Strážci úmluvy

Tom Egeland

(2009)

Hodnocení:

***

Štítky:

Literatura světová, Ostatní

Archeolog Bjørn Beltø, s nímž se čtenáři měli možnost setkat v úspěšném Egelandově románu Konec kruhu, stojí před úkolem odhalit tajemství záhadného svitku pergamenu uloženého roku 1306 před Kristem ve faraonově hrobce a později uloupeného Egypťanům Vikingy. Vodítkem k němu je jeho koptský překlad uchovávaný ve vatikánské knihovně a Codex Snorri, sbírka textů, map a okultních symbolů slavného středověkého velmože a vypravěče ság Snorriho Sturlussona, objevená na Islandu Beltøvým přítelem biskupem Magnusem. Ten však vzápětí záhadně umírá. Pátrání po vysvětlení Snorriho zakódovaných zápisků, které zřejmě zachycují zprávy důležité pro budoucnost lidstva, zavede mladého specialistu na středověk na Island, do Norska, Egypta, Vatikánu, americké Kongresové knihovny a do Dominikánské republiky. Zdá se, že vysvětlení spočívá v nalezení souvislosti mezi egyptským znakem ankh, staroseverskou runou ty a křesťanským křížem. Bjorn však nehledá sám, někdo ho pronásleduje a snaží se ho předejít...

TOM EGELAND

STRÁŽCI ÚMLUVY

***

KNIŽNÍ KLUB

Přeložila Daniela Krolupperová

PAKTENS VOKTERE

Copyright © 2007 H. Aschehoug & Co., Oslo, Norway Translation © Daniela Krolupperová, 2009

ISBN 978-80-242-2451-0

I zemřel Mojžíš, služebník Hospodinův, tam v moábské zemi podle Hospodinovy výpovědi. Pochoval ho v údolí v moábské zemi naproti Bét-peóru. Nikdo až dodnes nezná jeho hrob.

Pátá kniha Mojžíšova

Má pohřební komnata je otevřená a sluneční světlo proudí dovnitř do tmy. Oko Horovo mě posvěcuje a Osiris, který i po smrti je stále dokonalý, mě objímá.

Egyptská kniha mrtvých

Tore Pes šel tam, kde leželo tělo krále Olava. Upravil ho, položil, narovnal a zakryl plátnem. Když otřel krev z jeho tváře, řekl potom, že králova tvář byla tak krásná, líce jeho růžolící, jako by spal. Tvář jeho byla jasnější, než tomu bylo dříve, kdy žil.

Snorri

PROLOG

Od smrti mě dělí jen krůček.

První kniha Samuelova

Proto také Moudrost Boží pravila: Pošlu k nim proroky a apoštoly a oni je budou zabíjet a pronásledovat.

Evangelium svatého Lukáše

Egypt rok 1360 před kristem

Pomalu zdvihl pohár s jedem k ústům.

V cárech mlžného parného vzduchu zahlédl dole u paláce Nil, který se leskl a třpytil. Na jasné obloze se mihotalo slunce jako roztavená měď. Kdesi v dálce se pouštní prach vzdouval do hnědošedého mlžného oparu.

Pramínky potu mu stékaly po týle dolů na záda. Písek se mu lepil na kůži jako úporný strup.

Přestože mu jed smíchali s medem a vínem, voněl nápoj trpce a hořce. Dovolili mu, aby si vybral, jak zemře. Teď stáli kolem něho - veleknězi, úředníci a generálové. Čekali, až vyprázdní pohár. Chyběl pouze faraón s královnou. Ti přijít nechtěli.

Bílá holubice se mihla za oknem a na kratičký okamžik zakryla slunce. Než přiložil pohár k ústům a začal pít, sledoval ptáka pohledem.

Pergamen ve staroseverštině rok 1050

(Vloženo do Snorriho kodexu v roce 1240)

Měj se na pozoru, čtenáři tajemných run. Muka podsvětí Duatu, říše mrtvých Helheimu a muka pekelná čekají na toho, kdo neprávem vyzví tajemství znaků.

Vyvolený jsi ty, který střežíš tajemství a jsi ochoten obětovat svou čest i život. Tví božští pomocníci Osiris, Ódin a bílý Kristus bdí nad tvými kroky. Sláva tobě, Amonel

Norsko rok 1070

Starý viking si odkašlal a vyhlédl ven okénkem chladné cely v klášteře na úpatí hor. Od moře se valil mohutný chuchvalec mlhy, ale on byl téměř slepý a neviděl ho. Dole na mořském břehu mezi oblázky a trsy chaluh zahnívaly ostatky tuleně. Nad nimi pokřikovali racci. Odkašlal si a uchopil zahnědlými, revmatismem pokroucenými prsty brk:

Ódine, dej mi sílu.

Ruce se mi chvějí. Moje pokroucené prsty připomínají orlí pařáty. Nehty mám ostré a popraskané. Když dýchám, chroptím a sípám. Můj pohled, který kdysi dokázal i v mracích zahlédnout káně nebo vlajku na stěžni lodi na vzdáleném horizontu, je uzamčen ve věčné mlze. Teprve když přiblížím tvář až těsně k pergamenu, zahlédnu neurčité tahy inkoustem. Slyším, jak hrot brku škrábe po vydělané kůži, a poznávám i její pach. Takové je utrpení pomalé smrti stářím.

Brage, dej mi paměť, ať uchovám své vzpomínky na tomto jemném pergamenu. Více než čtyřicet let přešlo od chvíle, kdy můj pán a král, muž nazývaný Oláfrhinn helgi, svatý Olav, byl proboden mečem u Stiklestadu. Byl jsem jeho zbrojnoš a přítel. Ještě dnes ho vidím před sebou, jak stál beze strachu, pevný ve víře, když mu Kalv zasadil ránu z milosti. Našel svého boha, můj král.

Abych neztratil přízeň svého pána, nechal jsem se pokřtít ve jménu bílého Krista. Ale po všechny ty roky jsem se ve vší tajnosti modlil k bohům našich otců. Nikdy jsem se neodvážil svěřit se Olavovi se svou zradou. V tajnosti jsem oslavoval Odina a Tóra, Baldera a Brageho, Freye a Freyju. Mí vlastní bohové při mně stáli po celý život. Co udělal bílý Kristus pro mého krále? Kde byl Olavův bůh, když král bojoval ve jménu Pána u Stiklestadu? Mí bohové můj život ušetřili. Nechávají mě žít tak dlouho, dokud má shrbená tělesná schránka nezajde. Dokud neshnijí mé vnitřnosti. Dokud se maso neoddělí od kostí a kloubů. Brána Valhally se pro mě nikdy neotevře. Hlodá však ve mně jedna otázka: Proč mě nenechali zemřít v boji? Když jsme s Olavem byli bujní mladíci a bojovali jsme jako Vikingové, nahlížel jsem často do říše smrti. Ale valkýry si pro mě nikdy nepřišly. Stále ještě v sobě dovedu probudit vzpomínku na hlad po krvi a tu zvláštní touhu, která se mě zmocnila pokaždé, když jsme se přiblížili k neznámému pobřeží. Tušil jsem poklady, které na nás čekaly. Strach v očích nepřítele, bledá prsa a stehna žen, které jsme zneuctili. Bojovali jsme hrdinně, jak nás to naučili naši otcové a jejich otcové. Kolik lidí jsme pozabíjeli? Více než je prstů na rukách tisíce mužů. Nedopočítám se. Kdesi uvnitř stále vidím pohledy lidí, které jsem ubil ve službách krále Olava. Brávali jsme do zajetí muže a ženy a prodávali je jako otroky a nevěstky. Vypalovali jsme domy. Tak to bylo zvykem.

V posledních letech Olava tížilo pokání. Prosil svého boha o odpuštění. Jeho bůh neuznával čestný boj. Když jemu poddaní sepjali ruce a žadonili, bůh vymazal hříchy, které je trápily. Ale jenom když ho uctívali. Přetvářka. Nikdy jsem nechápal toho boha s dvojí tváří ani jeho božího syna. Proto stále obětuji Ódinovi a Tórovi. A Bragemu, bohu básnictví a skaldského umění. Mně říkají skald Bárd. Žádná z mých básní není zapsaná. Žijí na rtech lidí.

V kamenném klášteře se o mě starají, žiju tu spokojeně už dobrých dvacet let. Chovají se ke mně jako ke světci, protože jsem stál po boku krále Olava a Egypťana Asima. Nyní oba odpočívají ve skrytých hrobkách společně s poklady a svitky, které dovedl přečíst pouze Asim.

Po pětadvacet roků, od chlapeckých let až do chvíle, kdy z krále pod žhnoucím červencovým sluncem u Stiklestadu nahoře v Trondelagu vyprchal život, jsem mu věrně stál po boku. Nyní jsem stár. Usadil jsem se, abych zapsal - na nejlepší pergamen, který je tu v klášteře k mání, čerstvě vyškubnutým brkem a hustým inkoustem - tajemství života, které jsem sdílel se svým králem. Než zemřu, rád bych dovyprávěl příběh o vojenské výpravě do říše slunce a chrámu cizích bohů.

Stařec znovu vyslal letmý pohled k oknu. Klášter zahalila mlha. Racci utichli. Pohlédl na slova, která zapsal. Runy vyplňovaly bílý pergamen v symetrických řadách. Postavil se na nohy a odbelhal se k oknu. Na okenní rám si složil bílá předloktí a zahleděl se do vzpomínek. Slaný mořský vzduch unášel jeho myšlenky zpět do mládí, kdy stál na přídi vikinské lodi Mořský orel společně s králem Olavem, s vlasy třepotajícími se v závanech větru a s pohledem upřeným k neznámým končinám.

Runový nápis dřevěný stěžňový kostel v urnesu

Svatého kultu

Amona-Ra ctění Strážci znají

nejskrytější tajemství run

Vatikán rok 1128

Na tváři kardinála biskupa Benedikta Sekunda se míhaly odlesky kmitajících plamenů čadících olejových lamp. Odhodil svazek pergamenů na stůl a upřel pohled na archiváře:

„Proč mi tento text nebyl předložen dříve?“

„Vaše excelence! Ten koptský dokument náleží mezi řadu textů, které Vatikán zabavil před více než sto lety. Od té doby ležely nedotčené v depozitáři. Ano, až do chvíle, kdy prefekt Scannabecchi přikázal vše prostudovat a zapsat. Koptský text je jeden z mnoha, které jsme nyní nechali přeložit. Netušili jsme…“ Archivář zaváhal a kradmo přitom pohlédl z kardinála biskupa na Clemense de Fieschiho, papežova oblíbence a důvěrníka, rytíře, který stál jako stín v pološeru, „…jaký je charakter tohoto textu.“

„Kdo převedl text z koptštiny?“

„Nějaký Egypťan, Vaše excelence -“

„To jsem si mohl myslet.“

„- je to prý velekněz -“

„Hm!“

„- jménem Asim.“

„Kde je originál?“

„Papyrus se nachází, pokud je nám známo, v… Norsku.“

Kardinálův biskupův pohled znejistěl a zatápal.

„Noruega,“ zopakoval archivář. „Země sněhu. Daleko na severu.“

„Noruega.“ Bylo zřejmé, že kardinál biskup musel vynaložit určité úsilí na to, aby neztratil rozvahu. „Jak mohla sbírka svatého písma skončit u takových… barbarů?“

„Nevíme,“ zašeptal archivář.

„Nemusím, doufám, opakovat, jak je důležité, aby Vatikán ten originál získal?“

„Proto jsem vás dal přivolat, Vaše excelence.“

Kardinál biskup se otočil ke Clemensovi de Fieschi: „Přeji si, abyste se vydal na cestu a našel originál! V té… zemi. Noruega.“

Clemens de Fieschi vystoupil ze stínu s lehkou úklonou.

„Vaše excelence,“ namítl archivář a chvíli pátral ve svazku pergamenů, dokud nenašel, co hledal, „odkazy Egypťana Asima dávají pouze přibližný popis…“

„Najděte ho!“ přerušil hovor kardinál biskup s očima neustále upřenýma na de Fieschiho. „A přivezte zpátky.“

„Vaše excelence!“ odpověděl de Fieschi s další úklonou. Plameny lamp se roztančily v závanu z taláru. Bylo slyšet kroky, které se vzdalovaly. Potom se ozvalo prásknutí dveří.

