboženských informací. Obsahovala astrologické předpovědi a věštby. Kouzelné formule. Instrukce k obsahu archy úmluvy. Pro nás má archa úmluvy gloriolu mytologie a legend. Ale Caesar na tom byl jinak. K těmto událostem došlo o celý jeden lidský život před narozením Krista. Caesar sám patřil do jiné kultury. Vzýval římské bohy. Pojmy jako archa úmluvy a delfský amulet pro něho představovaly především příklady čehosi okultního a neznámého. Čehosi, co mu možná mohlo být k užitku. Ve svých memoárech nenapsal ani jedinou řádku o tom, jak s pomocí Kleopatry a svých spojenců v Alexandrii vyplenil knihovnu. Ale jisté informace přece jen unikly. Ambrož Milánský na událost nepřímo odkazuje ve svém díle De Officiis Ministrorum. A taktéž Gaius Suetonius Tranquillus v De vita Caesarum.”

„A co se s truhlami stalo potom?” zeptal jsem se.

„Jejich další osud je zahalen závojem dějin. Jen tu a tam nějaká větička v dokumentech, dopisech či spisech z toho období naznačuje, co se dělo dál. Říká se, že císař Claud us nechal těch čtyřiadvacet truhel převézt z chrámu Ditis Patris a uložil je ve sklepě císařského paláce. V roce 64 došlo k požáru Říma. Po mnoho let se zasvěcení domnívali, že truhly i jejich nenahraditelný obsah, který už tehdy nazývali Bibliotheca Diaboli, Ďáblova knihovna, byly nenávratně zničeny ohněm. Ale nebylo tomu tak. Neronova sebevražda v roce 68 zahájila rok čtyř císařů: byli to Galba, Otho, Vitellius a Vespasianus. Poslední z nich odvezl truhly o několik let dříve do Jeruzaléma. V roce 66 totiž Nero pověřil Vespasiana, aby potlačil židovské povstání v Judeji. Během občanské války v Římě se Vespasianus zdržoval na Středním východě. Jeho židovský protivník a vůdce Flavius Josephus byl sice poražen, ale přesto se stal římanovým přítelem. Ve svém díle o židovských dějinách, Antiquitates Judaicae, píše o Vespasianovi vřele a v jinak nesrozumitelné vedlejší větě, vsuvce, se zmiňuje o tom, že budoucí císař

přenechal alexandrijskou sbírku svým věrným. O několik let později, v roce 70, byl zapálen a zničen Druhý chrám. Ale truhly požár přestály. Po tisíc let jich všech čtyřiadvacet leželo v úkrytu a bezpečí v jeskyni pod Chrámovou horou.”

„Až do chvíle, kdy je objevili templáři,” zkusil jsem to.

„V roce 1118 založil Francouz Hugues de Payens řád templářských rytířů. Jeruzalémský král Balduin rytířům dovolil, aby si zřídili základnu v mešitě al-Aksá v blízkosti Skalního dómu a zřícenin starého chrámu. Tady templáři v souvislosti s hledáním skalní síně zvané Studna duší objevili jeskyni, jež ukrývala mnoho pokladů. Říká se, že i archu úmluvy. A čtyřiadvacet truhel s poklady Alexandrijské knihovny. Templáři odvezli všechno do bezpečí - nejdřív do pevnosti St. Jean d’Acre, poté na Kypr, kam prchli společně s johanity. Tem také truhly z Alexandrie předali a johanité je potom odvezli s sebou na Rhodos.”

„A teď jsou na různých místech v Evropě?”

„Ano, ale nevíme kde.”

„Takže bez instrukcí z Nostradamovy závěti se nehneme z místa?”

„Přesně tak.”

„Originál byl ukraden Regině Ferrariové a kopie má Lorenzo Moretti, a tudíž mnichové z Vicarius Filii Dei.”

„No. Jde o to…”

Pohlédl na televizní monitory a ztuhl. Na obrazovkách jsme viděli, jak do knihovny vchází pět šest mužů.

Byli oblečeni v černém.

„Mnichové!” vykřikl Bernardo Caccini.

III

Spěšně nás vyvedl ven z kanceláře a dolů do nějaké úklidové komory na konci dlouhé chodby. Než jsem stačil poukázat na to, jak nevhodný úkryt to je, otevřel Bernardo Caccini tajné dveře - část vnitřního obložení komory. Už jsem něco takového viděl. Caccini popadl baterku, která visela na zdi. Dveře vedly do úzkého kamenného průchodu.

„Jeden z mnoha únikových východů, které Medicejští nechali postavit, aby mohli vyklouznout svým nepřátelům,” vysvětloval.

Asi po patnácti metrech se chodba stočila za roh a začala strmě klesat po úzkém příkrém točitém schodišti z kamene. Dole otevřel Caccini bytelné dveře, jež vedly do skladiště plného sudů a beden. Soudě podle zápachu tam stály už od dob Medicejských. Odtamtud jsme běželi sklepní místností, která končila nízkým zakulaceným okénkem na předávání zboží.

Bernardo Caccini pomocí palice nadzvedl zrezivělou závoru a okno otevřel. Angelica vylezla jako první. Když jsem byl také venku, řekl Bernardo Caccini: „Já tu musím zůstat.”

„Zbláznil jste se?” vykřikl jsem a připomněl mu osud Reginy Ferrariové a Theophila de Garenciěres.

„Nebojte se,” uklidňoval mě Caccini. „Jsem za tuto knihovnu odpovědný. Nikdy mě nenajdou. Ne v této budově. Ale vy si pospěšte! Běžte už!”

IV

Podrážky bubnovaly na dlažbě.

Běželi jsme úzkou zapadlou uličkou, já několik metrů před Angelikou. Nejdřív jsem nevěděl, kde jsme. Ale posléze mi došlo, že tajný východ z knihovny ústil v bloku, kde jsme zaparkovali. Na malém náměstí před Medicejskou kaplí. Byla to hloupost. Samozřejmě jsme měli zaparkovat o něco dál. Přijeli jsme dvěma auty. Angeličin přítel nám půjčil nejen revolver, ale také životem znavený fiat. Zrezivělou Pandu z roku 1980. Stejně jako můj Koblížek jezdila na směs benzinu a vzdoru. Měli jsme v plánu vrátit večer Mini a pokračovat fiatem.

Na ten plán jsme ovšem mohli zapomenout.

Seděli nám na blatníkách a čekali na nás. Dva na fiatu. Dva na Mini. Mnichové. Bezpochyby. V černém. S rukama křížem založenýma na prsou.

Oba jsme se s Angelikou zastavili.

Muži se zvedli. „Ten dopis!” vykřikl jeden z nich. Ani jsem se jim nenamáhal vykládat, že ho nemáme.

Nalevo od nás vyrazil jeden muž ze vchodu, kde se ukrýval.

Dostal se mezi mě a Angeliku.

Šátral jsem po revolveru v kapse saka. Ale zasekl se. Hlaveň uvázla ve švu. Zoufale jsem se ji snažil vytrhnout.

Mnich už byl u Angeliky. Já jsem se potýkal s revolverem. Hledí se zaseklo v podšívce. To se snad může stát jenom mně.

Angelica trefila vysokým výkopem muže těsně nad loket. Slyšel jsem, jak se mu paže zlomila. Suché prasknutí. Se sténáním se zapotácel. Paže mu visela v nepřirozeném úhlu.

Z přilehlého průchodu vyrazili další dva. Nemohli vidět, co Angelica právě provedla s jejich kolegou. Ve skutečném tanci kopů a úderů se vrhla na oba útočníky. Přímé kopy. Postranní kopy. Údery. Praskání. Zanedlouho stál jeden z nich zlomený v pase a lapal po dechu. Druhý ležel napůl v bezvědomí na chodníku.

Konečně se mi podařilo vytrhnout revolver z podšívky a zamával jsem s ním. Několik náhodných kolemjdoucích nás zmateně a neklidně sledovalo, což si výstup rozhodně zasloužil. Jeden z nich mluvil rozrušeně do mobilu.

„Vy svině!” zařvala Angelica na muže. „Jestli se Lorenzovi a Silviovi něco stane…”

Namířil jsem revolver na dva mnichy, kteří se ke mně blížili. „Stát!”

Nezastavili. Možná to bylo mojí italskou výslovností. Možná se nebáli. Nebo to prostě byli hlupáci.

„Stát!” zakřičel jsem hlasitěji.

Stále se přibližovali. Asi si mysleli, že nevystřelím. Ale já to udělal.

První rána šla do dláždění a odrazila se do hejna holubů, kteří vzlétli.

Výstřel mnichy přiměl, aby se na okamžik zastavili. Pak opět vyrazili. Směrem ke mně. Museli si namlouvat, že si netroufnu znovu vystřelit. Ale já to udělal. Ať si třeba Bůh stojí na jejich straně. Ale nestál.

Tentokrát jsem namířil jednomu z mužů na stehno. Vystřelil jsem. Trefil jsem. S výkřikem se svalil na zem.

Kdesi ve městě se probudila k životu policejní siréna. Za mnou přibíhali další dva tři mnichové. Teď už o něco váhavěji. Zatímco jsem stále vyhrožoval mužům kolem sebe revolverem, otevřel jsem dveře fiatu. Sedl jsem si dovnitř. Zamkl. Nastartoval motor. Zatroubil na Angeliku. Jeden z mnichů se pokoušel dveře otevřít. Kdyby zabral trochu víc, možná by se mu to i podařilo. Mezitím Angelica vyrazila směrem k Mini. Vrhla se dovnitř a zamkla. Mnichové tloukli dlaněmi do oken. Zařadil jsem rychlost a zatočil doprava. Angelica vyjela za mnou. Jeden mnich se mi pokoušel postavit do cesty. Rukou s roztaženými prsty mi přikázal, abych zastavil. Kdo si myslel, že je? Nezastavil jsem. Nejel jsem tak rychle. Ale přímo na něho. Zůstal ležet na kapotě. Na jednu nebo dvě vteřiny se naše pohledy setkaly. Asi zvažoval, jestli se má chytit stěračů. Něco v mých očích mu určitě naznačilo, že to není obzvlášť chytré. Pustil se a skutálel se z kapoty.

Ve zpětném zrcátku jsem spatřil auto, které se plnou rychlostí vyřítilo z postranní ulice. Chevrolet Silverado.

Na první křižovatce jsem zabočil vpravo. Angelica za mnou. A za ní pronásledovatelé. Do úzké uličky. Spíš průchodu. Angelica hned za mnou. Pronásledovatelé deset patnáct metrů za ní. Uprostřed uličky jsem dupl na brzdu a zastavil. Angelica pochopila můj plán okamžitě. Vypnula motor. Zatáhla za ruční brzdu. Vzala s sebou klíčky. Než pronásledovatelům stačilo dojít, co se děje, doběhla k fiatu. Vytočil jsem motor na nejvyšší obrátky a jeli jsme dál.

Pronásledovatelé zůstali v úzké uličce, uvěznění za opuštěným Mini.

KAPITOLA 18

Noc v Piombinu

Florencie - Grosseto,

noc na čtvrtek

I

Skrytí ve stínu. Tam jsou. Věřte mi. Něco o tom vím. Vždycky ve stínu. Tam se ukrývají. Démoni. Malí ďáblové. Zrůdné bytosti, jež se ve vás zabydlely, rozložily si svůj kempinkový stolek a rozpálily gril, zapálily si cigaretu a nalily panáka a teď sedí pohodlně opřené a čekají, že všechno půjde k čertu. Což se taky stane. Dřív nebo později. Bytosti, které se ušklíbají, když jste v okamžiku bláznovství spokojeni s tím, k jakému obratu to ve vašem životě spěje. Takové, co vás zašlapou hluboko do bláta, když si namlouváte, že začínáte svůj život držet pevně v rukou. Jen se mě klidně zeptejte! Na bohy. Anděly. Ďábly. Démony. Pro mě je náboženství kolektivní bláznovství. Společné uznání čehosi absurdního. Věřit znamená oddat se nejistotě a naplnit ji smyšlenými odpověďmi. Vysněnými přáními. Někdo nalezne svého boha ve svatých spisech, v neomylnosti dogmat podepřených zavedeným přesvědčením o sakrální síle liturgie. Jiní hledají boha na okraji své existence, tam, kde všichni pátrají s nadějí, že najdou něco, co se nalézt nedá. Anděly strážné. Okultní pomocníky. Zemřelé předky. Představy o Bohu, jenž na nás všechny dohlíží a chce naše dobro. Nejvyšší touha. Síla víry… Ale všechna náboženství jsou dvoustranná.

Obsahují rovnováhu. Světlo a tmu. Jin a jang. Bílou a černou. Teplo a tmu. Ticho a rámus. Klid a chaos. Dobro a zlo. Abychom vyrovnali bohy a anděly, máme ďábly a démony. Nalézáme je ve stínu. Tam jsou. Napůl viditelní, napůl skrytí. Vždycky ve stínu. Kdo si myslíš, že jsi? Ječí neslyšně a pištivě, když se vám konečně něco podaří. Přispěchají, aby zastínili slunce, když ve vašem životě zřídkakdy zazáří. Ve stínu se ukrývají. Vždycky ve stínu.

II

Jako loď plující po nekonečném oceánu tmy jsme se prodírali nocí. Florencie ležela za námi. Nebezpečné město. Očividně. Teď už jsme se cítili bezpečněji. Byli jsme daleko od Florencie. Jestliže ve městě nás měli do jisté míry pod kontrolou, teď nás rozhodně vystopovat nemůžou. Ani ti darebáci, ani policie. Pozvání od Tomassa Vasariho se nám hodilo dokonale. Místo toho, abychom jeli do Grosseta nejrychlejší cestou, zvolili jsme objížďku přes Luccu a Pisu. Jen abychom zmátli ty, co po nás jdou. Mnichy a podobnou pakáž. Měli jsme s Angelikou strach o Bernarda Cacciniho. Dopadlo to s ním jako s Reginou a Theophilem? A co Carlo Cellini a Piero Ficino? Několikrát jsme zastavili u čerpací stanice a telefonovali. Carlo Cellini se ozval okamžitě. Z jakéhosi důvodu - nejspíš nevěděl nic tajného nebo nebezpečného - se terčem mnichů nestal. Piero Ficino měl vypnutý mobil, ale na záznamníku měl nahranou zprávu, že odjel na delší cestu. Bernardo Caccini neodpovídal. Což nemuselo nic znamenat. Mohl se ukrývat. Uprchnout. Jako my. Udělat se neviditelným. Z Livorna Angelica zatelefonovala na policii a požádala je, aby prohledali Laurenzianu. Neřekla jim své jméno. Spěchali jsme nocí dál. Zítra, řekl jsem, můžeme z Grosseta pokračovat do Říma, prozkoumat tamní katedrálu

a hledat další vodítka. Cítil jsem, že v la cattedrale della diocesi di Roma na nás něco čeká. Možná právě Machiavelliho, Nostradamova a Michelangelova tajemství.

III

Před Piombinem jsme zaparkovali na kopci pod několika stromy. Kdyby nebyla taková tma, užili bychom si fantastický výhled na Tyrhénské moře. V černé propasti před námi tu a tam zablikala lucerna. Rozhodli jsme se přespat v autě. Zdálo se to bezpečnější než se zapsat někde v hotelu. Ve všech ohledech. Nakoupili jsme si malou svačinu, vodu a láhev červeného toskánského vína. Ačkoliv bylo uprostřed noci, byli jsme s Angelikou oba příliš rozrušení, než abychom usnuli. Vnitřek auta osvětlovala pouliční lampa. Zářila namodrale, trochu kovově. Připadalo mi, že teprve teď vidím opravdovou Angeliku Morettiovou. Tu skutečnou. Která se skrývá kdesi za třpytivýma namalovanýma očima, záplavou blond vlasů, rtěnkou a dalšími okouzlujícími skutečnostmi a za štástným smíchem. Její krása byla jako tenký film lesklého plastu na čemsi, co se dalo pouze tušit, na čemsi nedefinovatelném. Vrstva na mnoha jiných vrstvách. Hluboko pod všemi těmito vnějšími vrstvami jsem zahlédl něco, co nebylo tak nádherné a dokonalé. Jako by krása Angeliky Morettiové byla nějakým zvláštním způsobem jen iluze vytvořená představou o její kráse. Bohaté vlasy, nalíčení, postava, na-rudo nalakované nehty a šperky tvořily svůdnou směs, vnější skořápku, masku, jež skrývala, kým skutečně je, což ovšem jen nerada chtěla ukázat.

Seděli jsme a povídali si. Vyprávěl jsem jí o svém životě, o tátovi, který se zřítil ze skály, a o mém napjatém vztahu k mámě. Ptala se, jestli na mě doma čeká nějaká přítelkyně. Teď právě ne, odpověděl jsem. Čirá lež, přítelkyni jsem už neměl celé roky. Když jsem jí pověděl o svých hospitalizacích na psychiatrické klinice, rozplakala se. Trvalo to několik minut. Neříkal jsem nic. Osušila si slzy a vysmrkala se do kapesníku. Potom vyprávěla o tom, jak hraje v orchestru na hoboj. To tam se seznámila s Lorenzem. Řídí kulturní oddělení v místní redakci Corriere della Sera ve Florencii. Strávili jsme spolu už tři dny a noci a vůbec jsem neměl tušení, že je novinářka. Vyprávěla o Silviovi a Lorenzovi. Flétnistovi.

Usmál jsem se, přikývl a snil o tom, že jsem to já, ke komu se v noci tulí.

„Nemyslíš si, že se v tobě poznávám?” řekla.

Ta otázka mě tak překvapila, že mě zprvu nenapadla žádná odpověď. Dokonce ani ironická. Angelica Morettiová že se ve mně poznává?

„Díváš se sám na sebe svrchu,” pokračovala. To není tak úplně pravda. Pouze vidím všechny ty slabosti, jež ostatní neobjeví. Kolik sil mě stojí, abych je skryl a zamaskoval. Proč? Abych nechal lidi žít v domnění, že jsem někdo úplně jiný, než vím, že jsem. Angelica ode mě žádnou odpověď ani nečekala: „Obraz sebe samého používáš jako štít proti skutečnosti,” tvrdila. O tom jsem musel přemýšlet. Jako by o Bjornovi Belto věděla mnohem víc než já. Na jazyku jsem měl spoustu odpovědí. Angelica mě předběhla: „Ale dělat se menším není nic velkého, Bjorne. Musíš s tím skončit.” Řekla to tiše a přátelsky. Ale vyznělo to jako pokárání.

Neodpověděl jsem. Angelica hledala správná slova. Ztratila se v řečnickém labyrintu. Samotné jí to došlo. Znovu se rozplakala. Nemá to v hlavě úplně v pořádku. Nechci, aby to vyznělo povýšeně, spíš je to postřeh. Já jsem na tom stejně.

Natáhla ruku a rychle mě pohladila po hlavě. Omluvné gesto.

„V noci někdy ležím a nespím,” pokračovala, „poslouchám Lorenzovo chrápání a stýská se mi po svobodě. Právu na svůj vlastní život. Kdy bych mohla spát sama.” Krátce se zasmála. Chladně. Bez radosti, bez humoru. Pouze ze sebe vyrazila tři krátká ha ha ha. „Věděl jsi, že než jsem potkala Lorenza, byla jsem provdaná za jiného? Ne, jak bys to taky mohl vědět. Jmenoval se Giorgio. Dva roky. A opustil mě. Víš proč? Jistěže nevíš proč. Ale já ti to řeknu. Protože jsem ho podvedla. Proto!” Znovu ten chladný smích. Ha ha ha. „Úžasná Angelica ho podvedla. Mladá a krásná. Ne-podvedla jsem ho s jedním, ale s mnoha muži.”

Hleděla do prázdna. Já taky. Ven do tmy. Nevěděl jsem, co říct. Jisté věci o druhých vědět nechcete.

Pokračovala: „Můžu to svádět na svoje nervy. Na nedostatek sebedůvěry. Na potřebu prosadit se. Ale to všechno jsou jen špatné výmluvy a lži. Jsem nějak vadně poskládaná, Bjorne. Něco je se mnou v nepořádku. Po všechny ty roky, kdy jsem žila sama, jsem cítila jen prázdnotu. A když jsem se provdala, začala jsem právě tu prázdnotu postrádat. Nedává to smysl. Možná zrovna ne ji. Že by svobodu? Svobodu, jež se přese všechno kdesi v té prázdnotě nacházela. Když jsem vídala ženy procházet se s manželem a kočárkem, napadalo mě, že takhle já nikdy nedopadnu. Nesvobodná. Připoutaná k muži, k dítěti, ke konvencím. To nebylo nic pro mě. Přesto jsem se provdala. Když jsem si brala Giorgia, byla jsem zamilovaná. Zamilovaná a hloupá. Vždycky jsem se domnívala, že zamilovanost je forma šílenství. Byl jsi do někoho pořádně zamilovaný, Bjorne? Chápeš, co mám na mysli? Prostě jsem se vdala opilá láskou. Posedlostí. Ale rychle mi došlo, že manželství je pro mě vězení. Hm. Tak jsem se začala vídat s jinými. Nebudu se omlouvat. Vůči Giorgiovi jsem se zachovala jako potvora. Jsem potvora. Ne, ne. Nemusíš mi odporovat. Já to vím.”

Odmlčela se. Nic jsem neříkal. Neměl jsem co.

„Někdy sedávám, pozoruju Silvia ve spánku a sama sebe se ptám, jak bezcitné ode mě bylo přivést ho na svět. Dokážeš ten pocit pochopit? I když jsi muž? Dovedeš si představit, jak zoufalé je být matkou, jako jsem já? Nechápu, co se se mnou děje. Jsem skutečně tak banální a jednoduchá, jak se zdám? Bože na nebesích, co je to se mnou?”

Hlasitě a trochu skřípavě se rozesmála. „Jaký blázen asi jsi, když ti musí syna unést, aby ti došlo, jak nekonečně ho máš rád? Kdybys, Bjorne, tušil, jak zoufale doufám, aby to všechno dobře skončilo. Nejen ze všech těch očividných důvodů. Já…“hledala správná slova, správný význam, „v posledních dnech jsem pochopila, že potřebuju začít znova. Přesně to potřebuju. Začít znova! Dostat příležitost ukázat Lorenzovi a Silviovi, kdo jsem. Kým bych měla být.”

Oba jsme chvíli mlčeli. Angelica se zdála být v rozpacích. Musela pochopit, že zašla příliš daleko. Že mě zasvětila do něčeho, co se mě vůbec netýká. Pili jsme červené víno z láhve a jedli ciabattu se salámem. Před předním oknem se rojili komáři velikosti chrobáků. Ticho působilo tísnivě. Ale další důvěrnosti bych nesnesl. Ani její, ani svoje.

„Jsi unavená?” zeptal jsem se.

„Vlastně ani ne. Ale asi bychom se měli pokusit se prospat.”

„Ano, spát bychom asi měli.”

Sklopili jsme opěradla sedadel co nejvíc dozadu. Ovšem postel s nebesy z toho zrovna nevzešla. „Dobrou noc,” řekl jsem. Pouhé vyslovení těch slov - jako kdybychom byli na světě jen my dva - způsobilo, že mi srdce zaplavila něha. Natáhla ruku a pohladila mě po tváři. Smutně se usmála.

„Dobrou, Bjorne.” Bjorne…

KAPITOLA 19

Tomasso Vasari

Grosseto,

čtvrtek ráno

I

Všechno na něm bylo křivé a pokroucené. Hlava i krk. Ústa. Ramena. Celé tělo se naklánělo doleva. Jako by ho zkroutili a zmáčkli a pak nevěděli, jak ho zase narovnat.

„Vítejte v Casa Grosseto,” řekl. „Já jsem Tomasso Vasari.”

Popravdě neřekl vůbec nic. Přivítání bylo dopředu naprogramované na počítači a přes reproduktor ho pronesl robotický hlas. Seděl na invalidním vozíku, elektrickém zařízení, které připomínalo lunární modul.

„ ALS,” objasnil nám. Také vysvětlení bylo předem naprogramované: „Amyotrofická laterální skleróza. Peklo. Taková je pravda. Napadá motorické nervové buňky. Cením si každého nového dne.”

Ruce měl položené na dotykové klávesnici, kterou užíval na všechno, počínaje manévrováním vozíku až po komunikaci. Svůj život řídil špičkami prstů.

Elektromotor vozíku vydával bzučivý zvuk a valil se před námi do veliké pracovny, jež vypadala jako na divadelní scéně. Obrovský starodávný glóbus na podstavci.

Pozlacený dalekohled, který mohl klidně zkonstruovat Galileo Galilei. A knihy. Pochopitelně. Symfonie knižních hřbetů.

Ošetřovatelka v bílých kalhotách a zelené haleně nám přinesla kávu a sušenky. Pomohla mu narovnat se na vozíku a zase zmizela.

Tomasso Vasari spustil ještě jednu předem připravenou zprávu: „Jsem poctěn, že s vámi můžu spolupracovat, Bjorne Belto. Ačkoliv jsem uvězněn na vozíku, s velkým zájmem sleduju už léta vaši práci.” Otočil vozík doprava, tak aby jeho pohled směřoval na Angeliku. „Paní Morettiová, vašeho manžela Lorenza neznám osobně, ale jsem dobře obeznámen s jeho věhlasem a úspěchy v oboru. Doufám, že budu moci přispět nějakými informacemi, které vám pomůžou jeho i vašeho syna nalézt.”

II

Tomasso Vasari byl pojízdný lexikon záhad kolem archy úmluvy. Špičkou prstu spustil naprogramovanou přednášku o různých teoriích spojených se zmizením archy - od Languedoku a Chrámové hory až po Egypt a Etiopii - o jejím významu pro židovství, křesťanství a islám.

„Zajisté znáte historii Svitků od Mrtvého moře, které byly po válce nalezeny v Kumránu,” říkal robotický hlas. „Mezi vědci kolovaly zvěsti o tom, že v jeskyni 11 byl nalezen výjimečný rukopis. Jak je známo, jeskyně 11 obsahovala Chrámový svitek - Boží zjevení Mojžíšovi -, verze Třetí a Páté knihy Mojžíšovy, Ezechiela, Žalmy a Válečný svitek o válce mezi syny světla a tmy, ano, a další. Kromě toho se dlouho povídalo o tom, že byl nalezen i exemplář Čtvrté knihy Henochovy. Jak je známo, existují pouze tři. Čtvrtá kniha je však zmiňována v historických seznamech sbírek Alexandrijské knihovny.

O Čtvrté knize Henochově se často mluví v souvislosti s dalšími ztracenými starověkými texty, jakým je například Kniha mudrců. Henoch nebyl jen tak někdo. Pocházel z Adamova rodu a byl pradědem Noema. Říká se, že stál Bohu blízko. Čtvrtá kniha je zajímavá především tím, že obsahuje kompletní historii archy úmluvy.”

„A kam tedy Čtvrtá kniha Henochova po svém objevení zmizela?” zeptal jsem se.

„Podle lidí, kteří u toho byli, si ji odvezli Američané.”

„Američané? Takže CIA?”

„Pravděpodobně.”

„Píše se o arše úmluvy ještě někde jinde než v Bibli? A Čtvrté knize Henochově?”

„Zajisté. V hebrejském Tanachu, což je židovský biblický kánon. V Knihách Makkabejských, jež jsou součástí apokryfních spisů Starého zákona. Dokonce i v Koránu je o arše zmínka.” Několikrát kliknul a na obrazovce se objevil text:

I pravil jim prorok jejich: „Věru znamením vlády jeho bude to, že přijde k vám schránka úmluvy, v níž je bezpečí od Pána vašeho a ostatky toho, co zanechala rodina Mojžíšova a rodina Aronova, a ponesou ji andělé. A bude to pro vás věru znamení, jste-li věřící!”

(Korán, súra 2, verš 248. (citováno z překladu Ivana Hrbka, Odeon, 1991-pozn. překl.)

„Povězte mi,” zeptal se Tomasso Vasari, „vy jste na stopě archy úmluvy?”

„To zrovna ne,” odpověděl jsem, „ale narazili jsme na spoustu odkazů. Ptáme se sami sebe, jestli je to náhoda. Pokud tedy vůbec je co najít.”

„V biblické době archa úmluvy každopádně existovala.”

„Tak jak se to popisuje ve Starém zákoně?”

„To záleží na tom, jestli je člověk věřící. Ale je celkem pravděpodobné, že Izraelité měli jakousi přenosnou svátost, kterou s sebou vozili a jež posléze skončila v chrámě v Jeruzalémě.”

„Truhlu, která obsahovala kamenné desky s deseti přikázáními?”

„Odpověď opět závisí na náboženských postojích. Někdo věří, že Bůh předal Mojžíšovi desatero přikázání na kamenných deskách na hoře Sinaji. Konkrétně a doslovně. V tom případě musel ten výstup proběhnout děsivě a spektakulárně.” Na obrazovku vyvolal citát z Bible:

Když nadešel třetí den a nastalo jitro, hřmělo a blýskalo se, na hoře byl těžký oblak a zazněl velmi pronikavý zvuk polnice. Všechen lid, který byl v táboře, se třásl. Mojžíš vyvedl lid z tábora vstříc Bohu a postavili se při úpatí hory. Celá hora Sinaj byla zahalena kouřem, protože Hospodin na ni sestoupil v ohni. Kouř z ní stoupal jako z hutě a celá hora se silně chvěla. Zvuk polnice víc a více sílil. Mojžíš mluvil a Bůh mu hlasitě odpovídal.19 (19 Exodus, 19:16-19)

Nepatrným pohybem špičkou prstu text z obrazovky smazal.

„Jiní se domnívají, že popis toho předání je alegorický, že přikázání jsou náboženská a morální nařízení a kámen symbolizuje, že mají platit věčně.”

„Pokud tedy hledáme archu úmluvy a kamenné desky s deseti přikázáními - co vlastně můžeme očekávat, že najdeme?”

„Kromě truhly se dvěma kamennými deskami? No, řekněme… Potvrzení? Pochopení? Poznání? Vhled? Nebo něco úplně, úplně jiného?”

„Nevzpomínáte si, jestli jste v souvislosti s archou úmluvy někdy narazil na výraz krvavý déšť?” zeptal jsem se. „Že se archa má hledat tam, kde prší krev?”

Zaťukal prsty na klávesnici: „Ne,” řekl robotický hlas rozhodně.

„A co Caesarův hrob?” zeptala se Angelica.

Tomasso Vasari několik minut seděl a přemýšlel, než naprogramoval odpověď: „Podle pověsti byl Caesar uložen k odpočinku v Andělském hradě, který byl postaven téměř sto let po jeho smrti. Náhrobky bývalých císařů a vládců byly zničeny za nájezdu Vizigótů na Řím, tedy v roce 410. To je všechno, co vím.”

„Dala by se najít nějaká spojitost mezi archou úmluvy a Pýthií?” ptal jsem se dál. „Určitě víte o marginálii v Codexu Amiatinu - o Pýthii, jež do sebe nasála božského ducha Páně a dostalo se jí daru jasnozřivosti?”

Naťukal odpověď: „Souvislost mezi schránou svědectví a Pýthií se jeví jako nesmyslná. Mojžíšův příběh není nikde datovaný, ale na základě historických odkazů určuje mnoho badatelů, že Mojžíš mohl žít kolem roku 1400 před Kristem. Plus minus několik století. Delfské orákulum je přinejmenším o šest set let mladší. Čistě teoreticky mohla být archa úmluvy převezena do Apollonova chrámu, ale historie Pýthie i chrámu samotného je natolik dobře zdokumentována, že je zcela nepravděpodobné, že by tam mohla archa být více než tisíc let přechovávána ve vší tajnosti.”

„Ale ta poznámka na okraji…” namítl jsem.

„Nějaká marginálie nemá sama o sobě příliš velkou cenu. V průběhu dějin mnichové, kteří opisovali staré texty, tu a tam na okraj něco připsali. Důvodem mohlo

být cokoliv - od počestného přání opravit či prohloubit význam textu až po vandalismus nebo pokus o vtip. Ale přestože je tento odkaz pro nás dnes nesrozumitelný, v době, kdy byl napsán, možná tak nepochopitelný nebyl. Říká se, že Codex Amiatinus skrývá tajná vodítka k arše úmluvy. Než jsem onemocněl, celé týdny jsem vysedával v Laurenzianě a listoval jím. Nic! Nenašel jsem nic. Ale to samozřejmě neznamená, že tam nic není - pro oko, jež by přesně vědělo, kde hledat.”

„Znáte Bernarda Cacciniho?” zeptal jsem se.

„Hlavního knihovníka v Laurenzianě? Neznám ho osobné, ale dopisoval jsem si s ním ohledně jistých historických a teologických otázek. Proč se ptáte?”

„Pokoušíme se pochopit tu síť bibliofilů.” Ačkoliv jsme slíbili, že se o velkém tajemství slovem nezmíníme, cítil jsem potřebu zeptat se Tomassa Vasariho: „Co víte o Alexandrijské knihovně?”

Jeho reakce ničím nenaznačila, že by znal tajemství, které mně a Angelice Bernardo Caccini odhalil. Zabralo mu dlouhou dobu, než naťukal obšírnou odpověď o historii a zániku knihovny.

„Ale když už jsme u těch starých spisů,” pokračoval, „mám jednu informaci z jiného soudku, jež by vás myslím mohla zajímat.”

III

Rozjel se s vozíkem ke stolu, kde ležely žlutohnědé desky. Na nich bylo napsáno:

NAG HAMMÁDÍ

KODEX XIV

Kodex 14?

To by znamenalo, že desky obsahují buď falzifikát, nebo senzaci. Rukopisy z Nag Hammádí - což je soubor gnostických textů nalezených v Egyptě v roce 1945 - sestávají ze dvanácti svazků papyru vázaného v kůži. Nebo třinácti, pokud zahrneme i volný arch, jenž ležel v deskách kodexu VI.

V knihovně Nag Hammádí žádný kodex 14 neexistuje.

„V těchto deskách leží fotokopie 1800 roků starého koptského rukopisu, objeveného v Nag Hammádí v roce 1945. Text je opisem mnohem staršího rukopisu. Přiložena je také zmodernizovaná přeložená verze koptského textu. Zajímavé na něm je, že má jisté rysy podobnosti s ostatními starozákonními texty. Obsahuje i popis archy úmluvy a kamenných desek s deseti přikázáními.”

„Kodex… 14?” řekl jsem pochybovačně.

Tomasso Vasari se usmál. Grimasa mu zkřivila obličej ještě víc. „Znáte dobře Nag Hammádí.”

„Každopádně vím, že neexistuje žádný kodex 14.”

„O jeho existenci ví necelých padesát lidí na světě.”

„A jak jste se dostal k tak vzácnému rukopisu?”

„Rád bych vám odpověděl, že jsem ho našel v jedné jeskyni, ještě když jsem býval pohyblivý a hbitý. Ale pravdou je, že jsem ho koupil v Římě od jednoho antikváře, Luigiho Fiacchiniho, jenž ho pro změnu získal v roce 1977 dlouhými oklikami přes obchodníky na černém trhu, antikváře, zkorumpované ředitele muzeí a další prostředníky.”

Luigi, ty fištróne.

Otevřeli jsme desky a rychle pohlédli na kopii:

(20 Tato kombinace znaku je známa jako tetragram, což znamená „čtyři písmena”. Paleohebrejská abeceda se užívala od desátého století př. n. 1. až do druhého století.)

Takto se paleohebrejsky zapisovalo vlastní jméno JHVH - Jahve. Následující koptský text byl pro mě a Angeliku nesrozumitelný tak jsme si nalistovali překlad:

A přede mnou na zemi stojí schrána svědectví, Hospodin budiž pochválen; schrána je z akáciového dřeva, dva a půl lokte dlouhá, jeden a půl lokte široká a jeden a půl lokte vysoká, obložená ryzím zlatem zevnitř i zvenku, se zlatou obrubou. Čtyři kruhy jsou odlity ze zlata a čtyři nohy, dvě na každé straně. Tyče z akáciového dřeva jsou potažené zlatem a prostrčené kruhy na obou stranách, tak aby se schrána na nich dala nést. A vidím dva cheruby vytepané ze zlata, jednoho na jedné straně a druhého na druhé straně tak, aby se kryli s okraji schrány, a cherubové rozpínají svá křídla. Kamenné desky jsou ukryty pod pokrývkami z nejjemnějších lněných látek a vlny - fialovou, purpurovou a karmínovou - když jsou odkryty, vidím ve schráně svaté kamenné desky se zákony. A pohleďte, jsou to dvě desky, dvě do počtu, barvu mají stříbrně bílou jako vlasy Páně nebo stříbrně šedou jako hora Sinaj, jdu blíže do záře desek a naplňuje mě dech Páně.

„Co si myslíte, že to je?” zeptal se Tomasso Vasari.

Opět měl slova dopředu naprogramovaná, jako by proseděl celou noc a předvídal, jakým směrem se náš rozhovor bude ubírat.

„Nějaká raná verze Mojžíšových knih?” navrhl jsem.

„Ne. Toto je jediný historický popis očitého svědka archy úmluvy, jenž nestojí v Bibli. To nejzajímavější najdete na následující stránce.” Monotónní robotický hlas vylučoval jakýkoliv náznak zápalu, přesto jsem se té utkvělé představy nemohl zbavit. „Tam si můžete přečíst, jaký vliv archa na neznámého autora měla.”

Kolena se mi třesou a podlamují; vkleče vidím před očima ty nejjasnější barvy, zářící, jaké jsem ještě nikdy nespatřil: červenou a oranžovou, žlutou a zelenou, modrou a indigovou, fialovou a tyrkysovou. Kolem mě se všechno probouzí k životu, vše, co je neživé - jako kameny na zemi a hory v dáli, všechno žije, všechno dýchá; a pak jsem uviděl: nebesa se otevírají před mýma očima, nahlížím do ráje, hosanna; tisíce andělů září jako nejryzejší zlato a nejtřpytivější stříbro a zpívají nejjasnějšími hlasy. A tu zahlédnu i Pána, našeho Boha, toho, jenž zaplavil svou nádherou nebesa i Zemi, toho, jenž trůní nad cheruby, ano, on vykročí směrem ke mně a já pěju chválu na Pána, mou horu, můj hrad, jenž skloní nebesa a sestoupí dolů, nesen cheruby, s bouřlivým hlasem, v jeho záři se zjeví nádhera ráje. A v přítomnosti Hospodina se zastaví čas, protože žádný čas už neexistuje, žádná minulost, žádná přítomnost, žádná budoucnost, vše je jedno a totéž, vše je teď, vše bylo a vše bude: Náhle vidím celou minulost a budoucnost světa, od chvíle, kdy Bůh stvořil Zemi, až do úplně posledního dne; a vidím každý den, jenž přijde, s válkami a utrpením, se zánikem a smrtí. To vše vidím. A v zoufalství chci vykřičet svou bolest a dva z kněžích mě odnášejí pryč od schrány svědectví a kamenných desek s přikázáními a hleďme, v tom okamžiku zmizel i obraz ráje a já upadl do hlubokého, hlubokého spánku.

„Proč jste o tomhle textu nikdy nikomu neřekl?” zeptal jsem se, poněkud vyvedený z míry.

Tuto otázku nepředpokládal. Proto musel na klávesnici naťukat odpověď, kterou robotický hlas přeříkal:

„Zaprvé jsem se neodvážil. Přese všechno jsem ten rukopis koupil na ilegálním trhu. Na svou obranu chci uvést, že jsem anonymně zaslal kopii vědcům, kteří pracují na analýze rukopisů z Nag Hammádí. Ale to mě samozřejmě nezbavuje morální a právní odpovědnosti.”

IV

Nejznámějším z dvaapadesáti gnostických spisů v knihovně Nag Hammádí je Tomášovo evangelium. Někteří lidé se domnívají, že nálezy z Nag Hammádí dokládají, jak byl Nový zákon cenzurován a kritické a alternativní texty vypuštěny. Pravda je asi mnohem méně dramatická. Všechno se do Bible nevešlo. Do biblického kánonu byla zahrnuta pouze ta vyprávění, jež získala ve stoletích po ukřižování Ježíše největší náboženskou a teologickou autoritu.

Nějaká zřejmá vodítka pro nás jsem však z kodexu 14 nevyčetl. Proto jsem přemýšlel, že jednu ze svých vágních hypotéz otestuju na expertovi, jakým je Tomasso Vasari.

„Mám podezření, že řešení - nebo alespoň rozhodující vodítko - najdeme v bazilice svatého Petra. V jednom svém dopise Nostradamovi - četli jsme ho u Theophila de Garenciěres - se Michelangelo zmiňuje o Machiavellim a společném tajemství. Ale co je to za tajemství? Něco, co bylo v bezpečí převezeno z katedrály římského biskupství?”

„Ale Bjorne,” přerušila mě Angelica, „Svatopetrská bazilika nebyla nikdy římskou biskupskou katedrálou. Tou je bazilika Lateránská!”

Její oprava a kritický pohled způsobily, že jsem zrudl.

Tomasso Vasari naťukal do čtecího přístroje následující: „Navíc je nemyslitelné, že by Medicejští chtěli cokoliv ukrýt právě v Římě. Michelangelo ano, ale Machiavelli nebo Medicejští? Sotva! Pokud můžu hádat, věřil bych spíš, že Michelangelova zmínka souvisí s tím, kdo byl v Lateránské katedrále v té době vrchním knězem.”

„Což pochopitelně každý ví…” zamumlal jsem.

Opět mu chvíli trvalo, než vyťukal text, jež vyzněl lehce komicky, když ho přečetl kovový hlas:

„Od roku 1508 do roku 1534 se tento kněz jmenoval Alessandro Farnese. A kdože to byl? Přece pozdější papež Pavel III. Ten, který v roce 1542 ustavil římskou inkvizici. A kdo byl tajemníkem Pavla III.? Přece mladý Marcello Cervini degli Spannochi - jenž se sám stal papežem jako Marcellus II. Možná se Michelangelovo tajemství týkalo jejich propojení s řádem Vicarius Filii Dei? Francesco Franciotto, přítel pozdějšího papeže Marcella II. ze studií, se stal kardinálem tohoto mnišského řádu. Anebo mohlo jít o něco tak banálního, čím byl úkol pro Michelangela - architekta, který v Římě pracoval na nádherném paláci Farnese, jenž vrchnímu knězi patřil? Ani Svatopetrská ani Lateránská bazilika nebyly dobrým úkrytem pro poklad Medicejských. Řeč byla určitě o něčem zcela jiném. A je zřejmé, že Medicejští skrývali tajemství historických rozměrů.”

Alexandrijskou knihovnu, pomyslel jsem si. Ale nic jsem neprozradil.

„Spojili se s nejschopnějšími muži své doby - Machiavellim, Michelangelem, Nostradamem,” pokračoval Tomasso Vasari. „Nelze předpokládat, že by se nechali využít k malicherným mocensko-politickým záměrům Medicejských. Jistě šlo o něco mnohem významnějšího. Odjakživa máme za to, že archa úmluvy je jen legenda, alegorický symbol toho nejposvátnějšího. Stále častěji přemítám nad otázkou - co jestli archa úmluvy opravdu ještě dnes existuje?”

KAPITOLA 20

Žraloci

Grosseto – Řím

čtvrtek dopoledne

I

Všichni máme své mouchy. Tomasso Vasari není jediný. Já sám jich mám celé hejno. Provokují mě autority. Dopravní policisté. Daňoví úředníci. Všichni, co mi otloukají o hlavu své absolutní pravdy, svá nařízení, své předpisy, svou na milimetr vyměřenou spravedlnost. Tváří v tvář rytířům paragrafů se ze mě stává zlý kverulant, had syčící v trávě, jedovatý darebák, který si stojí na svém, dokud se nepřiřítí zásahová jednotka policie se štíty, slzným plynem a vodními děly a jejich proudem mě nezatlačí do kouta, kde už mají nakupené celé hromady přidrzlých dohadujících se týpků, jako jsem já.

II

Když jsme míjeli přístav Civitavecchia, vznášela se nad dálnicí veliká vojenská helikoptéra. Podobala se obtloustlému chrobákovi, jenž má problémy udržet se ve vzduchu.

„To čekají na nás?” zeptal jsem se.

„Ty jsi fakt ještě nervóznější než já,” odpověděla Angelica.

Nervózní? Ani jsem jí neřekl o těch třech autech, která sleduju poslední desítky kilometrů ve zpětném zrcátku. Jedno z nich parkovalo u nájezdu na dálnici u Orbetella. Když jsme ho míjeli, vyjelo okamžitě za námi. Ale věděl jsem, co by Angelica řekla. S úsměvem a káravě: Bjorné, jsme na dálnici do Říma, je přirozené, že tady jede spousta aut stejnou rychlostí jako my.

Jde jen o to, mohl jsem namítnout, že i paranoiky občas někdo pronásleduje.

U Ladispoli stála v odstavném pruhu dvě policejní auta a dva hummery. V zrcátku jsem viděl, jak nastartovali a rozjeli se. U sjezdu k letišti Leonarda da Vinci, kde se dálnice stačí na východ, všichni pronásledovatelé náhle zmizeli.

Z toho už jsem byl skutečně nervózní.

III

Na předměstí Říma - na půli cesty mezi letištěm a centrem - jsem sjel k benzinové pumpě. V autorádiu zpíval Eros Ramazzotti. Quanto amore sei. Auto potřebovalo palivo, Angelica si musela odskočit. Během celé jízdy mlčela. Jako by litovala toho, jak se mi předešlého večera svěřovala, a jednoduše mi vyčítala, že jsem ji nezastavil. Jako by to byla moje vina. Ženy… Nejenže mužům přičítají myšlenky a motivy, jež jsme nikdy neměli, ale nutí nás za ně k odpovědnosti. Svým tichým obviňováním. Zastavil jsem, aby mohla Angelica vystoupit, a pak jsem pokračoval dál k čerpadlům. Zahraniční pumpy mě vždycky matou a znervózňujou. V cizině je všechno jinak. Má si člověk načerpat sám nebo čekat na obsluhu? Pomalu popojíždím podél čerpadel, když těsně za Angelikou zprudka zastaví nějaké auto.

Chevrolet Silverado.

IV

„Angeliko!”

Křičím ze všech sil. Ale neslyší mě. Tak troubím. Silně a pronikavě. Mačkám dlaní klakson.

Teprve nyní se otočí. Pozdě. Příliš pozdě. Z chevroletu se vyřítili dva muži. Oni. Mniši. V černém. Jsou hned za ní. Pravou rukou šátrám po revolveru Nagant, který jsem schoval pod atlasem v přihrádce pod přístrojovou deskou. Než se Angelica stačí obrátit, aby mohla bojovat, vrhnou se na ni. Konečně držím revolver v ruce. Táhnou ji do chevroletu. Venku se všechno seběhne tak rychle, uvnitř to jde tak pomalu. Otvírám dveře auta a hrabu se ven. K benzinové stanici přijíždí Buick Regál. Zprudka zabrzdí několik metrů před chevroletem. Kousek ode mě. Mávám revolverem. Abych působil výhrůžné. Abych jim zabránil s Angelikou odjet. Ale je to k ničemu. Nikdo mě nevidí. Potácím se krok dva dopředu. Vyděšený k smrti. Nemyslí mi to. Nemám žádný plán. V hlavě mám totální chaos. Jediné, co chci, je pomoct Angelice. Sempře tu, giovane amore mio, ječí uvnitř v autě Eros Ramazzotti. Z buicku vycházejí dva muži. Stále ještě si mě nevšimli. Copak jsem neviditelný? Zakleknou do úkrytu za blatníkem. Jeden z nich vystřelí na chevrolet. Chtějí snad zasáhnout Angeliku? Mnichové? Projektil se odrazí od předního okna. Neprůstřelné sklo? Chevrolet se rozjíždí. Spíš bezděky vystřelím. Zadní okno buicku vybuchne jako mléčně bílá sprška. Teprve teď si mě všimnou. Vzhledem k tomu, že stojím za nimi - a mířím na ně revolverem -, pochopí situaci trochu jinak než já. Odhodí zbraně. Zvedají ruce. Vzdávají se. Ale je mi to k ničemu. Nemám nejmenší tušení, co s nimi udělám. Mám je zajmout jako válečné zajatce? Co jsou zač? Taky pronásledují Angeliku? Proč stříleli mnichům na auto? V bezradnosti se vrhám do fiatu. Couvám. Ti dva z buicku už zvedli svoje pistole. Nevím, jestli na mě vystřelí. Pro jistotu zatáčím přes obrubník a dál přes trávník a chodník zpátky na silnici. Jiná auta brzdí a dostávají smyk. Kvílení pneumatik. Rozzlobené klaksony. Buick za mnou vyráží plnou rychlostí. Předjíždí mě. To je teda věc. Pouští se do pronásledování chevroletu. Před sebou vidím, jak buick mnichy dohání. Naráží do chevroletu. Jako dva lační žraloci, kteří se rvou o kořist. Obě auta prolétnou světelnou křižovatkou a zmizí za kopcem. Zařadím vyšší rychlost. Ale je to zbytečné. Fiat vybavil svou úplně první Pandu dvouválcovým, vzduchem chlazeným motorem o objemu 652 kubíků. To je dobré tak pro šicí stroj.