„De Fieschi musí najít originál!“ vybuchl kardinál biskup. „Jestli se ten rukopis dostane do nepravých rukou…“

„To se nesmí stát.“

„Ani slovo. Nikomu ani slovo!“

Kardinál biskup si prohlížel police archivu, které přetékaly pergameny, rukopisy, dokumenty, listinami a mapami od podlahy až po strop. Založil si ruce na hrudník a se slovy „pane můj, Bože, pomoz nám najít ten papyrus“, zanechal vylekaného archiváře v čoudu olejových lamp.

nápis na hrobě Klášter Lysekloster rok 1146

HIR: HUILIR: SIRA: RUTOLFR Zde odpočívá sira Rudolf

Ze Snorriho kodexu rok 1240

Ctěný Strážce, jenž tlumočíš tajemství znaků,

sám nalezneš runový kámen v posledním hrobě runové růže,

kde biskup Rudolf odpočívá

Island rok 1241

Tu noc, kdy ho přišli zabít, stál dlouho venku na dvoře a pozoroval hvězdy. Cítil bolest. Předtuchu. Otřásl se v závanu severního větru. Více než hodinu strávil na dvoře koupáním v teplém jezírku. Potom se osušil a oblékl. Nad střechou domu se mihotal měsíční svit a odrážel se ve vodě. Třpytivý odraz vzdáleně připomínal polární záři. Poškrábal se prsty v šedém vousu a vysokou botou odkopl trs vadnoucí trávy. Hnusila se mu tahle mrazivá bolest v duši. Tolik toho ještě neudělal. Roky ho netížily, vůbec ne. Byl rychlý a bystrý jako dobře krmené jehně. Ano. Oblohu rozčísla padající hvězda. Znamení? napadlo ho. Nadechl se a zadržel v plicích chladný vzduch. Kdesi na dvorci zaštěkal pes. Někde v maštali si odfrkl kůň. Svět znovu ztichl.

Ano, ano, zamumlal si pro sebe, ano, ano, ano.

Vešel dovnitř a pokračoval po schodech. Sedmý schod zavrzal. Když se zamkl v ložnici, ztěžka se posadil na postel. Na kožešiny, které služebné děvče natřáslo a složilo. Tak také usnul, oblečený, s hlavou opřenou o hrubé trámy dřevěné stěny.

Zaržáli koně.

Ozvaly se hlasité výkřiky.

Dřevěná brána s praskotem a lámáním povolila.

Někdo vykřikl jméno. Jeho jméno.

Zvuky pronikly do snu. Oční víčka se mu zachvěla. Najednou byl úplně čilý. Zprudka se posadil. Musel se chytit sloupku postele, aby neztratil rovnováhu. Zvenčí k němu doléhal hluk a štěkot. Vyhlédl oknem ven. Dvorec se hemžil ozbrojenými muži. Uprostřed nich, v záři pochodní, zahlédl Gizura. Tvář mu ztuhla. Gizur! Lehkomyslně dopustil, aby si jeho dcera Ingibjorg vzala tohohle podvraťáka. Tohle bylo to zlo, jehož příchod vytušil? Byli s Gizurem zavilí nepřátelé. Ale tohle? Samozřejmě, co jiného se taky dalo čekat od bídáka, který vyřizuje pochůzky norskému králi.

Srdce mu bušilo, ale strach by si nepřiznal. Smrt nemůže přijít za téhle noci, pomyslel si. Ne za takhle klidné, jasné podzimní noci.

Otevřel truhlici u zdi a ponořil ruce mezi huňaté oděvy, dokud prsty nenahmatal mechanismus zámku tajné komory. Zámek cvakl. Jeho ruce se pevně chopily srolovaných pergamenů. Nikdy nesmí padnout do rukou Gizura a norského krále! Zastrčil svazek pergamenů pod svetr. Potom proklouzl po úzkém schodišti dolů do průchodu. Chráněn tmou se prosmýkl podél řady budov až ke knězi Arnbjornovi.

Kněz seděl na posteli, kožešinu vytaženou až po bradu. Ulehčené si oddechl, když poznal pána dvorce. „Kdo -“

„Gizur a jeho muži!“

„Gizur!“ Kněz se pokřižoval a vrávoravě vstal z postele. „Musíš se ukrýt! Vím kde! Ve vchodu do sklepa. V té komůrce…“

„Nejdřív mi musíš slíbit, že mi pomůžeš!“

Jeho slova měla zvláštní tón. Vyrovnaný. Vybízející. Nebyl v nich ani náznak strachu. Vytáhl svazek pergamenů. „Arnbjorne, poslouchej mě!“

Arnbjorn naslouchal s pootevřenými ústy. Dech tvořil ozvěnu úderům srdce. „Poslouchám.“

Napřáhl ruku, aby knězi předal pergameny. Jednu chvíli drželi svitky oba dva zároveň.

„Jestli se nedožiju svítání, čeká tě úkol, Arnbjorne. Úkol důležitější než cokoliv jiného v tvém životě.“

Kněz němě přikývl.

„Ve vší tajnosti musíš dopravit tyto pergameny Thordurovi Koktavci,“ provrtal kněze pohledem. „A nikdy o tom neřekneš slovo živé duši. Nikdy! Ani jediné slovo! Nikomu! Slyšíš?“

„Co mám říct Thordurovi?“

„On už bude vědět.“

Thordur byl druhý strážce na Islandu. Pokud mohl Snorri na tomto světě někomu věřit, byl to Thordur Kokta vec, syn jeho bratra.

Teprve teď odložil svitek. „Život za to položíš! I kdyby ti vypíchli oči!“ Kněz zalapal po dechu a ucouvl. „Ty svitky nedáš z ruky! Neprozradíš, že je máš! Ani to, že o nich víš! Můžeš mi to slíbit, Arnbjorne? Ve jménu Božím?“

Kněz na docela maličký okamžik zaváhal, nepochybně při představě vypíchnutých očí, a potom odpověděl: „Samozřejmě.“

„Spoléhám na tebe, příteli. Mír s tebou, knězi Arnbjorne!“

S těmito slovy kněze opustil a rozběhl se do noci. Temný chlad ho zábl na tváři. Slyšel jekot Gizurových vojáků, kteří prohledávali zahradu, ržání a dupání koní, štěkot psů a nahněvané výkřiky lidí z dvorce, kteří protestovali proti chování vetřelců. Vzadu za přístěnkem na nářadí otevřel sklápěcí dvířka do jednoho ze sklepních otvorů. Běžel v husté tmě skrčený, až rukama na chladném kameni zdí zjistil, že je na místě. Po deseti, dvanácti metrech vběhl rovnou ke dřevěným dveřím. Vytáhl svazek klíčů, otevřel dveře a vstoupil do komůrky. Ve vzduchu bylo cítit obilí, plíseň a chlévskou mrvu. Přitiskl se mezi bečky ke stěně. Neodejdou, dokud mě nenajdou, pomyslel si.

Když ho našli, křičeli a jásali. Přitom odkopávali bečky stranou a vytáhli ho ven z úkrytu. V záři pochodní uviděl, že je jich pět. Poznal Hořkého Arniho a Simona Uzlíka. Ale Gizur mezi nimi nebyl. Bídák.

Za nimi, uvnitř tmavého tunelu, rozpoznal tvář kněze Arnbjorna. „Pane,“ volal kněz vyděšeně, „slíbili, že nás ušetří!“

„To je v pořádku,“ odpověděl tak tiše, že ho kněz sotva zaslechl.

„Zmlkni, knězi!“ vykřikl Simon Uzlík.

„Gizur slíbil, že tě nechá naživu!“ pokračoval Arnbjorn. „Řekl, že nikoho neušetří, pokud se s tebou nesejde.“ Slova utichla, když si kněz uvědomil, že byl oklamán, aby zradil svého pána.

Jeden z mužů se zasmál.

„Kde jsou pergameny?“ vykřikl Simon Uzlík.

„Kam jsi je schoval?“ zařval Hořký Arni.

Co si o něm vůbec myslí?

Simon Uzlík pozdvihl obličej až k jeho tváři. „Ty víš, že je najdeme, starochu! I kdybychom to tady měli rozebrat do posledního trámu!“

A dali se do toho. Chvílemi ztráceli trpělivost.

„Sekni!“ nařídil Simon Uzlík Hořkému Arnimu.

Bojovníci na něj pohlédli.

„Tak mluv!“ vykřikl Hořký Arni.

Jediné, co cítil, byl hluboký klid. Poznání, že život skončil. Bohatý a dramatický život, to se nedalo popřít. Život ne nepodobný těm, které vylíčil ve svých ságách.

„Sekat se nebude!“ řekl pevným hlasem. Eigi skal hóggva.

„Sekni!“ opakoval Simon Uzlík.

Nebál se. Ale chtěl zemřít se ctí. Nerad by opustil život s obličejem zohyzděným údery sekery a meče. Rána z milosti přímo do srdce by byla čestnější.

„Nebude se sekat,“ zopakoval rozhodně a upřeně pohlédl do tváře svým vrahům.

Hořký Arni udeřil jako první. Ťal do tepny. Krev vytryskla mocnou silnou. Ještě mám v sobě mízu, pomyslel si Snorri. Podklesl. Bezhlavě mu sekali do těla. Z tunelu zaslechl nářek kněze Arnbjorna. Jen aby dodržel slib a doručil pergameny Thordurovi Koktavci, pomyslel si Snorri.

A takto, ve skupině nepřátel a v lázni vlastní krve, vyprchal život z těla Snorriho Sturlusona.

Runový kámen

Palác Miércoles rok 1503

lord vytesal tyto runy daleko od země otců

přes bouřlivé moře a cizí pohoří

skrze lesy a přes horské štíty

nesli jsme tuto svátost.

Narodili jsme se, abychom střežili.

Vatikán rok 1503

Papež Julius II. nevěřícně zíral na Vatikánem nově jmenovaného kardinála biskupa Giuliana Castagnu. „Můžete to laskavě zopakovat?“ řekl papež. „Kde že se nachází papyrový rukopis?“

„Svatý otče, vím, že to zní neuvěřitelně… Ale vyslanec královny Isabely doručil list dnes ráno. Jak je patrno z pečetě, je pravý.“

Papež uchopil srolovanou listinu se zlomenou pečetí. Když četl, pokyvoval hlavou. Jakmile skončil, předal list nazpět kardinálu biskupovi. „A jde o ty originály Písma svatého psané na papyru, od kterých máme koptský překlad?“

Kardinál biskup Castagna přikývl.

„Tentýž papyrus, který se můj předchůdce Secundus pokoušel vysledovat před téměř čtyřmi sty lety?“ dotázal se papež.

„Dost nepochopitelné.“

„Jak to, že se listiny dostaly až tam?“

„Ten příběh,“ odpověděl kardinál biskup, „je také neuvěřitelný.“

Papež vzhlédl k hvězdné obloze na kupoli Sixtinské kaple. „Asi bychom měli opravdu udělat něco s tou střechou,“ zamumlal a sklouzl pohledem ke kardinálu biskupovi. „Jestli se to dostane na veřejnost, je to katastrofa! Pro církev. Pro Vatikán. Pro celý svět.“

„Dovolte mi navrhnout troufalé řešení.“

PRVNÍ DÍL

RUKOPIS

… tam zabili tři kněze a vypálili tři kostely, pak odpluli domů.

snorri

Rytíř templář je pravý rytíř bez bázně, neboť jeho duši chrání brnění víry.

Bernard z Clairvaux

Ptáš-li se na runy, posvátné písmo, jež od bohů pochází, jež věštec vybarvil. Pravda nejvyšší je v posvátném písmu run vytesána.

Výroky Vysokého

VRAŽDA PASTORA

Island

rok 2007

(1)

Sira Magnus je mrtev. Pluje tváří dolů, jako by se zhluboka nadechl a hledal něco na dně jezírka. Vlasy vytvářejí ve vodě kolem jeho hlavy našedlou svatozář. Křídově bílé prsty se pohupují jako splávky na vlnách. „Magnusi?“

Můj hlas zní tence a pisklavě.

Oděv se vzdouvá kolem jeho těla jako vodní řasy v mírném proudu. Na dně se lesknou mince, které do zřídla naházeli turisté.

Ještě jednou vykřiknu jeho jméno. Kdesi zakrákoral havran.

Nedokážu se pohnout. Možná jsem se jenom snažil oddálit nevyhnutelné - vytáhnout ho z teplého jezírka a pohlédnout do očí, ze kterých vyprchal život.

Nespadl do vody náhodou. Zřídlo není hluboké. Snadno by se mohl postavit.

Někdo ho zabil. Siru Magnuse někdo utopil.

Vkleče jsem ho uchopil za kotníky a vytáhl ho z vody, která byla slabě cítit sírou. Byl těžký. Šaty měl promočené. Když jsem ho otáčel, vytekla mu z úst voda. Hledal jsem puls, který se už dávno zastavil. Tvář měl zarudlou a opuchlou. Ztratil brýle. Oči doširoka otevřené. A prázdné.

Ach Magnusi, šeptal jsem, co ti to udělali? Ale možná jsem to říkal v duchu sám sobě. Vzal jsem jeho ruku do své. Chvěl jsem se. Z vousů mu kapala voda. Šaty se lepily na buclaté tělo.

Kulaté jezírko bylo lemováno vejčitými kamennými dlaždicemi. Několik vzpurných rostlinek prorůstalo mezi spáry. Vítr fičel nad nehostinnou krajinou.

Pustil jsem mu ruku a vytočil 112.

(2)

Při čekání na policii jsem se rozběhl na faru do pastorova bytu, abych se podíval, jestli ukradli rukopis.

Dveře byly otevřené. Proběhl jsem předsíní a obývacím pokojem do pracovny. Tady jsme seděli předešlého večera a studovali křehký pergamen. Codex Snorri. Pozoruhodná sbírka kódů, textů, map a okultních symbolů. Byly skoro dvě hodiny v noci, když jsme práci přerušili. Vzpomínám si, jak sira Magnus pečlivě zabalil rukopis a zamkl ho do zásuvky v psacím stole. Klíč nosil ve svazku s ostatními na řetízku připevněném k pásku.

Teď visí svazek klíčů na řetízku v otevřené zásuvce.

Snorriho rukopis je pryč.

Někdo prastarou sbírku textů ukradl.

Všechno vidím před sebou. Drželi mu hlavu pod vodou. Vyhrožovali mu. Nakonec to vzdal. Proti své vůli prozradil, kam pergamen ukryl. Samozřejmě. Udělal bych totéž. Jeden z těch zločinců vběhl do domu. A když našli kodex v zásuvce psacího stolu, drželi mu hlavu pod vodou, zatímco on se ze všech sil pral, dokud nepřestal dýchat, neztichl a neopustily ho síly. Tak ho tam nechali ležet a vznášet se ve vodě. Utopeného.

V jezírku Snorriho Sturlusona.

(3)

Ticho protrhly sirény.

Hejno havranů vzlétlo a zmizelo za hřebenem nedalekého horského vrcholu. Lôgregla a sjúkrabíllinn - policie a ambulance dorazily takovou rychlostí, že mě to přimělo uvažovat, jestli si nedaly z Borgarnesu závod. A teď se jim vlastně ani nechce zastavit, když už konečně nabraly rychlost. Nevědí, že věc už několik hodin nespěchá.

Mával jsem na policejní vozidlo a ambulanci a rukama ukazoval, aby odbočily k jezírku. Modrá světla zářila a metala pablesky. Sirény s kviknutím ztichly, napřed jedna, potom druhá. Předními skly okna jsem zahlédl tváře; skeptické, vyčkávající, zmatené.

Sira Magnus?

Mrtev?

Ve Snorriho jezírku? Zavražděn?

Tomu sotva uvěří. Reykholt je nejpokojnější místo na zemi. Poslední vražda, ke které zde došlo, se odehrála před 766 lety. V zářijové noci roku 1241 byl Snorri Sturluson na příkaz norského krále Hâkona Hâkonssona zavražděn muži Gizura Torvaldssona.

Zatím jsem jediný, kdo ví, že tady existují souvislosti.

PŘEDTAKTÍ

.

(1)

„Bjorne, našel jsem něco fantastického!“

Sira Magnus byl pastor. Zachraňoval lidi od zatracení. Já jsem archeolog a zachraňuju minulost od zapomnění.

Vraťme se několik dní v čase. Přetočím ho, stisknu tlačítko fast rewind a jsem zpátky v sobotním ránu.

Když jsem odbočoval na parkoviště v Reykholtu, sira Magnus stál ve slunečním svitu, úsměv na rtech, plný očekávání. Snorriho stará říše na Islandu. Když zavřu oči, vidím ho v odrazu na předním skle - vzrušeně napjatého a plného života. Zastavil jsem. Sira Magnus mi otevřel dveře. Neohrabaně po chlapském způsobu jsme se objali a oba jsme měli trochu strach, aby nebylo moc vidět, jakou máme radost, že se zase vidíme.

„Díky, že jsi přijel, Bjorne. Díky! Nebudeš litovat!“

„Kdy mi řekneš, co jsi objevil?“

„Brzy, Bjorne, brzy!“

Setkali jsme se před třemi roky na jednom mezioborovém sympoziu o velmoži a vypravěči ság Snorrim Sturlusonovi. Sira Magnus měl přednášku o podobnostech mezi středověkým Snorrim a antickým Sokratem. Oba byli nositelé moudrosti a zprostředkovatelé učenosti. Já jsem přednášel o Snorriho napjatém vztahu ke králi birkebeinerů Hákonu Hákonssonovi. A tak jsme se spřátelili.

Před týdnem mi sira Magnus zavolal, abych přiletěl na Island. Neměl jsem čas. Vysvětlil jsem mu, že mám spoustu práce s vykopávkami královského sídla Haralda Krásnovlasého na Karmoy. Práce spěchala. Ale o tom nechtěl ani slyšet. Prý musím přijet. Něco objevil. Nějaký historický dokument. Kdybych siru Magnuse tak dobře neznal, odepsal bych ho jako nějakého podivína. Ale sira Magnus byl rozvážný venkovský pastor, kterého jen tak něco z míry nevyvedlo.

„Tak co jsi našel?“

S kufrem v ruce jsem šel několik kroků za sirou Magnusem vzhůru po cestě do Snorriho institutu, výzkumného centra spojeného s kostelem a muzeem. Kráčel houpavou chůzí, jako by měl příliš krátké nohy. Na velkém parkovišti stály dva vozy: BMW s pohonem na všechna čtyři kola, které patřilo siru Magnusovi, a auto, které jsem si půjčil.

„Kodex! Sbírku pergamenů…“

„Jakou?“

„…napsanou na nejlepší, nejměkčí hovězí kůži! Ručně psaná sbírka mystických textů a veršů, map a odkazů, symbolů a kódů.“

„O čem je? Z jaké doby? Kdo je autorem textu?“

„Trpělivost, příteli, trpělivost!“

Sira Magnus mluvil zásadně pomalu. V taktu s metronomem duše, jak říkával. „Proč jsi pozval zrovna mě?“

„Ale Bjorne, to se přece rozumí samo sebou!“ Nevím, jestli měl na mysli, že jsem jeho přítel, nebo se vracel k události, k níž došlo před několika lety. Tehdy jsem dělal dozor u vykopávek, při kterých jsme našli The Shrine of Sacred Secrets, zlatou schránu, která obsahovala rukopis, jenž mi zajistil jistou proslulost v akademických kruzích.

Sira Magnus odemkl dveře do zaměstnaneckého bytu, který jsem si směl vypůjčit. Kufr jsem odložil v předsíňce. Pak jsem siru Magnuse chytil za rukáv saka a vtáhl ho do pokoje. Tam jsem ho posadil na židli.

„Tak povídej!“

Jeho tvář - až na plnovous a vějíř vrásek - by mohla patřit děcku. Slavnostně a obřadně, jako by se chystal na zvěstování, si vyčistil hrdlo: „Dovol, příteli, abych ti celou věc podal chronologicky.“

„Prosím!“

„Všechno to začalo před dvěma týdny. Měli jsme tady ve farnosti úmrtí. Starý nemocný muž. Dalo se to čekat. Po pohřbu jsem byl požádán, jestli bych rodině, u které ten starý muž za podpory farnosti žil, nepomohl s tříděním obsáhlé sbírky historických listin. Byl přímo posedlý genealogií. Sepisováním rodokmenů. Jeho sbírka obsahovala všechno možné, od současných odborných zpráv po islandské seznamy rodů a rukopisy. Rodina sedláka, u které žil, je v naší náboženské obci hodně aktivní. Jsou to mí přátelé. A jeho dědicové. Požádali mě o pomoc, když se jim ozvala islandská společnost deCODE, která se zabývá genetickým výzkumem pro biofarmaceutický průmysl. Vyvíjejí nové léky. Měli zájem sbírku koupit.“

„A k čemu by jim byla?“

„Island má jedinečnou genovou banku, světový unikát. Historie jednotlivých rodů velké většiny obyvatel se u nás dá sledovat až do dob záboru ostrova, kdy sem přišli první obyvatelé. V deCODE doufali, že by starcova sbírka mohla osvětlit neznámá místa v historii rodů. Můj přítel sedlák si ale přál napřed poznat názor odborníka, aby se do rukou společnosti nedostalo něco, co by mělo patřit do sbírky rukopisů v Reykjavíku.“

„Co jsi zjistil?“

„Sbírka je naprosto jedinečná. Skutečně! Prastaré knihy. Dopisy. Pergameny. Rukopisy. Některé se skoro rozpadly. Mapy. Listiny o převodu majetku. Mezi pergameny jsem našel přepis historie rodu Sturlungů z roku 1453. Snorriho rodokmen.“

Pokusil jsem se ho přerušit otázkou, ale sira Magnus mě zastavil mávnutím ruky.

„Když jsem se chystal uložit jeden pergamen, zjistil jsem, že se kožená vazba boulí. Tak jsem,“ provinile si odkašlal, „vypáral ty ztrouchnivělé švy, abych se podíval dovnitř.“

„Co že jsi udělal?“

„Poslouchej! Na deskách jsem našel ještě starší text.“

„Ty jsi rozpáral vazbu toho rukopisu?“

„Pergameny ukryté pod přebalem byly svázané jako kniha. Je to kodex.“

„Rozpárat drahocenný starý rukopis je vandalismus. A ty to víš!“

„Udělal jsem strašnou věc, Bjorne.“

„To si piš! To jsi měl nechat na restaurátorech.“

„To není všechno.“

„Tys udělal ještě něco jiného? Rozpáraná vazba ti nestačila?“

„Ten text…“ Pohled siry Magnuse se vzdálil a vstoupil do krajiny snů. „Ty formulace, ten rukopis, všechny ty geometrické tvary…“

„Co jsi udělal?“

„Víš, že jsem čestný a spravedlivý pastor!“

„Magnusi, co jsi udělal?“

Kradmo se na mě podíval. „Schoval jsem si sbírku pod kabát a vzal jsem si ji domů.“ Jeho pohled se svezl na podlahu. „Já ji ukradl, Bjorne.“

(2)

Ještě toho večera, když se studený a vlhký vítr z hor v nárazech opíral do krajiny, ukázal mi sira Magnus celý kodex. Seděli jsme u starého popraskaného stolu v jedné z místností na faře, co by kamenem dohodil od Snorriho muzea a vědeckého centra.

Na tváři siry Magnuse se mihl stín bolesti.

„Co tě trápí?“ zeptal jsem se.

Sklesle potřásl hlavou.

„Stydíš se, že jsi ukradl pergameny?“

„Je toho víc. Já… Ne. Teď ne. Možná příště.“

Ze zamčené zásuvky v sekretáři vytáhl papírovou krabici zabalenou v balicím papíře a novinách. Odložil vrstvy papíru na stranu a podal mi rukopis. Sbírka pergamenů byla pozoruhodně zachovalá. Zlehka jsem bříšky prstů přejel po zlatohnědé kůži. „Co je to?“ Najednou jsem musel mluvit šeptem. Opatrně jsem otevřel kodex. Pět prvních stran obsahovalo runové nápisy. Potom jsem nalistoval část, která byla psána na světlejší kůži latinkou. Do kůže byly vyryty tři znaky. Egyptský znak ankh. Runa ty. Kristův kříž.