V

V okamžiku, kdy jsem projel pod semaforem, kde právě naskočila červená, obklíčila mě armáda policejních aut. Bůh ví, kde se tam vzala. V jedné chvíli: nic. V následující: sirény a modré majáky. Silniční kontrola? To sotva. Jistěže bylo světlo na semaforu spíš červené než zelené, když jsem se prohnal křižovatkou. To beze všeho přiznávám. Pro většinu Italů jsou semafory spíš doporučení, než že by měly absolutní platnost.

Jedno z policejních aut vyjelo šikmo přede mě. Musel jsem dupnout na brzdu, abych do něho nenaboural. Vrhl jsem se ven z auta a ukazoval směrem za ujíždějícími auty: „Buick a chevrolet! Angelica Morettiová!” řval jsem.

Domníval jsem se, že je ta armáda bude pronásledovat. Ale vůbec ne. Policejní auta zůstala stát.

„Ruce vzhůru!” zapraskalo někde v reproduktoru.

„Unesli Angeliku Morettiovou!” křičel jsem.

Několik policistů na mě mířilo zbraněmi.

„Dolů!”

„Angeliku Morettiovou!”

„Lehněte si na břicho a rozpažte ruce!”

„Angeliku Morettiovou! V tom chevroletu! Unesli ji!”

„Na zem!”

„Morettiovou! Manželku Lorenza Morettiho!”

„Na zem!”

„Ten buick! A ten chevrolet!”

„Dolů! Na zem! Okamžitě!”

„Jeďte za tím chevroletem! Unesli ji!”

Neposlouchali mě. Nebo mi nerozuměli.

Anebo jim to bylo jedno.

Lehl jsem si na břicho na sluncem vyhřátý zaprášený asfalt. Roztáhl jsem ruce i nohy. Jeden chlap mi zaryl koleno do zad v kříži. Někdo si mi sedl na nohy. Dva muži mi popadli každý jednu ruku a ohnuli mi paže dozadu. Nasadili mi těsná pouta. Kolem mě bzučely a praskaly vysílačky a policejní rádia.

„Angelica Morettiová! Unesli ji!” zkusil jsem to ještě jednou.

Dva policisté mě zvedli ze země a za paže mě vedli k civilní dodávce. Jako nějakého darebáka. Prošacovali mě a zabavili všechno, na co přišli, potom mě strčili na lavičku do nákladního prostoru a pouta připevnili ke stěně.

„Angelica Morettiová!” volal jsem, bůhví pokolikáté už. „Unesli ji! Někdo v Chevroletu Silverado ji unesl!”

VI

V nákladním prostoru dodávky to se mnou házelo ze strany na stranu pokaždé, když auto prudce zatočilo nebo muselo zabrzdit. Mohli by si aspoň pořídit anton s polstrováním. Zvenku jsem slyšel v nepravidelných

intervalech kvílení sirény. Pravděpodobně nás hustým provozem eskortovalo policejní auto.

„Vy mě neposloucháte,” pokračoval jsem.

To se jim skutečně nechtělo.

„S těmi vraždami nemám nic společného.”

Stále mlčeli.

„Proto jste mě zatkli, ne? Podezříváte mě, že mám něco společného s vraždami Reginy Ferrariové a Theophila de Garenciěres? A taky že stojím za únosem profesora Morettiho a Silvia, ne?”

Ticho.

„Ale já jsem nevinný. Tak je to.”

Nestál jsem jim ani za jediný pohled.

Asi po půlhodině jízdy, dalo se to těžko odhadnout, jsme zpomalili. Slyšel jsem, jak se s rachotem otevírá nějaká brána. Příjezdová cesta byla příkrá a točitá.

Podzemní garáže. Pravděpodobně se nacházíme ve sklepě pod budovou policejního ředitelství v Římě.

Auto zastavilo.

Nějaké těžké dveře se otevřely a zase zavřely.

Kroky.

Zadní dveře dodávky se otevřely.

KAPITOLA 21

Kardinál

Řím,

čtvrtek odpoledne

I

Muž, jenž čekal venku, na sobě měl černý talár s rudým lemováním a knoflíky. Řetěz. Rudé zucchetto.

Kardinál.

Za ním: dva urostlí muži v černých oblecích.

Čtyři policisté, kteří seděli se mnou v autě, sklonili hlavy a zamumlali: „Vaše Eminence!”

Kardinál mi pokývl. Pousmál se. Policisté mě vysvobodili z pout. Mnul jsem si zarudlá, nateklá zápěstí.

„Omlouvám se za to všechno,” řekl kardinál.

To všechno…

„Eminence,” zamumlali policisté, když procházeli kolem kardinála, a zmizeli za šedými ocelovými dveřmi.

Jak jsem se domníval, nacházeli jsme se v podzemní garáži. Dvě zdi z hladkého betonu, dvě zdi připomínaly prastarou hradbu.

Vedli mě ven z garáže a potom labyrintem chodeb. Různými dveřmi. Nahoru po schodech. Do další sítě chodeb. Když jsme konečně došli ke kardinálově kanceláři, zůstali dva strážci stát venku, zatímco kardinál otevřel dubové dveře a pokynul mi, abych vstoupil.

Kancelář byla malá. Strohá. Stěny natřené vápnem. Úzká knihovna, kožené hřbety se zlatými nápisy. Na zdi za psacím stolem krucifix. U dveří obrázek Panny Marie.

„Kde je Angelica Morettiová?” vybuchl jsem.

Kardinál se posadil ke stolu a ukázal na židli. Sedl jsem si.

„Paní Morettiová není bohužel pod naším dohledem.”

„Nezkoušejte to na mě! Unesli jste ji přímo před mýma očima.”

Zvedl ruce v obraně a řekl: „Já nevím, kde je! Tady není!”

„Tak proč jsem tady já?”

„Máme společný zájem.”

„Skutečně?”

„Archu úmluvy.”

„A Nostradamovu závět?”

„Ta závěť jen ukazuje cestu.”

„K arše úmluvy?”

„Domníváme se, že jde o víc. K Bohu. Archa úmluvy vytváří pozemské spojení s Boží říší.”

Myslel jsem si o tom své. Několik vteřin jsme seděli a měřili si jeden druhého pohledem.

„Kdo jste?” zeptal jsem se. „Kardinál? Anebo se za něho jen rád převlékáte?”

„Jsem pokorný a bezvýznamný nástroj našeho Pána.”

Kdesi začal odbíjet mohutný zvon. Pohlédl jsem z okna.

A ztuhl.

II

Venku jsem po straně uviděl známou siluetu.

Majestátní kupoli baziliky svatého Petra.

Byl jsem ve Vatikánu.

Nikdy jsem neměl problém s vírou. To s církví jsem se potýkal. S institucí.

Víra je vnitřní přesvědčení, žár. Víra je hledání neviditelného, ale smysluplného. Víra je naděje.

Církev je naproti tomu institucionalizovaná víra. Církev vytváří pravidla. Říká vám, v co máte věřit a jak žít. Přikazuje a vyhrožuje. Církev naléhá. Svými dogmaty a liturgiemi církev bere víře údiv.

„Vidím, kde jsme,” řekl jsem.

Pokýval hlavou. „To také není žádné tajemství. A překvapeni sotva, ne? Vatikán byl během staletí obviňován z mnoha podivností. Většina z toho jsou lži. Spiklenecké teorie.”

„Přesto ale sedím tady. Pod vaším dohledem. Ve Vatikánu.”

„To je politováníhodná nezbytnost nutná k dosažení cíle, jenž je důležitější než vaše osobní svoboda.”

„Ale nemůžete přece jen tak…”

„Zadržte!” zvolal. „Dodržovat společenská pravidla je privilegiem těch, kteří volí podřízenost politikům a právníkům. My plníme úkol Boží. Potom se zodpovídáme Bohu a nikomu jinému.”

„Takže Bůh vám dal úkol a mandát k tomu, abyste tu řádili, jak se vám zachce? To Bůh vás požádal, abyste poslali skupinu ozbrojených mužů v helikoptéře a unesli profesora Morettiho?”

„Vše, co děláme, je v duchu Božím a jeho jménem. Je jasné, že od něho nedostáváme rozkazy. Nikdo z nás není prorok. Ve své lidské slabosti musíme sami volit metody, jež nejlépe poslouží k dosažení našich cílů. Což jsou také cíle Páně.”

„A co si podle vašeho názoru Bůh myslí o tom, že jste unesli i profesorova syna? A zavraždili nevinné lidi?”

„Nikdo z nás přece není bez viny. Nebo ano, pane Bel-to? Bůh se na to jistě dívá shovívavě.”

„A proč ta honba na Angeliku a mě?”

„Vaše znalosti, pane Belto, nejsou zanedbatelné. Na druhou stranu paní Morettiová je prostředek nátlaku na profesora. Ale nejdříve ze všeho musíme získat originál dopisu. Potřebujeme ho. Abychom vám zabránili vyluštit Nostradamovy kódy dříve, než se to podaří nám.”

„My ten dopis nemáme.”

„Ale no tak, my víme, že jste si ho vyzvedli u Reginy Ferrariové těsně předtím, než se vás naši muži pokusili zastavit.”

„Angelica a já jsme dopis neukradli A Ferrariová by ho nestihla schovat. Vraceli jsme se do kanceláře spolu s ní. Musel ho ukrást někdo jiný.”

Kardinál na mě zkoumavě pohlédl. „Naštěstí máme kopii profesora Morettiho,” pokračoval. „Slečna Ferrariová byla ochotna zemřít, aby zachránila originál. Buď předala dopis vám, nebo ho někde ukryla. Člověk musí jen obdivovat její odhodlání. Její smrt byla jen politováníhodným důsledkem její vlastní volby. Dali jsme jí příležitost. Nevyužila jí.”

„To vás ani nenapadlo, ze třeba mluví pravdu? Že ji ten dopis někdo ukradl?”

Někdo zaklepal na dveře. Malý ministrant jako andílek nám přinesl čaj a dva kousky koláče. Nalil nám do dvou bílých hrnků.

„A co hodláte udělat se mnou?” zeptal jsem se, když andílek odletěl.

„Známe výsledky vaší práce.” Pohlédl na mě s tím svým kněžským úsměvem. Potom dodal něco podivného: „Pokud je někdo schopen posvátné kamenné desky a archu úmluvy najít, milý pane Belto, pak jste to vy.”

„Nevěřím, že archa úmluvy existuje. Takže jsem naprosto nepomýšlel na to, že bych ji hledal.”

„Cožpak nevidíte, že nám Bůh ve své milosti ukázal cestu?”

„Nevěřím ani v Boha.”

„Ku prospěchu lidstva. To musí vidět i člověk bez víry.”

„Ku prospěchu lidstva?”

„Co je to spravedlnost?” zeptal se do prázdna. „Můžete mi to říct? Souvisí spravedlnost se souhrou náhod? Už pět set let hledáme Nostradamovu závěť. Archu úmluvy. Caesarův poklad. Pět set let! Cílevědomě! Systematicky! Nebyla žádná náhoda, že jsme měli svého zástupce na kongresu v kulturním centru Castello Catullus. Máme pod kontrolou všechny konference a semináře, kde můžeme narazit na jakékoliv užitečné informace. Takže si dokážete představit, jak námi otřáslo, když profesor Moretti předložil ten Nostradamův kódovaný dopis Cosimovi Velikému. Bohužel nebyl zástupce z našich nejlepších mužů. Jistěže první, co udělal, bylo v souladu s protokolem: oznámil nám to. Jenže vloupání do Morettiova hotelového pokoje bylo amatérské. Získal papírovou kopii dopisu, ovšem bylo neodpustitelné, že mu nedošlo, že Morettiho laptop se nabíjí v pokoji jeho kolegy. A zcela neprofesionální bylo, že opustil hotelový pokoj, než stačil uklidit a zamést všechny stopy. Až teprve následující den dala jedna z našich profesionálních jednotek všechno do pořádku. Jiná jednotka narazila na vás a paní Morettiovou u Reginy Ferrariové v Uffizi. Zcela náhodou, popravdě řečeno. Jeli tam, aby získali originál Nostradamova dopisu. Přesně tak jako vy. Někdy nastane situace, kdy se ohled na jednotlivce musí podřídit vyššímu cíli. Jako ve válce. Ve válce je jednotlivec méně důležitý než cíl: vyhrát. Následkem toho mnoho lidí umírá. Protože generálové zastupují celé jednotky, nikoliv jednotlivce. To, že mnoho lidí musí zemřít, je logický

důsledek války. Kritikové církve vždycky poukazovali na křížové výpravy jako na ukázky zneužití moci. Ale křížové výpravy byly jen nástrojem Ježíšovy mise. Ježíš pověřil své apoštoly, aby ze všech lidí udělali své učedníky.”

„Takže hledání archy úmluvy je svatá válka?”

„Svatý úkol. Tak důležitý, že vyváží ohledy, jež bychom jinak brali. Na mnohé otázky u soudu neexistuje odpověď. Soud přísluší dobrému a spravedlivému Bohu. Na rozdíl od jiných bytostí povolává Bůh lidi k odpovědnosti. Je to známka naší výjimečnosti, jež nám dává v díle Stvořitele zvláštní postavení.”

„Až bude pršet krev…”

„Co prosím?”

„To je vyjádření z Nostradamova dopisu. Hledej archu tam, kde prší krev. Počítám, že vy víte, kde to je.”

„Ach, tohle. Všiml jsem si té formulace. Doufám, že právě to nám zjistí profesor Moretti.”

„Proč jste zabili Theophila de Garenciěres?”

Kardinál pohnul rukou, jako by chtěl tu otázku odehnat.

„A co mnich Francesco de’ Pazzi?”

„On si opravdu říkal de’ Pazzi? Smutný příběh. Jmenoval se Francesco Alfieri. Jméno Pazzi si k tomu přidal. Byl odpovědný za naši knihovnu. Během let se u něho objevily psychické problémy. Jak osobního, tak i náboženského rázu. Byl posedlý vzpourou Pazziů. Psychóza. Asi proto si začal říkat Pazzi - protože se cítil jako zrádce a podvodník. Pohlížel na mě jako na symbolického reprezentanta Medicejských. Ne bezdůvodně. Uprchl z kláštera den poté, co jsme přivezli Lorenza a Silvia Morettiovy. Měl asi nějakou představu o tom, jak je osvobodí. Odhalí nás. Ale bylo snadné ho vystopovat. Jednodušší než vás. Naši lidé už čekali připravení, když se postavil před tu věž, aby se s vámi setkal. Francesco byl jako nevybuchlá

bomba. Ten, kdo vstupuje do našeho řádu, činí tak na celý život. Při našem zasvěcovacím rituálu přísaháme s rukou na Bibli a ve jménu Božím, že zůstaneme řádovým bratrem až do smrti. Doslova, ne symbolicky. Bratři, kteří se rozhodnou řád a klášter opustit - a v průběhu dějin jich nebylo mnoho - nevystupují pouze z našeho svatého bratrstva, ale také z milosti Boží.”

„Takže jste ho nechal chladnokrevně, jako nějaký mafiánský boss, zavraždit, protože odešel!”

„Svůj život odevzdáváme Bohu. Nemůžete porušit svaty slib věrnosti. Mafiánské sliby věrnosti zaručují loajalitu členů vůči společenství a ekonomickým vazbám v jeho rámci. Náš slib nás poutá k Bohu. Dokonce i nevěřící člověk jako vy musí uznat, že v tom jistý rozdíl je, pane Belto. Ale my jsme ho nezabili.”

„Ne? Chcete říct, že se dobrovolně vrhl z okna Palazza Vecchia? S provazem kolem krku?”

„Vlastně ano. Francesco spáchal sebevraždu. Věřte mi. Rozhodl se ukončit svůj život. Bratr Francesco prchl do paláce, když nás objevil. Kvůli probíhajícím restaurátorským pracím se dostal do liduprázdného sálu. Všichni byli právě na obědě. Francesco stál v okně, když naši lidé vcházeli dovnitř. Abych to zkrátil: Vrhl se ven.”

„A tohle všechno vyvádíte s požehnáním papeže?”

„Přestože předávám Svatému otci hlášení a přestože můj řád vlastní tuto ubohou kancelář tady ve Vatikánu, je dávnou tradicí, že Jeho Svatost nezatěžujeme detaily o naší činnosti. Nemusí vědět všechno.”

„Takže papež netuší, že stojíte za únosem profesora a jeho syna?”

„Ne.”

„Ani paní Morettiové a mě?”

„Jistěže ne. Je nejlepší, když Svatý otec není s jistými věcmi obeznámen.”

KAPITOLA 22

Poslední z Medicejských

Vatikán,

čtvrtek odpoledne

I

Cela měla klenutý strop. Jako ve vinném sklípku. Pod nátěrem bílého vápna jsem tušil obrysy kamenů.

Postel s příčlemi. Prázdná komoda. Noční stolek a na něm Bible. Na zdi: krucifix. To bylo všechno.

Moje cela.

Byla ve sklepě v jednom ze vzdálených křídel vatikánských budov. Po rozhovoru s kardinálem mě odvedli spletí chodeb a schodišť. Nakonec jsme došli ke krátké příčné chodbě s pěti bytelnými dveřmi. Přede dveřmi chodbičky k celám seděl strážný ze švýcarské gardy.

Na co vlastně tyhle cely používají? Na neposlušné kardinály? Nezvládnutelné kněze a zbloudilé biskupy?

Bezvěrce, jako jsem já?

Muži. Moc. Přehmaty. Kardinál, ten zaslepený misantrop, je jen ukázkou, kam až to může zajít. Židovství, křesťanství a islám jsou založeny na hodnotách patriarchátu. Pro ženy v nich není místo. Dokonce ani pro bohyně. Dlouho předtím, než se do víry přivalil Jahve se svými širokými rameny a špičatými lokty, nabízel svět celý panteon horkokrevných bohyň - plodných symbolů samotného života. Ale Jahve se nechtěl s nikým dělit o moc. A už vůbec ne se ženou. Žádná Inanna či Astarte. Žádná Isis nebo Afrodite. Žádná Ašéra. Zášť vůči někomu, kdo mu kdysi stál blízko? Na tři tisíce let starých hliněných tabulkách ze starověkého města Rás Šamra v Sýrii je bohyně Ašéra zmiňována jako partnerka nejmocnějšího ze všech bohů. V archeologických nálezech ze starověkého Izraele je označována za Jahveho Ašéru. Míval skutečně samotář Bůh manželku, milou, přítelkyni? Kněžím dalo velkou práci, než oblibu této pohanské nebeské královny vymýtili. Ve Starém zákoně je - znovu a znovu - řazena mezi modly, jež je třeba zničit. Ani silné ženy nebo konkurenční bohové neměli v klíčícím židovství místo. Kněží a kazatelé ženy potlačovali. Proto mám radost z teorie o tom, že bohyně ve vší tajnosti žijí dál v trojjedinosti. Gnostikové se domnívali, že Otec, Syn a Duch svatý znamená otec, syn a matka. Duch je v hebrejštině ženského rodu. Ale největšího vzestupu se bohyně dočkaly od katolíků. Po celém světě se uctívá Ježíšova matka Marie jako pravá bohyně. Církev se na ni dívá skrz prsty. Není se čemu divit. Přese všechno porodila syna Božího. A k tomu byla panna.

II

Ticho.

Žádný zvuk. Žádný hlas. Žádné kroky.

Poslední zvuk jsem slyšel, když zamykali dveře. Nebyl ostrý a krátký jako u moderních zámků, ale rachotivý, cvakavý a mechanický.

Seděl jsem na posteli. Co jiného jsem mohl dělat? Bezcílně jsem listoval ošoupaným výtiskem Bible. Kdo ho asi četl přede mnou? Jak dlouho asi seděl uvězněn v této cele, hluboko v útrobách Vatikánu?

Přemýšlel jsem o maličkostech. Ty jsou také důležité. Drobné maličkosti… Vůně rozšlápnuté žížaly za deštivého dne. Záblesk slunce v kapkách rosy na pavučině. Sluncem vyhřátá nafukovací matrace, která vás pálí do mokré pokožky. Šimrání vzadu na patře, když sníte příliš mnoho kokosových kuliček. Člověk nesmí zapomínat na maličkosti.

III

Když se dveře otevřely a stál tam kardinál, oči jako by měl překryté neviditelnou blánou. Poznával jsem ho, ale nebyl to tentýž muž. Jako by připomínal přízrak z ektoplazmy, jenž se rozhodl setrvat tady na Zemi. „Něco jsem vám přinesl,” řekl. Hlas měl stejný, ale přesto jako by to nebyl on. Venku na chodbě jsem zahlédl dva strážce v černém.

Co si asi myslel? Ze ho přemůžu a najdu z těch katakomb cestu ven na svobodu?

Podal mi kopii Nostradamova dopisu Cosimovi Velikému. Váhavě jsem ji přijal.

„Tak uvidíme, kdo z vás bude hotový první,” pokračoval.

„Kdo z nás?”

„Jestli vy, nebo profesor Moretti.” „První hotový?”

„S dešifrováním kódů. Jen se do toho pusťte. Chci vědět, co se tam píše.”

„Na to já nejsem ten pravý. Už jsem vysvětloval, že kryptoanalýza není moje silná stránka.”

„Copak nechápete, že je to pro vaše vlastní dobro?” přesvědčoval mě.

Bylo to jako mluvit s opilcem. Neposlouchal, nechápal, nacházel se ve světě, kam jsme my ostatní neměli přístup. Vím, o čem mluvím. Na klinice jsem na tom byl stejně. Teprve teď mi došlo, proč se zdál takový jiný. Měl jsem to pochopit dřív. Přece jsem byl hospitalizovaný. Ty signály jsem poznat měl. Otupělý pohled, kterým se dívá na vás a zároveň skrz vás. Zduřelý obličej. Váčky pod očima. Huhňání, protože má líný jazyk. Na něčem jede.

Kardinál byl zdrogovaný.

Musel na sobě pocítit můj zkoumavý pohled. Zprudka vzhlédl. „Možná už jste pochopil, kdo jsem? Mé jméno je Maximo Romano. Jsem kardinál in pectore svatého řádu spravedlivých služebníků Ježíše Krista, známého jako Vicarius Filii Dei.”

Řekl to důrazně a samozřejmě. Vicarius Filii Dei. Mnišský řád, o němž nám vyprávěli Piero Ficino a Bernardo Caccirti. Tajný řád, který se údajně zúčastnil utajeného koncilu v roce 1540. Jeho tón ve mně vzbuzoval domněnku, že Vicarius Filii Dei ve skutečnosti neexistuje. Kdysi dávno snad byl docela opravdový. V naší době však poněkud smyšlený.

„Po pět set let byl řád Vicarius Filii Dei papežovou tajnou zbraní,” pokračoval kardinál. „Naši udatní vojenští mnichové vykonali pro Svatého otce mnohé nebezpečné úkoly.”

Vatikánská jednotka Delta, pomyslel jsem si.

Odmlčel se. Dýchal ztěžka nosem.

„Víte, kdo byl Giovanni Battista Gastone?”

„Je známý jako poslední z rodu Medicejských.”

„Výborně, Belto. Je to spíš smutné vyprávění o lidském úpadku. Narodil se v roce 1671 jako syn Cosima III. de’ Medici a francouzské princezny Marguerite Louisy d’ Orléans. Kvůli posílení mocenských vazeb ho oženili s bohatou vdovou. Annou Marií Franziskou.

Byla to protivná ženská. Spatná, zlá, dominantní, ošklivá a extrémně tlustá. Nemělo to obdoby. Giovannimu byla odporná od prvního okamžiku. Tvrdila o něm, že je impotentní a v posteli neschopný. Nemohlo to dopadnout jinak. Neměli žádné děti. Giovanni upadl do apatie a depresí. Ačkoliv vládl v Toskánsku až do své smrti, vedl zoufalý život. A když zesnul, vymřel s ním i hrdý rod Medicejských.”

„Díky za přednášku.”

„Ale… V roce 1724 mu jedna janovská šlechtična porodila syna. Zkrátím ten příběh. Tento nemanželský syn byl zakladatelem hrdého rodu Romanů z Janova.”

„Nechte mě hádat: Vy jste jeho potomek?”

„Docela správně. Teď jsem já poslední z Medicejských.”

IV

Abych byl zcela upřímný, s rodokmeny mám problém.

Začněme třeba s Biblí. Ano, proč ne? Matoušovi a Lukášovi se oběma povede ten mistrovský kousek, že propojí Mariina manžela Josefa s královským rodem a jeho předky dovedou zpětně až ke králi Davidovi. Irm splní slib Starého zákona o mesiášr, pomazaném králi, z rodu Davidova. Ale moment. Ledaže by nám Josef s Marií něco zatajili, on přece nebyl Ježíšův otec. Jaký význam tedy má vymýšlet si rodovou linii Ježíšova nevlastního otce - když jeho otcem je sám Bůh? Poslední z Medicejských? Pokud se Giovannimu Gastonovi narodil nevlastní syn v roce 1724, kolik potomků v dnešní době asi má? Tři sta? Sto tisíc? A tady sedí Maximo Romano a tvrdí, že je poslední z Medicejských? Ale mě jeho utkvělé představy a velikášství nerozhodí.

Když mě o chvíli později opouštěl, nechal mi kopii Nostradamova dopisu, linkovaný blok a několik propisovaček.

„Jak dlouho mě tady chcete držet?” zavolal jsem za ním.

Zastavil se ve dveřích, otočil se a pohlédl na mě, na čele se mu objevila vráska.

„Domníval jsem se, že jste to pochopil.”

„Jak dlouho?”

„Dokud nerozluštíte ten kód.”

V

Vězení může být fyzické. Ale stejně tak může být i psychického rázu. Být vězněm je zkouška. Nechápu, jako to lidé, co jsou uvěznění, mužou vydržet. Nelson Mandela seděl ve vězení sedmadvacet let, osmnáct z nich na ostrově Robben Island. Muže se železnou maskou věznili čtyřiatřicet let, po mnohá z nich v pevnosti na ostrůvku île Sainte-Marguerite blízko Cannes. Jak vydržel všechna ta léta v tak těsné izolaci? V cele se minuty zdají jako hodiny, dny jako roky. Musím bojovat s klaustrofobií, s panickým strachem, proti přesvědčení, že mi za chvíli dojde kyslík.

Jak dlouho mě tady chtějí držet?

VI

Za zamčenými dveřmi ubíhá čas pomaleji.

Hodiny dokážou rozkouskovat běh času a odměřovat minuty. Ale čas nemá žádnou danou velikost. Čas může ubíhat nekonečně pomalu i bláznivě rychle. V teorii relativity se o tom určitě něco píše.

V cele ve vatikánském sklepě ubíhal čas pomalu.

Zvuky: Vzdálené, tlumené, nejasné. Ne zcela skutečné. Jako by do mých uší přicházely z jiné doby, z jiné dimenze.

Pachy: Neurčité. Zatuchlé. Pach času. Pachy uzavřeného stáří, kamenů, cementu a malby, dřeva na dveřích, vlhkosti a strachu.

Střídavě jsem polehával a posedával na posteli a pohledem přejížděl po cele kolem sebe. Hledal jsem něco, na čem by se jím dalo utkvět.

Dveře. Tlusté, bytelné. Nahoře do oblouku. Okolo klíčové dírky tepané železo. Klika ze železa.

Komoda. Jednoduchá. Šedobílá. Dvoje dvířka a dvě zásuvky.

Noční stolek. Natřený stejnou nevýraznou barvou jako komoda.

Bible. Černá. La Sacra Bibbia vyražené zlatým písmem.

Krucifix. Lesklý. Stříbrný. Ozdobné INRI úplně nahoře:

Ježíš Nazaretský, král Židů.

Na kříži: trpící Ježíš s bederní rouškou. Tělo namalované nažloutlou barvou kůže. Krvácející rány.

Eli, Eli,lema sabachthani? Bože

můj, Bože můj, proč jsi mě opustil?

VII

Musel jsem na chvíli usnout. Ležel jsem na posteli s nohama na zemi.

Jak dlouho mě tady chtějí držet?

Bylo docela zvláštní, že mi nechali svazek klíčů. Nedovedli si asi představit, že bych se pokoušel během svého bezútěšného věznění nějaké dveře odemykat.

Přešel jsem ke dveřím. Klekl jsem si. Zámek byl jistě starý několik set let. Každopádně tak vypadal. Klíčová dírka byla tak velká, že jsem do ní mohl strčit prst.

Vykoukl jsem ven. Nic. Viděl jsem jen stěnu chodby přede dveřmi.

Na svazku klíčů jsem měl většinu patentních. Malých a úzkých. Ale měl jsem tam také veliký dózický klíč od jedné sklepní místnosti v Historickém muzeu v Oslu. S bušícím srdcem jsem ho zastrčil do klíčově dírky Nic.

V poměru ke klíči byl zámek jako hangár. Nic do sebe nezapadlo. Nic na sebe nenarazilo. Klíč byl příliš malý, jeho hledající zářezy se otáčely v prázdnu.

Potřeboval jsem něco většího. Otočil jsem se a rozhlédl po spartánsky zařízené cele. Je tu něco, co bych mohl použít? Pohled mi padl na krucifix

VIII

Člověk by měl mít úctu k náboženským symbolům. Ale stejně tak by měl mít i úctu ke svobodě jednotlivce.

Jsem si jistý, že Ježíš by měl pro můj rouhačský čin pochopení. Sundal jsem krucifix ze zdi. Opatrně jsem z něho odlomil postavu Syna Božího, která byla ke stříbrnému kříži pevně přilepená. Jakmile byl Ježíš od svého kříže odtržený, vůbec se nezdálo, že by trpěl. Trochu mi připomínal nějakého rybáře, který právě předvádí, jak velkého lososa málem chytil. Položil jsem figurku na Bibli na nočním stolku a stříbrný kříž jsem si odnesl ke dveřím. Klekl jsem si. Celý krucifix byl příliš velký na to, abych ho použil jako paklíč, ale silou se mi podařilo ulomit příčný trámek od vertikálního sloupku. Strčil jsem špičku stříbrné tyčky do mezery mezi dveřmi a zárubní a začal ji ohýbat. Rychlými, krátkými pohyby se mi postupně podařilo měkkou stříbrnou slitinu vytvarovat do jednoduchého zahnutého paklíče. S napětím sem ho strčil do klíčové dírky a dosunul ho až k zámku. Nejdřív zaskřípal o jeho vnější stranu. Potom jsem si všiml, že se háček o něco zachytil. O něco, co se poddalo. Zabral jsem. Čep zámku se se skřípáním pohnul. Paklíč s hlasitým cvaknutím vyklouzl. Zadržel jsem dech. Zaslechl mě někdo? Po minutě jsem se na zámek vrhl znovu. Pevně jsem uchopil paklíč a zatlačil čep zámku dozadu takovou silou, až mě z toho začala pálit dlaň. Primitivní mechanismus se skřípáním vzdoroval. Náhle povolil. Zámek se s prásknutím otevřel.

Znovu jsem seděl a čekal, až zaslechnu přibíhající kroky.

Položil jsem ruku na kliku a stiskl. Pootevřel jsem dveře. Vykoukl ven. Nikde nikdo.

Proklouzl jsem do šera chodby a rozběhl se směrem, odkud mě přivedli. Pokud by se mi podařilo najít cestu zpátky do garáží, mohl bych se schovat za nějaká auta nebo popelnice a dostat se pak bránou ven. Takový byl každopádně můj plán. Ale vzpomenu si na cestu labyrintem chodeb, průchodů a schodišt? Doběhl jsem ke schodům, které vedly nahoru do haly, odkud se rozbíhaly tři chodby. Nepamatoval jsem si, kudy jít. Zvolil jsem tu napravo, ale musel jsem se rychle obrátit, protože jsem zaslechl hlasy. Běžel jsem zpátky do haly a pak prostřední chodbou. Vedla k několika zavřeným, zamčeným dveřím. Zpátky do haly. Další hlasy. Výkřiky. Zjistili, že jsem utekl? Vzadu v levé chodbě jsem zahlédl nějaké lidi. Neměl jsem jiné východisko než se dát zpátky dolů po schodech. Do sklepa. A kudy teď? Proběhl jsem kolem své cely a dál chodbou až k nějakým dveřím. Náhle mi došlo, že právě před těmito dveřmi stál strážce švýcarské gardy. Raději jsem zahnul doprava a rozběhl se nahoru po nějakém jiném schodišti. Vedlo k dalším dveřím, které naštěstí nebyly zamčené. Opatrně jsem je pootevřel. A ztuhl.

Morettiho příběh (V)

Mezihra: Zmizelá kniha

klášter montecasetto

čtvrtek večer

Tatí? oni nás zabijou? šeptá Silvio.

Lorenzo vzhlédne od papíru, nad nímž sedí poslední hodinu. Koukne na stráže přede dveřmi malé studovny v knihovně. Dělá, jako by Silviovu otázku neslyšel.

Jestli nás zabijou? opakuje.

No?

Proč by nás měli zabíjet?

Víme, kdo jsou.

No a?

Tak je jim jasné, že všechno povíme policii.

Viděl příliš mnoho filmů, pomyslí si Lorenzo, anebo je neobvykle bystrý. Natáhne ruku a pohladí Silvia po tváři, po čele. Není mu zima.

Ne, Silvio, nezabijí nás.

Jak to víš?

Pššt, řekne a snaží se ho uklidnit úsměvem. Neví, co odpovědět. Myslí si přesně to samé co chlapec: Zabijí nás. Ale vyslovit to nemůže. Proč jsi pořád tak úzkostlivý? má chuť se zeptat. Jako by se na to potřeboval ptát. Z celého srdce by si přál, aby byl Silvio odolnější. Silvio si položí hlavu na stůl. Po chvilce usíná. Spí pořád. Je to jeho forma úniku. Před strachem. Před nudou.

Silvio zafňuká. Děje se něco, Silvio? Chlapec neodpoví.

*

Celé hodiny strávil nad změtí znaků. Ale teď to pochopil. Konečně to chápe.

L´ ABATTES AILS BOT

MBOMAOMDCNMLEHEV C3443

AZCJPPOEGGWS

GRNVLGFFAGQMFVABP

Musel se usmát. Nostradamus nevytvořil čtyři šifry. Ale jen dvě. První dva řádky - ty, co se liší od dvou spodních - ukazují cestu ke klíčovému slovu. MBOMAOMDCNMLEHEV je transpoziční šifra. Znaky mají pouze zaměněná místa. Systémový anagram. Třířádkový transpoziční kód ze slova ITALIA se vytvoří následovně:

Dohromady, po řádcích z toho vyjde:

ILTIAA

MBOMAOMDCNMLEHEV je obdobná čtyřřádková transpoziční šifra. Přečteme-li ji horizontálně, skládá se z nesrozumitelného shluku písmen, ale pokud je zapíšeme do čtyřřádkového transpozičního diagramu a čteme vertikálně, dostává to celé smysl:

Tedy:

MACÉ BONHOMME

MDLV

Macé Bonhomme je jméno jednoho knihtiskaře.

MDLV je rok 1555 zapsaný římskými číslicemi.

MBOMAOMDCNMLEHEV jinými slovy odkazuje na vydání Nostradamových Les Prophéties z roku 1555, jež vytiskl právě Macé Bonhomme.

Z toho vydedukuje: Zbytek šifry - C3443 - musí odkazovat na místo, kde se v tomto vydání klíč nalézá. Už tomu rozumí. Vstává a jde poprosit stráže, aby přivedli Nicolu. Když se mnich konečně přikolébá, řekne Lorenzo:

Potřebuju jednu knihu.

Tak to jste na správném místě.

Nevím, jestli ji tady v knihovně máte.

Jakou knihu?

Výtisk Nostradamových Les Prophéties, které vydal Macé Bonhomme v roce 1555 v Lyonu.

A na co to potřebujete?

Musím tam hledat klíčové slovo. Klíč ke kódu. Nejsou to čtyři šifry, ale jen dvě! První dva řádky udávají, kde máme najít klíčové slovo, které potřebujeme k rozluštění kódů.

Podívám se, co pro vás můžu udělat.

Sežeňte ji! Bez ní ty kódy nerozluštím. Les Prophéties. Macé Bonhomme. Lyon. 1555.

Tuší, že existuje cosi většího, cosi, co nedokáže uchopit. Sám je jen malou součástí celku. Ale nechápe, co ten celek je. Je pouze tím, kdo má splnit úkol. Nepotřebuje chápat. Je pouze jedním z mnoha. Tím, jenž má vyřešit problém. Nemá naspěch. Čas je na jeho straně. Na jeho a Silviově straně. Nic mnichům neprozradí. Ne dřív, než to bude nezbytné. Naprosto nezbytné. Dokud ho potřebují, jsou se Silviem v bezpečí. Jeho schopnosti a znalosti je drží při životě. Je to jediný vyjednávací argument, jenž mají. Silvio je to jediné podstatné. Zachránit ho.

*

Odvádějí je zpátky do cely. Sedí tam Bartolomeus a čeká na ně. Na stůl položil tác s vařící masitou polévkou a čerstvě upečeným chlebem. Silvio srká a namáčí si chléb v misce s polévkou.

Lorenzo pohlédne na Bartolomea. Děje se něco? zeptá se.

Já nevím. Jsem neklidný. Děje se toho tolik. Nelíbí se mi to.

Proč jste neklidný? Co se děje? Francesco zmizel. Kardinál odcestoval. Draco je netrpělivý. To z něho jsem neklidný. Chystá se to s vámi vzdát, Lorenzo.

Co myslíte tím - vzdát to se mnou? Bartolomeus neodpoví.

*

Po jídle je odvedou zpátky do knihovny. Čeká tam na něho Nicola. Máme problém. Kdo taky nemá…

Nevyznáme se ve Franceskově registračním systému. Co tím chcete říct?

Knihy v knihovně jsou roztříděny podle starých bibliofilských systémů. Už od třináctého století používáme ty samé principy. Ale Francesco v posledních letech systém modernizoval. Sbírka Nostradamových knih se nenachází na místě, kde by čistě logicky měla být.

Abych to rozluštil, potřebuju právě tu knihu, říká Lorenzo.

Pustí se do hledání. Nicola, Lorenzo a řada nižších mnichů-knihovníků. Tam a zpět mezi policemi. Šplhají po žebřících, lezou po čtyřech po zemi. Lorenzo se ptá, proč nemůžou Franceskovi zavolat a zeptat se ho. I mnichové přece musí mít mobily.

Hledají několik hodin. Probírají řadu po řadě. Prohnilé hřbety knih. Gotická pozlacená písmena. Kožené vazby. Od podlahy ke stropu. Metr za metrem.

Náhle Nicola volá odněkud z hloubi temných prostor knihovny. Lorenzo a ostatní k němu běží. Nicola konečně našel soubor věštecké literatury. Nenachází se v oddělení kacířských proroctví, kam by zjevně patřil, ale u náboženských vizí. Skandální umístění, člověk by až dal Nicolovi za pravdu.

Ostatní se shromáždí za ním. Horlivě hledá dál tu správnou polici. Náhle se zarazí.

Soubor Nostradamových knih je pryč.

V řadě starých knižních hřbetů černě zeje metr dlouhá prázdná díra.

říká se, že ve vesmíru existuje přes 170 miliard galaxií.

Od těch malých s pouhými deseti miliony hvězd - až po velké galaxie, které jich mají stovky bilionů.

100 000 000 000 000 hvězd. Sto bilionů hvězd. V jedné a téže galaxii.

A až 170 miliard galaxií…

Není nic podivného na tom, že se někdo ptá: Existuje také nějaký Bůh - bůh, jenž zaplňuje ten závratný prázdný prostor mezi galaxiemi, hvězdami a planetami? Někteří se domnívají, že Bůh je síla, která drží pohromadě nekonečnost vesmíru. Jiní věří, že Bůh je úplně někde jinde.

Následující strana: Trojlístek a trojúhelník byly na konci středověku v Evropě symbolem svaté Trojice - Otce, Syna a Ducha svatého.

Honba za Bohem

Stanfordská univerzita

Palo Alto u San Franciska

Kalifornie

1999-2012

1

1999

„Bůh není na nebesích, není v církvi, ani v přírodě kolem nás. Bůh existuje na jediném místě. Kde?”

Profesor William Blackmore se rozhlédl po poloprázdném přednáškovém sále. Ospalé obličeje. Lhostejné. Většina studentů se na jeho přednášky přihlásila, protože se o něm povídalo, jak je kontroverzní a excentrický. A někteří protože se mylně domnívali, že to bude snadno získaný zápočet.

„V srdci?” navrhl jeden ze studentů.

Pohlédl mladíkovi do očí. Nedokázal rozpoznat, jestli žertuje.

„Ne, srdce je sval. Kde najdeme Boha?”

„V duši?” zkusila to jedna studentka.

„Do té míry, do jaké je duše a sebeuvědomění to samé. Ale kdo ví, co je duše? Vy ostatní? Kde najdeme Boha?”

Prázdné pohledy.

Profesor Blackmore si poklepal špičkou prstu na hlavu. „Tady. V lidském mozku.”

Ačkoliv mu ten názor připadal provokativní, vzbudil jen málo reakcí. Tu a tam pozvednuté obočí. Jeden mladík s řídkými vousy si zívl.

„A kde jinde?” namítla mladá žena s rezavými vlasy.

„Máte naprostou pravdu,” přitakal Blackmore s náznakem nadšení. „Kde jinde? Každá abstraktní idea - a božství přese všechno je abstraktní idea - je výsledkem reflexí myslícího člověka. A složitější

božství a náboženství jsou výsledkem reflexí mnoha tisíců lidí. Bible je mistrovské dílo! A to říkám jako ateista. Bible je velké literární dílo a teologická pokladnice. Jen si to představte… Představa o Bohu - a celá složitá teologie, jež je základem víry v Boha - byla rozvíjena a zušlechťována více než tisíc let. Tisíc let! Nejmoudřejší mozky. Největší myslitelé. Nejschopnější vypravěči. Společně vytvořili Bibli. A později přišel celý zástup teologů. Interpretovali. Nabídli starým textům nové vyzněni. Nové porozumění. Nové odpovědi. Věřící se domnívají, že to celé probíhalo s požehnáním Ducha svatého. Že…”

„Co má tohle všechno společného s Bohem?” zeptal se mladík s řídkým plnovousem. „Bible je přece kniha.”

„Pro mnohé je Bible mnohem víc než jen nějaká kniha. Ale odpovím vám. Protože stejně jako jsou Bible a náboženství samy o sobě produktem tvořivých sil člověka, individuální představu o božství - ne o Bohu, ale o univerzálním božství - vytváří váš či můj mozek. Ano, moje hypotéza je mnohem konkrétnější: Lidská představa o božství je přímým následkem působení oblasti mozku, která se latinsky nazývá lobus temporalis. Spánkový temporální lalok.”

Na plátně v auditoriu se rozsvítil obrázek mozku. Profesor ukázal na vyznačené podlouhlé pole, které se táhlo od spánku směrem dozadu.

„Spánkový temporální lalok. Jeden ze čtyř mozkových laloků. Nachází se v něm sluchové centrum, ovlivňuje naši schopnost porozumět řeči a vizuálním signálům. A právě ve spánkovém laloku najdeme také hippocampus, jenž je důležitý pro dlouhodobou paměť. Po celé hodiny bych mohl přednášet o všech funkcích spánkového laloku. Ale nejste studenti medicíny, takže to trochu zkrátím.”

„Výborně!” vykřikl jeden hlas.

Tu a tam se někdo zasmál.

„Můžeme změřit, jaká činnost mozku se aktivizuje v jeho jednotlivých částech v závislosti na tom, co děláme nebo na co myslíme. Vezměme si jako příklad třeba humor - naši schopnost chápat komiku a bavit se jí. Smysl pro humor je individuální. Když to hrubě zjednoduším, je humor v mozku lokalizován v mozkové kůře - ve středním záhybu spánkového laloku a ve spodním záhybu čelního laloku. Zde se nachází také jazykové chápání. Střední záhyb spánkového laloku používáme pro dešifrování významů v jazyce. Spodní záhyb čelního laloku používáme ke zpracování obsahu na základě našich získaných zkušeností a vědomostí. Takhle můžu pokračovat…”

Tentýž hlas: „Please don’t!”

Další smích.

„Různé části mozku řídí různé funkce. Zjednodušeně lze říct, že umělec používá jiné části mozku než matematik. Zároveň je však mozek příliš složitý na to, abychom dokázali lokalizovat každý pocit či myšlenku do jediné oblasti. Různé části mozku spolupracují a doplňují se navzájem. Přesto však můžeme mozek rozdělit na sektory, jež s jistými schopnostmi a pocity korespondují. Část našich znalostí se zakládá na zkušenostech po prodělané nemoci. Mozkové nádory a mrtvice můžou zničit části mozku, což se projeví na ztrátě řeči nebo motoriky. Využívají se technologie jako magnetická rezonanční tomografie, trojrozměrné snímky a samozřejmě elektrody, které měří aktivitu mozku. Jedna studie prokázala, že pacienti se schizofrenií mají větší duté prostory v postranních mozkových komorách než zdravé kontrolní osoby. Takovým způsobem lze mozek a jeho funkce analyzovat část po části. A teď se dostáváme k tomu nejdůležitějšímu. Také náboženské cítění je možné lokalizovat v ohraničených oblastech mozku. Modlitba a náboženská kontem-place. Náboženská extáze. Nesrozumitelná řeč v náboženském vytržení. To všechno působí na stejné oblasti mozku. Výzkumy prokázaly, že pacienti s nádorem mozku a jinými fyzickými poškozeními temenního laloku změnili své postoje k náboženství a spiritualitě. Provedli jsme několik nezávislých zkoumání mozků křesťanů, židů, muslimů a buddhistů. Žádný rozdíl. Tatáž aktivita vzniká ve stejných oblastech mozku. Naše náboženské cítění lze do velké míry lokalizovat do čelního a spánkového laloku. V těchto částech mozku pak můžeme aktivitu náboženského cítění měřit. Ale máme také jiné indikace. Je to sice zvláštní, ale blíže pochopení Boha nás mohou dovést epileptikové.”

Zahlédl několik svraštělých čel. To je dobře. Zbytek studentů na něho zíral v očekávání, ale bez zájmu. To není dobře.

„A jak nás tedy epileptikové můžou přiblížit k Bohu?” zeptal se.

„Epilepsii způsobuje funkční porucha v mozku,” řekla ta zrzavá.

Musím si poznamenat její jméno, pomyslel si. „Zcela správně. Epilepsie je neurologický stav, jehož příčinou je porucha elektrické aktivity mozkové kůry. Existuje čtyřicet různých forem epilepsie. Ale buďte v klidu, všechny tady probírat nebudu. Jedna z nich, která se dnešního tématu týká, se nazývá epilepsie spánkového laloku. Jaká je souvislost mezi epileptickými zachvaty a Bohem? V průběhu historie se objevuje velký počet příkladů epileptiků, kteří po záchvatu mluví o paranormálních či religiózních zážitcích. Počítám, že znáte polského skladatele a klavíristu Fryderyka Chopina? Ten během svého života trpěl návaly děsivých halucinací. Jedna známá epizoda se odehrála během koncertu v roce 1848. Těsně předtím, než měl začít hrát svůj slavný Smuteční pochod, vstal a odešel z pódia. Později v jednom dopise popsal, co se stalo: Chystal jsem se začít hrát pochod, psal, když jsem najednou viděl, jak se z pootevřeného klavíru vynořuje prokletá bytost, jež se mi ukázala už té hrůzostrašné noci v klášteře kartuziánů. Chopin si tedy vsugeroval, že z klavíru leze jakási příšera. Další příklad se odehrál ve Validémosse na Mallorce, kde Chopin jednu dobu žil se svou přítelkyní George Sand. Když jeho milá přišla jedné noci domů, byl Chopin přesvědčený o tom, že jsou oba mrtví, že vidí duchy. Odporné bytosti. Tyto vidiny mohly trvat vteřiny až minuty. Měl pocit, že se nachází v nějaké jiné skutečnosti. Trpěl schizofrenií? Ne. A napadne vás, čím asi trpěl?”