Na další straně byly dvě mapy jižního Norska a západního Islandu.

A pentagram.

„Posvátná geometrie,“ řekl sira Magnus. To nám ještě chybělo.

„Abych byl upřímný,“ odpověděl jsem pomalu, „nikdy jsem nepochopil, jestli je posvátná geometrie mytologie nebo věda.“

„Nebo něco mezi. „Pastor jsi tu ty.“

Na univerzitě jsme měli hostujícího profesora, který dokázal i ty největší skeptiky, jako jsem byl já, přesvědčit, že naše předky ovlivnily řecké a egyptské představy o matematice, astronomii, geografu a geodézii, vědy, které jsou základem kartografie. Za pomoci satelitních snímků a map nám ukázal, v jakém vztahu byly středověké svátosti a zeměpisné značky ke geografickým, geometrickým a matematickým vzorům.

Ale stejně…

Sira Magnus listoval pergamenem zpátky na strany popsané latinkou a ukázal na rukopis.

„Podívej! To písmo je karolínská minúscula littera. Základ písma, které používáme při tisku. Milník kaligrafie.“

Díval jsem se na siru Magnuse pohledem, o kterém vím, že dokáže člověka znervóznit. Hlavně díky mým silným brýlím, které zvětšují oči. Sira Magnus položil ukazováček na dva maličké znaky dole na archu a podal mi lupu.

„Vidíš ty dvě S?“

„Ano?“

„Už chápeš?“

Nechápal jsem naprosto nic.

„S.S. V kombinaci s karolínskou minusculou? Bjorne, ty to pořád nechápeš? S. S. Snorri Sturluson!“ Zmateně jsem zíral na text. Venku hvízdal vítr. „Text napsal Snorri osobně,“ pokračoval sira Magnus. „Jsi si jistý?“

„Je to neuvěřitelné, viď, Bjorne?“

Jestli měl sira Magnus pravdu, znamenal kodex historickou senzaci. Kus světové historie. Snorri vlastní rukou prakticky nepsal. Diktoval. Obklopen řadou písařů vyprávěl své opusy o vikingských králích a mýty o bozích. Vědci se stále přou, zda jeden doplněk na okraji islandského máldagi, písemné dohody, napsal Snorri sám nebo jeden z písařů.

„Pokud Snorri osobně napsal části textu a nepřenechal to ani nejspolehlivějšímu písaři, znamená to, že obsah musí být nepředstavitelně choulostivý,“ řekl sira Magnus.

„Ale proč Snorri přiložil svůj rukopis ke staršímu textu, který je napsaný v runách?“

„Kdybych to tak věděl…“

Opatrně listoval dopředu a zpátky.

„O čem je text?“

„Odkazy. Pravidla. Proroci…“

Obrátil stranu a našel staroislandský text:

Velekněz Asim pravil, že přijde čas, kdy STRÁŽCI přinesou Svatého zpět do místa jeho odpočinku, pod svaté slunce, do svatého ovzduší, do svaté jeskyně. Přejde tisíc let. Polovinu té doby zamlží zkáza a úplatnost. Z velké skupiny STRÁŽCŮ zůstanou jen tři. Oddaní s ryzím srdcem a jejich číslo je tři.

„Co to znamená?“ zeptal jsem se.

„Nemám tušení. Ale alespoň se to dá přečíst.“

„Co tím myslíš?“

„Velká část textu je naprosto nepochopitelná!“

„Neznámý jazyk?“

„Části textu jsou šifrované.“

„Věřil bys tomu, Bjorne?“

„Šifrované?“

„Je to naprosto nepochopitelné. Některé verše a odstavce jsou zapsané podle nějaké šifry.“

Sira Magnus zpozoroval, že potřebuju trochu času, abych to strávil. „Co tě na tom tak překvapuje? Šifrování se přece používá tisíce let.“

„Ale u Snorriho?“

„Jestli chtěl napsat něco, co bylo tajné, musel význam přece nějak skrýt!“

Sira Magnus nalistoval poslední stranu pergamenu a ukázal mi verš vyzdobený krásnou kaligrafií ve formě úpravných ornamentů. Pokusil jsem se číst. Ale i pro osobu s titulem prvního amanuens s vyhlídkou na postup v univerzitních funkcích, která rozumí staroseverštině, byl text naprosto nesrozumitelný. Prostě blábol.

„Třiatřicet slov rozdělených do šesti řádků,“ řekl sira Magnus. „Nepochopitelný text. Tak jsem hledal význam s pomocí čísla třicet tři.“

„A na co jsi přišel?“

„Ježíš v tom věku zemřel. Navíc je to centrální číslo v magické numerologii. Třicet tři je posvátné číslo svobodných zednářů.“

„Svobodní zednáři ve Snorriho době neexistovali.“

„Právě! Proto si myslím, že těch třiatřicet slov je tam jenom náhodou.“ Zasmál se a zalistoval v pergamenech. Prstem ukázal na text na osmém řádku. „Úplná hatmatilka.“

„Dokážeš rozluštit tu šifru?“

„Rozhodně ne. Ty ano?“

Zavrtěl jsem hlavou. „Ale znám člověka, co to dovede.“

(3)

Vlastně si nejsem jistý, jestli je Terje Lonn Erichsen víc přítel nebo kolega. Stejně jako já je i on taková sociální améba. Působí jako první amanuens a jazykovědec na katedře lingvistiky a nordistiky na univerzitě v Oslu. Zabývá se tím, jak se středověký severský jazyk norrent rozdělil na norštinu, švédštinu, dánštinu a islandštinu. Shrnul bych to slovy, že Terje je geniální na jazyky. Mezi jeho koníčky patří luštění šifer. Když mu bylo šestnáct, vyluštil naprosto sám, aniž cokoliv konzultoval s Thomasem Phelippesem, šifru užívanou v dopisech mezi skotskou královnou Marií Stuartovnou a jejími přívrženci.

Když jsem zavolal Terjemu a vysvětlil mu, s čím potřebuji pomoct, hned se nadchl. Nadiktoval jsem mu slovo od slova a řádku po řádce Snorriho šifru. Sira Magnus se usmíval, jako by za nic na světě nebyl ochoten uvěřit tomu, že někdo Snorriho středověkým šifrám dokáže přijít na kloub. Ani mí roztomilí přátelé.

(4)

Spánek beze snů připomíná smrt. Až na to, že se člověk vzbudí. Když jsem otevřel oči se sluncem v duši a Prokofjevovým motivem z Romea a Julie, kterým vyzvání můj mobil, bylo jasné ráno.

„Dobré zprávy!“ vykřikl Terje do telefonu.

„Hm…“ zachrochtal jsem a pokoušel se zahnat spánek.

„Vyluštil jsem šifru!“

„Neříkej, že jsi na tom makal celou noc!“

„Nevěřil bys, jaká to byla zábava!“

„Zábava?“ Přichytil jsem mobil ramenem a pootevřel jsem okno. Severoatlantický vítr ochladil teplotu v místnosti zhruba na minus dvě stě.

„Runy byly zašifrovány podle jednoduchého kódu C3. Caesar 3.“

„Caesar 3?“

„Caesar shift cipher. Je to název jednoduchého kódu, který používal Julius Caesar, aby zmátl špehy, když posílal důležité zprávy generálům. Caesar nahrazoval každý znak jiným znakem o určitý počet znaků jinde. C3 znamená, že každé písmeno v textu je nahrazeno jiným písmenem, které stojí o čtyři místa dále v abecedě. Tak se z A stane D, z B je E a tak dále.“

„To znamená, že tys to přepsal?“

„Nevolal jsi náhodou kvůli tomu? Začneme prvním veršem.“ Odkašlal si a začal číst:

Odpověď obsahuje sága kříže neboť číslo je magické a číslo je slovo Boží a číslo najdeš ve stromu života a ztracených kmenech a čísla svátosti ti ukážou cestu dál

„Aha,“ zamumlal jsem. „Není to úžasné?“

„Jo. Je.“

„Tys to nepochopil.“

„Tak docela ne.“

„Takže - sága kříže -“

„Sága o svatém kříži. Poslední sága, kterou Snorri zapsal před svou smrtí.“

„Neboť číslo je magické a číslo je slovo Boží. Čili slovo Boží může znamenat Deset božích přikázání. Strom života bude odkaz na kabalu a židovskou mystiku a popisuje Boží přítomnost na světě v deseti stádiích. Ztracené kmeny - na co jiného může odkazovat, než na deset izraelských ztracených kmenů?“

„Deset,“ řekl jsem. „Číslo deset se opakuje!“

„Trefa!“

„A číslo svátosti?“

„Těch je sedm. Sedm svátostí. Už chápeš?“

„Nechápu nic.“

„Je na tebe brzo. Kolik je na Islandu hodin? V textu jsou zdůrazněna dvě čísla: deset a sedm!“

„To jsem pochopil. Ale co s tím?“

„Bjorne, ty jsi opravdu pomalejší! Abyste objevili poselství, musíte otevřít Ságu o svatém kříži a hledat za pomoci kombinace čísel deset a sedm.“

„Kombinace desítky a sedmičky?“

Poslední sága Snorriho Sturlusona je nejméně známá a nejvíce podceňovaná. Sága je napsaná jako pohádka, bajka. Rada vědců pochybuje o tom, zda má Snorri vůbec něco společného s jejím vznikem. Příběh vypráví o mytickém vikinském králi Bárdovi, který na loupežné výpravě v Jeruzalémě uloupí Ježíšův kříž a odveze ho s sebou. Doma v Norsku kříž zasadí a brzy má celý les křížů. Dále je zde popsáno, jak se Norsko stává zemí křižáků, templářů, johanitů a papežových vojáků. Snorri pravděpodobně napsal Ságu o svatém kříži v roce 1239, hned poté, co podruhé a naposledy opustil Norsko. Uprchl před mocenským bojem mezi jarlem Skulem a králem birkerbeinerů Hákonem Hákonssonem. Tak v těch dobách lidé žili a také umírali.

Kombinace desíti a sedmi…

„A ten druhý text?“ zeptal jsem se.

„Stejně nepochopitelné. Rozluštil jsem ho, ale nestihl jsem ho analyzovat a vyložit. Text je napsaný pro čtenáře znalé věcí, o kterých my nic netušíme.“

Přečetl mi svůj pracovní překlad zašifrovaného textu:

Ctěný Strážce, jenž čteš tato tajná slova, sám se dozvíš, že Asimova svatá runová růže a skryté tajemné runy kříže tě dovedou až ke svaté pohřební komnatě a do nejsvětějšího prvního hrobu.

Ctěný Strážce, jenž tlumočíš tajemství znaků, sám nalezneš runový kámen v posledním hrobě runové růže, kde biskup Rudolf odpočívá.

Ctěný Strážce, jenž znáš tajnou historii, sám se dozvíš, že runový kámen dovede tě k tajemným runám v runovém nápisu, souzvuku a oltáři.

(5)

„Jsem příšerný člověk!“

Sira Magnus rozespale upíjel kávu u stolu před kuchyňským oknem, když jsem k němu vtrhl s Terjeho překladem. Vypadal mizerně. Jako řada z nás i sira Magnus trpěl trudomyslností a propadal záchvatům sebelítosti. Ze zkušenosti vím, že když na člověka padne melancholie, nesmí se nic uspěchat. Nalil jsem si právě uvařenou kávu a posadil jsem se ke kuchyňskému stolu vedle něj.

„Poslouchej,“ řekl jsem a stiskl rty kostku cukru, „to, čemu ty říkáš krádež pergamenů, není nic jiného než dočasné zapůjčení. Ve službách vědy.“

Povzdechl si tak ztěžka, jako by právě nastával soudný den.

„Magnusi, zítra osobně zajedu do rukopisného ústavu a oznámím nález rukopisu. Pochopí to. A tím sejmu tenhle hřích z tvých beder.“

„Myslíš, že milost odpuštění zná hranic?“

„Kamaráde…“

„Neznáš mě tak dobře, jak si myslíš. Je toho víc! Já…“

„Prosím tě! Tak zlé to být nemůže!“

„Musíme předat kodex do rukopisného ústavu.“

„Samozřejmě. Až s ním skončíme. Promluvím s nimi. A ústav a náš Pán za tvým skutkem udělají tlustou čáru.“

„Bjorne… Budu mít návštěvu. Zítra…“

„Návštěvu?“

„Pustil jsem si pusu na špacír.“

„Kdo přijede?“

„Vědci. Z Schimmerova institutu. Chtějí se na pergameny podívat.“

„Ty jsi informoval Schimmerův institut?“

Měl jsem s nimi co do činění při těžkostech, které následovaly po nálezu The Shrine of Sacred Secrets, tajemné svaté schránky, na poli nedaleko kláštera ve Vaerne v Ostfoldu. The Schimmer Institute, který leží uprostřed kamenné pouště na Středním východě, je největší světové centrum teologického výzkumu.

„Nemám sílu to vysvětlovat. Teď ne. Poslali několik odborníků.“

„Tak to sebou musíme hodit. Nesmíš jim dovolit, aby si kodex odvezli!“

„Chtějí se na něj jenom podívat!“

„To známe. Nabídnou ti obrovské peníze.“

Sira Magnus chtěl něco říct, ale nakonec jen zavrtěl hlavou.

„Mám novinku, která tě potěší.“

Zdvihl jsem arch s překladem textu, jejž pro nás Terje v průběhu noci rozluštil, a přečetl jsem mu ho. Ukázal jsem mu odkazy na Ságu o svatem kříži.

„Do háje!“ vykřikl sira Magnus. Nalil do sebe zbytek kávy a vyplivl sedlinu. „Jdeme! Čeká nás práce!“

Terjeho překlad zašifrovaného textu siru Magnuse natolik rozohnil, že jsem za ním musel z fary do Snorriho institutu skoro utíkat. Odemkl postranní vchod. Prošli jsme kostelem dolů do muzea v suterénu. Ve skleněné vitríně u stěny ležel originál textu Ságy

0 svatém kříži. Sira Magnus vitrínu otevřel a rukopis vyndal. „Snorri napsal tuhle ságu ihned poté, co odmítl poslušnost králi Hákonovi a uprchl před norskými birkebeinery domů na Island,“ řekl.

„Text je sporný.“

„Všechno, co Snorri napsal, je sporné. K událostem, které popisuje, došlo o staletí dříve. Možná jsme jeho příběhy četli nevhodným způsobem. Možná nám Snorri potřeboval něco říct a nechtěl to vyjádřit doslovně.“

Sira Magnus odnesl knihu k oválnému stolu, u kterého jsme se sklonili nad rukopisem. Sira Magnus ukázal na tři symboly - ankh, runu ty a kříž. „Stejné symboly jsou i na kodexu. A vidíš tyhle poznámky? Kratičké doplňky mimo plochu? Stejný rukopis jako ve Snorriho kodexu! Základní text, iniciály a ilustrace jsou nepochybně z rukou písaře. Ale napsal Snorri ty poznámky osobně? Bývá pravidlem, že se při dalším opisování rukopisu poznámky vytratí. Opisovatelé je považují za pouhé čmáranice.“

(6)

Celý den až dlouho do večera jsme se sirou Magnusem listovali v originálu Ságy o svatém kříži. Metodicky jsme se snažili něco zjistit - písmeno po písmenu, znak po znaku. Jestli jsou akademici něčím vybavení dobře, je to trpělivost. V pravidelných intervalech jsem volal Terjemu do Osla pro radu. Sira Magnus občas propukl v jásot nad nějakým obzvláště pěkně vyvedeným písmenem nebo trefným rýmem.

„Podívej!“ vykřikl. „Tahle poznámka na okraji odkazuje na Thordura Koktavce.“

„Na koho?“

„Snorriho synovce. Shromáždil islandské velmože a byl tak mocný, že král Hákon byl nucen povolat ho do Norska. Tam se upil.“

V další poznámce jsme objevili odkaz na svatou jeskyni. Zbytek věty někdo seškrabal takovou silou, že kůže pergamenu byla v tom místě skoro průhledná.

Svatá jeskyně?

(7)

Bylo už skoro devět večer, když jsme text pomocí šifry konečně vyluštili.

Terje měl jako obvykle pravdu. Klíčem byla čísla deset a sedm. Začali jsme iniciálami a poté sledovali každé desáté písmeno v hlavním textu. Posunuli jsme písmena o sedm znaků dopředu v latinské abecedě podle Caesarovy metody a s odkazem na Zjevení sv. Jana - sečti číslice té šelmy -, jsme našli následující poselství:

Číslo šelmy

ukazuje cestu

podél skalní stěny

z Lógbergu

ke Skjaldbreiduru

HLAS ZE ZÁHROBÍ

.

(l)

„To vy jste našel mrtvého?“

Policejní šéf z Borgarnesu vypadal, jako by vyrostl na mletém rybím mase a příliš velkých dávkách rybího tuku. Všechno na něm - oči, vlasy, pleť i hlas - bylo šedé. Působil bezbarvě. Mluvil dánsky s islandským přízvukem. Znělo to, jako když mluví Nor, který si drobet šlape na jazyk. Teď seděl za pečlivě uklizeným psacím stolem se zarámovanou fotografií manželky, juniora a královského pudla, kterého bych tipoval na jméno Bonzo. Netrpělivě ťukal propiskou do formuláře na podložce.

„Ano,“ odpověděl jsem.

„Celé jméno?“

„Bjorn Belto.“

„Nor?“

„Ano.“

„Rok narození.“

„1968.“

„Povolání?“

„Archeolog. První amanuens na univerzitě v Oslu.“

„Co děláte ve Snorriho centru?“

„Spolupracoval jsem se sirou Magnusem na výzkumném projektu.“

„Jak to, že jste si tak jistý, že zemřel násilnou smrtí?“

„Protože byl zavražděn.“

„Mohlo se mu udělat zle.“

Policejní šéf se nedokázal smířit se skutečností, že mírný sluha Boží na Reykholtu zakončil svou životní pouť. Reykholt není velký. Těch několik lidí, co tam žije, jsou mírumilovní a bohabojní občané. Jinak na toto zapadlé místo s krásným kostelem, muzeem a zbytky Snorriho statku zavítají jen turisté a badatelé.

„Něco ukradli,“ řekl jsem.

Zkoumavě se na mě podíval. Byl jsem bílý jako křída. Oči za tlustým sklem brýlí zarudle pomrkávaly. Jsem krátkozraký a mám slabé nervy. Najednou jsem policejního šéfa obtěžoval. Viděl jsem na něm, že nechce, aby byl sira Magnus zavražděn. Vražda na něj byla moc.

„Co ukradli?“ zeptal se.

„Starý rukopis.“

„A vy si myslíte, že sira Magnus byl zavražděn kvůli tomu rukopisu?“

„Není to obyčejný rukopis. Je to Snorriho kodex.“

„A to je co?“

„Sbírka pergamenů. Texty pocházejí z poloviny jedenáctého století, některé jsou o dvě stě let mladší.“ Ticho.

„A to napsal ten Snorri?“ Policista nakrčil obočí. „To je dlouhá historie.“

Za oknem se mihl racek. Usedl na zem a začal se rozhlížet po něčem k snědku.

„Snorriho rukopisy jsou, pokud je mi známo, v islandské rukopisné sbírce v ústavu Arniho Magnússona v Reykjavíku,“ odpověděl mi policista.

„Všechny ne. Jen některé. Některé jsou v Kodani. V Uppsale. V Utrechtu.“

„A jeden je u siry Magnuse v Reykholtu?“

„Objevil ho asi před týdnem.“

„Byl nález nahlášen?“

„Dnes. Kvůli tomu jsem odjel do Reykjavíku. Než jsem ho objevil mrtvého.“

„Kdo myslíte, že rukopis ukradl?“

„Ti, co ho zabili.“

„Proč ho kradli?“

„Aby ho prodali, předpokládám. Mezi sběrateli by měl Snorriho rukopis obrovskou cenu.“

„Aha.“

Pomyslel jsem si, že je dobře, že kriminalisté z Reykjavíku jsou už na cestě sem. Vražda a zmizení kulturního pokladu bylo něco, čím si policejní šéf z Borgarnesu nehodlal kazit den.

„Ten vědecký projekt, na kterém jste spolupracovali…“

„Téma je dost složité.“

„Ale stejně mi to můžete zkusit vyložit.“

„Vytvořili jsme teorii, že Snorri zanechal v textu utajené odkazy.“

„Utajené odkazy?“

„Šifry. Mapu. Posvátnou geometrii.“

„Aha.“

Neměl nejmenší tušení, o čem mluvím.

„Domníváme se,“ vysvětloval jsem, „že Snorri byl obeznámen s tím, jak naši středověcí předkové volili místa pro geograficky významné body - kostely, kláštery, důležité dvorce, pevností - podle posvátného geometrického řádu založeného na pythagorské a novoplatonské filozofii a matematice.“ Znělo to, jako by mi filtr zdravého rozumu mezi jazykem a mozkem vypověděl službu. „Naši předkové využívali znalosti starověké vědy ve všem. Od vypracování mapy přes konstrukce vikingských lodí až po dřevěné stěžňové kostely.“

Zrak policejního šéfa zamlžila blanka nedůvěry. Přestal psát. Což bylo zřejmě jedno. Stejně toho hodně neřeknu. Protože toho moc nevím. Spoustu věcí netuším. Neřekl jsem ani slovo o šifře, kterou jsme včera pozdě večer se sirou Magnusem vyluštili. Člověk občas udělá dobře, když si některé věci nechá pro sebe.

„Já nejsem archeolog,“ prohlásil policista. „Ani historik. Ale i když dovedu pochopit, že takový objev může být pro vědce zajímavý, nějak se nemůžu srovnat s tím, že by někdo byl ochoten kvůli tomu vraždit.“

Teď jsem pro změnu mlčel já. A myslel jsem si totéž.

Za půl hodiny jsem byl s výpovědí hotov. I když jsem spíš víc mátl, než něco vysvětloval. Policejní šéf pokládal otázky v rychlém sledu. Moc toho nepochopil. Ale ani já jsem toho moc nechápal.

Uprostřed výslechu se dostavil vyšetřovatel z Ríkislógreglustjórinn. Tak říkají na Islandu policii. Na stůl před policejního šéfa položil průhledný igelitový sáček. Brýle siry Magnuse. Místní policisté je na dně jezírka neobjevili. To se jejich šéfa dotklo. Společně s druhým policistou opustili místnost. Přes zeď ke mně doléhal vzrušený hovor. Potom se vrátili a výslech pokračoval. Detektiv z hlavního města se usadil u okna. Několikrát se po mně podíval, jako by se divil, v jaké jsem dobré formě. Za chvilku se mě zeptal, kde jsem byl, když sira Magnus zemřel. Odpověděl jsem, že v Reykjavíku u profesora Thrainna Sigurdssona v ústavu Árniho Magnússsona.

Hned potom mě odvedli a usadili mě v úpravné cele. Že by mě zadrželi? Zůstal jsem v cele tři čtvrtě hodiny, než si pro mě zase přišli. Teprve teď se mi vyšetřovatel z Reykjavíku představil a podal mi ruku. Když Islanďané vyslovují své jméno, jako by měli ústa plná skleněných kuliček.

„Potřebovali jsme si ověřit, jestli jste to skutečně vy, a museli jsme si zkontrolovat vaše alibi.“

„Vy si myslíte, že siru Magnuse jsem utopil já?“

Neodpověděl mi. Místní policejní šéf nakonec řekl: „Můj kolega z Ríkislógreglustjórinn soudí, že bychom vás měli považovat za podezřelého. Takže abych vás seznámil s právy podezřelého…“ Z jeho slov sálalo rozhořčení. Respektovaný policejní šéf - strážce zákona a pilíř společnosti - byl právě převálcován důstojníkem z hlavního města. Pocítil jsem jistou dávku sympatie. Poměry se změnily. Teď je policejní šéf na mé straně. Dva proti jednomu.