Vyčkávavě se rozhlédl po sále. Odpověď byla zřejmá. Ale nikdo nic nenavrhl.

„Chopin trpěl epilepsií spánkového laloku,” uzavřel to.

Žádná reakce. Žádné překvapení.

„Epilepsie spánkového laloku je ta nejběžnější forma. A co můžeme z tohoto příkladu vyvodit? Poškození spánkového laloku mohou vytvářet utkvělé představy. Někteří vidí duchy a příšery. Jiní vidí Boha.”

„Ale profesore!” ozvala se znovu zrzavá dívka. „Představte si, že právě Bůh rozhodl, že náboženské cítění bude možné lokalizovat v určité části mozku?”

Usmál se na ni. Měl bystré studenty v oblibě. Byli pro něho výzvou. „Nebo si představte…” automaticky napodobil její newjerseyskou intonaci, „že žádný Bůh neexistuje, že je to jen produkt aktivity lidského mozku?”

„Pokud nějaký Bůh skutečně je,” pokračovala, „a tento Bůh stvořil nás lidi s kůží, vlasy, mozkem a vším ostatním, pak není možné rozlišit, co pochází od Boha a co z představy o Bohu.”

Fakt, že podnítil zájem jediné studentky, dával povinné sérii jeho přednášek smysl. Každoročně se jich hrozil. Ty prázdné pohledy. Závany alkoholu, trávy a levného parfému. Jediné, co ho zaměstnávalo, byl výzkum - dlouhé dny a noci v laboratoři. Každý rok: tytéž přednášky. Hádka s děkanem, aby tomu mohl uniknout. Každý rok: dopis, který mu ukládal určitý počet hodin přednášek.

William Blackmore byl vzděláním neurobiolog. Teď ale nevěděl, jak si vlastně má říkat. Filozof? Psychiatr? Historik? Religionista? Parapsycholog? Fušer a podvodník? Jeho výzkum se posouval směrem, jenž stále silněji zneklidňoval a provokoval vedení univerzity. Pořádal honbu za Bohem.

Ale Blackmorova fascinace Bohem nebyla nábožensky podmíněna. Byl přesvědčený o tom, že lidská touha po bohu je psychologický reflex. Nemohla být náhoda, že všechny kultury ve všech dobách uctívaly své bohy. Různé bohy. Zasel snad lidskou religiozitu Bůh? Nebo si ji člověk vytvořil sám? Pro Blackmora byla odpověď nabíledni: Člověk nebyl stvořen k obrazu Božímu. Bůh byl stvořen

k obrazu člověka. A to chtěl profesor dokázat.

*

Lidský mozek začal Williama Blackmora fascinovat o mnoho let dříve, v důsledku jedné tragédie, k níž došlo v texaském Austinu. Williamovi bylo tehdy šestnáct, psal se rok 1966.

Pozdě večer 31. července zasedl Charles Whitman - zdánlivě normální mladý muž, jen o devět let starší než on sám - k psacímu stroji a napsal:

Není mi úplně jasné, co mě nutí napsat tento dopis. Snad abych po sobě zanechal alespoň vágní zdůvodnění svých činů.

Když dopis dopsal, vyhledal svou matku. Škrtil ji. Bodal nožem do srdce. Opět si sedl a napsal dopis těm, kteří se později budou tragédií zabývat: „Všem, koho se to týká: právě jsem připravil svou matku o život. Jsem velice pobouřený z toho, co jsem udělal.” Potom jede domů. Manželka Kathy spí. Několika bodnými ranami ji zabije. „Velice ji miluji,” napsal předešlého večera. „V lepší manželku, než je ona, nemůže žádný muž doufat. Nemůžu uvést žádný racionální důvod, proč něco takového udělat.” Na list papíru popsaný strojopisem připíše rukou: „3 hodiny v noci. Obě jsou mrtvé.”

Charles Whitman pak jede na texaskou univerzitu. Vnikne do výškové budovy. Pažbou pušky utluče zaměstnankyni, jež po něm žádá průkaz. O něco později střílí cestou nahoru po schodech na skupinu turistů. Dva z nich umírají. Pokračuje dál až na vyhlídkovou terasu. Za dvanáct minut dvanáct se ozve první výstřel. Ze své pozice ostřelovače v sedmadvacátém patře míří na všechno, co se dole na ulici hýbe. Během následujících šestadevadesáti minut zasáhne dvaačtyřicet lidí. Jedenáct zemře. Nakonec je sám postřelen a zabit policií. Teprve následně nachází policie

jeho zavražděnou matku a manželku - a také dopisy, které po sobě zanechal. V nich Whitman líčí své zoufalství a zmatek nad změnami osobnosti, jimiž prošel:

Vůbec už sám sobě nerozumím. Měl bych přece být průměrný, obyčejný a inteligentní mladý muž. Ale v poslední době (nepamatuju si, kdy to začalo) jsem obětí mnoha neobvyklých a iracionálních myšlenek.

V tomtéž dopise žádá úřady, aby nechaly provést jeho pitvu a zjistily, je-li s jeho mozkem něco v nepořádku. A zcela správně: patologové nacházejí v mozku Charlese Whitmana nádor o velikosti mince. Glioblastoma multiforme. Nádor tlačil na amygdalae - což je struktura uvnitř spánkového laloku. Jednou z jejích složitých funkcí je stimulovat pocit strachu. Ale co je ještě důležitější: amygdala ovlivňuje naši agresivitu. Dopis, jenž napsal po zavraždění matky, uzavírá Whitman takto: Existuje-li Bůh, ať pochopí mé činy a teprve poté mě soudí.

Whitmanovo poslední přání nepřestalo Williama Blackmora nikdy zaměstnávat. Existuje-li Bůh. Jenže pokud by existoval dobrý Bůh, jak by mohl připustit Whitmanovy strašlivé činy? Nebyla v tom žádná logika. Četl o tom v teologických knihách. Mluvil o tom s jedním pastorem. Ale přesto to nedávalo smysl. Teologové tomu ve své bezmoci dali jméno. Teodicea. Problém zla. Jako by se tím, že problém nazvou jménem, dokázali teoreticky zbavit faktu, že dobrý a všemocný Bůh dovolí, aby byl svět plný zla a bolesti. Tím, že dal člověku svobodnou vůli, si Bůh umyl své božské ruce a nechal veškerou ďábelskost světa dopadat na ty, jež stvořil. Pokud by takový bůh skutečně existoval, nechci s ním mít nic společného, přemýšlel Blackmore. Přesto ho však miliony lidí uctívají. Tak jako kdysi Dia a Apollona, Amona-Ra a Odina ho slepě -

2

2002

- a nekonečně uctívají. Jako tato žena. Pláče. Chvěje se. „Viděla jsem Boha!” křičela. „Halelujá!”

Náboženská extáze, pomyslel si William Blackmore. Pokaždé stejně děsivá.

Tváře měla mokré od slzí. Tělo se jí třáslo. Dva vědci jí pomohli na pohovku, kde se složila.

„Členka Letničního hnutí,” zašeptal jeden z profesorových spolupracovníků.

„Slyšíte?” Mladá žena rozpřáhla obě ruce. Jako při náboženském probuzení. „Viděla jsem svého Boha a Pána! Ano! Halelujá! Viděla jsem svého Boha!”

Jeden z asistentů jí podal sklenici jablečného džusu. Vypila ji jedním hltem a pak pokračovala, nyní už tišším hlasem: „Viděla jsem ho! Viděla jsem našeho Pána a jeho syna, Ježíše Krista! Halelujá!”

Překvapivé, pomyslel si Blackmore. Některé z pokusných osob na stimulaci sotva reagovaly. Jiným způsobila závratě a nevolnost. Osm z deseti cítilo přítomnost čehosi - čehosi duchovního -, co se fyzicky v laboratoři nenacházelo. Zatímco jen pár - očividně zvláště citlivých a pravděpodobně hluboce nábožensky založených - mělo vidiny.

Viděli Boha.

Blackmore přešel k pohovce, na které mladá žena seděla. Vzal ji za ruku. Stále se jí chvěla.

„Díky, profesore Blackmore,” řekla. Vroucně. „Umožnil jste mi spatřit Boha! A za to vám děkuji!”

Pouze přikývl. Usmál se. Otcovsky ji pohladil po hlavě. Nechtěl její náboženský zážitek pokazit prozaickými detaily o funkci jednotky ENMSH, totiž o

elektromagnetické stimulaci spánkového laloku.

„Je vám dobře?” zeptal se starostlivě.

Přikývla. Usmála se na něho. „Nikdy jsem se neměla lépe, profesore. Nikdy! Díky! Díky mnohokrát!”

Přemítal: Chápe vůbec, co se s ní dělo? Pro tu mladou ženu očividně neexistoval žádný svět - nebo nebe - bez Boha. Z tohoto hlediska halucinace pouze potvrdily její přesvědčení. O Bohu. Tom jediném.

3

2003

První přikázání Williama Blackmora odjakživa fascinovalo.

Nebudeš mít jiné bohy mimo mne. Připadalo mu nápadné, že právě toto přikázaní je první a ze všech nejdůležitější. Naléhání z pozice síly… Bůh si asi může dovolit vystupovat autoritativně a sebestředně. Ale implicitně se v tom skrývá, že jiní bohové vlastně existují - ti, jež nesmíme uctívat. A pokud by existoval jediný Bůh, proč by si za svůj vyvolený lid vybral malý kmen pouštních pastevců? Proč? Ne, to nedává smysl. William Blackmore tomu nevěřil. Někteří raně křesťanští gnostikové se domnívali, že existuje všemocný bůh nadřazený nižším bohům. Jahve tvrdošíjně trval na tom, že všichni ostatní bohové jsou falešní. Egyptští bohové. Řečtí bohové. Římští bohové. Falešné modly, do jednoho. Mrtví bohové. Na západě zůstal Jahve - bůh

Abraháma, Izáka a Jákoba, zachránce Izraelitů a otec Ježíše - na bitevním poli jako jediný a skutečný bůh. Jediný. Nebylo podivuhodné, že se tento všemocný Bůh rozhodl zjevit se několika pastevcům kdesi v zapadlých končinách neúrodného Středního východu? Proč se ze všeho nejdřív vyhlásil za boha toho malého kmene? Co zbytek světa? Co zbytek lidstva? Nezní pravděpodobněji, že si boha - svého boha - vytvořil naopak ten kmen pastevců? Kolem těchto otázek a paradoxů kroužily Blackmorovy myšlenky po několik desetiletí.

Na Stanfordské univerzitě, za matnými tabulemi z drátoskla, vybudoval profesor Blackmore dokonale vybavenou neurobiologickou laboratoř. V jeho nadšeném štábu byli mozkoví chirurgové, neurobiologové, ale také filozofové a jeden opilý teolog. Laboratoř se pyšnila vybavením a technologiemi, jež uváděly nezasvěcené ve zmatek: neuroradiologický CT-scanner, gama kamera užívaná v nukleární medicíně a zcela nový pozitronový emisní tomograf. A tady Blackmore vyvinul svou jednotku ENMSH: Experímental Neuroscientific Magnetic Solenoid Helmet. Média ji nazvala pružnějším jménem the God Helmet. Božská helma. Vypadala jako motocyklistická přilba, ale měla v sobě zabudované zařízení, které vytvářelo rotující magnetické pole stimulující spánkový lalok. Božská helma rozhodně nebyla vyvinuta, aby vyvolávala pocity přítomnosti Boha. Původně ji zkonstruovali, když zkoumali pocity uvědomění si lidského „já” a zjišťovali, jsou-li řízeny pravou nebo levou hemisférou. Vědci z Blackmorova týmu brzy objevili, že během experimentů některé z pokusných osob tvrdily, že si nejenže vzpomínají na minulé životy, ale také pociťují přítomnost zjeveni a duchů. A někteří z věřících prožili blízkost Bohu. Tak se božská helma stávala pořád kontroverznější. Není divu. Čím více se o ní vědělo, tím silnější byla i kritika. Od věřících, pochopitelně, ale také od neutrálních vědců. Kolegové namítali, že empirická hodnota pokusů je malá a o to větší je pak prostor pro různé interpretace. Ani vedení univerzity se ty experimenty nezamlouvaly. Jenže Blackmore se v průběhu let stal oblíbeným odborníkem. Pravidelně publikoval ve vědeckých periodikách. Brain Research Reviews, Journal oř Biological Chemistry, Developmental Psychobiology, Psychological Reports, Journal of Theoretical Biology. Tak ho nechali, ať si dělá, co chce. -

4

2004

Zapálil si cigaretu. Nalil si whisky se třemi kostkami ledu. Pustil si staré vinylové elpíčko. Byt měl malý. Obývák, ložnice, kuchyň. Víc nepotřeboval. Doma stejně téměř nikdy nebýval.

William Blackmore o sobe rád, a pokaždé s nepříjemnou pachutí v ústech, přemýšlel jako o pravém dítěti šedesátých let a doby hippies. The Doors. Grateful Dead. Led Zeppelin. A největší miláček ze všech: Jimi Hendrix. Kytarový bůh. Když se teď za těmi lety ohlížel, rozplývala se mu v nejasné mlze hudby, literatury, politiky, marihuany a nevázaného sexu. Četl Tolkiena a Kerouaka. Nechal si narůst vlasy a plnovous. Sám sebe definoval jako rebela. Proti autoritám. Proti zneužívání moci. Teď mu připadalo, že to zní jako vtip. Celá šedesátá léta bylo jen klišé pro sebeuspokojení. Výhonky opravdové angažovanosti záhy rozdupali. Všichni byli součástí systému. Jen různým způsobem. Ale sami to neviděli. Domnívali se, že jsou zatraceně alternativní. Jenže vyměnili jenom whisky za trávu, Glenna Millera za Jima Morrisona, sex v ložnici za šukání v parku. V té době měl spoustu holek. Ale nechal je proklouznout mezi prsty. Necítil se na to. Na manželství. Děti. Lásku na celý život. To by nebyl on. Cítil závislost na opojení a touze zamilovanosti. Jakmile posedlost ochladla, začal se nudit. Sebestředný pitomec. Tak o něm mluvilo

mnoho jeho bývalek. Snad měly pravdu. Nikdy neměl v úmyslu ubližovat, nikdy to nemyslel špatně. Ale jeho vztahy netrvaly déle než několik měsíců. Potom přišla léta sedmdesátá. Důležitější součástí jeho života se stala studia a výzkum. Dlouhé dny a večery na univerzitě. Honba za Bohem… Ženu po svém boku popravdě nikdy nepostrádal. Stále se stávalo, že se zamiloval. Do kolegyň. Do mladých studentek. Do manželek kolegů. Ale vzorec z mládí se opakoval. Po několika měsících ztratil zájem. Nezavolal. Když občas stávaly před jeho bytem a čekaly, plné ublížených otázek a se slzami v očích, až se pozdě večer vrátí z laboratoře, brával je k sobě dovnitř, držel za ruku a vysvětloval, jak se věci mají. Někdy schytal facku, jindy se naposledy pomilovali na pohovce v obýváku. Člověk nikdy nevěděl, jak to dopadne.

5

2006

- Bůh se stal posedlostí. Přiznat to mu nečinilo žádný problém. Chtěl ho najít. V lidském mozku.

Protože právě tam se Bůh skrývá. Tím si byl stále více jistý. Právě dostal novou zprávu od vědeckého týmu, který skenoval mozky skupiny přívrženců Letničního hnutí. Výsledky byly jednoznačné a potvrzovaly všechny jeho domněnky. Když pokusné osoby nesrozumitelně drmolily v náboženském vytržení, měření ukazovala, že je aktivita v mozkovém centru řeči oslabená. Naopak stoupla v částech mozku, jež řídí pocity.

Celé hodiny vydržel sedět na lavičce v parku univerzitního kam-pusu a zírat nahoru na nebe plné hvězd. Kdysi dávno nacházeli lidé své bohy tam nahoře. Na obloze. A teď? Teď už byli všichni ti staří bohové mrtví. Kněží mluví o Bohu na nebesích. Ale to se jen tak říká. Protože kde nebesa a ráj skutečně jsou? Kde je peklo? Pokud by tedy existovaly. Protože tak tomu není. Jen v hlavach těch, co věří, co to tak intenzivně chtějí. Aby život měl nějaký SMYSL. Pro Williama Blackmora bylo smyslem života žít tady a teď. Hédonistická kapitulace. Alespoň byl upřímný. K sobě samému. K životu. Pokrytectví jeho nábožensky založených kolegů ho provokovalo. Každou neděli spínali ruce v kostele a v pondělí už si to rozdávali v úklidové místnosti s nejmladšími studentkami. Velebili Ježíšovo milosrdenství a zároveň podporovali války a trest smrti. Zredukovali náboženství na svou osobní životní lež. Kdyby alespoň křesťané žili podle toho, co Ježíš učil. Měl pro něho pochopení. Nečiň svému bližnímu a tak dále. Ježíš byl bezva chlap! Blackmore pouze nevěřil, že byl syn Boží, že ho počal Duch svatý, porodila Panna Marie, že ho ukřižovali, on zemřel, byl pohřben a poté vstal z mrtvých, aby mohl usednout po pravici Boha, svého všemocného Otce. No way. Ježíš mu připadal jako židovský hippie, rebel a náboženský revolucionář, reformátor, moralistický filozof a nositel nových myšlenek. Pevný jako skála. Ale mrtvý. Naprosto mrtvý.

Když bylo Williamu Blackmorovi nějakých sedmnáct osmnáct, zasedl k otcově starému stroji Remington Noiseless - který rozhodně nebyl obzvlášť noiseless - a začal si psát seznam všech mrtvých bohů:

Afrodite

Cupido

Llaw Gyf f es

Qetesh

Ahijah

Dagda

Loki

Raven

Ahura Mazda

Dagon

Lotan/ Wotan

Rešep

Amon-Re

Dis Pater

Marduk

Šachar

Anat

Dušara

Marqod

Šalim

Anguta

El Elyon

Mawat

Šamajim

Anubis

Eosforos

Melqart

Shangdi

Arinna

Ereškigal

Moloch

Stilbon

Tešub

Eimun

Mot

Sutech

Aštoret

Frigg

Mu-ul-lil

Tane

Asteria

Freya

Nana Buluku

Tengri

Ašerah

Hádes

Nebo

Thór

Aštarte

Hesperos=

Nergal

Tupá

Baal

Hór

Njord

Ukko

Baal Hammon

Hunab Ku

Nyame

Venuše

Baalat

Inti

Ódin

Yakweh

Bakchus

Inyan

Osiris

Yarikh

Baiame

Isha

Pan

Yam

Baldr

Isis

Perun

Zeus

Beaivi

Janus

Faeton

Bělili

Jupiter

Poseidon

Bellona

Kotharat

Ptah

Coyote

Pyroeis

Nikdy ten seznam nedokončil. Mohl být desetkrát tak dlouhý. Ale v jedné chvíli si uvědomil, že přehled starých bohů, kteří už byli nahrazeni novými, by byl nekonečný projekt. K čemu to bylo dobré? Dokonce i křesťané by se nad všemi těmi jmény pousmáli. I přestože s přesvědčením věří na toho svého boha. Tak jako Egypťané věřili v Amona-Ra. A Řekové v Dia. Tak jako Římané v Apollona. A tak jako Vikingové věřili v Ódina.

Takhle vysedával na lavičce v parku a přemítal. Pak šel domů a do postele.

6

2008

- Nemohl usnout. Nebylo to nic neobvyklého. Ačkoliv měl neuvěřitelný teoretický přehled o mozkových funkcích, nad tím vlastním měl jen malou kontrolu. A tak ležel a přemýšlel. Hloubal. Myšlenky a sny se prolínaly. V těch dlouhých hodinách bdění v noční tmě… Zážitky blízké smrti. To zázračné světlo na konci tunelu. Pozorovat sebe sama zvenčí, vznášet se nad svým vlastním tělem. Astrální cestování. Zjevení, duchové, andělé. Toto všechno, říkal si profesor Blackmore, má své přirozené vysvětlení. I když je zvláštní, že důležitým klíčem k pochopení všeho, od náboženské extáze až po parapsychologické jevy, je epilepsie. Spolu s chirurgy, psychiatry a biology Blackmore zkoumal velkou skupinu pacientů s epilepsií. Výsledky byly překvapivé pro všechny a byl jim věnován velký prostor v Journal of Neuroscience: Slabé elektrické impulzy do mozku mohly vyvolat utkvělé představy u naprosto normálních lidí. Představy, jež samotní pacienti prožívali jako skutečné, pravdivé, konkrétní. Jedna dvaadvacetiletá epileptická, které byly voperovány elektrody do temporoparietální části mozku, cítila přítomnost cizí osoby, jakéhosi stínu, jenž po ní zrcadlově opakoval všechny její pohyby. Jeden pětapadesátiletý muž trpící každodenními záchvaty epilepsie cítil, jak se mu do hlavy a těla dostala jakási cizí bytost a převzala nad nimi kontrolu. Když mu skenovali mozek, objevili poškození v posterior intraparietal sul-cus, což je zadní část pravého temenního laloku. Jedna třiačtyřicetiletá epileptická, jíž elektrickým proudem stimulovali angular gyrus,

měla pocit, že opustila své fyzické tělo, vznášela se u stropu a shora pozorovala sebe samu a lékaře v místnosti. Blackmorův kolega, profesor Olaf Blanke z laboratoře kognitivní neurovědy v univerzitní nemocnici v Ženevě, došel ještě dál. Při experimentech s epileptickými pacienty dokázal Blanke a jeho vědecký tým pomocí elektrických impulzů vyvolat pocit, že duše opouští tělo. A nejen to. Podařilo se jim i přivolat „duši” zase zpět do těla. Když britští vědci podrobili výzkumu 1500 pacientů, kteří prodělali infarkt, konstatovali, že procesy v mozku pokračovaly po jistou dobu i po tom, co by definovali jako okamžik smrti. Mozek nebyl bezprostředně odpojen, ale bojoval dál. Mentální křečové stahy, říkal si Blackmore. V mozku umírajícího pacienta vznikaly vizuální a citové představy. Pocit míru a klidu z obklopení teplem a láskou. Zpětný pohled na vlastní život - a náhlé a univerzální pochopení Veškerenstva. Pocit blízkosti zemřelých příbuzných. Pohled na vlastní tělo - a lékaře, kteří ho oživují. Pocit cestování časem a prostorem, tunelem, vstříc božské záři. Závěr výzkumu byl jednoznačný: Redukce množství kyslíku při procesu umírání spouští v mozku intenzivní elektrickou aktivitu. Pocity a obrazy, jež v lidském mozku vznikají při nedostatku životadárného kyslíku, si jsou překvapivě podobné. Proto mnoho lidí, kteří byli přivedeni zpět k životu, popisuje zážitky z říše mrtvých obdobně. A kdesi tam uvnitř se nachází i náboženský prožitek, přemýšlel Blackmore. Boha. Nebo bohů. Protože víru člověka naplňují smrtelné halucinace obsahem. Věřící křesťan prožije setkání s Bohem nebo Ježíšem a to, jak ho obklopí svou láskou. Buddhista se přiblíží nirváně. Muslim se setká s Alláhem a Mohamedem. Ve smrtelném zápase využívá mozek veškerou svou zásobu vzpomínek, poznání, představ a zkušeností. Tváří v tvář smrti ovlivňuje mozek všechno - také víru a naději -, co si umírající nesl životem. Tím se naplní víra a posílí přesvědčení o tom, že nás po smrti čeká cosi božského. Plný těchto myšlenek se Blackmore pomalu nořil -

- do spánku, do noci, do snů.

7

2012

Jednou za svítání zazvonil telefon. Převrátil se na posteli a šátral po mobilu na nočním stolku.

„Profesor Blackmore? Jste vzhůru?”

Muž v telefonu měl hluboký hlas. Vojenský, netrpělivý tón. Slova proplouvala profesorovým ospalým mozkem a neměla se čeho zachytit. S neslyšným zasténáním nechal Blackmore klesnout hlavu zpátky na polštář.

„Williame? Tady Nick! Jste tam?”

Budík ukazoval 4.57. Zvonit měl až za hodinu. Ranní rutina byla neotřesitelná. Sprcha. Cigareta. Kafe. Rychlá snídaně. Ještě jedno kafe. Teprve poté mohl na kole vyrazit na desetiminutovou cestu do laboratoře.

Přitiskl si telefon k uchu. „Jsem tady. Omlouvám se. Pokouším se probrat.”

„Mám zajímavé novinky. Právě jsme dostali cable z ambasády v Římě.”

„V Římě?”

„Ano. Znáte, ne? - Řím. Itálie. Evropa.”

Smích. „Tak to si poslechnu!”

„V pondělí ráno, něco po deváté hodině místního času, byl z vědeckého kongresu ve Florencii unesen italský profesor Lorenzo Moretti. K únosu došlo během prezentace dopisu Michela Nostradama Cosimovi Velikému. Dopisu, jenž obsahoval šifry.”

„Skutečně?”

„Máme důvod se domnívat, že šifry ukazují cestu k Nostradamově závěti a dále k arše úmluvy a všemu tomu ostatnímu.”

„Máme ten dopis?”

„Bohužel ne.”

„A šifry?”

„Popravdě řečeno máme jednoho uneseného profesora a zmizelý dopis.”

„Co o tom dopisu víme?”

„Nic moc. Náš muž na kongresu sepsal krátké resumé toho, co profesor stačil sdělit, než ho unesli. Poslali mi ho v kódovaném ca-blu, můžu ho vzít s sebou.”

„A únosci?”

„Nějaké neznámé seskupení. Profesionální. Přiletěli vrtulníkem Sikorsky S-76 Spirit. Maskovaní. Ozbrojení samopaly Steyr TMP ráže 9 mm. Vojensky naprosto precizní. Celá operace trvala maximálně šest minut.”

„Vojáci?”

„To sotva. Mohlo to být nějaké paravojenské seskupení. Islámští teroristé. Ale spíš ne. Nikdo z těch, o kterých máme přehled, nemá na takovou operaci zdroje. Komunističtí nebo anarchističtí teroristé? O tom pochybujeme. Věděli bychom o nich. Mafie? To by byla možnost. Naši lidé jsou s nimi v kontaktu. Camorra, Cosa Nostra, ‘Ndrangheta, La Stidda, Sacra Corona Unita a jak se to všechno jmenuje. Ale - zase máme pochybnosti. Požádali jsme o pomoc Vatikán. Dosud jsme nedostali odpověď. Ale je toho víc. Manželka profesora Morettiho vyklouzla jen taktak. Je na útěku. Asi se obává, že únosci, co jí odvlekli manžela a syna, jdou i po ní. Předpokládáme, že se snaží šifry najít, aby osvobodila muže a chlapce. Zásahová jednotka ambasády se je pokouší vystopovat.”

„Je?”

„Nebudete věřit, s kým je na útěku.”

„S papežem?”

„Ha, ha. Dala se dohromady s jedním norským archeologem.”

„Norským archeologem? Snad to není…”

„Přesně tak!”

„Opravdu?”

„Ves, sir! Je to Bjorn Belto!”

Hlas v telefonu patřil Nicku Carverovi.

S Nickem a jeho zvláštní speciální jednotkou: DARPA Oddělení XIII, se Blackmore seznámil před třemi lety.

První setkání si pamatoval naprosto jasně a zřetelně. Sekretářka ho odvolala z jedné přednášky. „Je tu jeden zástupce úřadů, který si s vámi chce promluvit.” Způsob, jakým slovo úřady vyslovila, mu připomněl šedesátá léta a všudypřítomnou skepsi vůči všemu a všem, kdo měli co do činění se státní správou. Spěchal zpátky do kanceláře. Poprvé ho zahlédl skrz skleněnou zeď. Šedý oblek. Pilotní brýle v náprsní kapse. Nakrátko ostříhané vlasy. Úřady. Nebylo pochyb. William Blackmore se zastavil a na okamžik zaváhal - tváří v tvář zástupcům státní správy ho vždycky přepadlo špatné svědomí za něco, co třeba ani neudělal - a potom vstoupil do předpokoje. Neznámý vstal a napřáhl ruku. Pevný, autoritativní stisk.

„Co pro vás můžu udělat?” zeptal se Blackmore. „Jak jsem pochopil, zastupujete tady úřady.” Pousmál se. „Když to slovo slyším, vždycky mě to kapku zneklidní. Ale, pojďte, prosím, dál. Dáte si kafe?”

Vedl svého hosta do kanceláře, kam sekretářka postavila termosku s kávou a dva šálky.

„Jmenuju se Nick Carver. A nezbývá než přiznat -” odzbrojující úsměv, „ano, zastupuju federální úřady.”

„Doufám, že ne finanční úřad?”

„Ne. Jsem plukovník v DARPA.”

„DARPA?”

„Defense Advanced Research Projects Agency.”

„To zní - mocně.”

„Naštěstí se o nás ví méně než o FBI, CIA a NASA. Ačkoliv jsme podřízeni ministerstvu obrany.”

„Pentagonu. Aha?”

„DARPA byla zřízena v roce 1958. Od té doby jsme speciální jednotkou Pentagonu pro vyvíjení vysoce technologických zbraní.”

„Plukovníku Carvere, rád bych předeslal, že jsem mírumilovný člověk. Skoro bych řekl pacifista. Pokud jste tu, abyste mě zlanařil na nějaký vývoj zbraní, budete nejspíš na špatném místě.” “

„Budu k vám upřímný. Když dojde na věc, týká se všechno, co děláme, zajištění vojenské převahy. Technologie. Pokročilého výzkumu. Toho, abychom měli při vojenských konfliktech Boha na své straně.”

Blackmore na Carvera tázavě pohlédl. „Boha? Na své straně?”

„Já vím… Zní to směšně. Ale prezident - i ti před ním - měl vždycky zájem na tom, aby USA a Bůh byli v každém konfliktu na stejné straně. Já sám vlastně žádnou vojenskou průpravu nemám. Jsem historik. Dělal jsem doktorát na Yaleově univerzitě.”

„A co muž s vaším vzděláním dělá jako plukovník v DARPA?”

„Jsem operativní vedoucí OdděleníXIII.”

„OdděleníXIII mi taky moc neříká.”

„Jen málo lidí ví, že existujeme. A ještě méně tuší, čím se zabýváme.”

„A čím se tedy zabýváte?”

„Profesore Blackmore, dovolte mi nejdřív zdůraznit, že jsem vás navštívil, protože se domnívám, že ze vzájemné spolupráce můžeme mít oboustranný prospěch. Jenže vy nemáte bezpečnostní prověrku. Právě naopak, řekl bych téměř. Jak CIA, tak FBI o vás mají nadité složky.”

„To mě nepřekvapuje.”

„Můžu se spolehnout, že to, o čem tu dneska budeme mluvit, zůstane jen mezi námi?”

„Samozřejmě. Někteří mě možná považují za radikála, ale volím demokraty a jsem patriot.”

„Oddělení XIII je odpovědné za některé oblasti, na něž experti DARPA pro vysoce technologické zbraně pohlížejí jako na naprosto bezvýznamné. Možná právě proto nás oddělili a umístili zcela samostatně tady v Kalifornii, nejdál od východního pobřeží, jak to jen jde.”

„Na čem tedy pracujete?”

„Nejdřív trochu historie: Americké úřady se vždycky zajímaly o jevy, které se nacházejí mimo obecně přijímanou vědu. Už v roce 1952 rozběhly The United States Air Force projekt s krycím názvem Blue Book. Project Blue Book měl za úkol zkoumat důvěryhodnost tvrzení o existenci UFO - s pomocí vědeckých metod - a rozhodnout, zda tyto neidentifikovatelné létající předměty nějakým způsobem neohrožují bezpečnost země. Oficiálně byl tento projekt ukončen v roce 1970. Během celých sedmdesátých let a pak až do roku 1995 se rozličné rezorty zabývaly parapsychologickým výzkumem, jehož by bylo možno vojensky využít. Tento projekt se nazýval The Stargate Project DARPA Oddělení XIII bylo založeno v roce 1976. 0 tři roky později zřídila americká armáda alternativní a parapsychologickou jednotku First Earth Batallion při velitelském centru Speciál Forces ve Fort Bragg. Možná jste viděl film Muži, co zírají na kozy, který o tom projektu natočili? Tyto věci dnes ve vší tajnosti zkoumá US Homeland Security. DARPA OdděleníXIII podléhá přímo Pentagonu. Parapsychologické výzkumy tvoří jen malou část naší práce. Naší hlavní náplní je prověřovat historické a archeologické nálezy a teorie, abychom je mohli - pokud je to možné - nějak vojensky využít. Naši zaměstnanci jsou spíš analytikové v oborech, jako je archeologie, historie, teologie a lingvistika, než vojáci. Jsme oddělení výzkumů a expertiz, analyzujeme pro ústředí historické události a archeologické nálezy. Teď jsme na stopě něčeho fantastického. Celé to přednedávnem nastartoval jeden nález v Egyptě.”

„V Egyptě?”

„Není to typické? Dokonce i dva tisíce let po velmocenském období Egypta se všechno odehrává tam. Ano, ano. Pánové nahoře nám poskytli veškeré zdroje, jež potřebujeme. Mají své vojenské motivy. Nebudu to zastírat. Víte, že jsou jako jestřábi.” Snížil hlas: „Světová nadvláda! Vojenská převaha! Znáte, co je to za lidi. Mě osobně až tak moc ty technologické možnosti nezajímají. Klidně si myslete, že jsem naivní. Idealista. Jde mi především o vědomosti.”

„A jaké vědomosti máte teď na mysli?”

„Rozličné. Ezoterické vědomosti. Pro zasvěcené. Okultní a hermetické vědomosti. Náboženské a duchovní vědomosti.”

„Skutečně pevně doufám, že americké úřady nepropadly těmhle new age nesmyslům.”

„Špatně jste mě pochopil…”

„V to opravdu doufám!”

„Nezkoumáme pověry, profesore Blackmore.”

„Ale popravdě řečeno to tak zní.”

„Naši předkové si svá pozorování vykládali podle tehdejší doby, dobového chápání. Neměli dostatek znalostí, aby porozuměli - aby své objevy a zkušenosti zasadili do vědeckého kontextu. Nacházeli bohy tam, kde my dnes vidíme přírodní zákony. Se svou skepsí nejste ale jediný, profesore Blackmore. Většina zástupců Pentagonu, CIA i DARPA na nás pohlíží jako na pověrčivé šarlatány a blázny. Ale my jsme seriózní vědci. Nechci starověk přeceňovat. Věřili ve spoustu podivných věcí. Jenže měli také jedinečné znalosti, jež byly zapomenuty. Asi víte o spekulacích ohledně Knihy mudrců. Vědomosti, které by byly unikátní ještě dnes - pokud by se nám k nim podařilo dostat. Ale starověk je dávná minulost. Nám se stačí vrátit o pouhých 66 let, abychom se dostali k počátkům práce, která teď opět získala na aktuálnosti.”

„1946? Svitky od Mrtvého moře?”

„Zcela správně. V roce 1946 našel jeden pastýř nějaké staré spisy v jeskyni v Kumránu na planině na severozápadním břehu Mrtvého moře. Během následujících let našli archeologové celých 972 textů z Hebrejské bible, velké části toho, co nazýváme Starý zákon. A vlastně musíme poskočit v čase o deset let dopředu - do roku 1956, kdy byla v Kumránu objevena jeskyně 11. Ukrývala mimo jiné devět metrů dlouhý Chrámový svitek (Temple Scroll llQTa a llQTb), jenž - ve formě Božího zjevení Mojžíšovi - uvádí detailní pokyny, jak postavit chrám, a také zákony o obětování a chrámových ritech. Ten chrám nikdy postaven nebyl. Místo něho postavil král Šalamoun První chrám v Jeruzalémě, kde měla být uložena archa úmluvy a který měl Izraelitům poskytnout svaté místo, kde mohli uctívat Jahveho. V jeskyni 11 byly také čtyři svitky, jež jsou v soukromém vlastnictví, a vědci k nim prozatím nezískali přístup. Jedním z nich je Kniha Henochova v aramejštině. K dalšímu jsme se dostali v roce 1957. Rok nato byla založena DARPA. Oficiálním důvodem bylo, že Sovětský svaz rozpoutal boj s USA o světový prostor. A kdo to tedy byl ten Henoch? Jeden z Adamových potomků a praděd Noema. Ve Starém zákoně se o něm píše:

A chodil Henoch s Bohem po zplození Metuzaléma tři sta let a zplodil syny a dcery. Všech dnů Henochových bylo tři sta šedesát pět let. i chodil Henoch s Bohem. A nebylo ho, neboť ho Bůh vzal. ( Genesis, 5:22-24)

Existují tři knihy podle Henocha: Kniha Henochova a Druhá a Třetí kniha Henochova. A k tomu se v jeskyni 11 objevila i Čtvrtá kniha Henochova,” dodal Nick Carver.

„Čtvrtá kniha?” opakoval William Blackmore.

„Nikdo - s výjimkou úzkého okruhu archeologů a lidí z tajných služeb - o existenci Čtvrté knihy Henochovy neví. Je uložena v trezoru CIA v Langley. A právě Čtvrtá kniha Henochova je východiskem pro práci DARPA na tomto případu. Jeden opis Čtvrté knihy Henochovy byl - podobně jako Kniha mudrců - součástí Alexandrijské knihovny. Čtvrtá kniha Henochova líčí celou historii archy úmluvy - jen ne to, kam se poděla. Naši lidé knihu přečetli v roce 1957. A pětapadesát let už archu hledáme.”

„A teď jste ji našli?”

„Ne, našli jsme ještě něco většího.”

„Většího, než je archa úmluvy?”

„Profesore Blackmore, narazili jsme na něco, co vám zaručeně bude připadat zajímavé a relevantní pro váš vlastní výzkum.”

„A jak si můj výzkum vlastně definujete?”

„Hledáte boha.”

Blackmore se od srdce rozesmál. „Trefné! Ano, hledám boha! Přesně jak jste to řekl! Teologové hledají boha víry, duchovna a údivu. Já jsem biolog, já hledám jiného boha.” „Ja vím.”

„Opravdu? A co jste mi tedy chtěl sdělit? Že americké úřady našly boha?”

Nick Carter se na okamžik odmlčel a potom odpověděl: „Svým způsobem ano.”

KAPITOLA 23

Nick Carver

Vatikán,

noc na pátek

I

„Pane Belto, velice mě těší!”

Nejdřív bych se vsadil, že to na me za dveřmi čeká kardinál. Se svým šílenstvím a gigantománií, se svými pompézními vizemi archy úmluvy a zředěnou rodovou linií.

Ale ne.

Ten muž byl v mém věku. Možná o pár let starší. Šedý oblek. Vlasy na ježka.

Za ním: dva strážci švýcarské gardy.

„Vidím, že jste na odchodu,” řekl se smíchem. Američan. ,Kam máte namířeno? Víte, že riskujete, že tu v těch nekonečných sklepních chodbách prochodíte celé měsíce?” Přátelsky zamrkal: „Povídá se, že mnichové z doby renesance tu dole pořád bloudí.”

Kdo jste?” hlesl jsem rezignovaně.

Vedl me do nějaké kanceláře - ten Američan, švýcarští gardisté a, no namouduši, jeden muž, jehož jsem viděl v tom černém buicku s diplomatickou značkou. Vzadu v místnosti seděl nějaký chlapík kolem šedesátky. Dlouhé šedé vlasy v culíku. Na tváři den staré strniště.

Vrátili mi mobil, který mi zabavila policie, když mě zatkli. Jak jsem tomu měl rozumět? Když jsem ho zapnul, začala pípat záplava esemesek. Nic jsem neříkal. Napjatě jsem seděl na samém kraji židle.

„Chápu, že jste nedůvěřivý a rozrušený,” řekl Američan. „V posledních dnech jste byl vystaven nelidskému stresu. Všechno má své přirozené vysvětlení. Nejprve bych vás chtěl ujistit, že jsme na stejné straně.”

„Co míníte tím - na stejné straně? Jsem vězeň! Držíte mě tu proti mé vůli!”

„Ne, to ne my. Vysvětlím vám to. Dovolte mi jen poznamenat, že respektuju vaši skepsi. Na vašem místě bych byl stejně podezíravý. To je přirozená reakce.”

„Kde je Angelica, kterou jste odvezli?”

„Angelica je v pořádku.”

„V pořádku? Vždyť jste ji unesli.”

„Objasním vám to. Ani vy, pane Belto, ani Angelica Morettiová nejste teď žádným způsobem vězněni. Teď už ne.”

„Můžu tedy jít?”

„Přesně tak. Okamžitě můžete opustit Vatikán, pokud si přejete. Ale doufám, že tu ještě zůstanete a vyslechnete mě. Je to ve vašem zájmu. Rádi bychom, abyste s námi spolupracoval.”

Nevěřil jsem svým vlastním uším.

„Dejte mi několik minut,” pokračoval, „jen pár minut. A pochopíte.”

Podal mi svůj mobil. Na displeji jsem zahlédl Angeliku.

„Bjorne,” říkala. Bjorne. „Jsem v pořádku. Nedělej si starosti. Jsem v dobrých rukou. Muž, který ti ukazuje tuhle nahrávku, se jmenuje Nick. Důvěřuju mu. Neříkám

ti to pod nátlakem, Bjorne, ale znám tě přece. A proto tě prosím, abys Nicka vyslechl a důvěřoval mu. Když pro nic jiného, tak kvůli mně. A kvůli Lorenzovi a Silviovi.”

Tázavě jsem pohlédl na Američana - Nicka - a vrátil mu mobil.

„Ještě okamžik,” řekl a našel jeste jednu nahrávku. CC. Carl Collins. Ještě jeden Američan Před několika lety jsem s ním měl hodně do činění. Pracoval na The Lucifer Project, v oddělení CIA. Museli vědět, že na svého starého přítele CC zcela a naprosto spoléhám.

„Ahoj, Bjorne, jak se daří? Kdy se zas uvidíme?” zamrkal na mě. „Nick mě žádal, abych potvrdil, že je skutečně ten, kdo říká, že je. Ne, vážně, Bjorne. Za Nicka ručím. Můžeš se na něho spolehnout.”

„Říká se, že dokážete dost - vzdorovat,” řekl ten Nick.

Pohlédl jsem mu do očí a pokoušel se zadržet úsměv. „Tak dobře, Nicku. Povězte mi, kdo jste. „

II

„Jmenuju se Nicholas Carver. Call me Nick! Formálně jsem plukovníkem americké armády. A tohle…” pohodil hlavou směrem k chlapíkovi s culíkem, „je můj spolupracovník William Blackmore.”

Na pozdrav se dotkl dvěma prsty čela.

„Patřím k jednotce, která se jmenuje DARPA,” pokračoval Nick Carver. „The Defense Advanced Research Projects Agency. Trochu historie: V roce 1957 vyslali Sověti do vesmíru Sputnik. Což byla pro USA hořká porážka. DARPA byla založena o rok později a dostala náročný úkol: starat se o to, aby vojenské technologie USA byly vždycky o krok napřed.”

„Nechte mě hádat,” řekl jsem. „Nostradamus předpověděl nějakou magickou superzbraň, kterou chcete sestrojit!”

Nick Caiver se rozesmál. „No tak to zrovna ne. DAR-PA se samozřejmě zabývá vyspělými technologiemi. Ale já patřím k jednotce, jež se nazývá Oddělení XIII. Máme na mušce památky biblického a náboženského charakteru. Zkoumáme archeologické nálezy.”

„A jste podřízeni Pentagonu?”

„Ano, tak je to. Má to své důvody. Výhodou je, že máme k dispozici neomezené prostředky. A to mám na mysli všechno, počínaje penězi a technologií a personálem a vojenskými zdroji konče. Pentagon se jen málo stará o to, na čem pracujeme. DARPA má vlastní sídlo, evropskou kancelář, při americké ambasádě v Itálii. Když unesli profesora Morettiho, informoval naše lidi automaticky styčný důstojník CIA. DARPA spolupracovala s operativní jednotkou ambasády, když jsme po vás pátrali a zároveň se snažili vystopovat profesora. Není divu, že jste měli pocit, že vás někdo sleduje. Taky to tak opravdu bylo. Chtěli jsme nejdřív pochopit, jakou v tom všem vy a Angelica hrajete roli, a potom se s vámi spojit. Sledovali jsme vás, taky pomocí vašich mobilů a GPS - na auta jsme vám nainstalovali vysílačky. Dokonce jsme vás stopovali přes výzvědné satelity. Vytáhli jste si z mobilů SIM-karty, což bylo chytré, jenže jste zapomněli, že SIM-kartu má i váš iPad. Omlouvám se za ten postup. Ovšem bylo to nezbytné. Nejen proto, abychom věděli, kde se pohybujete, ale také kvůli tomu, abychom získali informace o těch druhých, co vás sleduji.”

„Mnichové?”

„Ano, Vicarius Filii Dei, obskurní náboženský řád…”

„Vím o nich! Kdyby se vám tak podařilo zabránit jim, aby mě a Angeliku po příjezdu do Říma unesli.”

„To se nám taky povedlo. V podstatě. Naši lidé pronásledovali chevrolet s únosci a zastavili ho. Mezitím vás zatkla skupina policistů, která pracovala pro kardinála Maxima Romana. Věděli jsme, kam vás odvezou.

Proto bylo jen otázkou času, až se spolu naši a vatikánští diplomaté domluví, abychom sem mohli proklouznout a vyzvednout si vás. Angelica Morettiová je v našich rukách na bezpečném místě. Jednotka řádu Vicarius Filii Dei, která ji unesla, je pod naším dohledem.”

„A co vám řekli?”

„Ani slovo. Zvažujeme, že bychom s tím měli něco udělat.”

„Mučení?”

„Thiopental. Sérum pravdy. Medikament, který oslabuje vůli odporovat a stimuluje mozek tak, že je jednodušší držet se pravdy, než vymýšlet lži.”

„Takže já teď můžu odjet domů?”

„Ano. Jistěže teď můžete odjet domů.” Odmlčel se. „Ale byli bychom raději, kdybyste zůstal. Chtěli bychom spolupracovat. S vámi. S Angelikou Morettiovou. Znáte podrobnosti případu lépe než někteří z nás. Angelica nám může pomoct, pokud jde o manželovu práci a myšlení. A co se týče vás, pane Belto,” na ústech se mu objevil odzbrojující úsměv, „není nutné rozebírat, jakou posilou by pro nás byl člověk vašich zkušeností a vědomostí.”

Nebudu zastírat, že mi to zalichotilo. Nikdy si nepřipadám jako něčí posila.

„Byli bychom rádi, kdybyste se k nám přidal,” pokračoval Nick Carver. „Potřebujeme vaše znalosti.”

„Po mně a po Angelice pátrá policie. Domnívají se, že máme něco společného s vraždami Reginy Ferrariové a Theophila de Garenciěres, a…”

„To už jsme zařídili.”

„A jak?”

„Na to nemyslete. Dostaneme všechno, co chceme. Ve spolupráci s italskými úřady a Vatikánem - a to se týká všech - počínaje papežem a švýcarskou gardou,

Římskou kurií a výzvědnou službou konče - máme členy Vicarius Filii Dei pod dohledem.”

„Vy taky hledáte archu úmluvy?”

„Všichni hledáme to samé. Jenom se nemůžeme shodnout na tom, co to je. Rád bych připomněl, že DARPA Oddělení XIII zkoumá archeologické nálezy biblického a náboženského charakteru. Bible se ne vždycky vyjadřuje zcela přesně. Před dvěma třemi tisíci let neměli lidé technologické znalosti, jaké máme dnes my. Proto ti, kteří Bibli psali, vykládali jednotlive události z náboženské perspektivy. Všechno se vysvětlovalo jako Boží zásah. Slibuju, že se vrátím k tomu, co to ve skutečnosti obnáší - pokud se k nám připojíte.”

„A jakou roli v tom hraje kardinál Maximo Romano?”

„Podobně jako papež a většina jeho kardinálů je Maximo Romano přesvědčen o neomylnosti Bible. Je to poněkud neklidná voda na manévrování. Kardinál Maximo Romano vede řád Vicarius Filii Dei po mnoho let. A s postupem času si přisvojil stále více moci. Většinu času sloužil za vlády Jana Pavla II., který nechtěl mít s řádem pokud možno nic společného. Jeho činnost se mu nezamlouvala a distancoval se od ní. Tak získal kardinál Romano čas a prostor, aby si řád přetvořil podle svých představ. Stal se jakýmsi státem ve státě, sám se pasoval na rezervního papeže a generála. V polovině osmdesátých let se dopátral toho, že se rodinná legenda zakládá na pravdě - pochází z nemanželské větve Medicejských. A tak si vytvořil - jako druhý Caesar či Napoleon - grandiózní obraz sebe sama. Chtěl se stát novým Berlusconim, chtěl vystoupit jako zástupce vzkříšené dynastie Medicejských a dát Itálii nový kurz.”