Výslech pokračoval. Řekl jsem ještě méně, než bylo to málo, co jsem věděl. Policejní šéf a detektiv si občas něco poznamenali. Jejich nezájem byl tak zřejmý, že jsem pochopil, že ani policisté z Borgarnesu, ani ti z Ríkislógreglustjórinn nikdy nebudou s to objevit tenké nitky vedoucí ke smrti siry Magnuse.

To budu muset udělat sám.

(2)

Na Reykholt jsem se vrátil až večer.

Policie celý prostor fary ohradila žlutou plastovou páskou s nápisem lógregla. Plast v ostrém podvečerním větru vydával podivné zvuky. Zastavil jsem se a chvíli jsem poslouchal. Potom jsem pokračoval směrem k jezírku.

Policejní vozy odjely. Sanitka odvezla siru Magnuse do ústavu soudního lékařství v Reykjavíku. Tam ho rozřežou na malé kousky, aby zjistili, kdo ho připravil o život.

Jen novináři byli stále bdělí. Tušili, že něco zůstalo nevyřčeno. Reportér z televizní stanice Stod 2 se utápěl v záři dvou ostrých reflektorů a cosi sděloval do mikrofonu. Novináři a fotografové z listů Morgunbladid, Frettabladid a GV se rojili v okolí místa činu. Naštěstí si mě nevšimli. Netrpělivě a bezcílně jsem kroužil kolem jezírka.

Pořád jsem před sebou viděl siru Magnuse. Snažil jsem se objevit nějaké vysvětlení, nějaký smysl. Nakonec jsem se sebral a odešel do bytu ve Snorriho centru.

(3)

Uvědomil jsem si to okamžitě. Někdo tu byl.

Byt byl stejně uklizený, jako když jsem ho opustil. Jenomže já jsem velmi pozorný. Když něco někam odkládám, pamatuji si úplně přesně, kam a jak jsem to položil. Třeba notebook. Poznámky. Pravou ponožku s dírou v patě.

Někdo tady čenichal. Ale nic mi nevzal. Kromě klidu.

Samozřejmě to mohla být policie. Třeba mají na Islandu právo prohledat byt hlavního podezřelého, aniž ho o tom informují. Ale nemůžu vyloučit, že to byli vrahové siry Magnuse.

Obešel jsem celý byt, abych se ujistil, že jsem opravdu sám. Zatáhl jsem závěsy. Podíval jsem se pod postel a do skříní. Zkontroloval jsem mobilní telefon na nočním stolku.

Měl jsem na něm dvě zprávy. Jednu v hlasové schránce a jednu ememesku. Obě od siry Magnuse. Zprávu do hlasové schránky namluvil ve 13.42. Těsně před smrtí.

„Ahoj, Bjorne, to jsem já,“ ozval se hlas ze záhrobí. Působil stísněně a udiveně. „Ti zahraniční odborníci… Ti z Schimmerova institutu… Už jdou od parkoviště. Taková divná skupina. Pošlu ti ememesku.“ Nervózně se zasmál. „Některé z těch lidí určitě znáš. Poznáváš někoho? Jenom… já nevím. Jenom chci, abys to věděl. Uvidíme se večer!“

Spatně zaostřená fotografie byla pořízena sklem okna v pokoji. Je na ní cesta k parkovišti. Na pozadí černý terénní vůz s pohonem na čtyři kola. Čtyři postavy, jak jdou směrem k domu. Jeden z nich je chlap jako hora.

Policejní šéf mi řekl, že takhle pozdě večer už nic s novými důkazy nenadělá. Zastaví se u mě zítra časně ráno. Požádal mě pouze, abych mu přeposlal ememesku.

Zeptal jsem se ještě, jestli u mě policie neprováděla prohlídku. „Ne. Měli jsme?“ dodal a maličko se zasmál.

(4)

Ranní slunce ozářilo krajinu tak silně, že celý Reykholt působil, jako by byl přeexponovaný. Daleko na obzoru, na okraji vulkanických skal, stoupala pára z geotermických pramenů vzhůru k nebi, kde ji strhával mírný vítr.

Zavřel jsem dveře a vyšel před Snorriho institut. Všude bylo ticho.

Jednou, když jsem navštívil v Toskánsku místo, kde prožil dětství Leonardo da Vinci, přepadl mě prazvláštní pocit při představě, že stráně porostlé olivovníky a vinicemi byly svědky Leonardova dětství. Stejný pocit zažívám i v Reykholtu. Stejné vrcholky hor lemovaly horizont, když se sem Snorri jako sedmadvacetiletý mladík nastěhoval. V té době byl už mocným velmožem.

Policejní vozidlo odbočilo směrem na parkoviště. Pod pneumatikami zaskřípěl štěrk. Policejní šéf ujel dlouhou cestu z Borgarnesu na Reykholt, aby mi zabavil mobil a obhlédl místo činu. A možná i proto, aby si zkontroloval podezřelého albína Bjorna, jestli si nesbalil všechny své pistole Micro UZISMG a zahnuté arabské dýky a nevypařil se s nimi do černočerné noci. Ale třeba se o mě pokouší paranoia. V každém případě mi policista kráčel vstříc s napřaženou pravou paží a s výrazem, který mohu směle nazvat úsměvem. Dívali jsme se na sebe v ostrém ranním svitu. Byl čerstvě oholen. Pleť na tvářích měl zarudlou a podrážděnou. Požádal mě, jestli by si nemohl vypůjčit můj telefon, aby mohli zajistit a analyzovat vzkaz a fotografii.

Zeptal se, jestli neznám ty vědce. Odpověděl jsem, že ne.

„Najdeme je! Když jste se včera vrátil z Reykjavíku, nevšiml jste si cestou nějakých neobvyklých vozidel?“

Cesta z Reykjavíku na Reykholt trvá zhruba hodinu a půl. Okolní krajina svádí člověka k domněnce, že se projíždí po Marsu. Každý druhý Islanďan jezdí v terénním autě s pohonem na čtyři kola. Jak bych ta auta vůbec mohl odlišit?

„Získali jsme svědeckou výpověď, která odpovídá fotografii,“ vysvětloval. „Včera byl zpozorován černý blazer, jak odsud odjíždí velkou rychlostí,“ nahlédl do zápisníku s poznámkami. „Ve čtrnáct hodin. Jedna půjčovna aut v Reykjavíku pronajala blazer několika cizincům. Dva naši muži tam už čekají, až budou auto vracet.“

„Jakým cizincům?“

„Arabům. Z Emirátů, podle pasů.“ Krátká přestávka. „Je vám znám nějaký důvod, něco, co by spojovalo siru Magnuse s Araby?“

Lež může mít různorodé projevy. Může existovat jako pokřivená pravda. Nebo jako něco, co zůstalo zatajeno. Řekl jsem, že netuším, že by mezi sirou Magnusem a někým z Emirátů mohlo existovat jakékoliv spojení.

Do duše se mi zahryzl mrazivý strach. Zrádní zaměstnanci Schimmerova institutu. Sběratelé. Bohatí excentríci, kteří jsou schopni čehokoliv, jen aby získali zajímavý kousek do své historické sbírky. Nic z toho jsem policistovi neřekl. Nepochopil by to. I já to chápu jen těžko.

Když policista odjel, zavolal jsem svému člověku v Schimmerově institutu. Vysvětlil jsem, co se stalo, a zeptal jsem se, koho poslali. Trval na tom, že nevyslali nikoho.

„K prostudování jedinečného nálezu,“ řekl, „bychom vyslali profesora Osmana, profesora Rohla, profesora Dunhilla, profesora Silbermanna, profesora Finkelsteina, profesora Phillipse a rozhodně i profesora Friedmana. Ale hlavně bychom se snažili siru Magnuse přemluvit, aby nám kodex dovezl sem do našeho institutu.“

(5)

Kolem poledne jsem se vrátil do Reykjavíku. Cesta se klikatila kolem pustých statků, ovčích ohrad a zařízení na využití termické páry. Vulkanické pohoří vypadalo, jako by jenom čekalo na výbuch. Cestu občas oživila nečekaná prudká zatáčka. Islandští stavaři chovají velký respekt k tajemným neviditelným skřítkům, kteří žijí ve velkých balvanech v pustinách. Říkají jim huldufolket. Takže když islandský inženýr narýsuje přímou linku, které se do cesty postaví kámen nepochybně obývaný skřítčí rodinou, předejdou stavaři totální katastrofě tím, že jinak rovnou silnici kolem balvanu obtočí.

Ve zpětném zrcátku jsem neustále viděl samá podezřelá auta. Černé blazery. Ale samozřejmě je mohou řídit Islanďané. Anebo jsou to jen ďábelské triky skřítků.

Černý blazer ve zpětném zrcátku se mihl kolem mého tmavě modrého Volkswagenu Tuareg a mizel kdesi přede mnou.

Každý má své démony.

Já jsem si ty svoje nepojmenoval. Ale znám je, tak jako vy znáte svoje. Spokojeně klimbají ve vašem nitru, mezi střevy, játry a ledvinami, mezi vším tím, co v člověku musí fungovat, a potom nečekaně vystrčí své ohavné rypáky.

Nikdy jsem neměl problém s alkoholem. Ale antidepresiva do sebe házím jako ovocné pastilky. Pilulky štěstí, říká se jim, ale žádné štěstí nenesou. Jenom obrušují zuby úzkosti. Nejsem blázen. Jen nervy se mi občas zauzlí. Zápolení s úzkostí se nijak neliší od boje s cukrovkou nebo dnou. Ale lidé se na vás dívají jinak. Ustoupí o krok dozadu. Aha. Tak nervy, říkáte? Soucitně a úzkostlivě se usmívají. Jako by měl člověk v kapse kabátu založenou řeznickou sekeru a v hlavě změť šílených hlasů.

Několikrát mě hospitalizovali. Byla to paráda. Nepoužívám výraz psychiatrie. Zní to tak studeně. Neříkám ani blázinec ani sanatorium. Označuji ho slovy nervová klinika. Mé vlastní malé kukaččí hnízdo.

Tam žijeme za pečlivého dozoru a dohledu, v prostorách naplněných úzkostmi.

I tohle všechno jsem já.

Dovedu se chovat jako ďábel. Vím to. Jen obtížně se podřizuji. I proto nejsem profesor. Autority a pravidla mě provokují. Ostatní lidé mě provokují. Provokuje mě i sám život.

Vyjít se mnou určitě není snadné.

Mám nevlastního bratra, kterého vídám jen zřídka, a nevlastního otce, kterému se pečlivě vyhýbám. Je to můj šéf na katedře v Oslu.

Máma umřela vloni. Rakovina lymfatických uzlin.

Mí pronásledovatelé zmizeli.

Po několika kilometrech a poté, co jsem minul stanici a zaplatil další mýtné, se cesta rozšířila. Nově položený asfaltový povrch. Silnice do Reykjavíku je bez jediné skřítčí zatáčky. Z neviditelných nešťastníků, kterým brutální buldozery a bezcitní inženýři zlikvidovali kamenné domovy kvůli rovným liniím, se stali bezdomovci. Bezcílně se potulují pustou krajinou. A dělají lidem neplechu.

Tak jsem jim zamával. Vždycky jsem držel palce těm, co se pohybují na okraji společnosti.

(6)

Ústav Árniho Magnússona, který spravuje islandskou sbírku rukopisů, leží na okraji univerzitního areálu. Většina lidí se při pohledu na šedou fasádu budov reykjavícké univerzity otřese. Mě naopak naplňuje vlahým pocitem radosti - jsem doma.

Profesor, PhDr. Thrainn Sigurdsson seděl skloněný za svým přeplněným psacím stolem a mžoural do nějakého textu. Přitom neslyšně pohyboval rty, jako by říkal nějaké zaklínadlo. Jeho jméno včetně dlouhého titulu stálo vyryto do bronzové desky, která už už padala ze stolu dolů. Když jsem zaťukal na pootevřené dveře, vzhlédl, vstal a podal mi ruku. „Ach ano,“ pronesl do vzduchu. „Upřímnou soustrast.“

Když se na Island vrátily rukopisy, jejichž shromažďování věnoval Arni Magnússon celý svůj život, oslavili to Islanďané státním svátkem. Těsně předtím, než Arni v roce 1730 zemřel, odkázal veškeré listiny kodaňské univerzitě. Teprve v sedmdesátých letech minulého století je Island získal zpět. Televize vysílala návrat historických sbírek v přímém přenosu. Pracující lid i dítka školou povinná dostali volno. Když do reykjavíckého přístavu vplula loď se sbírkou, zaplnili nábřeží matky v domácnosti, zaměstnanci, studenti i povaleči. Islanďané si své historie považují.