„A kde je teď?” “

„Je stále tady ve Vatikánu. Brzy ho zatkneme. Ale je tu někdo, kdo by se s vámi ještě předtím rád setkal.”

KAPITOLA 24

Pius XIII.

Vatikán,

noc na pátek

I

Papež Pius XIII. byl pozoruhodný drobný muž. Mnohem menší, než se zdál na fotografiích v novinách. Oči blízko sebe, široký nos, úzké rty.

Právě teď seděl přímo přede mnou - na křesle potaženém bílou látkou, s širokým opěradlem a bytelnými područkami - oblečený v bílém kněžském oděvu, klerice, s bílou mozettou, bílým zdobeným opaskem a křížem na zlatém řetězu. Byl prostě bílý jako anděl. Ale boty měl červené.

„Vaše Svatosti,” pronesl Nick Carver, „toto je Bjorn Belto.”

Papež na mě pohlédl s výrazem, jenž jsem si vyložil jako křivý úsměv. „Tak to je slavný pan Belto.”

Nevěděl jsem pořádně, jak bych měl pozdravit. Nestává se často, že bych stál tváří v tvář papeži. Mám mu podat ruku? Pokleknout? Uklonit se? Udělal jsem to co ostatní: uklonil jsem se. Velmi hluboce.

„Vaše Svatosti,” zamumlal jsem. Skutečně jsem netušil, co mám říct nebo udělat. Musí být člověk katolík, aby

mohl pokleknout a políbit mu prsten? Papežův rybářský prsten byl z nejryzejšího zlata.

„Chci se jménem církve omluvit za vše, co řád Vicarius Filii Dei ve jménu Svaté stolice vykonal,” řekl papež svým charakteristickým a trochu staromódním stylem. „Adrianě,” otočil se k jednomu mladému knězi vzadu v místnosti, „můžeš zavolat kardinála Maxima Romana.” Potom znovu obrátil pozornost ke mně: „Rozumím tomu správně, když se domnívám, že jste nám ochoten pomoci napravit zločiny, jež moji zbloudilí poddaní spáchali?”

Člověk dost dobře nemůže odmítnout pomoc papežovi. Tedy když se nejdřív zeptá, chci říct. To se tak často nestává. Že vás o něco žádá papež. Jako kdyby cítil moji nejistotu, řekl mírně:

„Jsem srozuměn s vaším životním názorem. Pamatujte, že nejen katolická církev, římská kurie nebo Svatý stolec má zájem na té záhadě, o jejíž rozluštění se, spolu s mnoha jinými, pokoušíte. Ta záležitost se týká celého lidstva. A našeho vztahu k Bohu. Ten váš není právě blízký, jak jsem pochopil. To je naprosto v pořádku, mladý muži. Včas uzříte světlo a setkáte se s Hospodinem.”

Sotva to myslel vážně. Ale klidně se to dalo pochopit jako hrozba.

II

Když za několik minut přivedli kardinála Maxima Romana, prudce se zarazil. Pohledem těkal z papeže na mě. Váhavě došel až k papežovi, poklekl a políbil rybářský prsten.

„Svatý otče…”

Papežův hluboký povzdech byl výmluvný. Pokynul kardinálovi, aby povstal. „Kardinále Maximo Romano, hluboce jste mě zklamal.”

„Bolí mě, že to říkáte, Svatý otče,” odpověděl kardinál. Pokrytec.

Kdesi vesele zazvonil zvonek, jenž očividně žil ve své vlastní době.

Papež pokračoval: „Před mnoha staletími byl řád Vicarius Filii Dei založen, aby se stal nástrojem papeže ve jménu Božím. V různých dobách sloužil řád naší věci. Věci Páně. V nejvyšším utajení nechávali mnozí moji předchůdci Vicarius Filii Dei operovat v šedé zóně, jež existuje mezi pomíjivým pozemským životem a nebeskými sférami. Dokonce i náš Pán potřeboval nebojácné, loajální pěšáky tady na zemi. Proto byl řád Vicarius Filii Dei zřízen. V tajnosti. Bez nevhodného vměšování. Papež měl k vám po všechna ta staletí důvěru, k řádu, ke kardinálovi in pectore, k nesobecké poslušnosti, již jsme nejen očekávali, ale pokládali za samozřejmost. Ano, vím, že mnozí z mých předchůdců s vámi nechtěli mít nic společného. Ale nechali vás konat. Jiní vás zneužívali k těm nejhanebnějším činům. Ovšemže jsem si přečetl dokumenty v našem archivu. Vy, kardinále Maximo Romano, jste porušil slib věrnosti, který jste kdysi složil, o tom, že povedete Vicarius Filii Dei jako služebník Páně a papežův poslušný poddaný. Moc, jež vám byla svěřena, jste zneužil pro své vlastní zájmy. Z řádu Vicarius Filii Dei jste udělal svou soukromou sektu a armádu.”

“Ale…”

„Myslíte, že jsme to nezpozorovali? Myslíte, že jsme s obavami nesledovali vaše politické ambice? Myslíte, že jsme už dávno nebyli připraveni zasáhnout?” „Já…

„Ale únosem profesora Lorenza Morettiho a jeho nevinného syna - nemluvě o těch hanebných vraždách - už jste zašli příliš daleko. Nad mnohým jsme přivírali oči. Ale vražda a únos jsou zločiny.”

„Ve jménu Božím, Svatý otče - stáli v cestě celé operaci!”

„A ten neblahý osud bratra Franceska…”

„Sebevražda, Svatý otče. Z toho nemůže moje muže nikdo vinit. Měli ho jen přivést zpátky. Představoval pro řád nebezpečí. I pro sebe samého. Nikdo - ani já sám - by se nenadál, že vyskočí z okna.”

„Na provaze z okna Palazzo Vecchio! Čeho se to dopouštíte? Copak sami nevidíte, co se z vás stalo?”

Kardinál sklopil hlavu.

„Udělal jste ze svých mužů cynické svatouškovské zločince! To už nejsou vojenští mnichové, kteří pokorně slouží Pánu. Slouží vám, Maximo Romano. A vy nesloužíte ani Bohu, ani mně, ale pouze a jen sobě a svým vlastním zkorumpovaným zájmům.”

S těmito slovy pokynul muži u dveří, a ten vpustil dovnitř dva uniformované příslušníky švýcarské gardy.

„Kardinále Maximo Romano,” řekl papež zvučným hlasem, „zbavuji vás tímto úřadu kardinála.”

Švýcarští gardisté ho odvedli z místnosti.

III

Když se těžké dveře zavřely, otočil se papež ke mně.

„Nepříjemné, leč nezbytné. Chtěl jsem, abyste u toho byl, pane Belt0, abych vám ukázal, že to myslím vážně. Nestojím za zločiny, jež řád Vicarius Filii Dei spáchal, a distancuji se ode všeho, čeho se dopustili.”

Lehce jsem se uklonil.

„Svatý otče,” vstoupil do toho Nick Carver, „stále bychom potřebovali informace o poloze kláštera. Máme pádné důvody se domnívat, že právě tam drží profesora Morettiho a jeho syna v zajetí.”

„Vyhovím vám. Přestože tím poruším starobylou tradici.” Znovu obrátil svůj pohled ke mně. „Budete nám nápomocen, pane Belto?” Mírně se usmál. „Pomůžete nám najít archu úmluvy?”

Papeže neodmítnete. Dokonce ani takový kacíř, jako jsem já, ho neodmítne. Přesto ta otázka vyzněla příliš nabubřele, příliš šíleně.

„Svatý otče, nejde o to, že bych nechtěl. Ale se vší úctou: Je pro mě obtížné hledat věc, v niž nevěřím.”

„V niž nevěříte?”

„Nevěřím, že archa úmluvy existuje.”

Beze slova na mě upřeně hleděl.

„Dokonce ani nevím, jestli vůbec někdy existovala.”

Sám pro sebe si přikývl. „To lze pochopit. Adrianě, ať, prosím, přijde kardinál komoří Acciaiuoli.”

IV

Kardinál komoří byl přísný autoritativní muž v pokročilém věku, se zarudlýma očima a špičatým obličejem, jenž podporoval dojem, že jde o muže rozhodného, ovšem beze smyslu pro humor. Jeden z papežových nejdůvěr-nějších rádců dal šeptem pokyn jednomu ze svých civilně oblečených spolupracovníků, aby šel ke mně. Papež k sobě kardinála komořího mávnutím ruky přivolal a řekl mu něco do ucha. Kardinál komoří sebou škubl a zahleděl se na mě pohledem plným nelibosti a skepse. Pak spolu ti dva o něčem šeptem diskutovali. Skončilo to tím, že se kardinál Acciaiuoli uklonil a pohodil hlavou mým směrem, což jsem očividně měl pochopit jako rozkaz ho následovat.

Kardinál komoří a dva švýcarští gardisté mě vedli nekonečnými chodbami. Nahoru a dolů po schodech. Dveřmi a bezpečnostními bránami. Po deseti patnácti minutách jsme došli do moderního křídla, které ze všeho nejvíc připomínalo banku. Museli jsme skrz nejméně tři bezpečnostní brány - detektory kovů a rentgeny,

než jsme se ocitli v místnosti před vchodem do trezoru Po stranách jeho bytelných dveří stáli dva ozbrojení strážci. Nade dveřmi svítily čtyři červené lampy. Za tmavým sklem jsem zahlédl místnost plnou monitorů a technického vybavení.

Kardinál komoří Acciaiuoli přešel k futuristickému zařízení, o jaké by člověk očekával, že ho najde někde u optika. Obě ruce položil s roztaženými prsty na tmavou skleněnou desku, která se hned rozsvítila. Současně přiblížil obličej k přístroji se dvěma okuláiy. Detektor duhovky? Skener sítnice?

„Acciaiuoli 1937,” řekl pomalu a zřetelně.

Ozvala se série pípnutí. Jedna z červených lamp změnila barvu na zelenou.

„Kardinále komoří,” řekl hlas z reproduktoru, „můžete mi prosím říct dnešní kód A?”

„Deuteronomium: Dominus Deus noster Dominus unus est,” řekl komoří pomalu a zřetelně.

Další série pípnutí. Dvě lampy zářily zeleně.

„Díky. Kód dne B.” „Vahavta 6:5-9.”

Třetí lampa se rozsvítila zeleně. Na velké obrazovce nad dveřmi trezoru se rozsvítily hebrejské znaky:

V´ahavta. Starý hebrejský chvalozpěv na Pána. Tady? Ve Vatikánu?

„Díky,” řekl hlas v reproduktoru. „Kód dne C.”

„YHWH,” odpověděl kardinál.

Na obrazovce se místo textu chvalozpěvu objevily znaky:

Paleohebrejská verze YHWH: Jahve. Bůh.

V okamžiku, kdy se barva poslední lampy změnila z červené na zelenou, ztlumilo se také ostré světlo v místnosti. Se syčením hydrauliky se dveře trezoru pootevřely na několik centimetrů. Kardinal komoří kývl na někoho za tmavým sklem. Dveře se otevřely.

V

Nevím, co jsem vlastně čekal. Ale tohle ne:

Celá místnost byla pokryta dlouhými pruhy jemného lněného plátna s vetkaným vzorem a fialové, nachové a karmínové vlněné látky, které visely za fialová poutka z vlny na zlatých háčcích. Také strop pokrývala látka, ovšem z jiného materiálu. Podlaha byla ze dřeva. Celá se houpala, jako by stála na podstavcích.

Kardinál komoří mě dovedl do komůrky se sprchou. Na zdi visela suknice, bílá, z nejjemnějšího hedvábí.

Pokývl směrem ke sprše a pak k suknici.

Osprchoval jsem se a převlékl. Když jsem vystoupil z komůrky, také kardinál už měl na sobě ten jednoduchý oděv.

Vzadu v místnosti visela opona z vlny a lnu. Do látky byly mistrně vetkány motivy cherubů. Opona visela na čtyřech sloupech pokrytých zlatem, jež stály na stříbrných patkách.

Kardinál komoří mě vedl dál, do další místnosti, k bronzové nádobě se svěcenou vodou. Ponořil do ní prsty a oběma nám požehnal.

Byli jsme obklopeni závěsy Dlouhé pruhy jemného lněného plátna visely na padesáti až šedesáti sloupech s bronzovými patkami a háčky ze stříbra. Jejich hlavice pokrývalo stříbro a byly navzájem spojené stříbrnými tyčemi.

Abychom se dostali dál, museli jsme projít ještě jednou tkanou oponou, také ta byla z fialové, nachové a karmínové vlněné látky a jemného lněného plátna.

V poslední místnosti byla tma. Když jsme vešli, automaticky se rozsvítily slabé žárovky.

Kardinál komoří poklekl. Automaticky jsem udělal totéž.

Uprostřed místnosti stál podstavec.

Na něm spočívala truhla ze dřeva a zlata. Jeden a půl metru dlouhá a téměř metr široká a vysoká.

Nahoře na ní klečeli dva zlatí cherubové. Hleděli na sebe, křídla roztažená.

Vydechl jsem údivem. To musím přiznat.

Když mi došlo, co před sebou vidím, rozlil se mi po těle chladný a otupělý pocit posvátné bázně.

Archa úmluvy.

Morettiho příběh (VI)

Mezihra: Údiv

klášter montecasetto

noc na pátek

CELÉ OKNO ZAPLŇUJE OBLOHA PLNÁ HVĚZD. V CELE je tma. Lorenzo sedí uprostřed na podlaze v jakémsi revmatismem zkrouceném tureckém sedu a dívá se z okna. Venku vidí zářící hvězdy. Noc je nadčasová. Kousek od něho spí v posteli Sil-vio. Lorenzo slyší, jak se syn otáčí a kňourá ze spaní. Zdá se mu o Angelice. Lorenzo to ví. Chlapec byl na svou matku odjakživa velice upnutý

Kde může být, přemýšlí, ta Nostradamova kniha s klíčem.

Zaslechne nějaký zvuk.

Trhne sebou. Klíč v zámku. Dveře se otvírají. Bartolomeus. Celu osvítí světlo lampy v chodbě. Lorenzo kývne směrem k Silviovi v posteli a přiloží si ukazováček ke rtům. Bartolomeus pochopí. Vchází do cely a tiše zavírá dveře. Lorenzo zůstává sedět ve tmě na podlaze. Bartolomeovy kroky. Zápalka škrtne o krabičku, objeví se plamen. Bartolomeus zapálí svíčku na psacím stole. Přitáhne si židli. Ocelové nohy zavržou o podlahu. Oba se otočí k Silviovi. Bartolomeus si sedá. Povzdechne si. Lorenzo na něho tázavě pohlédne.

Něco se děje, říká Bartolomeus tiše, skoro šeptem. Co?

Telefonovali z Vatikánu. Kardinál je pod dohledem. Na přímý příkaz papeže. Ničemu nerozumíme. Bartolomeus zavrtí hlavou a rozhodí rukama. Dílo Satanovo, říká. Zásah Satana. Další příklad varování starého proroctví o příchodu konce světa. Kardinál ve vazbě! Bartolomeus sníží hlas: Dělám si obavy kvůli vám.

Kvůli nám? Kvůli Silviovi a mně?

Pán chce, abych se o vás postaral. Draco byl dosazen na kardinálovo místo. Je netrpělivý. Nemá v sobě kardinálovo milosrdenství.

Musíte nám pomoct, říká Lorenzo.

Pohlédnou na sebe.

Zítra ráno, odvětí Bartolomeus. Cestou do knihovny. Pomůžu vám.

Jak?

Jsou tady tajné východy. Pomůžu vám ven.

Ale stráže…

Můžu odvést jejich pozornost. Zvládnete během noci rozluštit ten kód?

Já potřebuju tu knihu!

Bez ní je to nemožné?

To už jsem vysvětloval několikrát.

*

Později. Bartolomeus už je pryč. Noc je naplněna údivem.

Kardinál? Pod dohledem? Ve Vatikánu? A co policie? Kde je zásahová jednotka? Proč je nikdo nepřichází osvobodit? Policie už je měla dávno najít. Jak obtížné může být zjistit, kdo za únosem stojí a kde se skrývá? Pokud papež kardmála internoval, určitě něco pochopil. Odhalil. Ale papež by přece netajil informace policii. Nebo ano?

Musím to protahovat. Kvůli Silviovi. Především kvůli němu. Dokud mě potřebují, jsme pod ochranou, přemýšlí Lorenzo. Moje znalosti jsou naše nejlepší zbraň. A štít. Dokud to půjde. Nedělá si žádné iluze. Jakmile mnichům kódy rozluští, budou nadbyteční. Pochybuje o tom, že by otevřeli bránu a nechali je odejít. To rozhodně ne. Viděl to Drakovi na očích. Chlad a lhostejnost. Viděl to na očích i Bartolomeovi. Soucit, lítost, zoufalství. Taky to bylo slyšet v jeho hlase, ve slovech, která volil.

Jenže není možné to protahovat do nekonečna. Jejich trpělivost má své hranice. I mnichové chápou, že se síť kolem nich bude stahovat. Dřív nebo později policie přijede. Jde o čas. O to, kdo bude první.

Přinesl si s sebou krabici knih z příruční knihovny. Sedí a bezcílně v nich listuje. Otevře Trithemiovu Steganographii. Knihu, jež mu Francesco strčil do ruky, když spolu naposledy mluvili. Je z roku 1499 a obsahuje kromě jiného první primitivní příklady polyalfabetických substitučních šifer.

Z knihy vypadne popsaný list. Lorenzo čte:

LMILP!~F~

KAPITOLA 25

Schrána svědectví

Vatikán,

noc na pátek

I

Přede mnou - v chlazené místnosti s tlumeným osvětlením - stála největší relikvie biblické historie. Archa úmluvy… Pohlédl jsem nahoru na fialové, nachové a karmínové závěsy, které nás obklopovaly. Teprve teď jsem rozpoznal stanový chrám z putování pouští, jak ho Bible popisuje - svatý příbytek.

„My jsme v tabernáklu?” zeptal jsem se zbožně.

„Jistěže ne,” odfrkl si kardinál komoří. „Toto je vysvěcená kopie, vystavěná v souladu s Božími pokyny tak, jak jsou popsány ve Starém zákoně.”

„A archa úmluvy? Příbytek desek se zákony. To je také kopie?”

„Ne.” Na okamžik se odmlčel. „Schrána úmluvy je pravá.”

II

Uděláš z akáciového dřeva schránu dva a půl lokte dlouhou, jeden a půl lokte širokou a jeden a půl lokte vysokou. Obložíš ji čistým zlatem, uvnitř i zvnějšku ji obložíš a opatříš ji dokola zlatou obrubou. Uliješ pro ni čtyři zlaté kruhy

a připevníš je ke čtyřem jejím hranám: dva kruhy na jednom boku a dva kruhy na druhém. Zhotovíš tyče z akáciového dřeva a potáhneš je zlatem. Tyče prostrčíš skrz kruhy po stranách schrány, aby bylo možno na nich schránu nést. Tyče zůstanou v kruzích, nebudou vytahovány. Do schrány uložíš svědectví, které ti dám. Zhotovíš příkrov z čistého zlata dlouhý dva a půl lokte a široký jeden a půl lokte. Potom zhotovíš dva cheruby ze zlata; dáš je vytepat na oba konce příkrovu. Jednoho cheruba uděláš na jednom konci a druhého cheruba na druhém konci. Uděláte cheruby na příkrov, na oba jeho konce. Cherubové budou mít křídla rozpjatá vzhůru; svými křídly budou zastírat příkrov. Tvářemi budou obráceni k sobě; budou hledět na příkrov. Příkrov dáš nahoru na schránu a do schrány uložíš svědectví, které ti dám. Tam se budu s tebou setkávat a z místa nad příkrovem mezi oběma cheruby, kteří budou na schráně svědectví, budu s tebou mluvit o všem, co ti pro Izraelce přikážu. (Exodus, 25:10-22.)

Tak stojí psáno.

Bůh rozkázal, aby takto nechal Mojžíš postavit svatyni, kde mají být uloženy desky s deseti přikázáními. Ale víc než jen to. Tam se budu s tebou setkávat, stojí tam. Tam se bude Bůh setkávat s Mojžíšem. Má-li člověk věřit Bibli, nebyla archa úmluvy pouze truhla. Bylo to také místo k setkávání. Místo, kde se Bůh měl zjevovat svému prorokovi. Komunikační kanál:

Tam se budu s tebou setkávat a z místa nad příkrovem mezi oběma cheruby, kteří budou na schráně svědectví, budu s tebou mluvit o všem, co ti pro Izraelce přikážu.

A teď tu stojí, několik metrů přede mnou. Není divu, že mi srdce bušilo jako o závod.

„To je nepochopitelné! Naprosto nepochopitelné!” mumlal jsem. V hlase jsem slyšel ozvěnu úderů srdce. „Ale já tomu nerozumím. Proč jste sem pustili právě měl”

„To,” poznamenal kardinál komoří, „je velice příhodná otázka.”

„Proč?”

„Protože si to náš Svatý otec, sám papež, přál.”

„Domníval jsem se, že pouze chrámoví sloužící a nejvyšší kněží měli přístup do nejposvátnější části svatyně.”

V Bibli stojí:

Lévijce přidělíš k příbytku svědectví, ke všemu jeho nářadí i ke všemu, co k němu patří. Budou nosit příbytek a všechno jeho nářadí a budou u něho přisluhovat; budou tábořit kolem příbytku. Než příbytek potáhne dál, lévijci jej složí; při táboření jej lévijci postaví. Přiblíží-li se někdo nepovolaný, zemře. Izraelci budou tábořit každý ve svém táboře, každý při svém praporu po oddílech. Lévijci však budou tábořit kolem příbytku svědectví, aby na pospolitost Izraelců nedolehl hrozný hněv. Lévijci budou držet stráž u příbytku svědectví.” Izraelci učinili vše přesně tak, jak přikázal Hospodin Mojžíšovi. (Numeri, 1:50-54)

Přiblíží-li se někdo nepovolaný, zemře.

„Dokonce ani lévijci25 neměli přístup do svatyně, kde se archa úmluvy nacházela,” řekl kardinál. „Lévijci směli příbytek pouze postavit a složit. Dovnitř nikdy nevstoupili. Pouze nejvyšší kněz měl dovoleno tam vejít.”

(Lévijci byli potomci Léviho a sloužili jako kněží a chrámoví sloužící. Mojžíš byl lévijec.)

Během svého života jsem se vždycky potýkal s obrazem sebe sama. Nikdy jsem si o sobě nemyslel, že jsem něco extra. Proto asi není divu, že mi připadalo zvláštní, že já - ze všech lidí právě já! - můžu vstoupit do svatého příbytku, odkud Bůh promlouval k člověku.

Nejvyšší kněz.

A já.

No teda.

Já?

III

„Důvod je jednoduchý,” řekl kardinál komoří Acciaiuoli, „schrána svědectví je prázdná.”

„Prázdná?”

„Ano, bohužel.”

„Ale jak…

„To proto smíte sem dovnitř. A já také, když už jsme u toho. To, co před sebou vidíte, je pouze truhla. Obal, chcete-li. Svatý obsah chybí.”

„Kamenné desky?”

„A také Aronova hůl a džbán s manou, máme-li věřit jistým částem Starého zákona. Všechno je pryč.”

„A kde?”

„Kdybychom to věděli, pane Belto, tak byste tady nebyl.”

„Ovšem truhlu máte?” pokývl jsem směrem k arše úmluvy.

„Truhlu. Bez obsahu. Templáři ji s sebou odvezli z Jeruzaléma. Když ji tehdy dostal papež, byla prázdná.”

„A proč mi ji tedy ukazujete?”

„Protože mě o to papež požádal. Pochopitelně jsem se ho pokoušel odradit. Ale Svatý otec na tom trval.”

„Ale proč?”

„Pane Belto, nezdáte se tak bystrý, za jakého vás mají vaši příznivci. Jeho Svatost vás chce pochopitelně přesvědčit o tom, že archa existuje. Že to není jen součást mytologie.” Pohlédl na truhlu a potom povýšeně na mě. „Z nějakých důvodů, jež mě samotnému připadají nepochopitelné, si papež přeje vás přimět, abyste s námi spolupracoval.”

Na jazyku jsem měl ještě jedno proč, ale kardinálovo bohorovné popichování mě začínalo otravovat.

„No ale představte si, že bych se o tom někde zmínil,” řekl jsem, spíš abych ho rozzlobil.

S vypětím sil ke mně obrátil zarudlé oči.

„Milý pane Belto. Říká se, že ve svém oboru jste autorita. Přesto se musím zeptat: Kdo by vám asi tak uvěřil?”

MORETTIHO PŘÍBĚH - MEZIHRA (VII)

Poselství

Klášter Montecasetto,

noc na pátek

LMILP!~F~

Lorenzo nespí. Jeho tělo je plné neklidu. Celou noc proseděl s ručně psanou zprávou od Franceska, Vigeněro-vou šifrou, hromádkou čistých papírů, tužkou a svými myšlenkami. LMILP!~F~ Co to znamená? Venku je ještě tma. Ale každým okamžikem se začne rozednívat. Cítí, že se k něčemu schyluje. LMILP!~F~ Poselství. Nepochybně důležité. Ale co to je?

Silvio se obrátí, zavrtí, zafňuká ve spánku, zakope nohama.

Musím se trochu prospat, říká si Lorenzo. Silvio se schoulil do polohy novorozence. Cucá si palec. To už neudělal spoustu let. Lorenzo se smutně usměje. Asi mu to nejvíc připomíná Angeliku a bezpečí.

Sfoukne svíčku, svlékne se a vleze si do postele. Okamžitě usne.

KAPITOLA 26

Kamenné desky

Vatikán,

noc na pátek

I

Bohové a ďáblové. Andělé a démoni. Čarodějové a věštkyně. Šarlatáni a podvodníci. Svět je jich plný. A dějiny taky. A přesto na ně pořád věříme. Nábožně je uctíváme, vzýváme je. Jako kdyby nás slyšeli. Jako kdyby poslouchali. Copak se nikdy nepoučíme? Vzpomeňte si na příběh o Apollonovi a Kassandře. Dychtivý láskou dal Apollon své vyvolené schopnost nahlížet do budoucnosti. Štědré. Ale stejně ho nechtěla. Typické. Ty ženy! Apollonova pomsta byla sladká: uvrhl na ni kletbu. Tu touhu jsem taky sám párkrát pocítil. Apollon věděl, jak na to. Nikdo už Kassandřiným věštbám nevěřil. Dokonce i když předpověděla pád Tróji - a varovala před trojským koněm - nevěřili jí. Když už nic jiného, vyplývá z toho příběhu poučení, že není radno se pouštět do křížku s bohy. Nebo mocnými muži.

Jak se cítíte, pane Belto?”

Fabricio Biniscotti vyslovil tu otázku hlasem plným pochopení a přívětivosti. Drobný, milý mužík s dokonale kulatou lebkou bez jediného vlasu či jen vlásku. Biniscotti byl vedoucí konzervátor v Papežské komisi pro archeologii. Seděl jsem zabořený v křesle v jeho kanceláři. Nick Carver a William s culíkem stáli u okna. Ve tmě za nimi jsem zahlédl střechy domů a kupole jako lesknoucí se siluety noci.

„Je toho všeho - trochu moc,” odpověděl jsem. „Archa úmluvy…”

„To chápu,” řekl. „Poprvé, když jsem měl tu čest archu vidět, jsem reagoval úplně stejně.”

„Jak dlouho už ji máte?”

„Archa - tedy samotná truhla - je ve vlastnictví katolické církve už od roku 1306.”

„1306…” opakoval Nick Carver a vesele na mě mrknul.

„Rok před začátkem pronásledování templářů,” dodal jsem.

„Velmistr templářů, Jacques de Molay, přivezl schránu s sebou z Jeruzaléma, kde ji našli v jedné jeskyni pod Chrámovou horou,” pokračoval Biniscotti. „Rytíři vzali archu do Evropy a předali ji papeži Klementu V. Jenže ten nebyl spokojený. Podezříval templáře, že ukradli její obsah. Totiž kamenné desky. A nejen to. Povídalo se, že si rytíři nechali část pokladů, které v jeskyni našli.”

Žádné kamenné desky, pomyslel jsem si, ale truhly z Alexandrijské knihovny.

„Má Vatikán nějakou teorii, co přesně si templáři ponechali?” zeptal jsem se důvěrně.

„Přece kamenné desky!” odvětil Fabrizio Biniscotti. „Nepochybně ty kamenné desky. Ale možná také Aro-novu hůl? Manu?”

Vatikán nemá tušení o čtyřiadvaceti truhlách a Alexandrijské knihovně, pomyslel jsem si.

„Dokumenty ve Vatikánském tajném archivu se vyjadřují poněkud nejasně,” pokračoval Biniscotti. „V jednom z nich je zmínka o Caesarově pokladu. Dále víme, že johanité o 175 let později zachránili z Rhodu čtyřiadvacet

truhel. Ale odkud pocházely? Obsahovaly cosi, co bylo nazýváno Ďáblova knihovna nebo Bibliotheca Ditis Patris, na niž se odkazuje už v římských textech z Caesarovy doby. Je to veliká záhada. Obávám se, že máme více otázek než odpovědí. Ani v samotné Bibli není jednoznačně řečeno, co schrána svědectví obsahovala.” Biniscotti vytáhl několik listů s biblickými citáty. „V První knize královské stojí, že v arše úmluvy byly uloženy jen kamenné desky:

Ve schráně nebylo nic než dvě kamenné desky, které tam uložil Mojžíš na Chorébu, kde Hospodin uzavřel smlouvu s Izraelci, když vyšli z egyptské země.

(1. Královská, 8:9).

V druhé knize Mojžíšově - Exodu - se říká jasně:

Aronovi Mojžíš řekl: ,Vezmi jeden džbán, nasyp do něho plný ómer many a ulož to před Hospodinem, aby to bylo opatrováno po všechna vaše pokolení.“

( Exodus, 16:33.)

A v Numeri, čtvrté knize Mojžíšově, se píše:

Mojžíš uložil hole ve stanu svědectví před Hospodinem. Když pak nazítří Mojžíš vešel do stanu svědectví, hle, Áronova hůl za dům Léviho vypučela, vyrazilo poupě, rozkvetl květ a dozrály mandle. Všechny hole vynesl Mojžíš od Hospodina ke všem Izraelcům, aby to viděli, a každý si vzal svou hůl. Hospodin řekl Mojžíšovi: „Dones Áronovu hůl zpátky před schránu svědectví, aby byla opatrována jako znamení pro vzpurné. Tak skoncuješ s jejich reptáním proti mně a nezemřou.“

(Numeri, 17:22-25.)

V Dopise Židům, který je součástí Nového zákona a kde se stále odkazuje na Starý zákon a první smlouvu a novou smlouvu, stojí zase:

To byl stánek, v jehož přední části, zvané svatyně, byly svícny a stůl na předložené chleby. Za oponou byla druhá část stánku, nazývaná nejsvětější svatyně. Tam byl zlatý kadidlový oltář, truhla smlouvy, ze všech stran krytá zlatem, v ní pak byla zlatá nádoba s manou, Áronova hůl, která se kdysi zazelenala, a desky smlouvy.”

( Židům, 9:2-4.)

„Takže které verzi máme věřit?” zeptal jsem se.

„Na to není snadná odpověď. Dokonce ani církevní otcové nevykládali Bibli doslovně. Přečtěte si svatého Augustina, největšího teologa staré církve. Jeho dílo De Genesi ad Litteram jasně ukazuje, že se domníval, že Bibli je nutno interpretovat, nikoliv chápat doslovně. Velký teolog Tomáš Akvinský odkazoval na o téměř tisíc let staršího Augustina, aby zdůraznil, že se člověk nikdy nesmí upnout k jedinému určitému výkladu. To, že staří křesťané byli zatvrzelí a upjatí, je jen mýtus.”

„Áronova hůl bude teď asi jenom suchá větev a mana už musí mít dávno překročenou trvanlivost, i když pochází z nebes,” poznamenal William.

„A po tom všem Papežská komise pro archeologii pátrá?” zeptal jsem se.

„Když naši instituci založili, oficiálním cílem bylo odkrýt a zachovat římské katakomby a další historicky a archeologicky zajímavá svatá místa,” odpověděl Fabrizio Biniscotti. „A v tichosti jsme se zapojili do archeologických projektů po celém světě.”

„Abyste našli ty kamenné desky?”

„Kamenné desky. Ježíšův kříž. Trnovou korunu. Svatý grál. Biblické spisy. Hledat se toho dá tolik…”

„Jenže už ne tolik najít,” poznamenal William Blackmore.

Oni skutečně nemají nejmenší tušení o Alexandrijské knihovně, pomyslel jsem si překvapeně. Ale nehodlal jsem prozradit ani slovo. Ještě ne. Ne dřív, než se ujistím, že všechno, co mi tu říkají, je pravda. Že je Angelica v dobrých rukou. Že se na Nicka Carvera a Fabrizia Biniscottiho můžu skutečně spolehnout. Teprve potom jim dám tip na Bernarda Cacciniho a jeho velké tajemství.

„Pokud vím, mohli jste tuhle stopu prověřit už dávno,” řekl jsem. „Zkoumali jste Codex Amiatinus?”

Fabrizio Biniscotti jen nadzdvihl obočí.

„Proč Codex Amiatinus?” zeptal se Nick Carver.

„V jednom opisu ztraceného prvního vydání Nostradamových Les Prophéties z roku 1555 jsme narazili na další tři anagramy.”

„Vy vlastníte exemplář prvního vydání z roku 1555?” přerušil mě Fabrizio Biniscotti se zájmem.

„Ne. Ale setkali jsme se s mužem, který měl přesné opisy některých stránek. Zabili ho mnichové. Byl to Theophilus de Garenciéres.”

Napsal jsem ty tři rozluštěné anagramy na papír:

BIBLIOTECA

MEDICEA

LAURENZIANA

„A právě v této knihovně je uložen Codex Amiatinus,” pronesl Fabrizio Biniscotti zvolna, „nejstarší existující verze Bible Vulgáty, Hieronymova latinského překladu Starého zákona z hebrejštiny a Nového zákona z řečtiny. Jak jste zajisté pochopil, je Nostradamus jen jednou z mnoha nejasných postav, které jsou součástí této historické záhady. Mezi jednotlivými aktéry minulosti je spojitostí mnoho, ovšem nejasných. Jaká je například souvislost mezi Nostradamem a tím, čím se zabýval, na jedné straně a převezením čtyřiadvaceti truhel z Rhodu do Itálie na straně druhé?”

Alexandrijská knihovna, pomyslel jsem si.

II

„Nazval jsem to historickou záhadou,” pokračoval Fabrizio Biniscotti, „a skutečně to tak je! Velká záhada! Bohužel máme jen fragmenty informací.”

Zhluboka se nadechl:

„Klíčem k tomu všemu jsou pochopitelně templáři a johanité. Když byli na počátku 14. století Jacques de Molay a jeho rytíři zlikvidováni, johanité tvořili bohatou a mocnou organizaci s řádovými bratry rozsetými po celé Evropě. Dostávali dary a majetky od nejmocněj-ších a nejmovitějších rodin, králů a šlechty, knížat a aristokratů. Po zániku templářského řádu převzali johanité také velké části jejich bohatství. Stali se jediným mezinárodním náboženským rytířským řádem.”

„Ale jak to, že johanité unikli pronásledování?”

„Templáři se navrátili do srdce Evropy, aby pokračovali ve své činnosti, a králové a vládci, kteří dříve jejich činnost ve Svaté zemi podporovali, je začali vnímat jako hrozbu. Johanité se naproti tomu stáhli do exilu. V roce 1310 dobyli Rhodos a založili tam své nové sídlo, obklopené pevnými obrannými hradbami. Ve skutečnosti předělali celý ostrov na gigantickou pevnost lemovanou příkopy, tlustými zdmi a věžemi. Odsud mohli johanité - na rozdíl od domů se navrátivších templářů - pokračovat v boji proti nevěřícím, proti nenáviděným muslimům. Pro to měli evropští králové a církevní hodnostáři pochopení. Johanité Rhodos ovládali přes dvě století. Teprve v roce 1522 museli ustoupit před muslimskou převahou. O pár let později dostali od císaře Karla V. jako dar souostroví Malta a od té doby byli v Evropě známí pod svým novým jménem: Řád maltézských rytířů. Johanité byli na vzestupu ve stejné době, kdy vzkvétal i rod Medicejských. Válkami, dobýváním a strategickými sňatky upevňovali svoji moc. Nejproslulejší muž rodu, Lorenzo il Magnifico, se stal mocným vládcem florentské republiky. Když v roce 1492 zemřel, vedlo to k půl století krvavých bojů o moc, rozkolů, spiknutí a vražd uvnitř rodu Medicejských. Jednotlivé frakce bojovaly o ovládnutí dynastie.”

Na psacím stole před sebou měl Fabrizio Biniscotti svazek papírů. Některé z nich vypadaly velmi staře, jiné byly novější fotokopie, faksimile a výpisy z počítače.

„V tomto souboru dokumentů najdete mnoho informaci o pozadí záhad, jimž se nyní snažíme přijít na kloub. Nejdříve si přečtěte dopis, který se nachází v tajném archivu knihovny Laurenziana. Je to dopis, jenž dostal Lorenzo II Magnifico od velmistra johanitů Pierra ďAubussona. Ale mám tady i dopisy a zápisky samotného Lorenza, papeže Lva X., Lorenza di Piera de7 Medici mladšího, Niccoló Machiavelliho, papeže Klementa VII. a Cosima Velikého. Nemluvě o všech dopisech a deníkových zápiscích, jejichž autorem je Nostradamus a jsou archivovány zčásti v Laurenzianě ve Florencii a zčásti tady ve Vatikánu. Mám tu i vyprávění rybáře jménem Sotirios z vesnice Lindos na Rhodu. V mládí se zúčastnil podivuhodné záchranné akce. To, co popsal na smrtelném loži, bylo později přepracováno písaři Vatikánského tajného archivu spolu s dopisy a zápisy mužů, jako byli Marcello Cervini degli Spannochi a Francesco Franciotto. Dále si můžete prostudovat

dopisy, zprávy, deníkové zápisky a popisy shromážděné z archivů a muzeí v Řecku, Turecku, Francie a Itálie. To vše dohromady nám podává obraz tajemného příběhu, jehož aktéry jsou johanité, rod Medicejských a Nostradamus. Vraťme se nejprve do roku 1480. Johanité ovládali ostrov Rhodos, na nějž ovšem vrhal své lačné pohledy sultán Mehmet II. 23. května Turci zaútočili. Katapulty a kanóny ostřelovaly město celý červen a červenec. Ka-nonáda probíhala dnem i nocí.”

Fabrizio Biniscotti položil prsty na hromadu dokumentů a přisunul je ke mně.

Tajemný příběh

johanitů

Rhodos,

28. července

léta Páně 1480

Mému ctěnému a vysoce váženému příteli,

nezpochybnitelnému vládci Florencie,

šlechetnému Lorenzovi il Magnifico -

Vaše Excelence a příteli! Pokorně a s hlubokou úctou Vám píši tyto řádky chvějící se, přesto však pevnou rukou. Je ráno. Jako věčná bouře, ano, jako vulkány, duní turecké kanóny. Útoky neberou konce. Celé léto prší z nebe dělové koule, kameny a oheň. Hrad se zachvěje pokaždé, když kamenem je zasažena některá ze zdí. Jako by to byla pěst Boží. Úzkými uličkami města projíždějí vozy plné vážně raněných vojáků a mrtvých civilistů. U přístavu kotví turecká armáda. Opevněnou věž Svatého Mikuláše, kolem níž se do něho vplouvá, se snaží dobýt už celé dny. Sultán Mehmet, ten lotr, shromáždil obrovské vojsko tureckých janičářů, námezdných vojáků, dokonce i křesťanů z Balkánu. Jsou jich celé tisíce. Kde jsou teď všichni moji spojenci? Tady ne. Kdesi jinde. Jsme osamoceni, drahý Magnifico, samotní s Kristem, osamocení proti ohromnému tureckému vojsku, jež vede obávaný velkovezír Gedik Ahmed Paša, bandita, který dobyl v roce 1453 Konstantinopol a poz

ději i Karamanoglu, Kaffu, Sudak, Balaklavu, Lefkádu, Kafa-lonii, Zakynthos a Gothii. Od přístavu, kde se rojí turečtí vojáci a koně, slyším nezaměnitelný zvuk katapultů, které oblouky vrhají kameny na město. Stejně tak slyším strašlivé rány, když prorazí střechu blízko paláce či špitálu. Není nás mnoho. Uvnitř opevnění čítá moje armáda 387 johanitských rytířů a 2141 turkopolů (naši námezdní lučištníci a pěšáci, kteří nám dobře sloužili už ve Svaté zemi). Kromě toho ještě hrstka starších mnichů představených, poslušných služebníků Páně, již jsou však pro boj nepoužitelní. Naše flotila se skládá z patnácti válečných lodí. Ty byly poslány do bezpečí - Turci by je beztak potopili - a budou se hodit, nechá-li nás Bůh nad Turky zvítězit. Můj pane, jsem neklidný kvůli spisům - které někteří papežové nazývali Ďáblovou knihovnou, Bůh ochraňuj jejich svatou prostotu - a magickému amuletu, o kterém jsme mluvili, když jsem posledně měl tu čest setkat se s Vámi mezi čtyřma očima. Tehdy jste velkomyslně nabídl poklad před muslimy a jinými zlými silami ochránit. Proto Vám dávám na vědomí-tak jak museli učinit templáři, když to vše přenechávali nám -, že čas nadešel. Svolal jsem válečnou radu a připravili jsme lstivé plány. Nebylo to však k ničemu. Svým počtem Turci zastaví všechno a všechny. Poslové sultána Mehmeta se nás pokusili přimět ke kapitulaci. To nepřichází v úvahu. Podmínky jsou bezbožné a nestoudné. Moje odmítnutí Mehmeta rozzuřilo. Turci zahájili drtivý útok u Zdi Židů. Plní hradní příkop kameny a vším možným, aby se přes něj snáze dostali do města. Jejich bezpočet a nevím, jak dlouho ještě opevnění dokáže odolávat. Satanův syn, Mehmet II., nemůže vystát myšlenku, že by Rhodos zůstal v rukou křesťanů. Již čtyři roky jsem velmistrem a po celou tu dobu proti nám posílá své vojáky. Ale nikdy nebyli v takovém počtu a tak odhodlaní jako nyní. Můj příteli a pane, zatím jsem se neodvážil poslat svatý poklad pryč - obával jsem se, že by se ho Turci zmocnili. Teď však už nemám jiné volby. Nepřátelé se můžou kdykoliv probít přes hradby a obsadit město. Dovolte mi, abych připomněl, jak je důležité, aby se o tomto našem tajném paktu nedozvěděl papež Sixtus IV., Bůh ho ochraňuj. Jistěže mu jeho odhodlaný boj proti Impériu Turcicu slouží ke cti, ale jak jste lépe než kdokoliv jiný pocítil na vlastním těle, papežovo ostudné koketování s Pazzii -

Vaše Excelence a příteli! Když jsem Vám dříve dnešního dne psal, přerušila mě zdrcující zpráva o tom, že se Turkům, jak jsem se obával, co nevidět podaří zdolat hradby. Musel jsem odložit pero, protože jsem byl povolán do boje. Spolu se svým vicekancléřem Guillaumem Caoursinem jsme se připojili k mým vojákům, kteří odvážně bojovali. Tisíce Turků se rojily v hradním příkopu, který zaplnili, a přes smutné zbytky rozstřílených hradeb. Blížili se jako vlnící se koberec krys, jenž jako by neměl konce. Já sám jsem v boji utrpěl několik lehkých zranění. Moji muži bojovali hrdinně, leč pravda je taková, že jsme již začínali ztrácet odvahu i naději. Přesila byla příliš veliká. Ano, bylo jich tolik, že se to náhle stalo naší výhodou. Ti, kteří se dostali nahoru na hradbu, nezvládli už sestoupit dolů. Zeď je přece jen deset metrů vysoká. Současně na ně tlačili další vojáci zezadu. Jeden po druhém se stávali snadným cílem pro naše lučištníky. Jeden po druhém padali Turci mrtví k zemi. A těch, jimž se podařilo uniknout šípům turkopolů, sešplhat dolů a vniknout do města, bylo tak málo, že byli okamžitě přemoženi a zabiti. Vyčerpané turecké síly se stáhly zpět. Chvála Bohu: Zvítězili jsme! Ale ztráty jsou obrovské. Ztratili jsme příliš mnoho rytířů, turkopolů i civilních obyvatel Kdysi tak mocné opevnění leží nyní v rozstřílených ruinách.

Posílám tento dopis, zapečetěný, po jednom z mých nej-věrnějších s nadějí, že proklouzne obléhatelům a v pořádku

Vám ho doručí do Vašeho paláce. Magický amulet a truhly spisy ho budou - dá-li Buh - následovat za několik dní.

Váš pokorný služebník,

Pierre ďAubusson, velmistr

L’ordre des Hospitaliers de Saint-Jean de Jérusalem

et de Rhodes

Středozemní moře

1480

Prudký liják. Moře zbělelo. Obloha byla temná a mraky na ní visely nízko, když rybářská loď vyplula z přístavu v Lindu a zamířila do noci, přímo do nečasu. Plachty se zmítaly v poryvech větru. Blesky, které trhaly oblohu, a dunící hromy připomínaly Sotiriovi letní útok na pevnost ve městě Rhodu. Plameny v ústí kanónů ozařovaly krátkými záblesky večerní nebe. Vzdálené hřmění. Když foukal severovýchodní vítr, mohli obyvatelé až v Lindu cítit závany pachu střelného prachu a hnijících mrtvol. Někteří jeho kamarádi z vesnice, mladí rybáři, řemeslníci a obchodníci, odjeli do města, aby se přidali k johanitům. Mnichové jim byli blízcí. Před téměř dvěma staletími postavili johanité v Lindu svůj nedobytný hrad, impozantní obranný komplex, vybudovaný na ruinách staré byzantské pevnosti.

Sotirios stál spolu s Cirem a Achelouem na přídi, promáčený a promrzlý od deště a spršek mořské vody, a zíral do tmy. Měli pátrat po tureckých válečných lodích. Jako kdyby v tomto nečase bylo možné cokoliv zahlédnout. Déšť byl jako lesklá stěna. Kam mají namířeno, netušil. Kapitán nechtěl nic prozradit. Ale dostali štědře zaplaceno, více než čtyřnásobek toho, co obvykle dostávali.

Náklad přivezli předchozí noci. Čtyři kryté vozy tažené koňmi, se čtyřiadvaceti truhlami. To už námořníci čekali několik hodin pod plachtou dole v přístavu. Součást doprovodu tvořil oddíl mnichů-rytířů, kteří byli oblečeni jako prostí sedláci a rybáři. Deset z nich se nalodilo. Snědí a nemluvní seděli dole v podpalubí a nechtěli truhly spustit z očí. Sotirios v životě neviděl tak veliké a silné muže. Velmistrovi nejlepší elitní vojáci. Tak proč nebojují v bitvě o město Rhodos? Proč je poslali na moře, na rybářskou loď, jež se plaví neznámo kam? Sotirios to nemohl pochopit. Co v těch truhlách asi může být? Zlato? Drahokamy? Ne, to by určitě byly těžší. Možná jsou v nich relikvie.

Loď narážela do vln a přes palubu létaly spršky mořské vody. Pevně se chytil stěžně. V takovém počasí kapitán z přístavu nikdy předtím nevyplul. Teprve kolem půlnoci Sotiriovi došlo, že tento nečas je zároveň i ochrana. Asi právě proto vyrazili ve větru a dešti. Ale proč malá rybařská loď, a ne jedna z majestátních válečných lodí johanitů? Pořád mu to nešlo na rozum.

V průběhu noci se bouřlivé počasí utišilo. Když se začalo rozednívat, byli už na otevřeném moři. Plachty napínal teplý vítr od jihu. Moře před nimi leželo průzračné a nehybné.

Dopoledne vyšli někteří z mnichů na palubu. Obrátili obličeje k nebesům, zavřeli oči a modlili se. Pod jejich záplatovanými plášti zahlédl Sotirios tlusté kroužkové košile a cosi, co se podobalo stříbrnému postroji. Ale ještě více ho překvapily důkladné mohutné meče. Takové, jež mohly jedinou dobře mířenou ranou přeseknout muže napůl. Sotirios se pokoušel pohlédnout některému z těch obrů do očí, ale dívali se skrz něho, jako by neexistoval, jako by ho neviděli. Jediný, jehož přítomnost brali na vědomí, byl kapitán. Ale dokonce i on, ten kolohnát, se proměnil v kňučící štěně, jakmile na něho některý z mnichů promluvil.

Za soumraku zahlédl Sotirios na horizontu jihovýchodní pobřeží Kréty. Zčeřená voda za lodí vrhala nazelenalé záblesky. Pokoušel se vyzvědět od kapitána, proč nabrali tak jižní kurs, ale ten jen vyštěkl, že si má hledět svého. Spolu s Achelouem pátrali po lodích. Ciro spal. Kdykoli na obzoru zahlédli tečku a pro výstrahu vykřikli, změnil kapitán směr.

*

Po patnácti dnech na otevřeném moři se k nim přiblížilo hejno racků, které začalo kroužit kolem lodi. Opět zahlédli v dálce ostrov. Sicílie? Tak daleko od domova Sotirios nikdy nebyl. Ale místo aby zamířili na sever a propluli Messinskou úžinou, stočil kapitán kurs jihozápadním směrem. Sotirios se pokoušel vybavit si mapu. Propluli mezi Sicílií a Maltou? Nechápal, kam mají namířeno. Do Tuniska? Do Španělska? Maroka? Jeho podivování přerušil Ciro, který zahlédl malou rychlou loď. Kapitán ji chtěl obeplout od severu, ale blížila se přímo k nim. Kapitán se několikrát pokusil vymanévrovat. Ale loď také pokaždé změnila kurz.

Piráti! vykřikl kapitán.

Bylo jich osm. Bezzubí. Otrhaní. Vousatí. Krvavý pohled. Ozbrojení sekerami a meči. Tři z nich černí jako uhel. Jejich loď byla rychlejší a snadněji se s ní manévrovalo než s kapitánovou těžkou rybářskou. Piráti s bouchnutím přirazili. Jeden po druhém naskákali na palubu. Někteří se šklebili. Někteří hleděli na námořníky úkosem. A někteří řvali. Sotirios, Achelous a Ciro se stáhli do bezpečí za kapitána. Ne že by to tam bylo obzvlášť bezpečné. Kde jsou rytíři ? Copak chtějí sedět v nákladním prostoru v podpalubí, dokud tam piráti nesestoupí? Co když piráti nejdřív napadnou posádku? Copak je rytíři chtějí nechat tady na palubě zemřít?

Největší z pirátů, očividně jejich vůdce, vykřikl něco neznámým jazykem. Pravděpodobně začal vyhrožovat, aby dostal peníze. Nebo zboží. Anebo měl v úmyslu celou loď zajmout.

Já nerozumím! odpověděl kapitán řecky a rozhodil nechápavě rukama. Pirát zamával sekerou. Zbylých sedm se postavilo do řady vedle něho. Šklebili se. Pohrdavě. Dobře věděli, jak děsivě vypadají. A že kapitána i s posádkou můžou kdykoliv rozsekat na malé kousky a pohostit jimi žraloky a ryby. K boku lodi připlachtil nějaký mořský pták. Na okamžik zastínil slunce. Tak krátký je můj život, pomyslel si Sotirios. Záblesk. Stín, jenž se mihne.

Dvířka nákladního prostoru se rozletěla. Jeden po druhém vystoupali mnichové po žebříku. Odhodili svůj svrchní oděv. Konečně byli sami sebou. Rytíři. Neohrožení bojovníci. Deset mužů v zářícím brnění s lesknoucími se meči. Impozantní. Postavili se jeden vedle druhého.

Piráti nerozhodně přešlapovali - nebyli si jistí, zdali mají zaútočit, nebo utéct. Pokukovali po sobě, po svém vůdci, po rytířích. Vůdce postoupil váhavě dopředu. Výhrůžné zamával sekerou. Ale v dostatečné vzdálenosti. Jako by chtěl otestovat odhodlanost rytířů. Očividně pochopil, že ta opatrná provokace nebude mít jiný výsledek, než že uspíší nevyhnutelné. Zapadl zpátky do řady.

Rytíři pozvedli své meče. Vůdce pirátů se vrhl v předem ztraceném výpadu na nejbližšího z nich a ten mu vmžiku uťal hlavu. Paluba byla rázem kluzká a rudá krví. Sotirios poznával její nasládlý pach. Největší z Afričanů se s řevem a napřaženou sekerou vrhl na rytíře. Jediná rána mu oddělila paži od těla. Ta i se sekerou dopadla s bouchnutím na palubu. Dlaň se otevřela a opět sevřela. Čtyři z pirátů se vrhli přes zábradlí do vody.

Dva, kteří zůstali a zřejmě byli příliš hrdí na to, aby se snažili uprchnout, pozvedli své meče. Ani jeden z nich však nestihl zaútočit.

Rytíři naházeli mrtvoly a části těl do moře. Ti čtyři, kteří skočili přes palubu, právě šplhali zpátky do své lodě. Dva z rytířů vytáhli luky a šípy a vykročili k zábradlí. Piráti se znovu vrhli do vody. Plavali, aby si zachránili život. Rytíři zamířili a vystřelili. Šípy našly svůj cíl. Dva poslední, kteří byli ještě naživu, se nadechli a potopili. Přes minutu byli pod hladinou. Rytíři trpělivě čekali s napjatými luky. Když se piráti konečně vynořili a lapali po dechu, rytíři vystřelili. Šípy se zabodly jednomu do oka a druhému do hrdla.

Žádní svědkové! řekl jeden z mnichů kapitánovi. Pak se vrátili zpátky do podpalubí.

*

Vítr se utišil. Osm dní obeplouvali Sicílii. Minuli dva malé ostrůvky, které by se zdály neobydlené, nebýt proužků stoupajícího kouře. Brzy stočili příď opět na sever. Po několika dnech zahlédli na západě mohutnou pevninu - podle Cira Sardinii - a o pár dalších dnů později ještě jeden ostrov, který jako by byl s tím předcházejícím spojený. Lodní provoz tady byl rušnější. Dva rytíři stáli na palubě spolu se Sotiriem, Achelouem a Cirem. Ostražitě sledovali rybáře a nákladní lodě pohledem.

Necelý měsíc poté, co opustili Lindos, dopluli do Portoferraia na Elbě. TŘi z rytířů se vydali na pevninu a zmizeli na několik hodin. Když se vrátili, vpluli s lodí do zátoky, kde zakotvili. V průběhu noci se mnichové se Sotiriem, Achelouem a Cirem střídali na stráži. Nepromluvili ani slovo. Ani pohled si nevyměnili. Jen tam seděli a oči jim v uzavřených obličejích žhnuly jako uhlíky.

Jakmile začalo svítat, plavili se dál. Vál mírný vítr. Potřebovali dva dny na překonání krátké vzdálenosti mezi Elbou a Livornem. Když konečně dorazili do přístavního města, očekávala je malá armáda. Skvostně odění rytíři na koních, vojáci v brnění ozbrojení meči, sekerami a kopími. Vynesli truhly, naložili je na vozy a přikryli plachtami. Jeden z mnichů podal kapitánovi tězky kožený měšec plný mincí. Stáli tam a hleděli za vozy a eskortou, dokud jim nezmizely z dohledu. Kapitán potěžkal měšec v ruce. Potom se otočil ke své posádce, a jako by ho právě opustil jakýsi démon a on se stal opět sám sebou, se ušklíbl a řekl: Kdo jde do hospody?

Tajemný příběh

Medicejských

Florencie

1480

Lorenzo de’ Medici seděl u okna paláce a vyhlížel na záplavu lidí dole na náměstí. Kypělo životem. Křik a hudba. Prodejní stánky a vozy cikáni a akrobati, děvky a kapsáři, holiči a vědmy, prodavači zeleniny a uzenáři. Uprostřed místnosti seděl připravený písař s čerstvě seříznutým husím brkem a inkoustem. Lorenzo si odkašlal a začal diktovat:

Gran Maestro Pierre ďAnbusson,

můj příteli! Ze všeho nejdříve mi dovolte, abych Vás ujistil, že všech čtyřiadvacet truhel v pořádku dorazilo a jsou v nejlepších rukách. Také mi dovolte, abych tímto poblahopřál Vám i Vašim udatným rytířům ke skvělému vítězství nad Turky. Ujišťuji Vás, že celý křesťanský svět oslavuje hrdinství, s jakým johanité muslimy porazili. Všude ševelí rty lidí to samé: Pierre ďAubusson a jeho stateční rytíři přemohli s pomocí Boží obrovskou přesilu tureckého vojska!

Někdo zaklepal na dveře. Písař neklidně pohlédl na svého pána.

Ano? vyštěkl Lorenzo.

Dveře se pootevřely a dovnitř strčil vyděšeně hlavu lokaj.

Můj pane, poslali mě, abych oznámil, že jeden host žádá o audienci. Kdo?

Leonardo, můj pane, malíř z Vinci, pokorně žádá, zdali byste si s ním nepromluvil o Vašich zakázkách. Pošli ho sem, už jsme skoro hotoví. Pokynul sluhovi, aby šel, a v rychlosti dopis ukončil:

Vyslanci mi přinesli zprávy o tom, že i poslední Turkové už opustili ostrov. Hrdinství rytířů a jejich vůli bojovat za křesťanskou věc opěvují králové i sedláci, knížata, řemeslníci i chudina v těch nejubožejších krčmách. Popisy bitvy a statečná obrana johanitského hradu, které ve svém impozantním eposu Descriptio de obsidione urbus Rhodi líčí Váš vicekancléř Guillaume Caoursin, vyvolávají nadšení dobrých křesťanů od Říma až po daleký Sever. Jsem hrdý na to, že Vás mohu nazývat svým přítelem.

Pošlete zprávu, až se příště budete chystat přes moře, abych s Vámi mohl osobně promluvit o našich plánech ohledně ukrytí svatého pokladu.

Navěky Váš oddaný přítel,

Lorenzo di Piero de’ Medici

Florencie, AD 1480

Florencie

1513

V roce 1513 byl Giovanni di Lorenzo de’ Medici zvolen papežem. Přijal jméno Lev X. Současně přebírá jeho synovec, Lorenzo di Piero de’ Medici mladší, moc ve Florencii.

Lorenzo je neklidný. Ačkoliv má se svým strýcem dobrý vztah - ano, ve skutečnosti vládne ve Florencii jako papežův velvyslanec - ví, že církev pátrá po Ďáblově knihovně už přes dvě stě let. Je strýc loajálnější k rodině Medicejských nebo ke katolické církvi? Bez vědomí papeže předává Lorenzo sbírku dvěma velmistrům, kteří mají tajemství střežit: Machiavellimu a Michelangelovi.

Michelangelo právě dokončil strop v Sixtinské kapli. Nyní ho angažovali Medicejští, aby přetvořil holou fasádu baziliky San Lorenzo v mistrovské umělecké dílo.

Druhým z mužů je Niccoló Machiavelli. Medicejští ho nejenže sesadili z místa kancléře florentské republiky, ale dokonce uvrhli za zradu do vězení. Lorenzo ho však osvobodí. Jako projev díků mu Machiavelli věnuje svého Vladaře:

Když si nyní přeji nabídnout Vaší Výsosti své služby, nenašel jsem mezi svými kusými schopnostmi nic, co bych více miloval, čeho výše bych si cenil či co by lépe dokázalo moji oddanost, než jsou mé vědomosti o činech velkých mužů,

jichž jsem nabyl bohatými životními zkušenostmi a dlouhodobým studiem antiky.

( Niccolô Machiavelli, Vladař )

Postupně začínají Medicejští v nejbližším okruhu Ďáblovy knihovny vymírat:

Giuliano di Lorenzo

+ 1516

Lorenzo

+ 1519

Madeleine de La Tour d’Auvergne

+ 1519

Papež Lev X. (Medicejský)

+ 1521

Pierfrancesco de Lorenzo (II.)

+ 1525

Machiavelli (velmistr)

+ 1527

Clarice

+ 1528

Maria Maddalena

+ 1528

Papež Klement VII. (Medicejský)

+ 1534

Ippolito

+ 1535

Alessandro

+ 1537

Machiavelli nebyl po smrti jako velmistr nahrazen. Medicejští měli jiné starosti. Vypukla válka. Florenťané se vzbouřili a vyhnali rodinu z města. V roce 1530 získávají Medicejští opět nad Florencií vládu. Tentokrát zásluhou Lorenzova syna Alessandra. Ten je však v roce 1537 zavražděn svým příbuzným Lorenzinem. V témže roce přebírá moc Cosimo.

Po mnoho let byl jediným velmistrem Michelangelo. Teprve v padesátých letech šestnáctého století vybírá Cosimo dva nové velmistry. Jeden z nich se jmenuje Marcello Cervini degli Spannochi. Druhý je Francouz, jehož vřele doporučuje královna Kateřina.

Jeho jméno je Michel de Nostradamus.

Nostradamův

tajemný příběh

Florencie

1549

Michel de Nostradamus zasténal a rozhlédl se po chladném sklepení. Levou rukou se opřel o studený kamenný sloup. V pravé svíral amulet. Šedočerné sloupoví a stropní klenbu ozařovaly pochodně. Plameny mu před očima vytvářely podivuhodné obrazy, které náhle vypadaly jako dveře, ne jako brána. Ta brána se otevřela a on viděl na nebesa. Stál tam trůn, jejž ovíjela duha. Před ním se vlnilo skleněné moře, jako křišťál, a na trůnu seděla postava obklopená třpytivou září. Postava měla v pravé ruce svitek, z něhož hromovým hlasem četla: Tělo bez duše už nebude trpět! Za postavou stál obrovitý anděl, který zvolal: Duch Boží duši potěší, neboť ta se v den smrti znovu zrodí! Uviděl svět takový, jaký byl, i takový, jaký teprve bude, viděl války a zemětřesení, viděl krále rodit se i umírat. Před Nostradamovýma očima se objevil celý svět i nebesa; kroupy a oheň a hořící kamení a krev tekoucí z nebes na zemi. Zahlédl, jak za tímto hořícím infernem sestupuje z nebes obrovitý anděl, oděný v oblacích a s duhou kolem hlavy, jeho obličej zářil jako slunce a nohy planuly jako ohnivé sloupy. V ruce držel otevřenou knihu a zvolal: Uzři slovo v jeho věčnosti!

Uzři slovo v jeho věčnosti!.

Nostradamus pomalu přišel k sobě. Kde to je? Kolena se mu třásla. Klesl k zemi. Jednou rukou se opřel o otevřené víko jedné z truhel.

Kde?

Ve sklepě.

Jistěže.

Byl ve sklepení. V Medicejském paláci. Jak na to mohl zapomenout? Tělo se mu chvělo a třáslo. Lapal po dechu. Pot se z něho lil. Co se to stalo? Jak dlouho už tu je? Minuty? Hodiny? Dny? Čas se nedal změřit. Rozevřel pěst a pohlédl na bezbarvý amulet - Cosimo ho nazval Pýthiina svátost -, který se mu třpytil na dlani. Povzdychl si. Je snad nemocný? Určitě je nemocný. Jen aby to nebyl mor. Jeho řádění znal až příliš dobře. Opatrně položil amulet zpátky do těžké železné schrány a zavřel ji. Copak se při tom trmácení ze Salonu do Florencie pomátl? V duchu slyšel ozvěnu slov tak zřetelně, že o mnoho dní později, doma ve své pracovně v Salonu, je chvějící se rukou zapsal. Slovo v jeho věčnosti… Co to znamená?

Slovo v jeho věčnosti.

Staré truhly, čtyřiadvacet do počtu, stály seřazené v uzamčeném sklepení. Tady, jak říkal Cosimo Veliký, byly v úkrytu a bezpečí už po sedmdesát let. Pouze dvě z nich otevřeli. Knížecí kováři vynaložili všechen svůj důvtip, ale přesto jim trvalo celé dny než je odemkli. Každá z truhel měla neocenitelnou hodnotu. Každá obsahovala vědomosti minulosti, vše, co se lidé naučili, o čem promlouvali bohové, odpovědi na veškerá tajemství života a záhady smrti, vědu a astronom i, okultní rity a matematické výpočty, staré eposy a dramata, slavné proslovy, filozofické myšlenky, politickou rétoriku, verše a písně, čarodějnické formule a náboženské rituály. To vše bylo shromážděno v oněch čtyřiadvaceti truhlách.

Slovo v jeho věčnosti.

Proč právě já? pomyslel si. Proč ze všech lidí sám Cosimo Veliký vybral a požádal zrovna mě, abych tento mocný poklad střežil? Jak mu mohli projevit takovou důvěru? Nostradamus přejížděl zrakem po truhlách. Cosimo jim říkal poklad johanitů. Církev je nazývala Bibliotheca Diaboli.

Ďáblova knihovna.

*

„Nostradame! Příteli můj! Jste nějaký bledý!”

Nostradamus se vypotácel ze sklepení po kamenných schodech nahoru do Cosimovy audienční síně, kde florentský vévoda seděl spolu se svými rádci.

Nostradamus se uprostřed velké místnosti zastavil. Slunce zářilo skrz barevné sklo a dopadalo na zem v pruzích, které připomínaly miniaturní duhu.

„Můj pane,” zamumlal nejdřív francouzsky, protože zapomněl, kde je, a poté italsky.

„Ano?” řekl Cosimo a vstal z křesla.

„Ve sklepení, mezi truhlami, jsem měl…” zaváhal, než se odvážil to slovo vyslovit: „vidění.”

Rádci na sebe neklidně pohlédli. Vévoda dal rychle jednomu sloužícímu pokyn, aby Francouzovi donesl něco k pití.

„Jaké - vidění?” zeptal se vévoda.

„Já nevím… Viděl jsem anděly na nebesích. Viděl jsem - budoucnost.”

„Budoucnost, pane Nostradame?”

„Ano. Budoucnost.”

„A co jste viděl?”

„Války. Požáry. Katastrofy.”

Cosimovi se na čele objevila vráska.

„Ale nezneklidňujte se, můj pane, viděl jsem také, že vévoda má před sebou dlouhý život,” dodal Nostradamus. Nic takového sice nespatřil, ale rozhodně nechtěl vévodu pobouřit.

„To rád slyším,” odvětil Cosimo tónem, který bylo obtížné interpretovat.

Rádci se tlumeně usmáli, očividně si nebyli jisti, v jakém je vévoda rozpoložení.

„Povězte mi, milý příteli, máte stejně dobrý přehled o minulosti?” „Já…

„Říká se, že to já jsem stál za vraždou Lorenzina vloni v Benátkách na Campo San Polo.”

„Opravdu?”

„Co říkáte vy?”

„Já…

Cosimo se rozesmál. „No, mají naprostou pravdu. Ten přivandrovalec!”

Vévoda přistoupil k Nostradamovi a dovedl ho k židli po boku rádců. „Posaďte se, dobrý muži, skutečně nevypadáte zcela zdravě.” „Já…

„Ale není nic, co by nevyléčil dobrý spánek!”

Z okenního parapetu se vznesla holubice. Při zvuku třepetajících se křídel se otřásl. Sloužící se vrátil se stříbrným podnosem, na němž stál velký pohár vody. Nostradamus ji hltavě vypil.

„Královna si vás velice cení, ale toho jste si zajisté vědom.”

Na okamžik znejistěl. Znovu přiložil pohár k ústům, ale spíš proto, aby zakryl svůj zmatek. Má Cosimo na mysli svou manželku, Eleonoru z Toleda, duchessu di Firenze? Ale ne, to není královna, mluví samozřejmě o Kateřině Medicejské.

„Je to nanejvýš laskavá dáma,” řekl Nostradamus.

Cosimo na něho mrkl. „Ale, šetřete slovy, vy lichotníku. Vím naprosto dokonale, jak Kateřina dovede vyvádět. Ale vás má v oblibě.”

„Díky, pane vévodo.”

„Bez její chvály a doporučení bych starost o poklad johanitů nesvěřil nikomu, kdo není z Florencie. Ovšem v těchto dnech člověk neví, na koho se tu může spolehnout.”

Pohlédl na své rádce, kteří mlčky šoupali nohama o podlahu.

„Mám jednu otázku,” řekl Nostradamus.

„Tak sem s ní!”

„Ten největší poklad…”

„Ten v Egyptě?”

„Co s ním uděláme?”

Cosimo rozhodil rukama. „Není dost dobře možné, abychom obsadili Egypt a odvezli si ho.”

„To chápu.”

„Stačí, že víme, že existuje. A stačí, že víme, kde se ta svátost nalézá.”

„Já…

„Musíte něco vymyslet. Nějaký rébus. Nějaký kód. Něco, čemu budeme rozumět pouze my.”

„Zajisté, vévodo. Vlastně už jsem na něco přišel. V Abbadia San Salvatore jsem viděl tu nejfantastičtější Bibli, verzi Vulgáty svatého Jeronýma, která…”

„Výborně, výborně!” přerušil ho Cosimo a pokynul sloužícímu u dveří, aby mu dolil do poháru víno.

Nostradamus si nervózně odkašlal. „S vévodovým svolením bych se rád vrátil domů do Salonu a dál pracoval na plánech na ukrytí pokladu.”

„To je rozumné, pane, velmi rozumné! Ve Florencii člověk nikdy netuší, kdo se mu právě dívá přes rameno

nebo skrývá v rukávu dýku. Předpokládám, že Salon je poklidné místo.”

„Ó ano, vévodo, velice poklidné.”

„Dobře tedy.”

„Smím vyslovit jedno upřímné přání?”

„Ano?” ‘

„Ten amulet…”

„Ano?”

„Truhly musí samozřejmě zůstat tady, ve sklepení paláce, dokud nenajdeme nějaký trvalý úkryt.”

„Přirozeně.”

„Ale ten amulet - nevím, jak to říct, jako by mě inspiroval…”

„Ten, jemuž se říká Pýthiina svátost?”

„Právě ten…”

„Tak si ho vezměte s sebou! Pokud vás inspiruje, odvezte si ho s sebou.”

Salon-de-Provence

1550

Každou noc, v tichu své pracovny, otevřel víko železné schránky, ve které byl amulet uložen. Vyzařoval uklidňující energii. Občas se večer s jeho pomocí uváděl do transu. Překypoval horlivostí, sepsal sbírku strof a vydal ji. Nazval ji Almanach pro rok 1550. Kniha byla překvapivě dobře přijata. Teď plánoval vydávat jednu - ano, možná i několik - každý následující rok. S trochou štěstí se může věštění stát stejně dobrým zdrojem příjmů jako medicína.

Slova obrovitého anděla a zářící postavy na trůnu mu stále burácela v uších. Zapsal si je. Co měla znamenat? Jaký skrytý význam obsahovala? Nechápal, ale cítil, že za těmi slovy existuje nějaký hlubší význam, tak jako člověk někdy vycítí zcela jiný význam mezi řádky textu. Na nejjemnější papír, jaký se dal sehnat, nově seříznutým perem a čerstvě namíchaným duběnkovým inkoustem si tu božskou strofu zapsal. Do svého Almanachu ji nezařadil. Nezdálo se mu to správné. Snad někdy později. Nevěděl. Uzři slovo v jeho věčnosti! Jak se to má chápat? Nejistota ho mučila. Jako když má člověk slovo na jazyku a nemůže si vzpomenout.

Salon-de Provence

1555

Teprve o pět let později se Nostradamus odvážil publikovat slova ze svého vidění. Almanachů už vyšla celá řada. V roce 1555 vydal také první vydání Les Prophéties, sbírky čtyřřádkových strof, quatrainů. V Proroctvích získala slova z vidění tuto podobu:

Tělo bez duše nebude se již obětovat, v den smrti bude znovuzrozeno, duch Boží duši potěší a dovolí, aby uzřela slovo v jeho věčnosti.

( Le corps sans ame plus n’estre en sacrifice: Iour de la mort mis en natiuité: L’esprit diuin fera 1’ame felice voiant le verbe en son eternite. Les Prophéties, (2. vydání, 1555), Centurie II, strofa 12. )

V předcházejícím roce, 1554, ukryl delfský amulet. Místo bylo dokonalé.

V letech následujících poté, co Nostradamus dostal za úkol uschovat poklad johanitů, pracoval cílevědomě nejen na svých vlastních věštbách, almanaších a proroctvích, ale stejně tak i na přípravě velkolepé krycí operace, která byla pro splnění úkolu nezbytná. Už záhy Nostradamus pochopil, že na poštu mezi Salonem a Florencií není spolehnutí, a že musí s Cosimem a ostatními komunikovat pomocí kódů. V Proroctvích se o svůj strach dělí se čtenáři :

Dopis velkého proroka

bude zabaven

a pak skončí v rukách tyranových.

( Du grand Prophete les letres seront prinses entre les mains du tyrant deviendront. Les Prophéties, (2. vydání, 1555), Centurie II, strofa 36. )

Pokud by některý z dopisů padl do nepravých rukou, mohla být celá operace odhalena. Nostradama a Cosi-ma Velikého pronásledoval paranoidní strach, že by se o tajemství mohl dozvědět někdo nepovolaný. Vicarius Filii Dei, králové, vévodové a knížata, papež nebo jiní zástupci katolické církve, členové Kateřinina francouzského dvora, spoluobčané ve Florencii, rádci a sloužící nebo dokonce Medicejští, k nimž Cosimo nechoval důvěru… Seznam podezřelých byl nekonečný. V jedné tajné kódované zprávě Cosimovi se Nostradamus obšírně rozepisuje o svém zoufalství, že nikdy neví, na koho se může v konglomerátu Medicejských a jejich spojenců spolehnout.

Začátkem března 1555 dostává Nostradamus od Co-sima zprávu. Vévoda se rozhodl pověřit ještě jednoho strážce. Chce, aby se s ním Nostradamus setkal. Jmenuje se Marcello Cervini degli Spannochi.

Marcello Cervini má, jak může Cosimo potvrdit, blízký a dobrý vztah k Medicejským, studoval ve Florencii

a jeho otec je osobním přítelem papeže Klementa VII., jenž také pochází z rodu Medicejských. Marcello Cervini sám byl tajemníkem papeže Pavla III., který studoval při medicejském dvoře ve Florencii. Před několika lety byl Marcello Cervini pověřen dohledem nad Vatikánskou knihovnou. Byl tedy nositelem titulu Ochránce Apoštolské knihovny a později také Bibliothecarius Sanctae Romanae Ecclesiae (knihovník Svaté církve římské). Nyní sloužil jako vrchní kněz v kostele Santa Croce in Gerusalemme v Římě.

Nostradamus necítil žádnou úlevu z toho, že se má o zodpovědnost dělit s dalším důvěryhodným mužem. Právě naopak. Ta novinka jím otřásla. Neprodleně se vydal do Florencie, aby vévodu varoval. S sebou vezl korespondenci, jež odhalovala blízké kontakty mezi Marcellem Cervinim degli Spannochi a rektorem řádu Vicarius Filii Dei, Franceskem Franciottem. Vévoda Cosimo se hodlal spojit s nebezpečným mužem.

Bazilika Santa Croce in Gerusalemme byla tajnou základnou Vicarius Filii Dei v Římě.

Vatikánský palác

1555

„Vaše Svatosti!”

Francesco Franciotto, kardinál in pectore a rektor řádu Vicarius Filii Dei, poklekl před nově zvolenou hlavou katolické církve. Ještě včera byl Marcello Ceivini degli Spannochi jen jedním z kardinálů. Dnes byl papežem. Francesco uctivě políbil jeho rybářský prsten. Jako kardinál při kostele Santa Croce in Gerusalemme byl Marcello Cervini loajálním spojencem Franciottova řádu vojenských mnichů. Včera, 9. dubna, ve čtvrtý den volby se kolegium kardinálů konečně shromáždilo kolem Marcella Cerviniho. Dnes byla volba potvrzena formálním hlasováním v Pavlově kapli, kde získal všechny hlasy kromě svého vlastního. Poté byl vysvěcen na biskupa a korunován papežem.

„Milý Francesco,” řekl papež, „jistěže jsem odolal těm vzdorným Francouzům a byl zvolen, ale stále jsem tvůj pokorný přítel. No tak! Vstaň!”

S jistými obtížemi se Francesco Franciotto postavil na nohy. Pohlédl svému starému příteli do očí.

„Už sis zvolil jméno?”

„Nechám si svoje vlastní.”

„Marcello?”

„Marcellus.”

„Samozřejmě.” „Druhý.”

„Marcellus II. To je dobré jméno.” „No tak, dost už formalit! Myslíš, že nevím, proč přicházíš?”

„Bibliotheca Diaboli,” zašeptal Francesco Franciotto. „Ďáblova knihovna,” přikývl papež. „Nemůžeme se hnout z místa.” „To neříkej. Mám dobré zprávy. Vévoda Cosimo mě pokorně požádal, abych mu pomohl ochránit sbírku před nezasvěcenými.”

Francesco Franciotto nedokázal potlačit pochybovačný smích. „Opravdu? Požádal tebe?”

„Nepochybné díky prozřetelnosti Páně.” Francesco Franciotto se pokřižoval. „Vévoda pověřil druhého strážce, aby mě navštívil a do všeho mě zasvětil,” pokračoval papež. „Je to podivín. Francouz. Lékař a astrolog. A povídá se, že i schopný věštec.” To poslední dodal s pousmáním. „Kacíř?”

„Obrácený žid, jak jsem pochopil.” „Ach tak.”

„Teď je na cestě do Florencie. A potom ho pošlou sem do Říma.”

„Blížíme se k cíli,” řekl Francesco Franciotto vroucně. Papež Marcellus II. vzal do ruky kříž, jenž mu visel na krku, a pevně ho sevřel.

O dvaadvacet dní později

Jaký podivuhodný muž!

Papež Marcellus II. se právě rozloučil s tím Francouzem, jenž si říkal Nostradamus. Nechápal, proč si Cosimo pro opatrování Ďáblovy knihovny vybral zrovna jeho. Ačkoliv neprozradil ani jedinou maličkost. Rozčileně si uvědomil, že chce-li získat informace, jež potřebuje, musí neochotného vévodu Cosima přimět, aby za ním z Florencie přijel. Potom pošle válečné mnichy z řádu Vicarius Filii Dei, aby sbírku přivezli. Ale pokud se truhly nachazeji v jednom z florentských paláců, bude to zcela zřejmé vyhlášení války. Je tedy třeba postupovat obezřetně. Musí nějakým způsobem vévodu přesvědčit o tom, že je nutné sbírku přestěhovat. Na nějaké bezpečnější místo. Teprve potom můžou někde cestou vojenští mnichové medicejské vojsko napadnout. Papež se rozkašlal. V poslední době není právě ve formě. Naštěstí se ukázalo, že je tenhle Nostradamus schopný lékař a lékárník. Osobně mu namíchal medicínu pro úlevu. Chutnala po anýzu a nějakých podivných bylinách. Teprve když vyprázdnil celý flakónek, udělalo se mu lépe. Ale nyní… Kašel byl zpátky. V plicích mu chrčelo. Pokoušel se vyplivnout hleny. Kašel neustával. Jako by se mu plíce pomalu plnily žhavým pískem. Bledý obličej s pěstěným vousem dostal namodralou barvu. Chytil se za hrdlo, snažil se popadnout dech. V plicích však neměl žádný vzduch. V záchvatu kašle a lapající po dechu začal bezmocně mávat pažemi. V okamžiku, kdy padl k zemi, se otevřely dveře. Dovnitř přispěchal komorník a několik kardinálů. Někdo ho zkoušel bouchat do zad. Napůl v bezvědomí ho zvedli a donesli k oknu. Když jeden z kardinálů otevřel okno, aby se papež mohl nadýchat čerstvého vzduchu, vypadl flakónek od Nostradama na zem a rozletěl se na tisíc kousků.

*

1. května 1555, po dvaadvaceti dnech na papežském stolci, Marcellus II. umírá.

Florencie

1555

„Řád pověřených strážců,” řekl Nostradamus.

„Hm,” změřil si ho skepticky Cosimo Veliký. „Pověřených strážců?”

„Knihovníků. Mužů slova. Mužů cti. Dokonce už jsem vymyslel název. Svatý řád strážců Caesarových spisů.” „Ale jakým způsobem může nějaký knihovník hlídat tak cennou sbírku?”

„Ne jeden knihovník. Mnoho. Když se truhly nacházejí na jediném místě, je o to snazší je najít. Jako by byly zranitelné. Pojďme je rozdělit. A rozmístit po celé Evropě?”

Cosimo se nad tím zamyslel. „Po celé Evropě?” zopakoval nakonec.

„Když bude poklad rozdělený, bude těžší ho nalézt. Jen jediný muž bude mít seznam knihoven, jichž se to týká. Vy”

„Knihovníci,” zamumlal Cosimo. „Vlastně, proč ne. Dokázali jsme přece utajit Caesarův hrob…” „Caesarův hrob?” zeptal se Nostradamus. „V Pantheonu,” odpověděl Cosimo bez zaváhání. „Caesarova urna tam byla přenesena z Lateránské baziliky. Navrhl to Machiavelli. Kdo jiný. Machiavelli je Machiavelli. Měl jakési bláznivé plány. Nikdy jsem nepochopil, jak to myslí. Urnu přestěhoval Michelangelo. Pouhou schránku, plnou prachu a popela. Ukryl ji do dutiny. Za Rafaelovým hrobem. Nechceme kolem toho dělat nějaký poprask. Dost už o tom. A tihle vaši knihovníci? Budou mlčet?”

„Vévodo, komu můžete věřit, když ne knihovníkovi? Mužovi slova? Vidí slovo v jeho věčnosti a svůj život oddává knihám, slovům, tomu, že uchovává, co bylo zapsáno.”

„Jenže takové tajemství…”

„Žádný z nich - s výjimkou velmistra, tvého vlastního hlavního knihovníka tady v Laurenzianě - o tom tajemství nebude vědět. Každý z knihovníků bude požádán, aby střežil zapečetěnou truhlu se starými spisy. Pošlu do jednotlivých knihoven cech spolehlivých řemeslníků - kameníků, zedníků - aby pro každou truhlu zajistili bezpečný a trvalý úkryt. Až se všechno uklidní, můžeš truhly opět vyzvednout.”

„A co když náhle zemřu? Máme k tomu v rodině sklony.”

„V kódu ti napíšu, kde ukryjeme seznam knihoven a kde už jsem schoval amulet. Nazvěme to mou závětí. Tu pak budeš moci zanechat svým nástupcům.”

Cosimo se usmál. „Nostradamova závěť”

KAPITOLA 27

Základna v Abruzzu

Základna v Abruzzu,

noc na pátek

I

Na heliportu ve Vatikánu nás vyzvedl vojenský dopravní vrtulník a letěli jsme nocí na základnu NATO v Abruzzu, několik desítek kilometrů od Říma. Ze startovací dráhy odvezla Nicka Carvera, Williama Blackmora, Fabrizia Biniscottiho a mě kolona otevřených džípů do podzemního areálu, obklopeného vysokými osvětlenými ploty z ostnatého drátu. Zvenku byl komplex sotva viditelný, zblízka vypadal jako vjezd do garáží. Vedli nás několika bezpečnostními branami, kolem řídicího střediska s blikajícími televizními monitory, dolů po mřížových schodech, přes tmavý sál s obrovskou svítící mapou světa a čtyřiceti padesáti operátory, kteří seděli u svých osvětlených panelů.

„Co…” začal jsem, ale Nick Carver mě přerušil: „Na nic se neptejte.”

Uvnitř technologického křídla byly také konferenční prostory. Přes stěny z matného skla jsem zahlédl zasedací místnosti, přednáškové sály, laboratoře, kanceláře a knihovnu. Sjeli jsme výtahem o několik pater níž a vystoupili v recepci hotelového oddělení.

První, čeho jsem si všiml, byl pár červených bot na vysokém podpatku. Nohy v lesklém nylonu. Krátká sukně. Přiléhavá blůza.

„Bjorne!” vykřikla.

„Angeliko!”

Objetí bylo hodné milenců.

Několik minut jsme si sdělovali události posledních čtyřiadvaceti hodin. Když jsme skončili, obrátila se Angelica k Nicku Caiverovi: „Pojedeme už?”

Nechápavě na ni pohlédl.

„Pokud vám papež prozradil, kde je klášter řádu Vicarius Filii Dei,” naléhala, „není už přece na co čekat?”

„Chápu vaše zoufalství a netrpělivost, paní Morettiová,” odpověděl Nick Carver. „Ale vstoupit do prastarého opevněného hradu takové velikosti je vojenská operace, která vyžaduje jisté naplánování. Dejte nám několik hodin.”

„Řekla jsi jim o Bernardovi?” zeptal jsem se Angeliky.

Zavrtěla hlavou. „Chtěla jsem vědět, co si o tom myslíš ty.”

„O Bernardovi?” zeptal se Nick Carver.

„Jeho plné jméno je Bernardo Caccini.” Pohlédl jsem na hlavního konzervátora Fabrizia Biniscottiho. „Vy ho možná znáte.”

„Jistěže, je to hlavní knihovník v laurenziánské knihovně,” odpověděl Biniscotti.

„Musíte ho sem dostat, co nejrychleji,” řekl jsem.

II

„Montecasseto!”

Na veliké plazmové obrazovce, na níž svítila obrovská mapa Itálie, zářil červený bod. Seděli jsme s Angelikou v operační místnosti plné nejmodernějšího zařízení

- místnosti 3C, což znamenalo Command Control Center

- spolu s Nickem Carverem, Williamem Blackmorem, konzervátorem Fabriziem Biniscottim a skupinou mužů a žen, jimž Nick říkal operatives. Stál u řídicího panelu a přiblížil na mapě pustou horskou oblast severovýchodně od Říma.

„Montecasseto je klášter řádu Vicarius Filii Dei,” vysvětloval. Mapa se změnila v satelitní fotografii. Vnější obvod klášterního komplexu obklopovala vysoká hradba. Uvnitř ležela sportoviště a vojenská cvičiště. Okolo budovy samotného kláštera a dvou rozlehlých nádvoří stála další zeď a vodní příkop.

„Přes pět století je Montecasseto hlavním sídlem vojenského mnišského řádu: Vicarius Filii Dei,” pokračoval Nick Carver. „Protože je tak odlehlý, nemá žádné vazby s místními obyvateli a není ani zajímavý pro turisty. Obyvatelstvo v nejbližších vesnicích se domnívá, že se jedná o benediktinský klášter. Nezasvěceným se nikdy nepodařilo proklouznout dovnitř. Nejstarší část kláštera je postavena na starém pohanském kultovním místě. Na konci šestého století si tu postavil klášter řád benediktinů. Tehdy jeho scriptorium a knihovna obsahovaly několik tisíc kodexů, iluminovaných pergamenů a svitků. V roce 1349 zničilo některé části kláštera zemětřesení. V šestnáctém století převzali komplex jezuité a později Vicarius Filii Dei. V průběhu staletí byli mnichové prodlouženou rukou papeže ve vojenských a operativních záležitostech. Předvedli několik spektakulárních výkonů při záchraně náboženských relikvií během druhé světové války. Ovšem papežův váhavý přístup k tomuto militantnímu mnišskému řádu zavdal příčinu stavu, jehož dokázalo několik kardinálů řádu ve dvacátém století zneužít. Současný kardinál, Maximo Romano, sedí ve Vatikánu v domácím vězení. S podporou své pravé ruky, proděkana a doktora teologie Draka Rizza, využíval řád ke svým osobním cílům.”

„A tam drží v zajetí Lorenza a Silvia?” zeptala se Angelica, jako by se chtěla ujistit, že konečně máme zcela konkrétní cíl, na který se můžeme zaměřit, a ne pouhé vágní předpoklady ukryté v šifrách a anagramech.

„Ano, paní Morettiová, máme veškeré důvody domnívat se, že profesora Morettiho a Silvia drží na Montecassetu. Což mě přivádí k našemu plánu akce. Jednotky, které odsud neodjely v autech, vyrážejí v transportních helikoptérách v pět hodin ráno. K dispozici máme speciální jednotku složenou ze skvěle vycvičeného komanda vojáků Delta Force, dále příslušníků lst Speciál Opera-tions Wing z Navy SEAL, a také CIA poskytla svou Speciál Activities Division. Tyto jednotky dostanou z Vatikánu informace o vnějších i vnitřních prostorách kláštera.” Pohlédl na hodinky. „Zbývá jen několik hodin do odletu. Navrhuju, abychom se všichni pár hodin prospali.”

III

Šli jsme s Angelikou do hotelového křídla.

Zastavili jsme se přede dveřmi jejího pokoje. Číslo 243. Na mé kartě stálo 256. Zastrčila svou kartu do zdířky. Ozvalo se pípnutí. Rozsvítilo se zelené světýlko. Nechceš na chvilku ke mně, Bjorne? To ale samozřejmě neřekla. Rychle mě políbila na tvář: „Uvidíme se zítra!”

Zítra.

Něco je ve vzduchu.

Něco, k čemu ještě nedošlo.

Možná je to slib.

MORETTIHO PŘÍBĚH - MEZIHRA (VIII)

Kroky katů

Klášter Montecasseto,

noc na pátek

Těžké kroky venku na chodbě. Prolínají se do snu. Lorenzo se probudí. Něco není v pořádku. Slyší to v těch krocích. Do ranního rozbřesku nepatří.

Přemýšlí: Proč k většině poprav dochází před východem slunce? Aby se ten barbarský čin skryl v temnotě? Protože to tak dělali v Bibli? Dokonce i mnoho států americké federace se stále řídí podle toho starého zvyku. Zbavují své zločince života ve skrytu mizící noci. Kroky se zastaví přede dveřmi. Silvio se vzbudí. Papá? Pšššt.

Už je ráno? Ano, je ráno. Jsem unavený. Jen spi klidně dál.

Do klíčové dírky vklouzne klíč. V zámku to rachotí a cvaká.

Nesou nám snídani? ptá se Silvio.

Nevím.

Nemám hlad.

To nevadí.

Dveře se otevřou. Celu zaplní světlo. Čtyři siluety. Draco. Bartolomeus. Nicola. A jeden mnich, kterého nikdy předtím neviděl. Jsou oblečeni ve svých kutnách. Lorenzo zmateně pohlédne na Bartolomea, ten však uhýbá pohledem.

Vstávejte! poroučí Draco.

Nesete tu knihu? ptá se Lorenzo.

Oblékněte se!

Co se stalo?

Oblékněte se! Okamžitě!

Kde je ta kniha?

Bartolomeus: Udělejte, co říká!

Lorenzo na něho tázavě pohlédne, čeká na tajný signál, ale ten nepřichází. Slyší to v jejich hlasech. Něco není v pořádku. Něco se stalo. Něco se pořádně zvrtlo.

Papá? říká Silvio.

Nic se neděje. Oblékneme se.

Rychle!

Papá? Kam půjdeme?

Nevím.

Obléknou se. Silvio potřebuje čurat. Lorenzo také, ale ne před mnichy. Silvio se postaví před kbelík. Všichni slyší, jak tenký pramínek teče.

Nikdo nezná den ani hodinu Ježíšova návratu, říká Draco.

Ježíšova návratu?

Hodinu, kdy nastane konec světa.

O čem to mluvíte?

Čas nadešel. Budiž pochválen, Pane na nebesích.

Co tím chcete říct? Co se stalo?

Musíte jít s námi, říká tiše Bartolomeus. Tónem lékaře, jenž nechce pacientovi sdělit, že veškerá naděje pohasla.

Ale kam?

Do hlasu se mu vplížil záchvěv zoufalství. Představil si hrubé tmavé kamenné sklepení. Krysy. Mnichy ve tmavých kutnách. Kruté nástroje, jejichž funkci si člověk ani nedokáže představit, dokud ho k nim nepřiváží a…

Jdeme! rozkazuje Draco.

Papá?

Nemusíš se bát, Silvio.

Neznámý mnich ho popadne za paži.

Silvio se rozpláče. Papá! Papá?

Počkejte! vykřikne. Jako by čekání mělo nějaký smysl. Čekání na co?

Mnichové je vedou na chodbu. Silvio křičí. Tak jako kvičela prasata na statku strýce Enza, když poznala, že se je chystají porazit. Jak to mohla poznat? Jak může Silvio chápat, k čemu se schyluje?

Bartolomee! volá Lorenzo. Musíte nám pomoct! Prosím. Pomozte alespoň Silviovi. Snažně vás prosím!

Ticho! řve Draco.

Silvio ječí.

Jak to asi chtějí provést? napadne ho. Zastřelí nás? Pověsí? Useknou nám hlavy? Popraví nás barbarským náboženským rituálem z dávné minulosti?

Já vím, kde ta kniha je! křičí zoufale.

Mnichové se zastaví.

Já vím, kde je, opakuje. Ta kniha! V knihovně. Ta kniha, co potřebuju! Abych rozluštil Nostradamův dopis.

Kde? ptá se Draco.

Ukážu vám to.

Spěchají chodbami, dolů po schodech. V klášteře vládne čilý ruch. Mnichové pobíhají. Někteří nesou pytle, krabice či bedny. Co se to děje?

Nicola obrovským klíčem odemkne dveře do knihovny. Otočí starodávným vypínačem. Tlumené světlo slabých žárovek. Pološero polyká řady polic na knihy.

Tak kde? opakuje Draco.

Lorenzo vytáhne papírek od Franceska:

LMlLP!~F~

Draco ho popadne a čte.

Co to znamená? ptá se.

Lorenzo vysvětluje: LM jsem já. Lorenzo Moretti. F~ znamená Francesco. ILP může znamenat jediné. Index librorum prohibitorum. Seznam knih zakázaných katolickou církví.

Draco pohlédne na lístek, aby se přesvědčil, že výklad dává smysl. Tázavě pohlédne na Nicolu.

Nicola říká: Všechny texty ze seznamu jsou ve stejné sekci jako papežské dekrety a encykliky. Vedle souboru Apoštolské konstituce a Apoštolských napomenutí.

Tak rychle! zařve Draco.

Nicola běží první. Hlavní uličkou v největším sále. Doleva u polic nadepsaných Edictum. Kolem sekce s papežskými bulami. Skrz závěs a do tmavé síně, již Lorenzo nikdy předtím neviděl. Někdo rozsvítí světlo.

Tady! zvolá Nicola. Všichni se zastaví před vysokou knihovnou zakázaných textů. Soubor Index librorum prohibitorum montecassetské knihovny zahrnuje všechny tituly, otisky a revize, které papežská církev vydala mezi lety 1559 a 1948, poctivě skladované, označené a zakonzervované v průběhu staletí řádovými knihovníky.

Tak kde? zařve Draco.

KAPITOLA 28

Hrad na útesu

Montecasetto,

pátek ráno

I

Ze vzduchu vypadalo Montecasetto jako nedobytný hrad na útesu.

Vzbudili nás s Angelikou za úsvitu, a sotva jsme se stačili probrat, už jsme seděli v jednom z několika vrtulníků, které mířily na severovýchod. Kolem se míhaly mraky v krvavě rudé záři ranní oblohy. V komunikačním zařízení se ozývaly vojenské rozkazy. „Jupiter všem jednotkám…” Za necelou půlhodinu jsme zahlédli klášter Montecasetto, šedý a tmavý, se silnými kamennými zdmi, střílnami a zaoblenými, nahoře špičatými věžemi. Hrad se tyčil, mohutný a impozantní, jako by byl přirozenou součástí útesu, na němž ho kdysi postavili, ano, jako by z te hory přímo vyrostl. Vysoké kolmé hradby. Kamenné zdi. Černé okenní otvory, jako nevidomé oči. A kdesi hluboko v útrobách této přeživší středověké pevnosti ukrývali mnichové Lorenza a Silvia Morettiovy. „Jupiter všem jednotkám - připravte se k průniku!” Kolonu vojenských náklaďáků dole na silnici obklopoval ranní opar. Angelica mi položila ruku na paži

a stiskla ji. Pohladil jsem jí prsty a snažil se o uklidňující úsměv. Její rty nezvučně odříkávaly modlitbu „Jupiter všem jednotkám - pronikněte do objektu!” Bojové vozidlo - těsně následované vojenskými obrněnými vozy a transportéry - projelo skrz těžká vrata vstupní brány a pak i skrz další vnitřní brány. Na plošině před klášterem přistálo několik helikoptér. Náš vrtulník se chystal dosednout na severní nádvoří. Vrtule vířila drobné kamínky, které se jako projektily odrážely od trupu a oken. Posuvné dveře se otevřely. „Gol Gol Gol”

Vojáci vyskákali z kabiny a kryli se navzájem, zatímco zaujímali pozice kolem masivních dveří.

Dobří vojáci na dveře neklepou. Vykopnou je. Během několika vteřin umístili příslušníci speciální jednotky do prasklin a klíčové dírky plastickou trhavinu C4 a nálože odpálili. Nanejvýš účinné. Ačkoliv ne právě v souladu s postupy archeologů.