„Je tu nějaká souvislost?“ zeptal se profesor. Noviny o vraždě dokázaly popsat několik stránek. Ale o ztraceném rukopisu se policie nezmínila. „Ukradli kodex,“ odpověděl jsem. „Máte kopii?“ Zavrtěl jsem hlavou.

Chvíli jsme seděli a hovořili o tom, jaké tajemství mohl Snorri do textu ukrýt. Popsal jsem odlišnosti mezi tím, co jsem považoval za Snorriho vlastní listinu, k čemuž se ovšem profesor stavěl skepticky, a starším runovým nápisem. Na arch papíru jsem načrtl symboly, které se v rukopisech opakovaly. Ankh. Ty. Kříž. Pentagram.

Společně jsme hledali nějaký výklad. Ale nenašli.

„Ankh,“ řekl profesor. „Hieroglyf pro egyptské slovo život. Symbol věčného života a znovuzrození. Ty. Runa ze starší runové řady futhark označující severského pohanského boha války Týra. Latinský kříž. Crux ordinaria. Symbol křesťanství a Ježíšova utrpení. Pentagram. Pěticípá hvězda. Posvátný geometrický útvar ze starověku.“

„Podle teorie, se kterou jsme si se sirou Magnusem pohrávali, umístil Snorri narážky a odkazy do ság.“

„Ve faksimiliích a ručních přepisech ság jsou vynechávky a změny v textu obvyklé. To platí i pro poznámky na okrajích.“

„To znamená, že část textu byla odstraněna?“

„Nebo přidána. V Uppsale ve Švédsku mají faksimilie Snorriho textů. Určitě existují neznámé, na papíře zapsané kopie, které vycházejí z odlišných středověkých verzí. Pokud bychom srovnávali slovo za slovem nejnovější verze s originálem, můžeme získat nové informace. Ale znamenalo by to spoustu práce.“

„My nevíme, co hledáme. Sira Magnus a já jsme hovořili o možnosti, že existoval kontakt mezi skandinávskou středověkou a egyptskou kulturou. Něco, co by dokazovalo, že všechno, od vikingských lodí přes stěžňové kostely až po mapy a mytologii, bylo ovlivněno Egypťany.“

Profesor se mlčky podíval z okna. Na zdi vedle něj visela fotografie figurky, která si drží dlouhý vous. Vous vypadal jako obrácený znak ankh. Bronzová figurka z 11. století byla objevena u islandského Eyjafjorduru v roce 1815.

„Nenapadlo vás někdy, že to všechno může být podvrh? Že někdo ve středověku vytvořil kodex jednoduše proto, aby někoho podvedl?“

Samozřejmě mě to napadlo. Světová muzea jsou plná padělků. Otevřel jsem tašku a položil na stůl faksimile Ságy o svatém kříži.

„Víte,“ pokračoval profesor, „řada lidí se domnívá, že Snorri s tímto textem neměl vůbec nic do činění.“

„Je v něm šifra.“

Jeho pohled na mně spočíval trochu moc dlouho. „A sira Magnus a já jsme ji vyluštili,“ dodal jsem. „Šifra?“

„Myslím, že v okolí Thingvellir se nachází svatá jeskyně.“

Profesor se od srdce rozesmál: „Svatá jeskyně? U Thingvellir? Poslyšte…“

„A já vím, kde asi je.“

„Cože?“ Dobrosrdečný smích se ho ještě úplně nepustil. „Tomu nevěřím ani za mák.“

Nejvyšší čas na ránu z milosti. Ukázal jsem mu vyluštěný text. Číslo šelmy ukáže cestu podél skalní stěny z Lógbergu k Skjaldbreiduru…

„Vy si ze mě utahujete, co?“ prohlásil profesor nakonec.

Téhož večera jsem se přestěhoval do Reykjavíku do Hotelu Leifur Eirtksson před Hallgrímovým kostelem. Oknem dovnitř doléhal mručivý hluk čisticích vozů na tichých liduprázdných ulicích. Hallgrímův kostel se topil v bílém svitu. Fasáda připomínala ledovou horu, která si sama pluje uprostřed pustého oceánu.

Sešel jsem dolů do vegetariánské restaurace Á městu grósum. Dal jsem si polévku a zeleninové lasagne.

Pozdě večer mi do hotelu zavolal policejní šéf z Borgarnesu. Dostal pitevní zprávu.

„Sira Magnus zemřel na srdeční infarkt.“

Mlčel jsem tak dlouho, až se zeptal, jestli jsem ještě u telefonu.

„Srdeční infarkt? V jezírku?“

„Spadl do něj. V plicích měl trochu vody, ale ne tolik, aby se utopil. Zradilo ho srdce.“

„A co dělal v jezírku? Oblečený? A co ukradené pergameny? A co blazer?“

„Samozřejmě budeme v pátrání pokračovat. Ale srdeční infarkt není vražda.“

Policista mi slíbil, že mi zítra ráno nechá v recepci můj mobil. Sice to neřekl přímo, ale já to pochopil. Fotografie v mobilu a vzkaz od siry Magnuse se z důkazů změnily na předměty akademického zájmu.

„Co myslíte, že mu ten infarkt způsobilo?“ zeptal jsem se ostře.

„Samozřejmě mu mohli vyhrožovat. Ale je těžké dokázat souvislost mezi srdečním infarktem a údajnou krádeží kodexu.“

Když policista použije slovo údajný, je to proto, že ztrácí přehled. Svým způsobem ho chápu.

* * *

V hotelovém pokoji jsem se pokusil dát si dohromady své poznámky a objevit v tom, co jsme zjistili, nějakou souvislost. Mohou Arabové patřit k nějaké skupině, která se specializuje na vyhledávání a krádeže kulturních památek a pak je ilegálně prodává sběratelům? Na Středním východě žije spousta nepředstavitelně bohatých šejků, naftových milionářů. Sklepní trezory mají určitě plné pokladů, které by každé muzeum s hrdostí vystavilo v dobře střežených skleněných vitrínách. Stejně tu ale byla řada věcí, které mě mátly. Nebyl jsem s to vidět nějaký celek, nějakou souvislost, která by všechno spojovala. Letopočty, chronologie a různé historické spojitosti vyvolávaly v mé hlavě jen obrovský zmatek. Byl jsem příliš unavený, než abych se ještě dokázal soustředit.

Tak jsem nakonec v posteli usnul.

Oblečený. Nevyčistil jsem si zuby, ani jsem se neumyl. Ve snu jsem cítil matčinu andělskou výčitku.

THINGVELLIR

(l)

Svislá lávová stěna se temně tyčila proti obloze. Vrcholky hor rýsovaly své ostré siluety na pozadí mraků, které se valily ze západu. Sloupy páry stoupající z podzemí vydávaly zvuk připomínající syčení. Skalní bloky formovaly rozervané monolity lávy. Mrazivý kouř zahaloval jezera a bažiny jako stříbrný koberec. Přímo dole v místech obrovských geologických posuvů stojí malý dřevěný kostelík a shluk domků, které se drží pospolu, jako by se chtěly trochu zahřát. Severoamerický a evropský kontinent se perou každý o svůj díl Islandu. U Thingvellir neboli Sněmovních luk ostrov pukl.

„Tak tedy,“ zeptal se profesor s blahosklonným úsměškem, „kde je ten váš poklad?“

Odevzdaně jsem se rozhlížel nekonečným krajem trhlin. Každý, kdo se někdy ocitne na Thingvellir, je očarován neskutečnou atmosférou. Dvě mohutná skaliska vodorovně rozřezávají vulkanickou krajinu. Takové je místo, kde vznikl nejstarší parlament na světě. Allting, jak zněl jeho název, byl založen pod otevřeným nebem v roce 930. Odsud se dívali zákonopravci na holé formace lávy, keře a větrem ošlehané stromy. Na travnatých plochách mezi řekou a potůčky si stavěli stany, když přijeli, aby se zúčastnili zasedání.

Nahlédli jsme do mého rukou psaného zápisu Snorriho textu:

Číslo šelmy

ukazuje cestu

podél skalní stěny

z Lógbergu

ke Skjaldbreiduru

Profesor kývl směrem k nově vystavěné dřevěné ploše pod úpatím skal. „Lógberg. Kámen zákonopravců. Tady se předčítaly zákony a každý svobodný muž zde mohl svobodně promluvit. Odsud vládli zákonopravci jako Snorri společně s volenými zástupci.“ Profesor zdvihl ruku, aby si chránil tvář před sluncem, a pozorně se rozhlížel ze strany na stranu. „Když budeme dobře hledat, možná objevíme velké rudé X.“

Potom se otočil a rozřehtal se.

Sestavil skupinku studentů archeologie, kteří se zlákáni tajemným neznámem, pod slibem mlčenlivosti a s vyhlídkami na podíl na historickém objevu rozhodli, že nám pomohou hledat. S lopatami a sochory přes ramena jsme pochodovali po cestě podél skalisek z černé lávy. Byli bychom připomínali sedm trpaslíků, ale bylo nás o hodně víc než sedm. A neměli jsme mezi sebou žádného trpaslíka. Přes mraky probleskovalo slunko. Tak brzy tu ještě nebyli skoro žádní turisté. Jen skupinka Američanů po nás vrhla pár lhostejných pohledů v přesvědčení, že tady pochoduje úklidová četa, kterou obec sestavila z kapesních zlodějů odsouzených k veřejným pracím.

Profesor usadil studenty v místech, kde se křížily dvě cesty. Společně jsme šli až na Lógberg, kámen zákonopravců.

„Skjaldbreidurl“ řekl profesor a ukázal směrem ke vzdálené hoře. Zamyšleně pokračoval: „Lógberg… Skjaldbreidur… Číslo šelmy - 666 - v Janově zjevení. Není to trochu - zjevné?“

„Pro nás možná. Snorri to napsal v době, kdy číst umělo jenom několik málo lidí. A ještě méně z nich dokázalo vyluštit šifru. Abyste mohl dešifrovat pojem jako Číslo šelmy, musel jste být gramotný.“

„Přesto tvrdíte, že Snorri napsal zašifrovaný vzkaz…“

„…určený jiným gramotným lidem, kteří věděli, podle jakého klíče text dešifrovat. Mužům, kteří znali Snorriho vyjadřování. Věděli, jak mají zakódovaný text číst a jak mu rozumět. Číslo šelmy je pro nás snadno pochopitelný odkaz. Ale Janovo zjevení bylo ve 13. století sotva lidová četba.“

Začali jsme odpočítávat 666 kroků od Lógbergu. Studenti historie za námi pochodovali jako průvod káčátek. Dělali jsme si značky na lávové kameny a trsy trávy. Nad námi kroužilo hejno ptáků. Za chvíli zmizelo mezi mraky podél horských štítů.

Po čtyřech stech krocích jsme se zastavili. Ztrácel jsem odvahu. „Pokud by tady byla jeskyně, určitě by ji už dávno objevili.“

„Záleží na tom, jak dobře by byla skrytá. Howard Carten objevil Tutanchamonův hrob v Údolí králů, kde archeologové hledali marně celá desetiletí.“

Po dalších dvou stech krocích jsme museli obejít skalisko hrbolaté lávy. Postupovali jsme tedy podél stěny.

Po dalších šedesáti šesti krocích jsme se ocitli na místě.

Kde nic, tu nic.

(2)

Deset, patnáct metrů nad námi vyčníval útes. Pod stěnou z lávy se povalovaly balvany a suťové pole pokryté mechem a jinými nezdolnými rostlinami.

Ještě jednou jsem si přečetl odkazy. Číslo šelmy, 666, ukáže cestu podél skalní stěny z Lógbergu, kamene zákonopravců proti Skjaldbreiduru. S profesorem jsme se po sobě občas nevraživě podívali. „Žádná jeskyně,“ prohodil jsem a odkopl kus lávy.