Se zbraněmi připravenými k výstřelu se vojáci komanda vyrojili do budovy kláštera. Teprve teď jsme s Angelikou vyklouzli ven z helikoptéry. Vybavili nás neprůstřelnými vestami, vojenskými uniformami a přilbami. Angelica mi svírala paži. Spolu s Nickem Carverem jsme běželi přikrčení k nejbližšímu vchodu.

Nasazená jednotka už obsadila téměř celý klášter. Bez jediného výstřelu. Prozatím. Kam se mnichove schovali? Ve vysílačkách jsme slyšeli, jak vojáci uvnitř budovy postupují. Usečné rozkazy: „Ready!” „Enter!” „Clear!”

II

Uvnitř byl klášter tmavý a prázdný. Chodby zaplňoval jen zatuchlý pach. Těžké dveře vedly do tmavých prázdných místností. Krucifixy na stěnách. Tu a tam stará Bible na úhledně vyřezaném podstavci. Modlitebny, jídelny, haly. Skriptoria předělaná na čítárny a posilovny. Kapli zdobily rozměrné vetché gobelíny s motivy z biblické historie. V odděleném křídle byly spartánské cely mnichu.

A nikde ani živáčka.

V prvním patře severozápadního křídla se nacházela obrovská knihovna. Vojáci museli vykopnout dveře. Když jsme vstoupili, ucítili jsme ve vzduchu směs prachu a kůže. Vysoké police knih se tyčily přímo do věčnosti. Desetitisíce knih. Ikony a relikvie. Gobelíny s náboženskými motivy a erby. Na podlaze uprostřed: vysoký kříž. V záři přicházející půlkruhovými okny se třpytí oblaka prachu.

Ale nikde ani človíčka.

III

Angelica byla stále zoufalejší. Kde je Lorenzo a Silvio? Co se s nimi stalo?

Zatímco vojáci prohledávali klášterní komplex, vrátili jsme se s Angelikou a Nickem Carverem na nádvoří. Posadili jsme se na kamennou lavičku. Nikdo z nás nepromluvil. Nebylo co říkat. Zevnitř jsme slyšeli krátké výkřiky vojáků. Ready! Enter! Clear! Po dlouhém čekání za námi přišel nějaký důstojník. Obrátil se na Nicka Carvera:

„Nikdo tu není, pane!”

„Nikdo?” vyhrkla Angelica.

„Klášter je opuštěný,” mluvil důstojník dál k Nicku Carverovi. „Ještě jsme prohledávání nedokončili, ale nic nenasvědčuje tomu, že by tady někdo byl,”

„Solutio sanctorum,” zamumlal Nick Carver.

„Cože?” vyhrkla Angelica na pokraji hysterie.

„Pojem z raného středověku,” vysvětloval Nick Carver. „Solutio sanctorum znamená něco jako rozpuštění svatých věcí. Když klášter nebo společnost věřících cítila, že je její existence ohrožena mocnějším nepřítelem, zmizela zkrátka z povrchu země. Do jednoho - od opata po mnicha - opustili svůj klášter nebo svůj chrám a našli si nějakou vesnici či město v Evropě, kde dál žili v utajení. Útěk, ale zároveň svatý čin.”

„A rukojmí?”

Důstojník pohlédl ze mě na Angeliku.

Ta si položila ruku na ústa. „Panebože…”

„Ne! Nevysvětlujte si to špatně,” pokračoval důstojník. „Jen jsme je nenašli. Nejsou tady.”

MORETTIHO PŘÍBĚH - MEZIHRA (IX)

Útěk

Toskánsko,

pátek ráno

Odraz světla v bočním zrcátku Lorenza oslepuje. Jsou na cestě už od ranního úsvitu. Nikdo nepromluvil ani slovo o tom, kam jedou. Vypadá to, jako by řidič - mnich jménem Paolo - jezdil jen tak náhodně sem tam. Snad aby zmátl pronásledovatele. Tedy pokud nějací existují. Lorenzo doufá, že ano.

Stále pokukuje po Bartolomeovi. Čeká na mrknutí, úsměv, znamení, že to Bartolomeus má všechno pod kontrolou. Co jeho plán pomoci jim k útěku z Monteca-setta? Něco se muselo stát. Něco nečekaného. Doufá, že Bartolomeus má nový plán.

*

Francesco ukryl soubor Nostradamových textů přesně tam, kde se Lorenzo domníval. Když v klášterní knihovně nahlédli do prostoru za sbírkou Index librorum prohibitorum, nemohli je přehlédnout.

Francesco v gestu šílenství či sakrálního výsměchu

ukryl všechny Nostradamovy texty za zakázané knihy.

*

Lorenzo sedí s knihou na klíně. Les Prophéties, vydal Macé Bonhomme v Lyonu, 2. vydání z roku 1555. Zírá na dlouhou řadu znaků, jež obsahuje jméno tiskaře:

MBOMAOMDCNMLEHEV C3443

Transpoziční šifra: Macé Bonhomme 1555. Zbývá jen poslední část:

C3443

Teď už to pochopil celé. Všechno je náhle tak jednoduché, když objevíte ve věci logiku:

C v C3443 je římská číslice 100. Centnries. Nostradamus řadil svá proroctví do skupin po stech. Centuries.

První číslice 3 v C3443 znamená Centurie Tierce. Tedy tři.

První číslice 4 znamená strofu čtyři.

Druhá číslice 4 znamená verš čtyři.

Poslední číslice 3 znamená třetí slovo.

Nalistuje v knize příslušnou stranu a najde třetí slovo ve čtvrtém řádku… Rozesměje se:

( Faksimile původního textu, vydal Macé Bonhomme, Lyon, 1555. )

Třetí slovo ve čtvrtém řádku: Klíčové slovo je oracle. Orákulum.

Jedou minibusem značky Fiat. Má špinavá okna. Úplně vzadu, kam mnichové usadili Lorenza se synem, je malé oddělení se stolkem a čtyřmi sedadly okolo. Na stole leží papíry s kódy a Vigeněrovým čtvercem. Lorenzo předstírá hluboké soustředění. Jako by chtěl šifry během několika minut rozluštit. Kdyby tak měl trochu klidu. Nechce dát najevo, jak daleko už se dostal. Ne, dokud nebude muset.

Silvio si opírá hlavu o okenní tabulku. Dívá se ven. Ale jako by netušil, co se děje. Z úst mu tečou sliny. Lorenza to zneklidňuje. Silvio nevypadá zdravě.

Jsou někde na východním pobřeží. Moře je klidné. Lákavé. Slunečníky na plážích. Lodě s plachtami nafouklými větrem. Minuli L’Aquilu, Teramo a San Benedetto del Tronto. Takže jedou správným směrem na nebesa. Na sever. Vědí, kam jedou? Je to celé hra? Hádají? Draco neustále pokukuje na oblohu. Co tam vyhlíží? Helikoptéry? Doufat může člověk vždycky. Určitě musí mít nějaké pronásledovatele. Proč by jinak prchali z kláštera?

Když je vedli dolů po kamenných schodech, byl Lorenzo přesvědčený, že jeho i Silvia zabijí. Zlikvidují. Nádvoří bylo plné autobusů, aut a mnichů s těžkými kufry. Je doprovodili k minibusu. Jelo s nimi šest mnichů. Draco. Bartolomeus. Řidič Paolo. Nicola. A dva další, které ještě neviděl a nevěděl, jak se jmenují. Ti jsou ozbrojení samopaly.

Projeli přes dvě nádvoří a otevřenou branou ven až na silnici. Zahnuli na kamenitou cestu, jež vypadala, jako by pamatovala doby císaře Nerona. Tady Lorenzovi - z nepochopitelných důvodů - nasadili kápi. Zachvátila ho panika. Opět. Ale teď musí myslet na Silvia. Nesmí ho vyděsit. Myšlenky zalétly zpátky do dětství. Až ke kamarádovi, co ho zamkl v nočním stolku.

Vzduch… Potřebuju vzduch…

Mysli na Silvia! Nesmíš ho vyděsit!

Vzduch!

*

Po hodině jízdy zastavili. Stáhli mu kápi. Konečně! Lapal po dechu. Silvio naštěstí usnul. Draco vystoupil a s někým telefonoval. Lorenzo neslyšel, o čem mluví. Ale jeho gesta prozrazovala, jak je rozrušený.

Dva bezejmenní mnichove sedí se samopaly v klíně. Třicátníci. Obličeje bez výrazu. Neustále na pozoru. Když minibus míjí policejní auto, sevřou zbraně pevně v rukách. Nelze si toho nevšimnout. Jako by byli připravení pálit na kohokoliv, kdo se jim postaví do cesty. Tak šílení přece nemůžou být, pomyslí si Lorenzo. Pokud narazíme na policejní zábrany, musí jim přece dojít, že bitva je prohraná. Nebo ne?

Otočí se k synovi.

Jak ti je, Silvio?

Silvio?

Dobře.

Jsi unavený?

Trochu. Kam jedeme?

Nevím.

A nemůžeš se zeptat?

Později.

Myslis, že jedeme domů?

Ano. Možná, že jedeme domů!

Možná?

Asi jsme na cestě domů. Máš pravdu.

Máma je doma?

Samozřejmě. Určitě se nás nemůže dočkat.

Stýská se mi po ní.

Mně taky

Zatímco předstírá, že luští šifru, potajmu poslouchá, o čem spolu mluví Bartolomeus a Draco.

Papež promluvil, říká Draco. Všechny nás zradil. Biblické proroctví se naplňuje.

Které? ptá se Bartolomeus nejisté.

Copak to nechápeš?

Ale co mám chápat, Draco?

Svatý otec je Antikrist.

Bartolomeus se pokřižuje.

Zradil svoje poslání, pokračuje Draco, zradil našeho Pána. Papež všechno prozradil. Všechno! Vicarius Filii Dei. Montecasetto. Všechno jim řekl! Přesně tak, jak naznačovala znamení.

Jak jen mohl! vrtí hlavou Bartolomeus.

Všechno! pokračuje Draco. Po tolika letech. Zrádce Boha. Všeho svatého! Stal se z něho nástroj Satana.

Satana?

Co píše Pavel o Antikristovi? Co píše o tom zatracen-ci, jenž se zřekne zákonů? Ano, přesně jako papež se povyšuje nade vše, co se nazývá Bůh a svátost. Tak jako papež se usadí v chrámu Božím a provolá sám sebe Bohem.

To je pravda. Ale Satan, Draco?

V té podobě se zjeví, až nadejde čas. Zrádce, kterého Ježíš, náš Pán, zahubí dechem ze svých úst a zničí v den, kdy se ve své nádheře navrátí.

Aleluja! zašeptá Bartolomeus.

Až ten zrádce přijde, bude mít sílu od Satana. Bude mít velkou moc, působit zázraky. Dávat falešná znamení. A kdo jiný než papež teď vystupuje jako Antikrist? Všemi prostředky svádí zatracené. Tak budou všichni odsouzeni, aleluja, všichni, kteří nevěřili v pravdu, ale těšili se z bezpráví.

Aleluja a ámen.

Co píše Jan? pokračuje Draco, těžko říct, zda mluví k Bartolomeovi nebo sám k sobě. Slyšeli jste, že Antikrist přijde, píše Jan, a mnoho antikristů o sobě dalo vědět. Proto víme, že se blíží konec světa. Konec světa! A kdo je lhář, Antikrist, když ne ten, kdo popírá, že Ježíš je Kristus? Duch Antikrista je na světě. Papež! To je pokušitel. Antikrist!

Antikrist je papež! říká Bartolomeus.

Papež! opakuje Draco.

Byli jsme slepí.

Neprohlédli jsme to, až teď. Neporozuměli jsme znamením. Ne správně. Ale nyní už víme víc.

Amen!

Náš čas nadešel, říká Draco. S příchodem Antikrista náš svět zanikne. S pomocí schrány Božích zákonů, archou úmluvy, se setkáme s Ježíšem Kristem a v posledním boji mu budeme stát po boku.

Oba se obrátili k Lorenzovi, jako by byl jejich pohyb synchronizovaný.

Ještě chvíli! mumlá.

*

Konečně mu dochází, co měl Nostradamus na mysli. Má téměř rozluštěnou pivní šifru v dopisu: AZCJPPOEGGWS. Ale ta bez druhé nedává žádný smysl. Jakou skrytou pavučinu to ten starý věštec upředl? Jakou spleť logiky a bláznovství? Lorenzo se musel usmát. Všechno spolu souvisí. Všechny zádrhele, všechen zmatek mají své vysvětlení. Jde jen o to ho najít, uvidět ho a odstranit vše nadbytečné. Ale Lorenzo nehodlá prozradit ani slovo, dokud to nebude nevyhnutelné. Naprosto nevyhnutelné. Ne. Neřekne to Drakovi. Ani Bartolomeovi. Řešení si nechá pro sebe. Dokud bude moct. Řešení je vstupenka do života. Návrat na svobodu.

KAPITOLA 29

Zloděj

Základna v Abruzzu,

pátek dopoledne

I

Byli pryč. Do jednoho.

Mnichové. Profesor Lorenzo Moretti. Malý Silvio. Pryč.

Angelica nebyla k utišení. Jsou naživu? Zabili je a hodili do vyschlého řečiště u nějaké zapomenuté silnice? Střídali jsme se s Nickem Carverem a snažili se ji uklidňovat a utěšovat. Ujišťovat o tom, že mnichům muselo dojít, že se tam objevíme, a tak odvezli rukojmí na jiné místo. Bezpečnější. Někdo ve Vatikánu je musel varovat.

Angelica byla netrpělivá. Připadalo jí, že plýtváme časem. Kódy byly jen falešná stopa, domnívala se. Zapomeňte na ty kódy! říkala. Najděte Lorenza! Najděte Silvia!

To se snáz řeklo, než udělalo. S Nickem jsme se ji pokoušeli přesvědčit, že spolu všechno souvisí. Kódy. Úkryt mnichů. Profesor a Silvio. Všechno.

Přesně v devět hodin shromáždili Nick Carver a vedoucí konzervátor Fabrizio Biniscotti v místnosti 3C skupinu svých předních odborníků. Čítala osmačtyřicet

mužů a žen. Největší světoví experti ve svých obskurních oborech: šifry a kryptologie, starověká a renesanční historie, archeologie, teologie, lingvistika.

V průběhu noci dopravili letadlem na základnu z Florencie také hlavního knihovníka Bernarda Cacciniho. Nesmírně se mi ulevilo, že je naživu. A že to bude on - a nikoliv já -, kdo se postaví před to fórum odborníků a prohlásí, že Alexandrijská knihovna je nedotčená.

Na lavici úplně vzadu v místnosti 3C seděl William Blackmore. Neurobiolog. Profesor Stanfordské univerzity. Vyhledal jsem si ho na internetu. Tisíce odkazů. A já jsem se domníval, že je to balík, co v Austinu v Texasu ková koně a pořádá rodeo. William Blackmore se zabýval kontroverzním výzkumem mozkových funkcí a religiozity. Ale co má do činění s Nickem Carverem? Proč je tady? Neurobiolog? Pokoušel jsem se Nicka zeptat, ale odpověděl dost vágně. Tak jsem se s tím spokojil. Zcela jiné věci mě zaměstnávaly mnohem víc. Jako například profesor Moretti a jeho syn. A Angelica.

Nick Carver přednesl štábu krátké hlášení o operaci v Montecasettu. Potom požádal mě, abych shromážděným vyložil, co všechno jsme s Angelikou zjistili.

Nejdřív jsem shrnul - den po dni, zdroj po zdroji, anagram za anagramem -, co jsme s Angelikou zažili a odhalili. Vyprávění posluchače zcela pohltilo. Když jsem skončil, představil jsem Bernarda Cacciniho. Se svou klidnou autoritou, již podtrhávaly jeho šedé vlasy, vystoupil před štáb Nicka Carvera. Pomalu a podrobně vylíčil příběh Alexandrijské knihovny a potom odpálil bombu: Nejdůležitější texty z Alexandrijské knihovny - které byly v průběhu dějin známy jako Bibliotheca Ditis Patris, Bibliotheca Diaboli a Ďáblova knihovna - byly rozděleny do čtyřiadvaceti truhel, jež jsou stále ukryté na různých místech Evropy.

II

Když překvapený šum utichl, začali vědci chrlit dotazy Obzvlášť historikové měli spoustu námitek. Ale Bernardo Caccini dokázal na většinu odpovědět. Caesarův motiv. Jak byla operace udržena v tajnosti. Putování truhel z Říma do Svaté země a zpátky do Evropy prostřednictvím templářů, johanitů a Medicejských.

A takto vysvětlil Nostradamovu roli:

„Když Nostradamus převzal poslání po Machiavellim a Michelangelovi, založil bratrstvo čtyřiadvaceti spolehlivých a úctyhodných knihovníků. Strážců spisů. Jmenoval pivního velmistra: hlavního knihovníka v Laurenzianě, knihovně Medicejských. Ovšem Nostradamus mu nikdy nesvěřil seznam všech čtyřiadvaceti knihoven - pouze ho zasvětil do tajemství. Každý z oněch čtyřiadvaceti převzal jednu truhlu. A žádný nevěděl o ostatních. Podle Nostradamových podrobných pokynů byly truhly ukryty a zazděny v příslušných čtyřiadvaceti knihovnách. Nikdo z bratrstva netušil, co vlastně střeží. Dozvěděli se pouze, že jejich úkol je posvátný: Ve jménu Božím měli střežit truhlu se starými spisy.”

Zdvihl jsem ruku a zeptal jsem se: „Jak mohla spolupráce mezi Nostradamem a Medicejskými z historie jen tak vymizet? Být zapomenuta?”

Bernardo Caccini se zhluboka nadechl a potom odpověděl:

„Důvod spočívá v tom, co se tehdy odehrávalo v Co-simově soukromém i veřejném životě. Ovládl Sienu a Montalcino. Od Janova koupil Elbu, ale obyvatelé ostrova nebyli ze svého nového vládce nadšeni. Dokonce i doma ve Florencii musel hájit svou pozici. Vládnout zde nebylo nikdy jednoduché. Kromě válek a mocenských soubojů byl i jeho soukromý život poněkud hektický Opustil s rodinou Palazzo Vecchio a přestěhovali se do Palazzo Pitti. V roce 1562 došlo k tragédii: jeho manželka a čtyři z dětí zemřely při morové epidemii. O dva roky později už byl Cosimo tak nemocen, že přenechal velkou část moci svému třiadvacetiletému synu Franceskovi, jenž se ovšem zajímal spíše o ženy, chemii a alchymii než o historická tajemství a jakési ukryté truhly. Nostradamův velkolepý plán byl splněn do posledního puntíku - ale nebylo to k ničemu. Cosimo se mu už nezvládal věnovat a Francesco na vše kašlal. V roce 1569 povýšil papež Pius V. Cosima z vévody florentského na velkovévodu toskánského. Dělil ho teď jen poslední krůček od postavení krále. A starostí přibývalo. O dva roky později se odehrála bitva u Lepanta. Cosimovy síly se jí zúčastnily jako součást koalice Španělů, Neapolských, Sicilanů, Sardiňanů, Benátča-nů a Janovanů, dokonce i papežského státu a johanitů, kteří porazili flotilu tureckého otomanského impéria. Cosimo po dlouhou dobu stavěl řadu galér a vytvořil námořní armádu branců, námezdných vojáků a otroků. Založil a sebe jmenoval velmistrem vojenského Řádu svatého Štěpána. Cosimova tajná služba odhalovala stále nové plány na atentát. Jako ochranku měl jednotku námezdných švýcarských vojáků. Ano, právě tak dramatický byl v šestnáctém století život florentského vládce. A když Cosimo v roce 1574 zesnul, měl rod zcela jiné starosti než oněch čtyřiadvacet truhel, které kdesi uložil Nostradamus.”

„A kdo tedy ví, kde jsou dnes?” položil jsem další otázku.

„Když byly truhly ukryté, poslal Nostradamus Cosimovi Velikému dopis. V něm se svému zadavateli zmiňuje, kde schoval návod, jak knihovny a delfský amulet najít. A právě na tento dopis narazila Regina Ferrariová z knihovny Uffizi při procházení gonzagovské sbírky a jeho kopii poskytla profesoru Lorenzu Morettimu. Dokonce i sám Nostradamus si patrně myslel, že by truhly měly zůstat několik let ukryty - dokud se u Medicejských neuklidní situace. Ale dopadlo to jinak. Tajemství odešlo ze světa spolu s Cosimem. Jen jediný člověk pak znal celou pravdu - velmistr Řádu strážců, a jeho nástupcem jsem se nakonec stal i já. Ale ani my jsme neměli tušení, kterých čtyřiadvacet knihoven Nostradamus zvolil.”

„Takže jsme se příliš daleko nedostali,” povzdychl jsem si. „Potřebujeme Nostradamův dopis Cosimovi Velikému. Jeho kopii má Lorenzo a mnichové. Originál kdosi ukradl Regině Ferrariové. A nikdo neví kdo!”

Bernardo Caccini si odkašlal. „Jsem nucen vás poněkud poopravit. Vím naprosto jistě, kdo originál dopisu ukradl.”

„Kdo? Jak to můžete vědět?”

„To já jsem ho ukradl.”

III

Bernardo Caccini s pousmáním vytáhl z náprsní kapsy složený arch:

„Ačkoliv bych si byl dopis, k dobru nás všech, raději vypůjčil a ne ho ukradl. Toto…” zvedl ruku s papírem, „…je Nostradamův dopis Cosimovi Velikému. Když jsem se doslechl o únosu profesora Morettiho, okamžitě mi došlo, na co Regina Ferrariová narazila a proč profesora unesli. A také jsem věděl, že se Regina právě zdržuje v Boloni a dopis si sotva odvezla s sebou. Nezapomeňte, že v té době jsem měl pouze já a řád Vicarius Filii Dei povědomí o tom, co tento dokument obsahuje. Proto jsem spěchal do Uffizi. Znám tam v knihovně každého a oni jsou také zvyklí mě vídat, a tak nikdo nenašel důvod se nad mojí návštěvou pozastavovat. Dveře Regininy kanceláře byly jako obvykle odemčené. Klíček k zásuvce

v jejím psacím stole visel na lampě.” Provinile se usmál. „Bylo to v zájmu dobré věci. Jak Angelica a Bjorn bolestivě pocítili na vlastní kůži, jen o několik hodin později se tam objevili mnichové z Vicarius Filii Dei, aby se tohoto originálu zmocnili.”

„Ale proč o tom všem mluvíte až teď?” přerušil ho Nick Carver.

V pohledu Bernarda Cacciniho jsem vytušil skrytý vzdor. Komu měl o dopisu vyprávět? Policii? Úřadům? Angelice a mně? To už se chystal udělat - ale museli jsme překotně prchnout z knihovny Měl to snad říct Nicku Carverovi? Jehož poznal před několika málo minutami? Na to všechno mohl poukázat. Ale spokojil se s tím, že poznamenal: „Nikdo se neptal.”

Rozevřel dokument na prosvětlovací desce projektoru. Několik členů shromáždění vykřiklo, aby byl opatrný. „Za koho mě máte?” přerušil je Caccini. „Můžete být klidní, tohle je pochopitelně kopie. Originál leží uložený v bezpečí tam, kam patřil po celou dobu: v sejfu!”

„A proč jste s tím dopisem něco neudělal?” ptal se Nick Carver dál, stále stejně kriticky a netrpělivě.

„A co jsem s ním měl dělat?”

„Někomu ho dát? Dešifrovat ho!”

„Myslíte, že jsem se o to nepokusil? Se slovy pochopitelně pracuju, ale pokud jde o luštění kódů, žádné znalosti nemám. A na nikoho jsem se neodvážil obrátit, aniž bych si byl jistý, že se na něho můžu spolehnout. Proto jsem se několikrát pokoušel zkontaktovat Angeliku Morettiovou a Bjorna Belto. A nakonec oni vyhledali mě. Naneštěstí nás přerušili mnichové dřív, než jsem jim stačil dopis ukázat.”

IV

Konečně jsme měli dopis. Šifry. Něco, na čem jsme mohli pracovat.

Nick Carver zapnul kameru, která přenášela obraz dopisu a šifer na obrovskou plazmovou obrazovku:

L’ABATTES AILS BOT

MBOMAOMDCNMLEHEV C3443

AZCJPPOEGGWS

GRNVLGFFAGQMFVABP

Nick Carver šifry zkoumal s výrazem znalce. Jako by mrknutím oka dokázal záhadu na místě vyřešit. Ale nebylo to tak. Kývl na skupinu dvaceti odborníků.

„Máme tady tým nejlepších kryptoanalytiků ze CIA,” řekl. „Zabývají se výlučně kódy a šiframi. Prostřednictvím speciálního spojení s centrálou v Langley mají přístup ke zvláštním programům a kryptoanalytickým technologiím, které rozlousknou většinu šifer během několika minut. Mají k dispozici obrovské množství dat. Miliardy výpočtů za vteřinu. Říká se tomu útok brute farce. Abych to zjednodušil, budou zkoušet různé varianty. Ne naslepo, ale podle kryptoanalytických algoritmů. Takže tam, kde by nějaký ubožák strávil celý život prověřováním různých modelů, zvládnou naši lidé stejnou práci za několik minut.”

Angelica mě popadla za ruku. Napjatě. Neklidně. Nejspíš to udělala zcela bezděky. Ale bylo to příjemné.

Frekvenční analýza spuštěna,” řekl nějaký zrzavý mládenec, který vypadal, jako by právě oslavil patnácté narozeniny.

Experti hleděli na své obrazovky. Horizontálně a vertikálně se na nich mihotaly tisíce čísel a slov. Na základě grafického symbolu klíče, anagramu a řady znaků a čísel vyvodili specialisté, že první řádek šifry

L´ABATTES AILS BOT

představuje klíčovou informaci, jež je základem pro rozluštění dvou posledních šifer:

AZCJPPOEGGWS

GRNVLGFFAGQMFVABP

Já osobně bych k témuž závěru dospěl tak za dva tři roky. Specialistům to připadalo naprosto zřejmé.

„Je to, jako bychom vedle sebe postavili dva různé jazyky,” vysvětlovala jedna mladá žena. „I když ani jednomu z jazyků nerozumíte, vidíte, že jsou odlišné.”

„Tyhle šifry pocházejí z poloviny šestnáctého století?” zvolal nějaký muž tmavé pleti.

„Přesně tak,” odpověděl Nick Carver.

„Ze kdy přesně?”

„Pravděpodobně vznikly někdy po roce 1555.”

„Ve kterém roce vyšla Bellasova La Cifra? 1552?” ptal se dál.

„1553,” opravila ho mladá žena. „Myslíš, že je to…”

„… Vigeněrova šifra.”

„Souhlasí. Podle frekvenční analýzy se očividně jedná o Vigeněrovu šifru.”

„OK,” řekl černoch, který se zdál být vedoucím týmu, tak se podíváme na ten první řádek: L’ABATTES AILS BOT

Nějaké návrhy na…”

Mladá žena se rozesmála. „Panebože, to je pro malé děti. L’ABATTES AILS BOT je jednoduchý anagram: Battista Bellaso.”

„Yesss!” řekl muž tmavé pleti. „Giovan Battista Bellaso. Samozřejmě. To potvrzuje teorii o Vigeněrově šifře. - Právě Bellaso tuto metodu použil jako první,” vysvětlil nám ostatním. „Takže nyní musíme v kombinaci

MBOMAOMDCNMLEHEV C3443

najít klíčové slovo.

„Zdá se, že klíčové slovo je transpoziční kód,” hlásil zrzek.

„A stejně tak to může být anagram,” kontrovala mladá žena.

Zanesli řadu znaků a číslic do svých počítačů.

„Macé!” zvolala mladá žena po chvíli.

„Bonhomme!” doplnil zrzek. „Ale co to DMLV?” dodal nechápavě.

„Neslyšel jsi o římských číslicích?” usmála se mladá žena. „Ne všechna čísla jsou binární, víš? MDLVje 1555.”

Na obrazovce zazářilo řešení:

„Macé Bonhomme byl jeden z Nostradamových vydavatelů,” vysvětloval Nick Carver. „Co vydal v roce 1555?” Rychlé vyťukávání na klávesnici. „Databáze uvádí faksimile Nostradamova díla Les Prophéties, které Macé Bonhomme vydal v roce 1555 v Lyonu,” oznamoval zrzek. „Výborně. Ukažte nám to!” Na plazmové obrazovce zazářil titulní list.

„

Potom předpokládám, že C3443 nám prozradí, kterou stránku máme

nalistovat. Proveďte analýzu!”

„Pane,” řekla mladá žena, „mám jeden návrh. Mohlo by C zastupovat římskou číslici 100? Nostradamus svá proroctví nazýval Centuries, což znamená sto.”

„Skvěle!” odpověděl černoch. „Zkusme to takhle: první číslice 3 nás dovede k Centurii Tierce”

Na obrazovce listovali faksimilem Nostradamova díla.

„První čtyřka bude strofa čtyři. Druhá čtyřka řádek čtyři. A poslední číslice 3 nás dovede ke třetímu slovu, což je…”

Zvětšil text na obrazovce. Slova byla nezřetelná, ale čitelná:

(Faksimile originálu, vydal Macé Bonhomme, Lyon, 1555.)

„Pane,” pokračovala mladá žena, „třetí slovo je - oracle.”

„Oracle!” opakoval černoch a rozřehtal se.

Méně bystrým hlavám - jako například mně - by rozluštit Nostradamovu šifru trvalo týdny, ano, možná měsíce. S pomocí zkušených kryptoanalytiků a jejich počítačových programů zvládli experti z DARPA tuto práci za několik minut.

„Co je to vlastně ta Vigenérova šifra?” zeptal jsem se.

„Pane,” řekl muž tmavé pleti, „takzvaný Vigenérův čtverec je polyalfabetická substituční šifra, která…”

„To mi stačí!” přerušil jsem ho. „Jen pokračujte dál!”

Díky klíčovému slovu a dešifrovacímu programu trvalo počítači půl vteřiny, než odhalil, že

AZCJPPOEGGWS

znamená: Michelangelo.

„A to druhé slovo?” zeptal jsem se. „To druhé slovo…” navázal Nick Carver. Stál skloněný nad počítačem mladé ženy a četl:

GRNVLGFFAGQMFVABP

Tlumeně se sám pro sebe pousmál. „To druhé slovo je jméno - jednoho kostela.

MORETTIHO PŘÍBĚH - MEZIHRA (X)

Lhář

Toskánsko,

pátek dopoledne

Odbočili na opuštěné odpočívadlo u Ginestrelly mezi Boloňou a Florencií. Draco, Bartolomeus a ostatní mnichové se usadili venku u stolu. Mají mezi sebou rozloženou mapu a diskutují o tom, jakou trasou se vydají dál. Lorenzo a Silvio zůstali sedět v minibusu. Lorenzo už chvíli mnichy sleduje. Jsou zabraní do diskuze. Lorenzo mávne na Silvia, přiloží ukazovák na rty a řekne psst. Silvio přikývne. Rozumí. Ruku v ruce vyklouznou z minibusu. Přikrčení se rozběhnou od auta směrem k silnici. Budou-li mít štěstí, pojede nějaké auto. Anebo můžou doběhnout do lesíka a zmizet mezi stromy a keři. Lorenzo se ohlédne. Mnichy nevidí, protože výhled blokuje minibus. Chce běžet rychleji, ale Silvio to nedokáže. Přibližují se k silnici.

Najednou: výkřik.

Bartolomeus.

Řítí se za nimi. Lorenzo se pokouší Silvia táhnout. Ale je to k ničemu. Jsou příliš pomalí. A kolem ani nejedou žádná auta.

Bartolomeus se vrhá na Lorenza, zezadu do něho vráží. Oba dopadnou ztěžka a tvrdě na asfalt. Bartolomeus leží na Lorenzovi.

Proč? šeptá Lorenzo. Lapá po dechu.

Bartolomeus neodpovídá.

Myslel jsem, že jste náš přítel, pokračuje Lorenzo. Myslel jsem, že jste nám chtěl pomoct.

Bartolomeus vstává, oprašuje ze sebe písek a kamínky.

Měl jste to pochopit už dávno. Vy, co jste profesor a tak dál.

Pochopit co?

Opravdu jste si myslel, že bych zradil svoje poslání? Svůj řád?

Ale říkal jste…

Domníval jste se, že bych zradil svého Boha a Pána Ježíše Krista? Kvůli vám? Kvůli komukoliv? Na to, že jste profesor, se necháte opravdu snadno převézt.

Draco se jen usmívá. Pohrdavě.

Nikdy jsem nebyl váš přítel, profesore Moretti, říká Bartolomeus.

Lorenzo neodpoví.

Váš úkol je vám dán od Boha, říká Lorenzovi Draco.

Váš Bůh očividně není ten můj.

Sám to nevidíte, ale jste nástrojem našeho Pána. Pomůžete nám najít archu úmluvy, profesore. To je vaše poslání. Bůh vás seslal do tohoto žalostného světa, abyste nám pomohl v boji proti Antikristovi.

Upřímně řečeno…

Všichni jsme nástroje Páně, profesore Moretti. Ať už chceme nebo ne. V tomto boji je mnoho nepřátel. Antikrist. Satan. Bafomet. Baal, Belzebub a všichni pekelní démoni. Nastává konec světa. Příchod Ježíše Krista se blíží. Vrátí se, aby soudil živé i mrtvé. Tak stojí psáno. Naší povinností je mu pomoci, profesore. Ať to stojí, co to stojí.

Bezohledně je nastrkají zpátky do minibusu. Silvio pláče.

Tak! říká Draco. Kam pojedeme?

Už mi zbývá jen…

Kam pojedeme?

Když mi dáte…

Potřetí a naposledy: Kam pojedeme?

Jsem prakticky hotový s…

Draco popadne Silvia a vytáhne pistoli. Silvio začne hystericky řvát.

Profesore Moretti, pokračuje Draco, domnívám se, že si neuvědomujete vážnost situace.

Pusťte ho!

Kam pojedeme?

Neubližujte mu! Řeknu vám to!

Tak říkejte!

Jedna šifra znamená: Michelangelo.

Ticho.

Michelangelo? ptá se Draco.

Ano. Michelangelo.

To neznamená vůbec nic. Michelangelo? Může to znamenat cokoliv.

Proto Nostradamus vytvořil dva kódy. Souvisí spolu.

A ten druhý?

Ten jsem ještě úplně nerozluštil.

Moje trpělivost je u konce.

Brzy už budu řešení mít!

Hned!

Draco namíří pistoli na Silvia.

Lorenzo přemýšlí: jenom vyhrožuje. Dělá to, aby na mě vyvinul nátlak. Nemyslí to vážně. Jistěže ne. Ale nemůžu riskovat, že se pletu. Co když je šílený? Co když to opravdu myslí vážně?

S Vigenérovým čtvercem na stole před sebou píše poslední šifru - GRNVLGFFAGQMFVABP - pod klíčové slovo ORACLE:

Klíčové slovo: ORACLEORACLEORACL

Šifrovaný text: GRNVLGFFAGQMFVABP

Co z toho vychází? ptá se Draco.

Lorenzo najde bod, kde se první O otevřeného textu setkává s G šifrovaného textu. Dochází k S. S! vykřikne. První písmeno je S! Dál!

Lorenzo pokračuje. Lopotně. Dvě R z otevřeného a šifrovaného textu se setkávají v A. A! vykřikne. A další písmeno je N! San? ptá se Draco. Potom T. A A! Santa! Santa! Santa co? C! A potom R! Rychleji!

O! C! E! Santa Croce! Lorenzo vykřikne jméno. Hlasitě a pronikavě.

Klíčové slovo: ORACLEORACLEORACL

Šifrovaný text: GRNVLGFFAGQMFVABP

Otevřený text: SANTACROCE

Santa Croce? ptá se Draco. Ano! Santa Croce! Máme jet do Říma? Do Říma?

Máme jet do Santa Croce in Gerusalemme v Římě? To sotva. V šifře je ještě jedno slovo. Existuje víc kostelů jménem Santa Croce. Dva v Římě. Jeden v Benátkách. V Lecce. V Cagliari. Ale tohle musí být ten ve Florencii! Tak to zjistěte!

Lorenzo pokračuje v luštění. Ruce se mu třesou. Q je F. Ano! Určitě má pravdu! M zastupuje I. F pak R. V je E. A je N. B je Z. P je E. Firenze. Florencie.

Klíčové slovo: ORACLEORACLEORACL

Šifrovaný text: GRNVLGFFAGQMFVABP

Otevřený text: SANTACROCEFIRENZE

Florencie!

Vykřikne to ještě jednou.

Máme jet do Santa Croce ve Florencii! Věřte mi! Pusťte Silvia! Santa Croce! Ve Florencii! Pauza.

Santa Croce? Santa Croce ve Florencii - Draco mluví stále rychleji, už mu svítá, jaká je v tom souvislost - je přece bazilika, kde je Michelangelo pohřbený

KAPITOLA 30

Čestný doprovod

Florencie,

pátek odpoledne

I

Michelangelo byl starý muž, když zemřel v Římě dne 18. února 1564, pouhé tři týdny před svými devětaosm-desátými narozeninami. Jeho tělo bylo nejdříve přeneseno do sarkofágu v kostele Santi Apostoli. Ale jen o několik dnů později splnil Michelangelův synovec, Lionardo Buonarroti, mistrovo poslední přání: převezl ho domů, do milovaného Toskánska, do Florencie, aby mohl být pohřben v bazilice Santa Croce.

Florenťané svého mistra zbožňovali a obdivovali. Tisíce jich mistrovu rakev cestou do Santa Croce doprovázely.

II

Na letišti ve Florencii na nás čekala dvě policejní auta a čtyři motocykly Dostaly rozkaz, aby doprovodily náš minibus do města. Kolona vyjela z letiště a zařadila se do hustého provozu.

Během letu byli Nick Carver, vedoucí konzervátor Fabrizio Biniscotti z Vatikánu a hlavní knihovník Laurenziany Bernardo Caccini neustále na telefonu, aby nám zajistili všechna formální povolení. Na kulturní památky ve Florencii se nemůžete jen tak beze všeho vrhnout s kladivem a majzlíkem. „Zabírá, když se můžete odvolat na papeže a ministra,” poznamenal Bernardo Caccini suše.

Policejní doprovod zrychlil, když jsme se dostali na dálnici. Modré majáky blikaly a sirény nedůtklivě kvílely. Z dálnice kolona odbočila směrem do centra. Tady byl provoz hustší. Řidiči jen neochotně uhýbali na stranu otravnému, hlučnému, blikajícímu průvodu zásahových vozidel a motocyklů. Jeli jsme po Viale Alessandro Guidoni, potom po Via Enrico Forlanini a pokračovali po Viale Francesco Redi, minuli nádraží a zamířili k Piazza della Liberta. Široké bulváry a aleje se zanedlouho zúžily do těsných ulic města.

„První zastávka: Santa Croce!” řekl Nick Carver. „Tam je pohřben Michelangelo po boku Machiavelliho, Galilea Galilei a dalších velikánů.”

MORETTIHO PŘÍBĚH - MEZIHRA (XI)

Domů

Florencie,

pátek odpoledne

Rychleji! křičí Draco.

Paolo se zkušeně prodírá s minibusem řadou aut. Nacpe se do každé mezírky, která se objeví, kličkuje z pruhu do pruhu, neohroženě projíždí na oranžové světlo. Jak se přibližují centru Florencie, je provoz stále hustší. Rozčilení řidiči na minibus troubí.

Jedeme domů? ptá se Silvio. Poznává, kde jsou. Ano, odpovídá Lorenzo, teď jedeme domů. Z Autostrady del Sole sjedou na Autostradu FirenzeMare a dál na Viale Alessandro Guidoni. U rušné Via Enrico Forlanini je dojíždí policejní eskorta, která se prodírá kolem nich. Minou nádraží a Piazzu della Liberta. Mnichové mají pažby samopalů opřené o stehna.

KAPITOLA 31

Santa Croce

Florencie,

pátek odpoledne

I

Několik bloků od Santa Croce sirény utichly Kolona manévrovala úzkými uličkami až na náměstí před bazilikou. Pod sochou Danta se od nás policejní doprovod odpojil a auta a motocykly zajely do postranní ulice, kde zaparkovaly. Když jsme procházeli davy turistů a nahoru po kamenných schodech ke vchodu, vzal jsem Angeliku za ruku.

Uvnitř kostela čekala skupinka vědců a řemeslníků. Kdyby Nick dodržel všechny procedury, byl by tam kdekdo - arcibiskup, kardinál, hlavní kněz, opat, mnichové, městský památkář, radní, policejní ředitel a jeho mužstvo. Nevím, jak se Nickovi podařilo udržet je mimo. Ale nebyli tam.

Baziliku Santa Croce naplňoval tichý, uctivý šum hlasů. Matka se dvěma chlapci. Starý manželský pár s otevřeným průvodcem. Skupina Japonců. Otec se spící holčičkou v náručí. Starší žena na invalidním vozíku. Plešatý muž, jehož napomenula ochranka, když fotografoval s bleskem.

II

Mezi dvěma sty padesáti pohřbenými uvnitř zdí kostela jsou měšťané, kteří statečně bojovali za Florencii, a členové vlivných rodů. Podél stěn: hroby velikánů, jako byli Galilei, Rossini a Machiavelli. Michelangelova impozantní hrobka - vytvořená Giorgiem Vasarim - je sama o sobě uměleckým dílem. Před sarkofágem, pod mistrovou bustou, sedí tři postavy symbolizující sochařství, malířství a architekturu.

Pokud nás nikdo nepředběhl, měli bychom najít Nostradamovu závěť v Michelangelově hrobě. Seznam čtyřiadvaceti evropských knihoven, které ukrývají truhly s nejvýznamnějšími díly Alexandrijské knihovny.

Pokud nás nikdo nepředběhl…

MORETTIHO PŘÍBĚH - MEZIHRA (XII)

Silvio

Florencie,

pátek odpoledne

Když vcházejí do baziliky Santa Croce, drží Silvia za ruku. Je drobná a teplá. Kostel je plný lidí. Drakovi muži ukrývají ruce pod obleky. Jsou ozbrojení. Jaký vlastně mají plán? Lorenzo ničemu nerozumí. Je v pokušení strhnout Silvia a utíkat pryč. Jen utíkat. Pryč! Mnichové přece nejsou tak šílení, aby je zastřelili. Nebo ano? Jsou jim ještě vůbec k něčemu?

Ztěžka dýchá. Je tu spousta turistů. Až moc. Velké množství lidí u něho snadno vyvolá pocit klaustrofobie. Pocit, že je uvězněný. Jako tenkrát. V nočním stolku. Tati, fňuká Silvio. Pusť! Pust?

Hrozně mi mačkáš ruku!

*

Minibus stojí na náměstí, kde se nesmí parkovat, se zapnutými výstražnými blinkry. Draco jim všem koupil vstupenky. Směšné, pomyslí si Lorenzo, unesou nás a násilím dostanou až sem k Santa Croce a pak nám koupí lístky, abychom mohli dovnitř do kostela.

My jsme nejeli domů? dotírá Silvio.

Už brzy.

Mě nebaví chodit do kostela.

Tohle není jen tak ledajaký kostel, víš?

Všechny vypadají stejně.

*

Draco je zahlédne jako první. Zvedne ruku a uhodí jí Lorenza do hrudi. Ostatní zmlknou.

Pak je uvidí i Lorenzo. Stojí tam, u Michelangelovy hrobky.

Angelica. Bjorn Belto. Dva muži, které poznává, ještě než si vybaví jejich jména: Fabrizio Biniscotti a Bernardo Caccini.

Zpátky! šeptá Draco.

Opatrně, aby nevzbudil pozornost, strká profesora dozadu. Zpátky ke vchodu.

Tati, proč… začne Silvio.

Draco mu naznačí, aby byl potichu. Přísně. Silvio zmlkne.

Vy už jdete ven? ptá se jeden ze členů ochranky.

Chlapci se udělalo nějak nevolno, říká Draco.

Jistě, omlouvám se, odpovídá strážce.

Musíme ven.

Tady je vchod. Východ je na druhé straně.

A nemůžeme vyklouznout tudy? Per favore. Chlapci není dobře.

Lorenzo ho zdvihne. Silvio ospale zamžourá po ohromném prostoru kostela. Pak sebou trhne:

Maminko!

Hlas se pronikavě rozezní.

Jak ji mohl v tom hemžení lidí zahlédnout?

Určitě je tam právě v tu chvíli alespoň sto matek. Ale jediná hlas poznává, jeho zvuk a intonaci.

Maminko!

Angelica se otáčí. Lorenzo vidí, jak její rty vyslovují synovo jméno. Rozběhne se směrem k nim.

Jdeme! Jdeme! Jdeme! ozve se Drakův hlas. Táhne je dveřmi ven, vráží do několika turistů, kteří hlasitě protestují.

Silvio vzlyká a pláče. Volá mámu.

Dva z Drakových mužů vytáhli zbraně. Hlasité, panické výkřiky. Teroristi! volá nějaký Američan s kšiltovkou a taškou přes rameno. Několik turistů se vrhá na zem.

KAPITOLA 32

Syn

Florencie,

pátek odpoledne

Angelica se beze slova, bez vysvětlení vrhla směrem ke vchodu do kostela.

„Silvio!” křičela.

Několik z nás se rozběhlo za ní. Protlačili jsme se vstupními dveřmi ven na boční schodiště. Fronta turistů se rozpadala. Někteří se stale snažili nacpat dovnitř. Jiní přelézali dřevěné zábradlí, které mělo oddělovat frontu. Nějaká paní při těle se zhroutila. Chlapeček, jenž ztratil z dohledu rodiče, stál a řval. Převrhl se dětský kočárek.

Žádný Silvio.

„Silvio!” křičela Angelica.

Pokoušel jsem se ji zadržet. Musela se splést. Ale vytrhla se mi. Vyřítila se na náměstí před bazilikou. Jejího syna nikde nebylo vidět.

„Silvio…”

„Není jisté, že to byl on,” utěšoval jsem ji.

Angelica se ke mně obrátila. Slzy se jí řinuly po tvářích. „Myslíš, že nepoznám svého vlastního syna?”

KAPITOLA 33

Michelangelův hrob

Florencie,

noc na sobotu

I

Obrovské lampy vrhaly ostré světlo na Michelangelův monumentální náhrobek v pravé postranní lodi baziliky Santa Croce. Ve skrytu plachet, které visely natažené na hliníkovém lešení, pracovala skupina řemeslníků a archeologů - pod dohledem nějakého kněze, o němž nikdo z nás netušil, co tam pohledává - a právě se chystali vyzvednout rakev renesančního génia. S pomocí majzlíků, pneumatických sbíječek a miniaturního rypadla odstranili dlažbu z podlahy a rakev odhalili. Řetězy jeřábu řinčely, když ji pokládal na připravené sokly.

„Doufejme, že povodeň nenapáchala nějaké nenapravitelné škody,” poznamenal Fabrizio Biniscotti. Měl na mysli záplavy z roku 1966, které zničily velké části Florencie, tisíce uměleckých děl, starých knih a klenotů.

„Otevřete rakev!” nařídil Nick Carver.

William Blackmore si založil ruce na prsou a o krok ustoupil, jako by se bál, že z rakve najednou něco vyskočí.

Se skřípáním odstranili těžké víko rakve.

Srdce mi bušilo. Vyvalil se na nás štiplavý zápach zatuchliny.

II

Michelangelo.

Ostatky Michelangela di Lodovika Buonarrotiho Simoniho ležely uprostřed rakve, zahalené v prohnilém pohřebním rouchu. Chomáče vlasů a vousů pokrývaly lebku jako vyschlé pavučiny. Ruce a prsty, které kdysi vytvořily jedna z nejkrásnějších uměleckých děl na světě, spočívaly v kostěném kříži na propadlém hrudníku. Z mistra zbývalo sotva víc než prach a kosti.

Pod jejich změtí na hrudi leželo žezlo.

Jako by umělec byl i teď po smrti odhodlaný chránit tajemství.

Přerývaně jsem dýchal. Srdce mi bušilo jako o závod. Kolena se mi třásla.

Vedoucí konzervátor Fabrizio Biniscotti se pokřižoval, padl na kolena a neslyšně se modlil.

Bernardo Caccini pohlédl ze mě na Nicka Carvera, který přikývl. Caccini opatrně uchopil žezlo a uvolnil ho z křehkého sevření kostry.

V horní části zářila korunka ve vavřínovém věnci. Žezlo bylo silné a dlouhé, zdobené stylizovanými růžemi a úplně dole přizpůsobené k uchopení.

Celé jsem si to v duchu představoval. Michelangelův velkolepý pohřební průvod. Davy lidí. A dva muži, kteří se, aniž o tom kdokoliv věděl, spolu spikli. Mnoho mil od Florencie ležel na lůžku Nostradamus, nemocný a oslabený. I ze svého smrtelného lože komunikoval s Cosimem Velikým. V noci před pohřbem nechali propašovat do Michelangelovy rakve zapečetěný váleček, který vypadal jako žezlo.

A uvnitř žezla: seznam čtyřiadvaceti knihoven.

III

Nick Carver přinesl schránku vyplněnou molitanem. Zahnutým nožíkem do něho vyřízl díru pro žezlo. Caccini ho vložil na místo a přikryl dalším molitanem. Nick Carver si připevnil schránku pouty k ruce.

„Můžeme jít?” zeptal se do prázdna.

Naše výzkumná archeologická skupina opustila baziliku Santa Croce. S doprovodem dvou policejních vozů jsme ujeli krátkou vzdálenost do knihovny Laurenziana, kde měl Bernardo Caccini speciálně vybavenou laboratoř pro analýzu rukopisů. Příslušníci italské policie a Carverovy zásahové jednotky zaujali pozice uvnitř i venku před knihovnou.

V laboratoři nás očekávali dva z Cacciniho spolehlivých spolupracovníků. Pomocí svorek připevnili žezlo na gumovou podložku na stole. Stlačeným vzduchem ho očistili. Prozkoumávali ho centimetr po centimetru. S nesmírnou opatrností začali otáčet spodním dílem. Nejprve držel jako přikovaný. Zkoušeli to dál. Když se konečně uvolnil ze staletého utažení, podařilo se jim ho vyšroubovat.

Uvnitř žezla leželo podlouhlé kovové pouzdro. Na konci bylo zapečetěné voděodolným voskem. Půl hodiny trvalo Cacciniho mužům odstranit pečeť, potom z něho vyjmuli trubičku. Ta měla konce přivařené nebo připájené, takže specialistům zabralo další hodinu, než vytvořili otvor pomocí zlatnické pilky.

Konečně jsme mohli z trubičky vytáhnout starý pergamen. Opatrně a pomalu jsme ho rozbalili.

IV

Nijak nás nepřekvapilo, že i seznam knihoven byl zakódovaný. Každé jméno stálo na svém řádku, zahalené mlhou šifry:

Spolu se seznamem v trubičce ležely i čtyři pergameny s nákresy interiérů oněch čtyřiadvaceti knihoven. Na každém kusu telecí kůže šest obrázků, které ukazovaly, kde v budovách byly truhly zazděny.

K tomu jsme objevili ještě jeden pergamen se dvěma novými šiframi:

AMULETTE:

AACCCDEEEEEEFGIIIILLLLMMNNOOOPPRZ

A:

ANTIMEXICO LUNA ASIA AZUR END

- HLEDEJ ARCHU, KDE PRŠÍ KREV

Krvavý déšť… Už zase.

V

Caccini se usmál, plný očekávání. Fabrizio Biniscotti pohlédl na seznam a potom na Nicka Carvera: „Vaši lidé asi nebudou potřebovat mnoho času, aby rozluštili seznam a ty dvě nové šifry.”

Měl pravdu. Jen několik minut poté, co obojí odeslali kódovaným e-mailem, přišel zpátky výsledek.

„Tohle se vám bude líbit,” poznamenal Nick Carver, když zprávu od kolegů četl. „Znaky, které se vztahují k amuletu, aacccdeeeeeefgiiiillllmmnnooopprz, jsou anagram. Když se písmena zpřeházejí, dostaneme

Lorenzo il Magnifico Cappelle medicee

To musí znamenat, že delfský amulet leží v hrobě Lorenza Il Magnifica v Medicejské kapli.”

Vedoucí konzervátor Fabrizio Biniscotti se usmál. „Všechny ty historické události do sebe zapadají jako hodinový strojek,” řekl. „Rozluštění

Anti MExico Luna Asia Azur End

- Hledej archu, kde prší krev

vyžaduje dva kroky,” pokračoval Nick Carver. „Je to také anagram, anti mexico luna asia azur end je zkrátka Codex Amiatinus Laurenziana. Bible zvaná Codex Amiatinus tady v knihovně Laurenziana.” Krev prší v kodexu Amiatinus.

VI

Nebylo času nazbyt.

Zatímco Cacciniho specialisté začali skenovat seznam a posílat snímky Carverovým expertům, my ostatní jsme spěchali do křídla budovy, kde se nacházela knihovna. Mezi více než 11 000 laurenziánskými vzácnými rukopisy, 4500 inkunábulemi, folii a středověkými knihami se nachází některá z nenahraditelných světových děl: práce Platona, Vergilia, Sofokla, Tacita, Plinia, Aischyla, Quin-tiliana, Justiniana a Guicciardiniho, nemluvě o už zmíněné nejstarší existující verzi Bible Vulgáty, zvané Codex Amiatinus.

Nejkrásnější kniha světa.

Jen při pohledu na tu 1300 roků starou Bibli jsem se roztřásl. Kniha vznikla v Northumbrii jako dar papeži. Pokud neohromí její stáří, potom snad velikost a váha. Kniha je 50 centimetrů vysoká, 34 centimetrů široká, 18 centimetrů tlustá a váží 34 kilogramů. Text je napsaný na 1040 stranách z telecí kůže. Není to právě e-kniha.

Ale kde začít hledat v tisícistránkové knize z kůže?

S nesmírnou opatrností jsme listovali stránku za stránkou křehkými pergameny. Písmo bylo harmonické a symetrické. Našli jsme latinsky psanou poznámku na okraji, na kterou nás upozornil Piero Ficino, tu o věštkyni v Delfách, jež nasála do sebe božského ducha Páně a dostalo se jí daru jasnozňvosti. Ale o krvavém dešti nic.

Ještě nějakou dobu jsme listovali dál. Ale marně. Ani jsme vlastně nevěděli, co hledáme. Byl jsem příliš utahaný, aby mě napadly otázky které se nabízely, a uvědomil si očividné odpovědi.

MORETTIHO PŘÍBĚH - MEZIHRA (XIII)

Úkryt

Janov,

noc na sobotu

Parkují v borovém lesíku kousek od Janova. V dálce na temném moři vidí Lorenzo záblesky lodních luceren. Paolo nakoupil jídlo. Jsou jen několik minut od obchodu.

Jako zázrakem, či neschopností policie, se jim podařilo dostat se z Florencie. Vyjeli z města po via San Gaggio. V Lucce ukradli registrační značky téměř identického minibusu. Teď stojí, více méně ukrytí, na odpočívadle. Voní tam mech a pryskyřice.

Silvio spí opřený o Lorenza. Mnichové tiše diskutují. Tu a tam k němu nějaké slovo dolehne. Vyrozumí, že připravují nové plány, novou strategii. Potřebují cosi získat. Seznam… Amulet… Nostradamova závěť…

KAPITOLA 34

Delfský amulet

Florencie,

sobota ráno

I

Několik hodin jsme prospali na tvrdých dřevěných lavicích v knihovně. Mezitím uzavřeli pro veřejnost Medicejskou kapli. Přestěhovalo se tam veškeré pracovní zařízení z baziliky Santa Croce. Doufali jsme, že v hrobě Lorenza Magnifica najdeme delfský amulet. Lorenzo byl pohřbený v Nové sakristii, Sagrestia Nuova, jež sousedí se starší a majestátnější Kaplí princů, Cappella dei Prin-cipi. To medicejský papež Lev X. požádal Michelangela, aby navrhl Novou sakristii jako mauzoleum pro jeho otce Lorenza a strýce Giuliana, který byl ubodán během povstání Pazziů. Michelangelo na ní začal pracovat v roce 1520. Byl nejen jejím architektem, ale vytvořil také několik slavných soch, které hrobku zdobí. Ale když Michelangelo v roce 1534 opustil Florencii a přestěhoval se do Říma, nebyla kaple dokončená. K tomu došlo teprve po dvaceti letech. V roce 1554 byly ostatky Lorenza Magnifica přeneseny na nové místo posledního odpočinku. A k němu do rakve uložili delfský amulet.

II

Lorenzo Magnifico odpočíval pod Michelagelovou sochou Madona s dítětem. Když řemeslníci vyprošťovali rakev renesančního mecenáše Lorenza - dobrodince nejen Michelangela, ale také Leonarda da Vinci, Machiavelliho a mnohých jiných, kryla díru v podlaze střecha z plachtoviny. Jeden z Lorenzových synů se stal papežem Lvem X., jeho adoptivní syn papežem Klementem VII.

Pokud všechna naše vodítka a hypotézy platily, měl by mít delfský amulet kolem krku.

Zrychleně jsem dýchal a vyschlo mi v ústech. Člověk by se domníval, že po zážitku ze Santa Croce jsem přivykl otvírání hrobů a zkoumání koster slavných mužů. Ale nebylo tomu tak. Srdce mi bušilo a kolena se mi chvěla. Skutečně amulet najdeme?

Potom se stalo něco neočekávaného. V okamžiku, kdy měli odklopit víko, zasáhl Nick Carver. Zastavil řemeslníky a všechny nás požádal, abychom o několik kroků ustoupili.

Jedněmi z postranních dveří vstoupili dva muži v ochranných oblecích. V jednom z nich jsem rozpoznal Williama Blackmora.

V ochranném obleku?

„Nicku?” zvolal jsem.

Domníval se, že uhodl, na co se chci zeptat: „I když Lorenzo il Magnifico zemřel v roce 1492, podařilo se Nostradamovi a Medicejským propašovat amulet do jeho rakve v souvislosti s jejím stěhováním do Nové sakristie v roce 1554.”

„Ale proč ty ochranné obleky?”

Odbyl mě mávnutím ruky. „Později,” řekl jen. „Ale…

„Později!”

Zkoušel jsem tomu přijít na kloub. Můžou se v rakvi nacházet nějaké nebezpečné bakterie? Proč nedodržel ta samá opatření, když jsme otevírali Michelangelovu rakev? Ochranné obleky? Před čím se to chtějí chránit?

Muži odsunuli víko na stranu. Pohlédli dolů. William Blackmore zdvihl palec. Druhý muž sáhl do rakve.

Delfský amulet.

Zklamaně jsem amulet jen zpovzdálí letmo zahlédl, zatímco ho muž v ochranném obleku uvolňoval z Lorenzovy křehké kostry a vkládal do bytelného těžkého boxu.

Proč si ho nemůžeme prohlédnout, dotknout se ho?

Pohlédl jsem Nicku Carverovi do očí a tázavě jsem svraštil obočí. Později, odpověděl mi jeho pohled.

III

Ale ani později jsme se toho příliš nedozvěděli. William Blackmore se vrátil za několik hodin. Bez ochranného obleku. Vztyčeným palcem signalizoval Nickovi, že se něco velmi vydařilo.

Ale co?

„Co jste zjistili?” ptal jsem se nedočkavě.

„Nejdřív musíme provést nějaké testy,” odpověděl Nick Carver, „musíte být trpělivý.”

„Co je s tím amuletem?”

„Podívejte… Před třemi tisíci lety skončil amulet v Řecku a poté v Apollonově chrámu. Možná že to byla válečná kořist, možná dar, někdo s ním zaplatil. Věštkyně Pýthie amulet nosila na čele na řetězu. Přibližně sto let před Kristem zažíval chrám neklidné časy. Museli zreorganizovat svou činnost a bránit se neustálým útokům zvenčí. Když Apollonův chrám v roce 83 před Kristem postihlo zemětřesení, byl amulet zachráněn a odvezen do Alexandrie, kde byli uctíváni jak bohové, tak i věda a okultismus. Amulet se stal jedním z pokladů Alexandrijské knihovny. Pro tamní kněží a filozofy představoval cosi okultního a posvátného. A záhadného. Když se Caesar vypařil i s knihovnou, zůstal amulet v jedné z těch čtyřiadvaceti truhel. Dokud ho tam neobjevil Nostradamus. Ještě jste to nepochopil?”

„Nepochopil co?”

„Delfský amulet je úlomek jedné z kamenných desek, které byly před několika tisíci lety uloženy v arše úmluvy.”

IV

Zatímco jsme spali, rozluštil tým Nicka Carvera seznam knihoven, kde bylo ukrytých čtyřiadvacet truhel s alexandrijskými spisy:

Beatus Rhenanus

Bibliotheca Bern

Bibliotheca Cambridge

Bibliotheca Chester Cathedral

Bibliotheca Geneve

Bibliotheca Malatestiana

Bibliotheca Regia

Bibliotheca Sainte-Genevieve

Bibliotheca Sächsische

Capitular

Corbie

Corviniana

Cusanusstift

Farnese

Glasgow

Palatina

Heiliggeistkirche

Jagiellonka

Klementinum

Louvre

Marciana

Stift Sankt Peter

Vallicelliana

Wittelsbach

Österreichische Hofbibliothek

Čtyřiadvacet jmen, čtyřiadvacet knihoven.

Podle Nickových expertů byla šifra jednoduchá. Nejprve bylo každé druhé písmeno - A, C, E, G atd. - nahrazeno znakem, jenž je v abecedě po pravé straně (z A se tak stane B). Potom byl tentýž proces zopakován s písmeny, která byla v prvním kole vynechána - a ve kterém už byla zahrnutá písmena v prvním kole změněná. Pak

byl celý postup zopakován ještě jednou. Ale Carverovi experti sotva potřebovali počítač, aby pochopili, v že kódovaném textu osmkrát se vyskytující Dldnlkvjhfd bude Bibliotheca.

Odtáhl jsem Nicka Carvera stranou: „Kolik z těch knihoven stále existuje?” „Všechny. DARPA už to prověřila. Několik málo jich v průběhu staletí změnilo sídlo, ale původní budovy stále stojí. V tom případě leží truhly zazděné ve zdech a podlahách tak, jak udávají Nostradamovy kresby. Většina z těch knihoven se však stále nachází ve svých původních palácích, univerzitách a velkolepých stavbách.”

Bernardo Caccini - hlavní knihovník Laurenziany a velmistr Řádu strážců - byl přirozeně nejzvědavější. Lačně pročítal seznam, smál se, pofrkával a tu a tam něco prohodil či vykřikl.

KAPITOLA 35

Truhla v Ceseně

Cesena,

sobota odpoledne

I

Nejbližší z knihoven na seznamu - Malatestiana v Ceseně - ležela dvě a půl hodiny od Florencie.

Když kolona našich aut v sobotu odpoledne zabočila na náměstí před starou, úctyhodnou budovou knihovny, stáli tam hlavní knihovnice, dva další knihovníci a tři zástupci z kulturního oddělení radnice a úzkostlivě nás očekávali.

Malatestiana je považována za první evropskou veřejnou lidovou knihovnu a ve svých velkolepých prostorách sídlí už více než 550 let. Mezi jejích 340 vzácných kodexů patří i Etymologiea, dílo učence Isidora ze Sevilly ze 7. století.

Knihy. Miluju je. Jejich váhu. Jejich vůni. Jejich typografii a ztvárnění. Ale především miluju knihy pro všechno, co obsahují. Napínavé příběhy. Zprostředkování myšlenek a idejí. Vědomosti. Reflexe. Po tři tisíce let v sobě knihy uchovávají vše, co jsme se my lidé kdy naučili a zažili. Teprve když bylo vynalezeno písmo, mohli jsme začít předávat všechny své zkušenosti a znalosti svým potomkům. Proto nás také vždycky tak upoutával osud Alexandrijské knihovny. Všechny ty vědomosti, metodicky shromážděné a katalogizované. Moudrost starověku.

Podle Nostradamova nákresu měla být truhla s alexandrijskými svitky zazděna ve stěně jedné boční sklepní místnosti. Hlavní knihovnice Malatestiany ji při pohledu na kresbu okamžitě poznala. „Sklepní krypta,” řekla. „To musí mít něco do činění s tím prastarým dokumentem, který jsem četla, když jsem přebírala místo, ne?”

Bernardo Caccini zavrtěl diskrétně hlavou.

Zakryla si rukou ústa. „Promiňte,” zašeptala, částečně omluvně, částečně s tlumeným smíchem. Očividně si nebyla jistá, co to všechno má znamenat. „Vím - je to tajemství!” Šibalsky a tázavě mrkla na Cacciniho. „A co tam v té zdi je? Nějaká truhla s pokladem? Mrtvola?” zeptala se tónem, který napovídal, že si není úplně jistá, jestli právě žertuje.

II

Sklep osvětlovaly stropní lampy, které jako by zbytky bledé záře ani nechtěly vypustit. Teprve když jsme zapnuli svoje svítilny, rozhlédli jsme se po sloupových chodbách. Maličká komůrka byla nacpaná vysloužilým kancelářským nábytkem a srolovanými nástěnnými mapami. Byl tam také glóbus, co snad pamatoval Kolumba. Mužům, které jsme měli k dispozici, trvalo půl hodiny, než místnost vyprázdnili, nainstalovali reflektory a přinesli pneumatickou sbíječku, kompresor a vybavení, které potřebovali. Hlavní knihovnice práce skepticky sledovala. Jen respekt vůči Bernardu Caccinimu a Fabriziu Biniscottrmu jí zabránil vznést námitky.

Dvě boční stěny a klenutý strop byly vápnem vylíčeny nabílo. Zadní stěna byla vyzděná kameny. A právě tady Nostradamus označil, že se nachází truhla.

Nick Carver kývl na řemeslníky, kteří se na kamennou zeď vrhli pneumatickou sbíječkou. Odstraňovali kámen po kameni, až za stěnou odkryli úzkou dutinu. Štiplavý závan sklepní zatuchliny se smísil s prachem z odvrtaných kamenů.

III

Truhla stála na železném podstavci v dutině za kamennou zdí.

Bytelná. Těžká Na každém konci držadlo. Vnitřní zámek byl propojen se silným železným řetězem křížem obepínajícím celou truhlu.

„Truhla?” zahlaholila hlavní knihovnice zvědavě.

, Bohužel. Žádna mrtvola,” zažertoval Nick Carver, aby se vyhnul otázkám o nichž mu bylo jasné, že přijdou, ale kterým se pokoušel - alespoň prozatím - předejít.

Bylo potřeba čtyř mužů, aby mohli truhlu vytáhnout z dutiny a vynést po kamenných schodech ze sklepa až do auta.

Rozradostněný tím, co všechno se brzy dozvíme, jsem hloubal nad záhadou, již si minulost stále nechávala pro sebe. Odkazem, který nedával význam: výzva hledat archu tam, kde prší krev.

Určitě existovala nějaká souvislost - jen mi zkrátka nedocházela.

MORETTIHO PŘÍBĚH - MEZIHRA (XIV)

S pomocí Boží

Florencie,

sobota večer

Jsou zpátky ve Florencii. Lorenzo vyrozuměl, že mnichové plánují další úder. Jsou přesvědčeni o tom, že jsou na stopě arše úmluvy. Že staré proroctví bude brzy naplněno. Mnichové si vzali do hlavy, že je svatá schrána ukrytá v bazilice San Lorenzo. Že ji Medicejští před pěti šesti sty lety koupili od johanitů a schovali ji tam. A že skupina, ke které se přidali Angelica a Bjorn Belto, zamýšlí to všechno odhalit během zítřejší mše. Mnichové plánují přijít do kostela nenápadně ve svých kutnách. Věří, že budou moci využít moment překvapení. A své zbraně. Uprostřed bohoslužby. Zbytek, jak Lorenzo pochopil z útržků hovorů mezi mnichy a jejich modliteb, je na vůli Páně.

KAPITOLA 36

Svitky

Florencie,

sobota večer

I

S doprovodem policie jsme se s truhlou vrátili z Ceseny do laurenziánské laboratoře rukopisů. První ze čtyřiadvaceti truhel z Alexandrie…

Otevřít ji stálo více námahy, než kdokoliv z nás předpokládal. Zámek a řetěz byly spojeny dohromady tak, že bychom museli zničit buď celou truhlu, nebo zámek. Nakonec Bernardo Caccini zavolal jednoho odborníka - vynikajícího zámečníka, který se kdysi živil vloupačkami a otevíráním sejfů. Dokonce i on se lopotil celou hodinu, než zámek konečně přestal vzdorovat a za doprovodu rachotivých a cvakavých zvuků se otevřel.

Opatrně jsme nadzdvihli těžké víko.

II

Úplně nahoře ležela ochranná vrstva hedvábí. Když jsme ji odstranili, odkryli jsme svitky zabalené v bavlně a pruzích hedvábí. Mnohé z nich byly z nejjemnějšího pergamenu, zvaného vellum. Jiné byly z papyru, který se zdál překvapivě dobře zachovalý. Staré svitky mají mnohé nepřátele. Horko. Sluneční světlo. Hmyz. Vlhkost. Ale ti, kdo ukládali svitky z Alexandrijské knihovny, provedli svou práci bezchybně. Bavlna a hedvábí v truhle nesloužily jen jako měkké vycpávky mezi jednotlivými svitky, ale také pohlcovaly vlhkost. Fakt, že byly truhly zazděné do stěn či podlahy, zajistil jejich obsahu rovnoměrnou, nízkou teplotu. Nejstarší dochovaný rukopis na papyru v Evropě je 2350 let starý Papyrus z Derveni. V těchto truhlách ležely svitky ještě starší. Ale naštěstí byly mnohé z textů originály na pergamenu vellum nebo, jak poukázal Bernardo Caccini, kopie, jež byly přepsané z papyru na pergamen.

III

Farbrizio Biniscotti pohlédl z Bernarda Cacciniho na Nicka Carvera. „Máme…?”

„Oh, what the hell!” odpověděl Carver svým otevřeným americkým akcentem.

Biniscotti zvedl jeden svitek ovázaný stuhou. Položil ho na laboratorní stůl a stuhu stáhl. Pomalými pohyby svitek rozbalil.

Nakoukl jsem mu přes rameno:

Starořecký nadpis Obsah. Oficiální jazyk Alexandrijské knihovny. Seznam svitků v truhle. Jen v této jediné několik set titulů.

„Thales Milétský, Pythagoras, Archimedes,” předčítal Nick Carver nahlas. „Aristoteles: Poetika, Metafyzika, Etika Nikomachova a Eudemova, O filozofii, O idejích, O komedii, O spravedlnosti, Rétorika, Protrepticus. Platonův Menexenos. Homérova lliada. Odysseia. Euklidovy Základy. Zarathuštrova Avesta. Sofoklův Oidipus. Na moři

od Pythea z Massalie - tam, kde píše o zemi Thúlé a pravděpodobně také o Norsku, Bjorne! Solonova Atlantida. Archimedovy Vynálezy. Sokratův Můj život.”

„Co je to tamhle?” přerušil ho Fabrizio Biniscotti. „Septuaginta! Řecký překlad Starého zákona! A dokonce ještě starší opisy! Je to vůbec možné?”

Bernardu Caccinimu se kutálela po tváři slza. „Věda. Filozofie. Literatura. Drama. Díla, která jsme považovali za navždy ztracená. Díla, která známe jen jako staré a neúplné překlady. Tady jsou. Všechna. Panebože, tady všechna jsou!”

Třesoucíma se rukama rozložil Fabrizio Biniscotti jeden ze svitků. „Pokud se nemýlím, vypadá to jako Pythagorova věta - kde autor svůj teorém zdůvodňuje a dokazuje.”

Pohlédli jsme na sebe.

„A to je teprve první truhla,” poznamenal Nick Carver nejistým hlasem. „Zbývá jich ještě třiadvacet.”

„Alexandrijská knihovna,” zašeptal Bernardo Caccini.

KAPITOLA 37

Krvavý déšť

Florencie,

neděle ráno

I

Krvavý déšť…

Tak je to pokaždé. Alespoň pokud jde o mě. Domníváte se, že už jste se vším hotoví, ale vždycky se ještě něco najde.

Hledej archu tam, kde prší krev.

Proč po sobě Nostradamus k tomu nepochopitelnému krvavému dešti nezanechal nějaké vodítko? Našli jsme seznam, který odhalil, kde se ukrývá čtyřiadvacet truhel svitků. Přesto jsme měli hledat ještě dál. Jenže co? Archu úmluvy? Hledej archu tam, kde prší krev. Co to znamená? Pochopili jsme, že řešení se skrývá kdesi v Codexu Amiatinu, ale kde jsme měli hledat? Na které z 1040 stran této knihy měla pršet krev?

Celou noc jsem prospal jako špalek na jednom z polních lehátek, která nám přinesli do knihovny. Ten bezesný spánek mi musel nějak pročistit mozek. V okamžiku, kdy jsem z něho vyklouzl a zamrkal, uviděl jsem řešení. V té prastaré verzi Bible pršela krev pochopitelně na tom naprosto nejzřejmějším místě.

II

Když jsem vstal, byla už Angelica vzhůru, seděla a kouřila. Obličej měla zachmuřený.

„Ty jsi nespala?” zeptal jsem se.

„Já nevím. Myslím, že ne. Ne moc.”

„Angeliko - mám dobrou zprávu! Došlo mi to s tím krvavým deštěm. Došlo mi, kde v Codexu…”

„Prosím tě, nemůžeš už s tím přestat?!”

„Přestat?”

„Vždyť to nikam nevede!”

Výpad přišel tak neočekávaně a prudce, že jsem nevěděl co říct.

„Ty nic nechápeš!” pokračovala. „Tebe zajímají jenom ty svitky, kódy, rébusy. Ale tohle není archeologická expedice. Zapomněl jsi, že hledáme Lorenza a Silvia!”

To nebyla pravda. Skutečně ne. Měl jsem sto chutí říct, že je nespravedlivá. Ty kódy byly pouhým prostředkem k nalezení profesora Morettiho a Silvia. Nic jiného. Metoda. Kromě toho jsem se nikdy do celé té akce necpal. To vůbec ne. Kdyby bylo na mně, ležel bych právě teď v posteli doma v Oslu. To Angelica za mnou přišla. Prosila mě. Přímo žadonila. A teď jsem měl dostat vyhubováno za to, že se mi to nepovedlo? Protože jsem šel po nejasných stopách, jež přirozeně souvisí s mým povoláním? Myslela si snad, že jsem nějaký superhrdina? Ale co jsem jí tak mohl říct? Nechtěl jsem vypadat uraženě. Měla pravdu v tom, že jsme nedokázali vystopovat jejího manžela a syna. Prozatím. To ovšem neznamenalo, že jsme na falešné stopě.

Angelice došlo, že se mě ta slova dotkla. Pokračovala už mírnějším tónem:

„Víš, že to nemyslím špatně, Bjorne. Ale všechny ty kódy, ty anagramy, rébusy - nic nás nepřivádí blíž k Lorenzovi a Silviovi. Copak to nechápeš? Nepotřebuju žádné staré svitky a odhalené záhady Chci jen zpátky svého muže a syna.”

Aniž mi pohlédla do očí, aniž čekala na odpověď, vstala a šla pryč. Zůstal jsem tam stát a díval se za ní. Měla pravdu. Svým způsobem. Došlo mi, že pět set let staré záhady nevykouzlí uneseného profesora a chlapce v současnosti. Ale na rozdíl od ní jsem byl přesvědčený o tom, že řešení se nachází tam, kde se s mnichy zkříží naše cesty. Všichni jsme hledali to samé. Cokoliv se ukáže, že to je.

Navzdory nejrozmanitějším Carverovým špionážním satelitům a nejšpičkovějším stopovacím technologiím byli mnichové stále neznámo kde. A s nimi i Lorenzo a Silvio Morettiovi. Když přišlo na věc, byla prastará vodítka to jediné, co jsme měli.

III

Zjevení svatého Jana.

Zjevení svatého Jana mě vždycky fascinovalo. Obsahuje nejdramatičtější scény světové literatury. Apokalypsu. Zánik země. Konec světa.

A řešení poslední záhady, kterou po sobě Nostradamus zanechal.

„Nostradamus se vyjádřil nejasně, aby zahalil něco, co bylo naprosto očividné,” vysvětloval jsem.

Kolem mě stáli Nick Carver, William Blackmore, Bernardo Caccini a Fabrizio Biniscotti a pozorně poslouchali. Rozrušeně jsem je vzbudil a prozradil jim, že mám hypotézu, jež by mohla odhalit tajemství zakódovaného textu. Teď jsem držel v rukou ohmatané vydání Nového zákona.

„Vyraz, který hledáme - krvavý déšť - se v Bibli nenachází. Ani tam nikde nestojí, že prší krev. Ne explicitně.”

Listoval jsem Zjevením svatého Jana:

Zatroubil první anděl: Nastalo krupobití a na zem začal padat oheň smíšený s krví.

( Zjevení Janovo, 8:7 )

„Ale když se kroupy a oheň smísí s krví a padají z nebe na zem,” vysvětloval jsem, „dá se říct, že prší krev.”

„Skvělá práce!” zvolal Bernardo Caccini. „Máte pravdu! Krvavý déšť! To je nad slunce jasnější!”

Nahlédl do soupisu biblických míst v Codexu Amiatinu a potom opatrně ve staré knize nalistoval správnou stránku ve Zjevení svatého Jana. Jenže kde tam stojí něco o arše úmluvy? Nenašli jsme žádné poznámky na okraji. A rozhodně ne žádné odkazy na schránu úmluvy. Nic. Mýlil jsem se snad? Vůbec ne.

Ale to, co všichni ostatní experti přehlédli, musel objevit slaboduchý první amanuensis z Norska.

Ne v textu. V iluminaci. V barevně vyvedeném pozlaceném vyobrazení, které zdobilo první písmeno levého sloupce: Přede dvěma mocnými anděly Páně zářila archa úmluvy.

Nadšeně jsem se rozesmál - ovšem ne kvůli těm dvěma serafům, ani kvůli ilustraci archy. Kvůli pozadí.

Egyptská sfinga.

IV

Nick Carver na mě nechápavě pohlédl. Byl to nádherný pocit.

„Nechápu, jak nás iluminace sfingy může dovést k řešení,” řekl. „Dovolte mi připomenout, že Codex Amiatinus je northumbrijská bible z osmého století. Jak může vyobrazení sfingy ve třináct set let staré Bibli vrhnout světlo na něco, co se stalo v Egyptě o mnoho tisíc let dříve? Jak mohli mnichové v Northumbrii vědět, kde jsou ukryté kamenné desky z archy úmluvy? Proč vytvořili iluminaci sfingy do Codexu Amiatinu, který měl být darem pro papeže?”

„Díváte se na to ze špatného úhlu,” odvětil jsem. „To je nesprávný logický závěr. Mnichové netušili absolutně nic.”

„Jak tedy mohli zanechat toto vodítko?”

„Bylo to přesně naopak. To Nostradamus - nikoliv mnichové - věděl, že tajemství ukrývá sfinga. Listoval si v Codexu Amiatinu. Znal vyobrazení sfingy na iluminaci. A došlo mu, že tu ilustraci může použít jako vodítko. Hledej archu tam, kde prší krev. Mnichové namalovali pyramidy, sfingu a archu jako ilustraci. To Nostradamus ji pak zvolil jako vodítko pro Cosima Velikého a jeho potomky.”

Vyraz Carverova obličeje prozrazoval, jak mu to všechno dochází.

„Mnichové nic netušili,” mumlal si pro sebe. „Nenamalovali sfingu jako vodítko. Naopak Nostradamus iluminaci využil jako vodítko o osm set let později.” Hřbetem ruky se bouchl do čela. A naprosto nečekaně mě popadl za paži. „Musíme do Egypta!”

My?”

„Je třeba toho spoustu zařídit!”

Znělo to téměř, jako by okamžitě hodlal odhalit tajemství, které sfinga ukrývá téměř pět tisíc let.

V

Se zápalem a nemálo spokojený sám se sebou jsem vyšel z knihovny na náměstí před bazilikou San Lorenzo. Posadil jsem se na kamenné schody. Florencie se právě probouzela. Nedělní ticho jen tu a tam přerušil nějaký zvuk: zvolání, štěknutí, zatroubení.

Sfinga, přemýšlel jsem. Co asi ukrývá? Jaké je její tajemství?

Za mnou se ozvaly kroky. William Blackmore. Usadil se na schodech. Zapálil si cigaretu. Nabídl mi z krabičky. Ke svému překvapení jsem si jednu vzal. Já, který nekouřím. Ale teď jsem si zapálit potřeboval. Namouduši. Podal mi zapalovač.

„Chytrá myšlenka,” pronesl. „Krvavý déšť. Codex Amiatinus. Zjevení svatého Jana. Sfinga.”

Vtáhl jsem kouř do plic a rozkašlal se. Kolem zrovna projížděla matka s kočárkem. William Blackmore vdechoval kouř, zhluboka a s požitkem, a vypouštěl ho zase nosem ven.

„William Blackmore,” řekl jsem pátravě, „neurobiolog…”

Nikdy jsme se spolu moc nebavili. Příliš jsem o něm nevěděl. Kdo vlastně je. Co tam dělá. Pořád jsem to nechápal.

„Howdy,” odpověděl žertem.

„Co tu vlastně děláte, Williame? Spolu s Nickem Carverem.”

„Říkal jsem si, kdy se na to zeptáte. Nick a já spolupracujeme.”

„On pracuje pro americké úřady. Tak nějak dokážu pochopit jejich zájmy. Ale vy jste neurobiolog…”

„Nick mě vyhledal před pár lety. Četl předtím několik vědeckých článků, co jsem publikoval. V Nature. Journal of the Experimental Anály sis of Behavior. A tak podobně. Moc ho to zajímalo. Jeho práce souvisela s naším výzkumem.”

„Mozkové funkce a religiozita?”

„Stručně řečeno ano. Jak vidím, tak jste si mě vygoo-gloval. Vedu ve Stanfordu výzkumný projekt, který se zabývá tím, jak lidský mozek interpretuje religiozitu a chápání Boha. A v souvislosti s tím taky, jak mozek chápe a jaký má vliv na parapsychologické jevy.”

„Jenomže to nevysvětluje, proč spolupracujete s Nickem Caiverem. Nebo co máte do činění s delfským amuletem, archou úmluvy a čtyřiadvaceti truhlami s Alexandrijskou knihovnou.”

„Jak jste sám viděl, nachází se archa úmluvy ve Vatikánu.”

„Takže vy hledáte ty kamenné desky.”

„Desky s deseti přikázáními.” Záblesk pobavení. „Vyryté Božími nehty? Archa úmluvy. Postavená na přímý rozkaz a podle podrobných pokynů samotného Boha, aby v ní byly uloženy kamenné desky s deseti přikázáními, co dostal Mojžíš od Pána na hoře Sinaji. Boží trůn na zemi.” Pohlédl mi do očí. „A co když je archa úmluvy něco docela jiného?”

„Domníváte se, že na těch spekulacích je něco pravdy? Že je archa úmluvy zbraň? Zdroj energie netušené síly?”

„Doposud nikdo nepochopil, co archa úmluvy vlastně byla. Ani Bible. Ani Egypťané. Nikdo. Občas musíme zabloudit hluboko do minulosti, abychom našli odpovědi na otázky, které si klademe v současnosti. Podstatné

otázky. Existuje Bůh? Kdo je Bůh? Jak souvisejí náboženství a víra v Boha s parapsychologií a magií?”

Potáhl jsem z cigarety: „Hluboké otázky, ano.”

„Hluboké otázky,” opakoval William Blackmore s pousmáním.

„Ale jsou to právě tahle tajemství, co Vatikán, Vicarius Filii Dei, Strážci písma a kdo ví kdo ještě po všechny ty roky hledají?”

„Oni hledají představu o Bohu, o arše úmluvy, jak ji během staletí vytvořila Bible a mytologie.”

„A my teď tedy hledáme něco úplně jiného?”

„Ano… Něco úplně, naprosto odlišného. Žijeme ve věku racionality, Bjorne. V naší době lze téměř všechno vysvětlit. Ale ne úplně všechno. V tomto ohledu není příliš velký rozdíl mezi námi a našimi předky. Ale nezapomínejte, že ve starověku byl součástí víry i okultismus. Neexistovaly rozdíly mezi tím, co je okultní, magické nebo náboženské. Všechno spolu souviselo. Magie byla dar bohů nám lidem. Skrze ni se člověk mohl dosta t o krok blíž k božství.”

„Ovšem v křesťanství není pro magii místo.”

„Křesťanská církev staví mezi tím, co je božské, svaté, a okultní mystikou vysoké zdi. Židovství naproti tomu je otevřenější. Je to vlastně zvláštní. Kabala - židovský mysticismus, který splynul s hnutím new age - zkoumá šedou zónu mezi Stvořitelem a jeho dílem, mezi věčným a pomíjivým.”

„Přesně jako Egypťané…”

„To je pravda. Egypťané nerozlišovali mezi božským a náboženským na jedné straně a magickým a okultním na straně druhé. Všechno bylo součástí jediného, mystického univerza.”

„Jenže já pořád nechápu, co tady děláte vy a co ve skutečnosti hledáme.”

„To, co hledáme, Bjorne, je něco víc než delfsky amulet, Alexandrijská knihovna nebo archa úmluvy.”

Trochu příliš jsem si potáhl z cigarety a zadržel jsem dech, zatímco jsem čekal, až bude William Blackmore pokračovat.

„Hledání už je v podstatě za námi,” dodal. „Díky vám. To, co hledáme, se nachází ve sfinze.”

Vyfoukl jsem kouř nosem a ústy a při tom se snažil potlačit kašel.

„Ale co? Co to hledáte?”

Dlouze se na mě podíval, napůl s úsměvem a potom odpověděl:

„Boha.”

Mezihra

(XV)

Lorenzo a mnichové přicházejí do baziliky San Lorenzo těsně před začátkem bohoslužby. Mnichové jsou rozrušení. Věří, že odtud pojedou s archou úmluvy v minibusu. Vzali si do hlavy, že staré proroctví mluví právě o tomto dnu, této události. Paolo zaparkuje na náměstí na chodníku naproti vchodu do baziliky a knihovny. Několik minut pozorují proud turistů i těch, kteří chodí do kostela pravidelně.

Náhle sebou Draco trhne. Ukáže na dva muže, kteří právě vyšli z portálu knihovny a přecházejí těch několik kroků ke vchodu do kostela.

Bernardo Caccini, říká.

Kdo? ptá se Paolo.

Hlavní knihovník laurenziánské knihovny. Ten druhý je Fabrizio Biniscotti.

Kdo? opakuje Paolo.

Vedoucí konzervátor Papežské komise pro archeologii. To znamená jediné, pokračuje Draco. Jsme na správném místě.

Se zbraněmi ukrytými pod mnišskými kutnami opouštějí Draco a jeho muži minibus. Lorenzo a Silvio zůstávají sedět uvnitř spolu s Paolem.

Mnichové jdou pozvolnými kroky směrem ke kostelu. Turisté jim uctivě ustupují. Současně si Lorenzo všimne mužů, kteří vystupují z dodávek zaparkovaných na různých místech na náměstí. Cílevědomě míří ke kostelu. Paolo je zaujatý turisty před minibusem a nevšimne si jich ani jejich postupu, vojenského způsobu, jímž se pohybují.

Na správném místě, pomyslí si Lorenzo.

VI

Pokoušel jsem se přimět Nicka Carvera, aby mi prozradil víc o Blackmorově teorii, když jsme zaslechli první výstřel.

Vyběhli jsme po schodišti z knihovny a ven na piazzu před bazilikou. Náměstí bylo plné pobíhajících lidí. Někteří hystericky řvali. Nad nimi mávali křídly holubi. Mezi sochami a sloupy osvětlení stály opuštěné stánky. Stojan plný slunečních brýlí ležel převrácený na zemi. Rozbité brýle byly rozeseté po kamenném dláždění. Italští policisté vytáhli příruční zbraně. Nikdo pořádně nevěděl, na koho mají mířit. Další série výstřelů. Za jednou sochou jsem zahlédl několik mužů z Carverova zvláštního komanda. S Nickem jsme běželi podél zdi. Nejsem zrovna drsňák. Nemám rád, když se kolem mě střílí.

Jeden výstřel vyplašil poslední hejno otálejících holubů. Vyšel z jednoho z obchodů se suvenýry. Nějaký minibus značky Fiat stál nevhodně zaparkovaný napůl

na chodníku. Měl rozbité přední sklo. Řidič se pokoušel ukrýt pod volant. Za ním stál muž, který svíral v ruce samopal. Zvedl zbraň. Další výstřel - nepostřehl jsem, odkud zazněl - ho trefil do ruky. Samopal mu vypadl. Mezi řadami sedadel se objevili dva muži a vystřelili na jednoho z Carverových vojáků, který klečel schovaný za litinovým květináčem. Pažbu měl zabořenou do jamky pod ramenem. Hlavu skloněnou na stranu. Naprosto soustředěný. Připravený ustřelit ušní lalůček - nebo hlavu -, ať už to bude kdokoliv. Na palbu nereagoval. Neklidní ptáci kroužili nad náměstím v nejistotě, kde by mohli bezpečně přistát. Přibíhali další policisté se zvednutými zbraněmi. Několik ran do vzduchu. Jedna z nich trefila holuba. Zřítil se v oblaku peří k zemi. Nějaká postarší stánkařka se připletla přímo do palebné linie a policista ji strhl na dláždění. S náručí plnou falešných značkových kabelek, které jednu po druhé ztrácel, utíkal z náměstí africký prodavač. Když ti dva muži v minibusu vyprázdnili zásobníky, zahlédl jsem úplně vzadu za nimi další dva. Hlavně měli opřené o sedadla před sebou. Samopaly zarachotily.

Mezihra (XVI)

Lorenzo se pokouší krýt Silvia vlastním tělem. Skrčí se mezi sedadla v minibusu.

Nestřílejte! Je tady dítě! křičí Lorenzo. Nestřílejte! Je tu dítě!

Výkřiky přehluší salvy výstřelů.

Minibus se dá do pohybu. Lorenzo pohlédne uličkou dopředu. Řidič se ze svého úkrytu pod volantem pokouší s autem vyjet z frontové linie. Pohnou se jen o několik metrů a minibus nabourá do betonové lavičky. Výstřely

rozbíjejí jedno okno po druhém. Na hlavě a na zádech mají spoustu skleněných střepů.

Nestřílejte! vykřikne Lorenzo znovu. V minibusu je dítě!

Nikdo ho neslyší.

O několik vteřin později střelba ustává. Lorenzo slyší křik. Kakofonii sirén. Klapání vrtule helikoptéry.

Profesore!

Drakův hlas. Přímo u něho. Lorenzo vzhlédne. Draco a Bartolomeus klečí v uličce.

Co? křičí Lorenzo.

Pojďte!

Musím chránit Silvia.

Pojďte!

Kam?

Draco a Bartolomeus ho popadnou za sako a táhnou ho pryč od Silvia. Ten křičí. Lorenzo se brání. Ale ti dva jsou silnější. Mezi sedadly není místo na rvačku. Navíc není dost silný. Dost zoufalý, to ano, ale ne dost silný. Táhnou ho pod sedadlo na druhé straně uličky. Bartolomeus usedá na sedadlo a táhne ho k sobě nahoru.

Chce mě použít jako štít, bleskne Lorenzovi hlavou. Je víc rozzuřený než vyděšený. Draco si zvedne na klín Silvia.

Draco a Bartolomeus namíří zbraně každý na své rukojmí.

Silvio! vykřikne Lorenzo.

Chlapec vříská.

Panebože, pusťte ho! křičí Lorenzo. Nemůžete přece použít dítě jako živý štít!

Bartolomeus mu přitiskne kovové ústí hlavně tvrdě a surově ke spánku.

Papá! vykřikne Silvio.

Zastřelíme rukojmí! volá Draco.

Zdá se, že ho nikdo neslyší.

Máme rukojmí! volá znovu, hlasitěji. Budeme střílet!

Ustupte! řve Bartolomeus.

Ustupte! opakuje Draco.

Lorenzo vidí záda řidiče a hlavy dvou mnichů, jejichž jména nezná. Třetí leží na dvojsedadle před Drakem a Silviem a drží si krvácející ruku.

Napadne ho: To ticho nevěstí nic dobrého.

V tom okamžiku se nízko nad střechami domů přiřítí vrtulník.

VII

Pod vrtulníkem visí na lanech tři vojáci. To by nebyla práce pro mě. Rozhodně ne. S výškami mám problém.

Jakmile se vojáci ocitli mimo střechy domů, spouštěli se dál dolů - jako artisté v cirkuse - až přistáli na střeše minibusu. Jeden z vojáků na zemi vyběhl z úkrytu a hodil do auta paralyzující granát.

Oslepující záblesk světla a hlasité zadunění. Nijak nebezpečné, ale paralyzující.

Vojáci z helikoptéry vnikli rozbitými okny do minibusu. Další vojáci zaujali pozice před ním. Několik jich přikrčených vběhlo dveřmi dovnitř. Čekal jsem další série výstřelů. Na několik krušných vteřin mě napadlo, že profesor Moretti a malý Silvio už jsou po smrti.

Pak jsem Silvia zahlédl. Stál na sedadle vedle rozstříleného okna minibusu. Vojáci byli plně zaujati zneškodňováním ozbrojených mnichů. Tak tam Silvio stál. Krvácející od skleněných střepů a napůl ohluchlý, zmatený výbuchem a zábleskem granátu stál na sedadle a kýval se sem a tam.

„Silvio!” vykřikla Angelica.

Dva policisté ji zadrželi.

Občas člověk koná sám proti sobě a navzdory svému strachu. Snad za to mohly ty její zoufalé výkřiky. Možná to byl pohled na Silvia v okně minibusu. Nevím, jak vysvětlit, kde se ve mně ta odvaha vzala. Ale využil jsem příležitosti. V blízkosti nikdo nebyl. A nikdo mě tedy nemohl zadržet.

A tak jsem to zkratka udělal.

Přikrčený jsem se vyřítil k minibusu.

„Silvio!” volal jsem.

Neslyšel.

Natáhl jsem se do rozbitého okna, popadl ho a vytáhl ven. Se Silviem, který mi napůl ležel na boku, pod pravou paží, jsem se potácel pryč od minibusu, směrem k Angelice.

Teprve když jsem jí Silvia předal, cosi se v něm uvolnilo. Začal vzlykat.

„Silvio! Silvio! Chlapečku můj!” plakala Angelica a tiskla syna k sobě.

V minibusu už bylo po zápase. Řidič vstal s rukama nad hlavou. Stejně tak i mnich se střelnou ranou na hlavě. Jeden obrovský chlap měl ruce složené za krkem. Hlavu vzpřímenou. Hrdý král v centru revoluce.

Jeden z vojáků vyvedl z minibusu profesora Morettiho.

Po nich vyšli jeden za druhým z rozstříleného auta mnichové. Napočítal jsem jich šest. Pokrývaly je skleněné střepy. Někteří krváceli. Ten největší šel pivní. Byl to skutečný obr. Vojáci je vedli k policistům, kteří jim nasazovali pouta a strkali je do policejních vozů.

Zdálky jsem sledoval shledání Angeliky a profesora Morettiho.

Našli si tichý koutek pod sloupem lampy. Několik minut se jen objímali. Beze slova. Stáli v těsném objetí a tiskli se k sobě. Profesor s Angelikou drželi Silvia. Nechtěl se matky pustit. Pohupovali se. Jako rákosí ve vánku. Tiše plakali. Neřekli ani jediné slovo. Jen se objímali. Postavili chlapce na zem. Pak si Angelica s profesorem pohlédli dlouze do očí a políbili se.

Nový začátek, pomyslel jsem si.

Epilog

Tak jako má každý příběh začátek, má i konec.

Z Florencie jsem odjel domů do Osla - svého podivného šedého města - ve zvláštním stavu euforie a s pocitem bolesti zároveň. S radostí nad tím, co všechno jsme zjistili, jaké záhady jsme rozluštili, s vědomím, že jsme zachránili profesora Morettiho a Silvia. Ale současně mě tížily vraždy Reginy Ferrariové a Theophila de Garenciéres. A naplňovala vnitřní touha po nedosažitelné ženě.

Seděl jsem právě v kanceláři na univerzitě, když mi satelitním telefonem z egyptské pouště zavolal Nick Carver. Jeho hlas mizel a znovu se objevoval. Chtěl, abych přijel. Spolu s Angelikou a profesorem Morettim jsme přispěli k rozřešení záhady, říkal, proto je naprosto na místě, aby nám nález ukázali dřív než zbytku světa.

Nález? Jaký nález? ptal jsem se. Ta moje zvědavost…

Egypt

Luxor,

čtvrtek

Pozdě odpoledne jsem přistál v Luxoru. Těžké a ospalé slunce viselo na obloze jako věčná připomínka hněvu planoucího boha Amona-Ra.

Luxor, Horní Egypt… město boha Amona Ra Ne; mocnějšího ze všech bohů, než ho Jahve ve své božské všemohoucnosti sesadil z trůnu a zničil. Bůh slunce. Nebylo nic divného, že jsem byl na pokraji smrti vedrem.

Už jsem tady byl. Proto jsem na to měl být připravený. Na vedro. Ten dusivý žar, který vás rozemele na prach a písek a pak vás ponechá sebevznícení v kaluži vypařujícího se potu, vyškvareného zpěněného tuku a pomíjivosti.

Na letišti mě očekával William Blackmore. Nick Carver se stále nacházel kdesi v poušti. Angelica a profesor Moretti přiletěli z Florencie už dříve toho dne.

Toho večera jsem se v hotelu v Luxoru pokoušel vymámit z Williama Blackmora vysvětlení. Nechtěl mi nic říct. Místo toho mi shrnul všechno, co nás v následujících dnech čekalo. Nazítří: poušť. V sobotu: Gíza a sfinga.

„Pojedeme taky na Sinaj?” navrhl jsem. Přese všechno to bylo právě tam, kde Mojžíš převzal kamenné desky s deseti přikázáními.

„Špatný směr!” řekl William Blackmore. Na západě se rozkládala nekonečná Saharská poušť.

Šli jsme brzy spát. Osud mě umístil do pokoje vedle manželů Morettiových. Na chodbě jsme si zdvořile popřáli dobrou noc a zavřeli za sebou dveře. V duchu jsem viděl Angeliku, jak se v koupelně svléká a upravuje, zatímco Lorenzo sedí na posteli a listuje v knize, viděl jsem, jak vzhlédne a usměje se, když Angelica vejde do ložnice ve svém světlém negližé.

Když jsem ulehl, přitiskl jsem si na ucho polštář.

Kráter Kamil

Poušť Uvejnat,

pátek

Panteon mrtvých bohů…

Před čtyřmi tisíci lety obětovali Babyloňané mocnému Mardukovi. Ve stejné době uctívali Egypťané slunečního boha Amona-Ra a jeho armádu níže stojících božstev. Potom přišel on, bezejmenný, Elohim, židovský Jahve, a prohlásil: Nebudete mít jiné bohy kromě mě. Dostal, co chtěl. Jeden po druhém bohové zesnuli, když je lidé nemilosrdně přestali uctívat: babylonští bohové, egyptští, řečtí, římští. Jejich chrámy zpustly, náboženské obce vymřely. Nikdo už v ně nevěřil.

Copak nikdy neexistovali?

Vrtulník svištěl nad pouští jako nějaká prehistorická vážka.

V duchu jsem si představoval zvlněné moře písku; obrovské duny vytvarované teplými větry, míle za mílí písku, písku, písku a potom konečně: oáza - uprostřed toho všeho písku úrodný zelený pouštní háj okolo vodního zdroje. Ovšem tak poušť ve skutečnosti nevypadá. V helikoptéře jsme překonali téměř tisíc kilometrů nad neživou krajinou plnou pustých rovin a výšin. Holé peklo štěrku a kamení, útesů a skalisek, vše pokryté tenkou vrstvou písku, ovšem žádné duny, žádné oázy, žádné karavany velbloudů, dromedárů a netrpělivých beduínů.

Většina z nás vsedě napůl pospávala, když nás Blackmore vybídl, abychom vykoukli ven. Nevím, co jsem doufal, že spatřím - pyramidu, věž, místní Stonehenge - ale popravdě řečeno, nezahlédl jsem vůbec nic. Musel nám to ukázat prstem. Kráter. Kruh v krajině.

Od něho se, co by kamenem dohodil, rozkládal tábor stanů, dřevěných ubikací, kontejnerů a terénních aut. Mozaika barev v monotónní nekonečnosti pouště.

Za rachotivého zvuku vrtule opsala helikoptéra velký oblouk a potom se snesla na zem několik stovek metrů od areálu a kráteru. Do trupu narážely drobné kamínky a štěrk. Motor utichl. William Blackmore otevřel dveře.

Vedro do nás udeřilo, jako bychom dostali pěstí.

Měl jsem na to být připravený. Ale nebyl jsem. Žár mnou mrštil zpátky na sedadlo. Padesát stupňů. Minimálně. Zasténal jsem.

„No tak, vstáváme,” švitořila Angelica.

Profesor Moretti mi vesele poklepal na rameno.

Co je to za lidi, co vydrží takové vedro?

„Bjorne?” Hlas Nicka Carvera. „Jste tam? Vy jste se rozpustil?”

Smích.

Vzmužil jsem se, vyhrabal ze sedadla a ven z kabiny vrtulníku.

Ven do slunečního žáru. Ven do výhně.

„Tady jste!” zvolal Nick Carver a hodil mi klobouk proti slunci. Pot se z něho jenom lil. Obklopoval ho oblak písku a prachu. Ve své khaki uniformě připomínal Howarda Cartera, co hledá svého Tutanchamona. Já osobně jsem spíš hledal nějaký stín. Než mě ten žár zničí.

„Vítejte na základně Kamil!” řekl Nick. „Není vám náhodou zima?”

Neměl jsem sílu na ten vtip reagovat. Měl jsem co dělat, abych zůstal naživu.

Nick Carver nás vedl z přistávací plochy k jedné z dřevěných ubikací v areálu. Benzinový agregát, který hučel za stěnou, poháněl klimatizaci, jež snížila teplotu uvnitř na něco přes dvacet stupňů. Jako bychom vstoupili do lednice.

Zmožení letem a horkem jsme se rozesadili kolem plastového stolu. Nick Carver vytáhl hromadu papírů a knih. Tvářil se slavnostně a horlivě.

„Vítejte v oblasti Al-vádí al-Džadíd, v poušti Uvejnat, na základně Kamil.” Zvedl mapu Egypta, abychom ji viděli. Prstem ukázal na bod v levém rohu úplně dole. „Tady se nacházíme! Šest set metrů od hranice se Súdánem, sto dvacet kilometrů východně od hranice s Libyí. Jinými slovy: uprostřed země nikoho.”

Z malé chladničky přinesl láhve s vodou a tác plný nakrájeného ovoce. Půlměsíčky pomerančů, půlky jablek, plátky melounu, hrozny vína. Dvěma dlouhými loky jsem láhev vyprázdnil a pustil jsem se do kousku melounu.

„Nejdřív bychom se vám s Williamem chtěli omluvit za to, že vás taháme sem do pouště, a doufáme, že pochopíte, že nám bude chvíli trvat, než vás do všeho zasvětíme a objasníme celé pozadí tohoto příběhu,” pokračoval Nick Carver. „Jak už jsem vám řekl do telefonu, každý z vás si zaslouží důkladnou prezentaci všeho, co to obnáší. Bez vás bychom nikdy nezvládli přijít na kloub

záhadám, které vyvstaly v souvislosti s Nostradamovou závětí a nálezem Alexandrijské knihovny, zkrátka a dobře to, čeho jste se v poslední době účastnili.”

Profesor Moretti vzal Angeliku za ruku. Jistěže mi to neušlo.

„Musíte mi odpustit,” pokračoval Nick Carver, „ale mám chuť přečíst vám na úvod několik řádků z Bible. Nikoliv v duchu zvěstování, ale abych vám pomohl pochopit, kde se nacházíte. Budu číst ze Starého zákona, První knihy Mojžíšovy, kapitoly druhé, kde se první vyprávění o stvoření světa překrývá s novým a zcela odlišným.”

Otevřel Bibli, odkašlal si a hlasitě předčítal:

Toto je rodopis nebe a země, jak byly stvořeny. V den, kdy Hospodin Bůh učinil zemi a nebe, nebylo na zemi ještě žádné polní křovisko ani nevzcházela žádná polní bylina, neboť Hospodin Bůh nezavlažoval zemi deštěm, a nebylo člověka, který by zemi obdělával. ( Genesis, 2:4-5 )

Nick Carver odložil Bibli a pokračoval:

„Dvě události, k nimž došlo v regionu, kde se nacházíme, přispěly i k formování nejmocnějšího eposu starého židovského náboženství, které se v průběhu staletí vyvinulo v křesťanství. Rád bych začal tou starší z obou událostí. Musíme se přenést o více než deset tisíc let do minulosti. Po skončení doby ledové proběhly v této oblasti - poušti, jež se dnes rozkládá na území Egypta, Čadu, Libye a Súdánu - dramatické klimatické změny. Podnebí bylo náhle vlhké a díky tomu krajina doslova rozkvetla. Bujné lesy akácií a bažiny byly tak neprostupné, že byly neobyvatelné. Tady, kde je nyní jen poušť! Po tři tisíce let oblast kvetla. Rostliny, živočichové a spousty vody sem pochopitelně přitáhly mnoho kmenů lovců. Tady mohli žít v nadbytku. Je snad ozvěnou těchto událostí biblické vyprávění o Rajské zahradě?”

Nick Carver četl dál:

Jen záplava vystupovala ze země a napájela celý zemský povrch. I vytvořil Hospodin Bůh člověka, prach ze země, a vdechl mu v chřípí dech života. Tak se stal člověk živým tvorem. A Hospodin Bůh vysadil zahradu v Edenu na východě a postavil tam člověka, kterého vytvořil. Hospodin Bůh dal vyrůst ze země všemu stromoví žádoucímu na pohled, s plody dobrými k jídlu, uprostřed zahrady pak stromu života a stromu poznání dobrého a zlého. ( Genesis, 2:6-9 )

„Později, před 7300 lety, se klima opět změnilo. Všechno uschlo. Zmizely rostliny i lesy. V období před 5500 až 6000 lety se tato část Sahary stala tak suchou, že kmeny, které zde žily, byly nuceny tuto oblast opustit. Stáhly se na východ - k úrodným loukám kolem Nilu. Vyhnáni svými bohy. Vykázáni z ráje. A co píše Bible?” Zalistoval a předčítal:

Proto jej [člověka] Hospodin Bůh vyhnal ze zahrady v Edenu, aby obdělával zemi, z níž byl vzat. Tak člověka zapudil. Východně od zahrady v Edenu usadil cheruby s míhajícím se plamenným mečem, aby střežili cestu ke stromu života.

( Genesis, 3:23-24 )

Nick Carver na nás pohlédl s pozvednutým obočím, jako by se chtěl zeptat, jestli mu rozumíme. „Toto velké stěho

vání - z rajského a úrodného kraje, jenž zpustl, do stejně bujné krajiny kolem Nilu - dalo základ pozdější mocné egyptské faraónské říši. Ale to je úplně jiný příběh.”

„Rajská zahrada je přece alegorie,” namítla Angelica, „přirovnání. To vyprávění nemáme chápat doslovně.”

„Právě k tomuto bodu se ještě vrátíme,” odpověděl Nick Carver.

„Je vůbec možné biblickou Rajskou zahradu lokalizovat?” zeptal se William Blackmore. „Jasným kandidátem je Mezopotámie - území mezi Eufratem a Tigridem:”

Z Edenu vychází řeka, aby napájela zahradu. Odtud dál se rozděluje ve čtyři hlavní toky. Jméno prvního je Píšon; ten obtéká celou zemi Chavílu, v níž je zlato, a zlato té země je skvělé; je tam také vonná pryskyřice a kámen karneol. Jméno druhé řeky je Gíchón; ta obtéká celou zemi Kúš. Jméno třetí řeky je Chidekel, ta teče východně od Asýrie Čtvrtá řeka je Eufrat. ( Genesis, 2:10-14 )

„Kterou z řek lze kromě Eufratu identifikovat?” převzal opět slovo Nick Carver. „Něco jsou dohady, něco spekulace založené na předpokladech historiků a teologů. Flavius Josephus píše ve svém díle o historii Židů, Antiquitates Judaicae, že jednou ze čtyř řek v ráji je Nil. První z nich, Píšon, je obtížné identifikovat. Flavius Josephus se domníval, že je to indická Ganga, zatímco francouzský rabín Raši - známy svými výklady Tóry a Talmudu - byl názoru, že Píšon musí být Nil. Za zemi jménem Cha-víla, kde se nachází zlato, vonná pryskyřice a karneol, bývá většinou považována Arábie. Země Kúš je oblast dnešního Súdánu a Etiopie. Proto Egypťané tvrdošíjně

prohlašují, že řeka Gíchón musí být Modrý Nil, jenž se v Chartúmu v Súdánu vlévá do Bílého Nilu. Chidekel bývá obvykle ztotožňován s Tigridem. Stručně řečeno - je to dost zmatené.”

„Pokoušíte se naznačit, že tato poušť kdysi byla Rajskou zahradou?” zeptal se profesor Moretti s úsměvem.

„Vůbec ne,” odpověděl Nick Carver.

„Každopádně ne doslova nebo jak ji chápe Bible,” navázal William Blackmore. „Nás zajímá, jak mohla idea o Rajské zahradě vzniknout. Jak se vyprávění předávané z generace na generaci pomalu rozvine do mýtu, jenž nakonec skončí jako jeden z příběhů Bible?”

„Zkrátka: domníváme se, že biblickou představu o Rajské zahradě vytvořili potomci lidí, kteří museli opustit svůj kdysi tak úrodný ráj,” prohlásil Nick Carver. „Mýtus o Rajské zahradě je idealizovanou verzí ráje, jenž byl znovu stvořen ve vyprávěních vyhnaných kmenů, znovu a znovu opakovaných kolem ohňů podél Nilu.”

„Je to podobné jako příběh o potopě světa,” vysvětloval William Blackmore. „Tento mýtus se pravděpodobně zakládá na události, k níž došlo před 7600 lety. Tehdy Středozemní moře zaplavilo Černé, když se protrhl úzký pás země, který je odděloval. Kmeny obývající úrodné břehy Černého moře se staly svědky toho, jak voda stoupala. O jeden, dva, tři metry - nakonec to bylo v průměru o třicet metrů. Když lidé prchali pryč, odnesli si příběh o stoupající vodě s sebou. V průběhu tisíciletí se tato událost vyvinula v mýtus o potopě světa. Písemně byl poprvé zaznamenán v mezopotámském Eposu o Gilgamešovi, později zdokonalen ve Starém zákoně.”

Pochopitelně není náhoda, že se nacházíme právě zde,” pokračoval Nick Carver. „Důvodem je dramatická událost, k níž došlo před pěti tisíci lety. Jak jste

viděli z helikoptéry, leží vedle nás kráter. Kráter Kamil. Teprve v roce 2008 ho objevil kurátor milánského přírodovědeckého muzea. Našel ho vlastně náhodou pomocí Google Earth. V roce 2010 potvrdila italsko- -egyptská výzkumná expedice, že se jedná o pět tisíc let starý kráter vytvořený meteoritem. Vím, že je hrozné vedro, ale můžeme přesto jít ven a podívat se tam?”

Chtělo se mi protestovat. Ale zvědavost mě přemohla. Poslušně jsem si narazil klobouk hluboko do čela a na spálený nos si nasadil brýle proti slunci.

Ačkoliv jsem tentokrát byl připravený opustit vychlazenou ubikaci, přesto to bylo zlé. Ven do slunečního žáru. Do sálající pece, kde cherubové mávají svými ohnivými meči. Dokonce i škorpioni se uchýlili do úkrytů.

Od ubikace to bylo k okraji kráteru Kamil nějakých patnáct dvacet metrů. Angelica a profesor Moretti šli ruku v ruce. Romantická procházka v padesáti stupních Celsia. Já se potácel několik metrů za nimi. Měl jsem pocit, že se mi gumové podrážky bot co nevidět roztaví.

Kráter měl zhruba čtyřicet padesát metrů v průměru. Obrovská okrouhlá nádrž písku. Jeho nerovný okraj byl tvořen štěrkem a balvany vyvrženými, když před pěti tisíci lety dopadl meteorit na povrch Země. Tisíce let a pouštní větry naplnily kráter pískem. Kolem něho i na jeho úbočích seděli - ve stínu natažených plachet - vědci v bílých overalech a činili se v písku a kamení. Nad kráterem natáhli tenká bílá lanka, která vytvořila síť stejně velkých čtverců. Dost se to podobalo archeologickým vykopávkám.

Nick Carver nás vedl podél okraje kráteru. Vzal do ruky hrst štěrku.

„Všechno tohle,” nechal štěrk propadávat mezi prsty, „a poušť kolem nás - ano, celá zeměkoule a všechno v celém vesmíru - vzniklo ve zlomku vteřiny” „The Big Bangl” dodala Angelica. „Prvky jsou stejně staré jako nejstarší hvězdy ve vesmíru,” pokračoval Carver, „ale čtyři z nich byly vytvořeny už v průběhu Velkého třesku. Jedním z nich je lithium, jež se nacházelo v meteoritu, který právě tady dopadl. Stříbřitě šedé a měkké, nejlehčí ze všech kovů. V dnešní době se lithium používá k léčení nervových problémů, jako je například bipolární afektivní porucha. Meteorit se skládá i z dalších prvků: železa, což není tak překvapivé; technecia, stříbřitě šedého, radioaktivního a nestabilního kovu, jenž vzhledem připomíná platinu; iridia, extrémně tvrdého, stříbřitě bílého kovu, který se stejně jako lithium využívá v medicíně. Dokonce i dnes nacházejí vědci v půdě zbytky stop po meteoritu. V laboratoři ve Virginii už jsme částice z kráteru Kamil analyzovali. Zajímavá práce.”

Rychle jsme obešli vnější okraj kráteru a pak se vrátili do vychlazené ubikace. Nick Carver vyhledal v hromadě papírů několik fotografií a poslal je kolem. Nebylo snadné poznat, co vlastně představují.

„To je sfinga,” vysvětloval. „Přesněji řečeno trojrozměrné snímky prosvícené sfingy uměle vytvořené pomocí seizmických, elektromagnetických a geomagnetických měření, interpretovaných na základě počítačových technologií a digitální fotografické manipulace. Vidíte tu světlou část a tmavou skvrnu?”

Ve vrstvě vápence, zhruba v místech, kde by se nacházelo srdce, kdyby sfinga byla živá, jsme rozeznali tmavé místo - jako nějaký nádor - obklopený jakoby světlou svatozáří.

„Co je to?” zeptala se Angelica.

„Ta světlá linie je chodba. Vyhloubili ji při stavbě sfingy, a když do ní ukryli, co potřebovali, opět chodbu zaplnili kameny a cementem, aby prostor zapečetili. Ta tmavá skvrna je kámen v dutině.”

„Meteorit?” navrhl jsem.

„Přesně tak,” potvrdil Nick Carver. „Meteorit. Ten, který před pěti tisíci lety vytvořil kráter Kamil. Ne jen tak ledajaký meteorit. Astronomové odhadují, že měl 1,3 metru v průměru a před dopadem na povrch země vážil mezi pěti a deseti tunami.”

„Jak by ale dopravili něco tak těžkého do Gízy?” zeptala se Angelica.

„Pravděpodobně tak, jako převáželi těžké sochy a obelisky po celém Egyptě: pomocí saní a otroků.”

„Já jsem myslel, že meteority při vstupu do zemské atmosféry obvykle shoří,” poznamenal profesor Moretti.

„Většina jich opravdu shoří,” potvrdil Nick. „Tento dopadl na povrch Země rychlostí vyšší než 3,5 kilometru za vteřinu. A jeho větší část…” zamával fotografií sfingy, „ukryli do sfingy.”

My ostatní jsme tam jen bezradně seděli a pokoušeli se přijít na to, proč Nick Carter mluví tak zaníceně. Bylo mi horko. Byl jsem zpocený. A žíznivý. A zvědavý. Velice zvědavý.

Na zemi každý rok dopadnou tisíce meteoritů. Proč by jeden z nich měl být něco tak extra?

Meteorit… Co je právě na tomhle tak zvláštní?

Gíza

Káhira,

sobota

V teplém větru se vznášel závoj prachu a písku. Tři pyramidy v Gíze: Cheopsova, Chefrénova a Menkaureova se tyčily jako hory, siluety, na chvějícím se horizontu.,

Mám rád všechno, co je staré. Jako pyramidy Když Mojžíš uviděl hořící keř, když se Sokrates zabil pomocí jedu, když se z Caesara a Kleopatry stali milenci, když byl Ježíš ukřižován - dokonce už tehdy byly pyramidy prastaré. Prehistorické. Mystické…

Kolem archeologického areálu byl postavený několik metrů vysoký plot z lešení, pletiva a plachet. Na něm visela veliká tabule s textem v několika jazycích: Omlouváme se! Probíhají restaurátorské práce! Projekt financován UNESCO/OSN.

Krycí operace proběhla úspěšně. V několika novinách už se nadšeně psalo o restaurování sfingy.

Předešlého večera po příjezdu od kráteru Kamil si Angelica a profesor Moretti vyšli na procházku po káhir-ských bazarech. Angelica si koupila slunečník. Půvabnou květovanou věcičku. Nick Carver a William Blackmore nám všem rozdali identifikační kartičku podobnou té, co měli sami na krku. Potom nás odvedli ke střežené vstupní bráně. Vešli jsme do areálu tábora. Zástup archeologů a dalších pracovníků kráčel průchodem ohraničeným plotem z oranžového plastu k další bráně pod plachtou. Ozbrojení vojáci zkontrolovali naše průkazky. Vystoupili jsme z fronty a oni nás zavedli do ubikace s další bezpečnostní bránou. Tady jsme museli odložit mobily, fotoaparáty a kamery. Potom nás zase pustili. Ven do vedra. K nejstaršímu a nejznámějšímu monumentu lidské civilizace, největší soše na světě, vytesané z jednoho kusu kamene před 4000 až 5000 lety. Vědci se stále dohadují o tom, jak stará vlastně je.

Sfinga.

Tělo lva, hlava boha.

Nick Carver a William Blackmore nás jako turističtí průvodci s jasným cílem vedli pod beznosým obličejem a okolo obrovských tlap až k místu, kde pracovníci právě kopali tunel pod sochu. V oblaku rámusu a dieselových exhalátů nás minulo nákladní auto s korbou plnou kamenných bloků a písku.

Na rovince na severní straně 74 metrů dlouhé sochy - mezi sfingou a cestou k pyramidám - bylo z ubikačních buněk sestaveno ústředí pro archeology a vedení vykopávek. Vyšli jsme po schodišti, jehož stupně a zábradlí byly vyrobeny z hrubých trámů. První dveře byly označeny:

Nicholas Carver

Head of Excavation

William Blackmore

Head ofScientific Research

Kancelář byla těsná. Klimatizovaná. Nick vytáhl z lednice pět láhví ledové vody. Každému nám jednu láhev ho

dil. Usadili jsme se kolem vratkého stolu. Angelica, profesor Moretti a já na jedné straně, Nick Carver a William Blackmore na druhé. Odšrouboval jsem uzávěr láhve a pil. Zvenku k nám doléhal lomoz a hluk motorů náklaďáků a dalších strojů.

Doufám, že jste se po namáhavém včerejšku a dlouhé cestě pořádně vyspali,” začal Nick Carver. Rychle pohlédl na hodinky. „Pro mě a Williama je dnes velký den. V průběhu příští hodiny se moji lidé propracují k meteoritu. Bude umístěn do polstrované ocelové schránky a letecky odeslán rovnou do USA. Už ho tam očekává tým vědců. - A vy? Jste připravení na poslední etapu?”

Přikývli jsme a jeden přes druhého zamumlali ano.

Nick Carver položil ruce na stůl a protáhl si prsty. „Meteorit… Protože o něm to všechno je. O meteoritu…” Chvilku trvalo, než našel ta správná slova, a potom pokračoval: „Víme o čtyřech fragmentech kamil-ského meteoritu. První a největší je samotný kámen. Byl zazděn nějakých čtyři pět tisíc let tady ve sfinze. Nyní se ho chystáme vyzdvihnout. Další dva fragmenty jsou ploché kameny, které odpadly, když meteorit dopadl na Zemi. Ty skončily jako posvátné desky v arše úmluvy, již s sebou vezli Izraelité při svém putování pouští. Kam se kamenné desky poděly později a kde se nacházejí nyní, stále nevíme. Poslední, nejmenší fragment je jen úlomek: delfský amulet. Šperk orákula v Delfách. Magický kámen, jemuž byly přisuzovány posvátné vlastnosti. Delfský amulet umožňoval věštkyním v Delfách a později i Nostradamovi nahlédnout do budoucnosti.”

Nick Carver postupně pohlédl na každého nás.

„Čtyři fragmenty. Všechny pocházejí z toho samého meteoritu.”

Slovo převzal William Blackmore:

„Pro Egypťany byl meteorit magický a posvátný Věřili, že jim dává nadpřirozené schopnosti. Kámen je přiváděl do přímého kontaktu s bohy. Se zemřelými. S budoucností. Upřímně se domnívali, že jim otevírá bránu do říše bohů, na onen svět. Byli přesvědčeni, že reprezentuje posvátné spojení mezi pozemským a nadpozemským životem. Věřili, že dokáže zrušit pojem prostoru a času. Domnívali se, že umožňuje nahlížet do budoucnosti. O tom všem byli přesvědčeni.”

„Egypťané nebyli věřící jen v náboženském slova smyslu,” pokračoval Nick Carver. „Věřili v magii a praktikovali ji. Astrologii. Alchymii. Pěstovali a zajímali se o okultismus. O vše skryté a mystické. Síly, jež se nedaly vysvětlit. Síly, které se dokonce ani dnes nedají vysvětlit. Meteorit byl magický. Pro ně. Okultní svátost.”

Angelica na mě tázavě pohlédla. Rozumíš něčemu z toho?

Profesor Moretti si odkašlal. „Chcete říct, že tento meteorit nějakým způsobem ruší přírodní zákony?”

„To v žádném případě. Přírodní zákony jsou absolutní,” odpověděl William Blackmore. „Jenže co o nich vlastně víme? Dokonce i dnes, v roce 2012? Egypťané to rozhodně prožívali tak, jako kdyby meteorit stíral hranici mezi skutečností a nadpozemskou magií.”

„Počkejte, počkejte…” přerušila ho Angelica a rozhodila rukama. „Moc tomu nerozumím. Chcete říct, že tento meteorit přispěl k tomu, že se Egypťané domnívali, že se můžou setkat se svými bohy, nahlédnout do budoucnosti a tak dále. Ale jak s tím vším souvisí náš Bůh? Ačkoliv Mojžíš prožil v Egyptě mnoho let, od myriády egyptských bohů je dlouhá cesta k Jahvemu, s nímž se setkáváme ve Starém zákoně.”

William Blackmore zamyšleně přikývl. „Dlouho předtím, než se židovství stalo náboženstvím, otevíral meteorit starým Egypťanům bránu do říše bohů. Všichni tehdy měli své vlastní bohy. Bohy počasí a větru, bohy pro dobrou sklizeň, bohy plodnosti. Někteří bohové byli spojeni s regiony či oblastmi, jiní s národy a kmeny. Kořeny víry ve všemohoucího Jahveho je snazší vysledovat ve světě mezopotámských bohů než egyptských. Mnohá náboženství i uctívání bohů pramení ze starších náboženství a bohů. Meteorit všem dovoloval, aby se setkali se svými bohy. Egypťané se setkali se svými bohy stejně tak, jako se o tisíc let později Židé setkali se svým bohem Jahvem.”

„Není to příliš mnoho bohů na tak malý meteorit?” namítla Angelica.

„Nebo žádný bůh!” řekl jsem.

Nebo žádný,” opakoval William Blackmore.

Vrhl na mě pohled, který říkal došlo ti to, Bjorne. Ačkoliv jsem popravdě jen tušil obrysy toho, co se nám pokoušel vysvětlit.

William si prohrábl strniště vousů. „Abrahámův projekt - sjednotit všechny ty rozličné bohy do jediného všemocného božstva - byl opravdu ambiciózní. Chtěli se zbavit armády různých neovladatelných bohů a shromáždit všechnu moc u jediného. Jahveho. Neboli našeho Pána, jak mu dnes v našich církvích říkáme. Proto je tento bůh, s nímž se setkáváme v Mojžíšových knihách, tak nekompromisní vůči svým konkurentům. Jde na to tvrdě:

Nebudeš mít jiného boha mimo mne. Nezobrazíš si Boha zpodobením ničeho, co je nahoře na nebi, dole na zemi nebo ve vodách pod zemí. Nebudeš se ničemu takovému klanět ani tomu sloužit. ( Exodus, 20:3-5 )

Nebudeš se klanět jejich bohům a nebudeš jim sloužit. Nebudeš se dopouštět toho, co páchají. Úplně je rozmetáš a na kusy roztříštíš jejich posvátné sloupy. Budete sloužit Hospodinu, svému Bohu… ( Exodus, 23:24-25 )

Nalévá vskutku čistého vína. A neváhá ani vyhrožovat či lákat:

Já jsem Hospodin, tvůj Bůh, Bůh žárlivě milující. Stíhám vinu otců na synech do třetího i čtvrtého pokolení těch, kteří mě nenávidí, ale prokazuji milosrdenství tisícům pokolení těch, kteří mě milují a má přikázání zachovávají. ( Exodus, 20:5-6 )

Zajisté můžeme konstatovat, že kombinace výhrůžek a slibů byla úspěšná. Téměř čtyři miliardy lidí dnes patří ke kulturním kruhům, jež vyznávají boha, který vychází z abrahamitského náboženství.”

„Ale který bůh tedy sídlil v tom meteoritu?” zeptala se Angelica.

„Všichni. Nebo žádný,” odpověděl William Blackmore. „Každý, kdo pocítil sílu meteoritu, si naplnil své vize bohy či představami. Egypťané se setkávali s Amonem- -Ra a Osiridem. Židovští proroci promlouvali s Pánem. Když měli následně vize interpretovat a zapsat, líčili své zážitky jako zjevení. Jenže nikdo nechtěl tentýž zážitek. Viking se chtěl setkat s Ódinem. V představách Mayů to byli Hunahpu a Xbalanque. Řek se chtěl setkat s Diem. Říman s Jupiterem. Hinduisté a buddhisté chtěli prožít nirvánu. A delfské orákulum či Nostradamus? Ti si vůbec nepředstavovali bohy. Chtěli nahlédnout do budoucnosti. Obdobně jako proroci spojovali halucinace se svojí vírou.”

Halucinace, říkal jsem si v duchu. Síla meteoritu… Došlo mi, že William Blackmore a Nick Carver nemluvili o bozích a silách, které se nacházejí kdesi na nebesích, nýbrž sídlí v nás samých, v našem vlastním světě představ.

„Celý svůj profesní život jsem zasvětil studiu lidského mozku ve vztahu k náboženství, bohům a náboženským fenoménům,” pokračoval William Blackmore. „Mozek má k víře dispozice. Věříme jen v různé věci, v různé bohy. Křesťané, židé, muslimové. Hinduisté, buddhisté, sikhové. Všichni mají složitý a vyspělý systém víry Jiní věří v paranormální, fantastické jevy. Okultismus, magii, new age a astrologii. Věří se stejným přesvědčením jako lidé nábožensky založení. A veškeré tyto pocity, tato přesvědčení je možné lokalizovat do zcela konkrétní části mozku. Je to nejdokonalejší a nejsložitější orgán těla. Řídící centrum všech našich racionálních i iracionálních činů, myšlenek a pocitů. Cokoliv děláme, mozek se na tom podílí. Řídí veškeré naše myšlenky a činy. Dělá z nás to, co jsme.”

Jeho pohled po nás klouzal, prohlížel si nás jednoho po druhém. Pokoušel jsem se myslet na svůj vlastní mozek - ten měl opravdu vždycky s čím se potýkat.

„Některé mozky patří géniům a velkým myslitelům. Jiné mozky stvoří despoty. V některých vzniká nejkrásnější umění, jiné zplodí nejstrašnější hrůzy. A mozkem je možné manipulovat. Jednoduše. Většina z nás to dělá každičký den. Dáme si šálek kávy. Cigaretu. Prášek. Vypijeme skleničku vína nebo půllitr piva. Dáme si panáka. A proč? Abychom zmanipulovali svůj mozek a citový aparát. Narkotika mají ještě silnější účinky. Po některých jste malátní. Po jiných v povznesené náladě. Některá

ve vás vzbuzují halucinace Či falešné představy. Určité látky mají psychedelický účinek, jenž mění stav vědomí. Vidíme a slyšíme věci, které neexistují. Uvádí nás do stavů podobných transu, kde se ztrácí skutečnost. Halucinace. Iluze. Vize. Náboženská zjevení.”

William Blackmore se odmlčel a potom pokračoval: „A přesně takhle účinkují na lidský mozek chemické látky obsažené v tomto meteoritu. Jako by byl člověk na tripu. Kombinace a složení látek v meteoritu ovlivňuje mozek každého, kdo se dostane do jeho blízkosti. Jako dávka LSD. Meteorit vyvolával halucinace a náboženské vidiny, které byly vykládány jako božská zjevení.”

Pohlíželi jeden na druhého. Snažili jsme se postupně vstřebat všechno, co nám právě bylo odhaleno. „A proto ho tedy zazdili do sfingy?” zeptala se Angelica. „Aby unikli těmto… silám?”

„Egypťané se museli proti meteoritu chránit,” potvrdil William Blackmore. „Úlomek zvládnout dokázali. Byl maličký. Dokonce i kamenné desky. Jen museli zajistit, aby se od nich lidé drželi stranou. A to se jim přece podařilo… Ale síly největší části meteoritu na ně byly příliš. Proto ho zazdili do sfingy. Aby se ochránili.”

„Ale o jakých silách to vlastně mluvíme?” zeptal jsem se. „O záření?”

„To se právě chystáme zjistit,” odpověděl William Blackmore. „Může tu být řeč o záření, ale pravděpodobněji se jedná o částice, které se z meteoritu oddělují. Mikroskopický prach. Kombinace prvků v meteoritu ovlivňuje mozek způsobem, který zatím nedokážeme objasnit. Proč myslíte, že jsem na sobě měl ochranný oděv, když jsme vyzvedávali amulet z hrobu v Medicejské kapli? Nechtěli jsme riskovat. Věděli jsme, jaký může být jeho účinek.”

„Jakým způsobem látky obsažené v meteoritu lidský mozek ovlivňují, nám prozatím není známo,” pokračoval Nick Carver. „Odborníci z dlouhé řady vědeckých oborů teď čekají, až se k nim meteorit dostane, aby mohli provést svá měření a experimenty. Specialisté na poli astrofyziky, fyziky částic, jaderné fyziky, atomové fyziky, fyziky pevných látek, fyziky plazmatu, biofyzikové, neurobiologové, astronomové, specialisté na mozek, mozkoví chirurgové, psychiatři, psychologové, chemici. You name it! Tady nejde o žádnou magii. Meteorit z kosmu podléhá přírodním zákonům jako všechno ostatní. Ale přináší s sebou zárodek nového vědění, nového porozumění, nového poznání.”

„Vědci už provedli různé analýzy prachu z kráteru a delfského amuletu,” navázal William Blackmore. „Spektrometrem měřili světelné spektrum, jež vyzařuje. Bombardovali ho proudem neutronů. Výsledky jsou překvapivé. Kámen z amuletu měří sotva jeden centimetr. Pouhý kamenný úlomek o velikosti nehtu. Sílu meteoritu ve sfinze si můžeme jen představovat.”

„Mojžíš.” Převzal slovo Nick Carver. „Henoch. Abrahám. Ezechiel. Jeremiáš. Spolu se spoustou proroků - počínaje delfským orákulem a Nostradamem konče - to všechno byly oběti síly meteoritu.”

„A co s ním chcete udělat?” zeptal jsem se. „Vidí v něm Pentagon vojenský potenciál? Jak chtějí využít vlivu, který látky v meteoritu na lidskou mysl mají?”

„Některé z nás zajímají vědomosti, jež nám může poskytnout,” odpověděl Nick Carver. „O fyzice a astronomii. Psychologii. Parapsychologii. Medicíně.” Pokývl hlavou směrem k Williamu Blackmorovi. „O náboženství a chápání Boha. Ale jinak máte pravdu, Bjorne. Dobrá otázka. Co s ním chceme udělat? Proč poskytují americké úřady neomezené zdroje na to, abychom vy

stopovali cosi, o čem si někteří myslí, že jde o prastarou náboženskou relikvii, ale co je ve skutečnosti meteorit?”

Pravdou je… že je tady ještě jedna věc,” dodal Nick Carver.

On a Blackmore na sebe pohlédli.

Nikdo z nás se nezeptal. Jen jsme na ně vyčkávavě hleděli.

„Včera v kráteru Kamil jsem vám říkal, že jeden z prvků, co tvoří meteorit, je technecium. Už jsem se ovšem nezmínil o jeho vlastnostech.” Zamyšleně přikývl. „Technecium v přirozeném stavu neexistuje - ani na Zemi, ani v naší sluneční soustavě. Až do roku 1945 existovalo pouze teoreticky.”

„Jak může něco existovat pouze teoreticky?” poznamenal jsem.

„Stejně jako bůh,” odpověděl William Blackmore.

„Nebo jako logická mezera v periodické soustavě prvků,” dodal Nick Carver.

„Co se nám teď vlastně snažíte říct?” zeptal se profesor Lorenzo Moretti.

„Technecium neexistuje!” opakoval Nick Carver. „Ne v přirozeném stavu. Dovolte mi, abych vám to vysvětlil: Doba, za kterou dojde k rozpadu poloviny původního počtu atomů radioaktivní látky, se nazývá poločas rozpadu. Znáte radioaktivní prvek uran? Poločas rozpadu jeho nejběžnější formy je 4,5 miliardy let. Proto stále ještě na Zemi nějaký uran existuje. Ale technecium má poločas rozpadu mnohem kratší. Forma technecia, jež trvá nejdéle, má poločas rozpadu 4,2 milionu let. To znamená, že z technecia, které vzniklo spolu s naší sluneční soustavou před téměř pěti miliardami let, nezbylo už nic, absolutně nic. Jinými slovy, veškeré technecium, které na Zemi existuje, vytvořil člověk.”

„Jak můžeme vytvořit něco z ničeho?” zeptal jsem se.

„Technecium vzniká jako odpad v lékařském průmyslu a také v atomových elektrárnách. Vy v Norsku si děláte starosti kvůli jaderné elektrárně Sellafield. Jeden z tamních odpadních produktů je právě technecium. Nález technecia v meteoritu může ovšem znamenat jediné. Pokud meteorit plný technecia dopadl v Egyptě před nějakými čtyřmi pěti tisíci let, musí za jeho výskytem stát nějaká technologicky vyspělá civilizace. Nějakým způsobem. Z nějakého důvodu.”

Nikdo z nás nepromluvil.

„Někteří z fyziků a astronomů naší skupiny expertů se zaobírají myšlenkou, že nějaká civilizace mohla meteorit vyslat do vesmíru, aby dala vědět o své existenci. Radioaktivní poselství. Jiní se kloní k hypotéze, že meteorit je zbytek zničené planety, zaniklé civilizace. Zkrátka nevíme. Můžeme jen spekulovat. A zkoumat. Až naši přední experti meteorit probádají a provedou analýzu všech látek, zjistí snad víc. Anebo také ne.”

Ve vysílačce, která visela na zdi, se ozvalo praskání.

„Base to Carver.”

Nick Carver se natáhl dozadu a sáhl pro ni.

„Carver to base - receiving.”

Skrz chrčení jsme slyšeli hlas, který oznamoval, že operace Alfa právě skončila a ihned bude zahájena operace Beta.

„Alfa,” vysvětloval William Blackmore, „znamená, že už meteorit přestěhovali do olověného boxu, ve kterém se bude přepravovat. Beta je název dalšího kroku, totiž převezení boxu s meteoritem pomocí buldozeru tunelem ven ze sfingy.”

Když buldozer vyjížděl z tunelu, stáli jsme shromáždění pod znetvořeným obličejem sfingy. Box stál vpředu na lžíci. Jeden a půl metru široký a vysoký. K ničemu pozoruhodnému nedošlo. Žádné přeháňky. Žádné třpytivé záblesky ve vzduchu. Žádná sférická hudba.

Nic.

Buldozer pomalu projel kolem nás. Zavřel jsem oči. Ale necítil jsem nic. Ani šepot boha. Ani žádný obraz budoucnosti.

Nic.

Na čekajícím náklaďáku stál polstrovaný kontejner. Buldozer spustil lžíci a umístil box do kontejneru.

„Base to Carver,” zapraskal hlas ve vysílačce. Operace Beta byla ukončena.

„Commence to Gamma,” odpověděl Nick Caiver do vysílačky. Ačkoliv stejně tak mohl rozkaz zakřičet. Asi rádi mluví do vysílaček.

Určitě jste si dobře vědomi toho, co děláte,” poznamenala Angelica.

Nick Carver na ni tázavě pohlédl.

„Pokud se tohle dostane na veřejnost,” pokračovala, „chápete, co se stane? Zničíte víru! Zredukujete víru v Boha na neurologické impulzy. Ze zjevení zbudou jen halucinace. Ze zázraků bludy. Po vašem zásahu nebude už nic svaté.”

Závan větru zvedl závoj písku.

„No, já nevím,” odpověděl William Blackmore. „Víra je mocnější než slovo. Lidé odjakživa věřili. Ve všech kulturách. Od Afriky až po ostrovy v Pacifiku. Vždycky uctívali své bohy a hledali svá nebesa. Člověk má k víře genetické dispozice. Máme víru v sobě. Proč? Protože existuje nějaký bůh, který do nás zasel její sémě? Nebo protože si v nitru tolik přejeme, aby nějaký bůh existoval, nějaký význam, souvislost, nějaký stvořitel, původce? A především: milosrdný otec, co nás po smrti očekává, utěšuje a přináší úlevu a ze smrti dělá pouze jakýsi přechod a nikoliv konec.”

Angelica pohlédla na svého manžela, jako by ho prosila o podporu. Potom zavrtěla hlavou, nevěděla, co říct.

„Vím přesně, co se stane, pokud zveřejníme zprávu o meteoritu a arše úmluvy,” pokračoval William Blackmore. „Ateisté budou prohlašovat: co jsme říkali? A věřící…” usmál se, „ano, ti budou dál věřit. Stejně jako dřív. Víra je v nás. Ať už se jí oddáme nebo ne. Víra je touha. Naděje. A touhu a naději v sobě vždycky lidé ponesou.”

Touha a naděje.

Ano, ano. To je teda něco.

V žáru podvečerního slunce se všechno rozostřeně mihotalo. Shromáždili jsme se ve skvrnách stínu. V jedné takové jsem skončil i já s Angelikou - ať už to byla náhoda nebo ne.

Ve stínu sfingy.

Zdála se tak křehká, jak tam stála. Křehká a drobná. Se svým roztomilým slunečníkem. Ze všeho nejraději bych ji k sobě přitáhl a objal.

Vzhlédl jsem na oblohu. Kdysi dávno byla plná bohů.

„Jak se daří Silviovi?” zeptal jsem se hlavně proto, abych vyplnil tíživé ticho mezi námi.

„Občas ho budí noční můry. Ale kolik toho vlastně pochopil, nevím.” Usmála se pro sebe. „Posílá mi nadšené esemesky z Disneylandu. Je s babičkou v Paříži. Aby zapomněl.” Odhrnula si pramínek vlasů z obličeje. „Byl u výborného psychologa. Myslím, že je mu celkem fajn.”

„A tobě?”

„Mně?” Pohlédla mi do očí. „Mě není třeba litovat. Nebo možná trošku. Přestala jsem kouřit.”

Angelica. Můj anděl.

Potajmu jsem ji pozoroval.

Byla tak nepochopitelně krásná. Tak nepochopitelně vdaná. Tak nepochopitelně neodolatelná. Tak nepochopitelně nedosažitelná.

Náhle se otočila a pohlédla mi do očí.

„Na co myslíš?”

Řekla to hravým, vyzývavým tónem. Určitě jí to došlo. Tak jsem mlčel. Na tebe, mohl jsem odpovědět. Na tebe a na mě. Ale samozřejmě jsem to neřekl.

„Ach, Bjorne.” Bjorne. Stále mi hleděla do očí. Pousmála se. „V jiné době, v jiném světě…”

Znenadání se ke mně naklonila a rychle mě políbila na tvář. Než jsem stačil cokoliv říct, otočila se. Díval jsem se, jak odchází za manželem, který stál v jiném kousku stínu. Profesor Lorenzo Moretti zvedl ruku a zamával mi. Vesele, kamarádsky. Bezradně jsem mu zamával nazpět. Angelica se neotočila. Vzala muže za ruku, propletla své prsty s jeho a odvedla si ho, pryč z mého života. Zmizela mi za tlapou sfingy.

V jiné době, v jiném světě…

Tak končí příběh, někde přece musí skončit. Tak proč ne tady, v Egyptě, kde na Zemi dopadl meteorit z hlubin vesmíru a změnil náš svět. Egypťané věřili, že má magické vlastnosti. Naplňoval je vidinami bohů, obrazy budoucnosti. Později přišli jiní proroci, jiní bohové, jiné vize. A ty samé představy v nás žijí stále dál - i po pěti tisících let. V mýtech. V náboženstvích. V našem kolektivním vědomí. Stačí míň, aby z toho člověku začalo hučet v hlavě.

Sotva asi tušil, co vlastně střeží, starý dobrý Nostradamus. Ano, jistě, čtyřiadvacet truhel. Zazděných do stěn a podlah tehdy nejvýznamnějších knihoven. Čtyřiadvacet truhel s nejcennějšími svitky z Alexandrijské knihovny. Ale bylo toho ještě víc: truhly skrývaly vodítka k pochopení čehosi, co my lidé nedokážeme unést. Nedokázali jsme to tehdy. A sotva i dnes.

Kdysi jsme se domnívali, že se všechno týká bohů. Nebo Boha, jediného a všemocného. A teď se ukazuje, že se to všechno týká jen nás samých. Vás a mě.

Svědomitě to tajemství střežili. Nejprve Caesar a Římané, potom templáři a johanité, nakonec Medicejští a Nostradamův loajální cech knihovníků.

Na pět set let bylo to tajemství zapomenuto. A nakonec jsme na to všechno přišli my. Nesourodá skupinka lidí, které svedl dohromady osud a souhra náhod. Regina Ferrariová a Theophilus de Garenciěres, kteří byli oba zavražděni, protože stáli v cestě šílenství. Angelica a Lorenzo Morettiovi. Carlo Cellini, Piero Ficino, Tomasso Vasari, Fabrizio Biniscotti a Bernardo Caccini. Nick Carver a William Blackmore.

A pak ještě já. Bjorn Belto. Podivný týpek z Norska.

Když hledím na klenbu oblohy a její závoj hvězd, hučí mi z toho v hlavě a vzbuzuje to ve mně pokoru. Kladu si otázky, hledám odpovědi a podivuju se. Říkám si: je Bůh nějaká síla? Ne duch, ale spíš prasíla, která drží vesmír pohromadě? Ve starověku naplňovali naši předkové tutéž oblohu svými bohy. Uměli vyčíst ze souhvězdí postavy a souvislosti. Natáhli linky mezi hvězdami a předpovídali budoucnost. Právě tak jako Nostradamus.

Věda nebesa ukradla. Vědomosti vyhnaly bohy z oblohy, zůstali jen součástí lidského údivu. Přesto je vesmír i nadále plný tajemství. Záhad. Skrytých sil. A nepochybně: myslících bytostí - možná docela podobných nám samotným.

Údiv z nás dělá lidi. Svazuje nás dohromady a odlišuje jednoho od druhého. Sjednocuje nás ve víře i pochybnostech. V touze a naději. Po všechny časy jsme uctívali neviditelné bohy, skryté síly bytí.

Každičký z nás je jen hostem v čase. Čas je jako čmelák, který prolétá dějinami. Přemýšlím o vteřinách a mi

nutách, jež tvoří dny a roky přemýšlím o staletích, která pomalu ubíhají, zaklesnutá jedno do druhého. A přemýšlím o věčnosti. O všem, co je a vždycky bylo.

V roce 2012 skončil mayský kalendář. Určitě jste už

o tom slyšeli. Zvláštní. Čas se přece nezastaví kvůli nějakému kalendáři. V určitém okamžiku musí dokonce

i kalendář dospět ke svému přirozenému konci, poslednímu datu, zkrátka ke konečné - tak jako knížka má svou poslední stránku a měřicí pásmo svůj poslední centimetr. Tak jako srdce - dříve či později - naposledy udeří.

Ta nitka, již jsme našli a pokoušeli se rozmotat, byla jen koncem vlákna, které se vinulo tisíciletími. Časem. Pletivem jehel vetkaným do historie.

Čas je vír, který vás drží v zajetí - až dokud vás nepustí.