„Snorri mohl využít přírodní jeskyni, trhlinu ve skalní stěně a potom ji skrýt,“ odpověděl profesor. „Takovým způsobem zakrývali ve starém Egyptě po pohřbu hroby králů. Skryli je pod kameny.“

„Lidé, co to tu znají, by si asi všimli, že tu někdo zakryl přirozenou jeskyni.“

„Lidé, co to tu znají? Rozhlédněte se! Dokážete si představit odlehlejší, řidčeji osídlené místo? Za Snorriho časů to tady bylo určitě ještě pustější, pokud je něco takového vůbec možné. Nejmocnější Islanďané přijížděli na Thingvellir jednou do roka. Pokud by tady v průběhu roku nějakou jeskyni zasypala uvolněná láva ze skal, nikdo by si toho samozřejmě ani nevšiml.“

„Není trochu riskantní něco ukrývat v jeskyni zrovna tady?“

„Naopak. Thingvellir je magické, posvátné místo. Pro Snorriho by to byla dobrá volba.“

Sledovali jsme suťové pole na úpatí lávové stěny.

„Nemohl by být vstup do jeskyně skrytý vodopádem nebo ve skalní trhlině pod zemí?“ zeptal se profesor.

„Zakrytý kamením…“

Znovu jsme se zadívali na suťové pole.

(3)

Společně se studenty jsme začali odebírat kusy lávy.

První věc, kterou se studenti archeologie naučí, je trpělivost. Archeologie je profese pro trpělivé, důkladné a mírné lidi. Sestává z několika krátkých vrcholných okamžiků a obrovského množství hlíny, zeminy a zmatečných formulářů pro registraci a zanesení do katalogů. Jen jedenkrát za století najde někdo Tutanchamonův hrob nebo Tróju.

Zhruba po hodině práce jsme se dostali v suťovém poli o metr hlouběji. Nic. Odhazované kameny se s údery kutálely do kamenné suti a hromad lávy. Brzy budeme muset vytvořit řetěz a kameny si podávat.

Odstranili jsme už několik tun lávových kamenů, když jedna ze studentek, dívka, které jsem si nemohl nevšimnout, vykřikla. Práce se zastavila. Běžel jsem a pod nohama mi odlétávaly úlomky lávových kamenů a štěrku.

V odkryté skalní stěně někdo vytesal pravoúhlý, deset centimetrů hluboký výklenek. Odstranil jsem kartáčem hlínu a části mechu. Skupinka studentů zalapala po dechu.

Do stěny hory byly vytesány tři symboly. Ankh, ty a kříž.

(4)

Odvedli jsme studenty na parkoviště a namluvili jsme jim, že práce bude pokračovat druhý den. Protestovali. Chtěli odkrýt jeskyni. Teď. Chtěli se dozvědět, co objevili, hned. Ne až zítra. Rozuměl jsem jim. Jenomže jsme je nemohli potřebovat. Jejich přítomnost a zvědavost by komplikovala a zdržovala práci. Profesor prohlásil, že zbývající část dne musíme využít k přípravám na vykopávání. Při jeho profesorském majestátu zněla ta slova přesvědčivě a autoritativně. Zklamaní studenti se neochotně ubírali zpátky do Reykjavíku. Profesor a já jsme se za nimi dívali, dokud poslední minibus nezmizel za horizontem. Potom jsme skoro utíkali zpátky a pokračovali v odklízení kamenů.

Trvalo pár hodin, než jsme dokázali zhruba stanovit, kde se nachází vrchol vstupu do jeskyně. Za další půl druhé hodiny jsme odstranili dost kamenů, aby byl vstupní otvor dostatečně odkrytý.

Profesor zajistil nylonové lano za blok skalního masívu a já jsem vklouzl do otvoru. Rukama jsem pevně svíral lano, smýkal jsem se skalním otvorem a spouštěl se dolů. Postavil jsem se ná nerovnou plochu dna jeskyně.

Jeskyně nebyla příliš velká. Otvorem sem pronikal záblesk slunečního svitu jako světelný šepot.

Profesor se dostal na zem rychleji než já, chytal jsem ho oběma rukama.

Ocitli jsme se v přírodní jeskyni lávové skály. Jeskyně byla čtyři, pět metrů hluboká a takové dva, tři metry široká. Rozsvítili jsme si čelovky. Profesor do mě šťouchl. Na západní stěně byla přizděná stavba z pečlivě otesaných kusů lávy připomínající oltář. Protože byla vybudována ze stejného materiálu jako stěna, prakticky s ní splývala. Na oválné lávové konstrukci spočíval těžký hladký balvan.

Postavili jsme se každý z jedné strany ke kameni, nadzdvihli jsme ho a položili. V dutém prostoru pod kamenem spočívala uhlově černá skříňka.

Opatrně jsme ji položili na okraj dutého oltáře. Začal jsem konečkem prstu seškrabávat povrch skříňky.

„Prach? Popel? Láva?“ ptal se profesor.

„Nic takového.“ Rychle jsem zamnul prsty. Moje úvaha se ukázala jako správná. Povrch byl zoxidovaný. „Skříňka je stříbrná,“ řekl jsem.

(5)

Zabalili jsme stříbrnou skříňku do plachtoviny a odnesli jsme ji na parkoviště. V profesorově Toyotě Landcruiseru jsme ji připevnili speciálními řemínky.

Byli jsme tak rozrušení, že jsme vůbec nepromluvili.

Profesor odbočil směrem na hlavní silnici k Reykjavíku. Silnice byla úplně rovná. Nikde nebylo vidět jediné auto. Dobrých sto třicet kilometrů jsme projížděli měsíční krajinou. Z levé strany na nás blikalo jezero. Horizont se proměnil v řadu vulkanických horských štítů.

Hned za dalším kopcem stál Chevy-Blazer přímo uprostřed silnice.

Na každé straně vozu stáli dva muži. Oba drželi ruce v podivné poloze před rozkrokem, jako by stáli modelem pro nějaký filmový plakát. V ostrém slunečním světle jsem nemohl vyloučit, jestli náhodou nedrží pistole.

Profesor zareagoval bleskově. „Držte se!“ Bez jediného zaváhání sjel s toyotou ze silnice. Vykřikl jsem. Profesor stiskl zuby a soustředěně se díval kupředu, jako by v něm dřímal akční hrdina a teď se konečně šťastně probudil k životu. Ujížděl jako speciálně vycvičený voják ze zvláštního komanda, který posledních patnáct let jen předstíral, že studuje staré islandské rukopisy, aby měl nějaké krytí.

V oblaku prachu a písku jsme Chevy-Blazer nechali za sebou na hlavní silnici. Pneumatiky bušily do nerovného povrchu.

Profesor kličkoval mezi balvany. „Jedeme po zbytcích vozové cesty mezi Reykjavíkem a Thingvellir,“ informoval mě.

Přestože jsme měli náskok a slušný výhled, Chevy-Blazer nám byl v patách. „Vytočte 112!“ křičel profesor.

Neobratně jsem vytáhl mobil. Naštěstí tu byl signál. Když si operátor konečně uvědomil, že mluvím anglicky a ne žádným obskurním islandským dialektem, a když pochopil, že nás pronásledují ozbrojení muži, vyslal naším směrem hlídku. I když se v téhle pustině těžko určuje místo pohybu.

Blazer byl jen několik metrů za námi. Najednou vyrazil doprava. Chtějí nás odříznout!

Obrovský balvan jsem uviděl dřív než řidič blazeru. Nestihl ani zabrzdit, ani změnit směr. Vozidlo s šíleným rachotem narazilo do balvanu. A zůstalo stát.

Pokračovali jsme po vozové cestě ještě několik kilometrů. Potom jsme najeli na asfaltovou vedlejší cestu, která nás odvedla zpátky na silnici do hlavního města.

Když jsme se blížili k univerzitě, volala nám policie. Vyptávali se, kde jsme.

Že nenašli nás, bylo pochopitelné.

Že nenašli blazer, bylo o mnoho pozoruhodnější.

(6)

V ústavu Árniho Magnússona jsme si vypůjčili volnou laboratoř. Jeden z restaurátorů, profesorův přítel, nám pomáhal při otevírání skříňky.

Uvnitř ležela schránka z tvrdého dřeva, zabalená v bavlně a omotaná plátnem. V ní bylo pod několika měkkými vrstvami uloženo šest tlustých svitků pergamenů spojených koženou šňůrkou.

Nesmírně opatrně jsme otevřeli první pergamenový svitek.

Byl v neuvěřitelně dobrém stavu. Kůži pokrývaly dva sloupky malých symetrických znaků. Pokoušel jsem se něco přečíst, ale znaky mi nebyly srozumitelné. Jen jsem si matně vybavoval, že jsem je už někdy viděl. Profesor si pečlivě prohlížel obě hustě popsané strany. Odstavce byly napsány každý v jiném jazyce. Levý mi připadal jako koptština, kterou se hovořilo a psalo v Egyptě zhruba od roku 200 do roku 1100. Odstavec napravo mi připomínal hebrejštinu.

Profesor se dotkl špičkami prstů pergamenů, přičichl k nim a začal studovat znaky. „Odhaduji, že kůže může být tak tisíc let stará, plus minus sto let.“

Stočil dokument do svitku a vložil ho zpět do schránky. Odnesli jsme nález po točitém schodišti dolů do suterénu, kde se uchovávají nejstarší a nejcennější islandské rukopisy v pevném trezoru se stálou teplotou a vlhkostí. Jen jedny těžké ocelové dveře a historie severní Evropy je za nimi srovnaná na vysokých policích, úhledně zabalená do papíru a uložená v plochých kartónových krabicích.

Právě do pevného trezoru ve sklepě ústavu Arniho Magnússona jsme ukryli skříňku s pergameny z Thingvellir.

(7)

Den se pořádně protáhl. Policie. Novináři. Vědci. Všichni chtěli znovu a znovu slyšet, co jsme zažili.

Když jsem seděl v taxíku cestou do hotelu Leifur Eiríksson, zavolal jsem policejního šéfa v Borgarnesu.

Právě dostali oznámení o vloupání do služebního bytu ve Snorriho institutu. K loupeži došlo pravděpodobně už včera, hned potom, co jsem se přestěhoval do města. Policejní šéf ještě dodal:

„Mluvil jsem s policisty v Reykjavíku. S ohledem na okolnosti pošlou večer k hotelu hlídku. Jenom pro jistotu.“

Taxík zastavil před hotelem. Zaplatil jsem. Napadlo mě, že výraz „jenom pro jistotu“ zněl trochu hrozivě.

ZAŠIFROVANÉ RUNY

.

(1)

Mám rád hotely. Člověk se v nich vždycky cítí vítán. Stane se součástí společenství, které nikdy neobtěžuje vlezlou dotěrností. Když člověk odejde, někdo mu ustele postel a uklidí, a nijak ho za to nepeskuje. Když se člověk utahaný a znavený zamkne na pokoji, je všechno čisté, úhledné a uklizené.

S nepatrným úsměvem na rtech jsem otevřel dveře a vešel do pokoje číslo 206.

Byli dva. Arabové.

Jeden byl mohutný a svalnatý, určitě vážil přes metrák. Oči měl jako dvě černé díry. Poznal jsem ho. Hora masa z ememesky od siry Magnuse. Vlasy si dal ostříhat, ale nepoddajný knír si nechal. Tváře a bradu mu pokrývaly černé tečky den neholených rašících vousů.

Ten druhý byl menší, ale podsaditý a silný jako pružina ve sponě. Působil zaraženě, jako by měl celé dětství v botě ostrý kamínek.

Oba na sobě měli perfektně vyžehlené tmavomodré obleky.

A oba byli v mém hotelovém pokoji.

Ten menší čekal přímo ve dveřích, sotva metr ode mě. Ten větší seděl na židli u okna.

Bez hlesu jsem ztuhl. Šíp strachu mě provrtal skrz naskrz a připíchl ke zdi. Něco mi bránilo v tom, abych se zvedl, vyběhl do chodby a utíkal dolů po schodišti. Moje kolena. Třásla se tak, že se mi tělo skoro prohýbalo. Druhá věc, která mi bránila v útěku, byla pistole, kterou na mě menší z Arabů mířil.

Díky silným brýlím a dětské fascinaci pro střelné zbraně jsem byl schopen rozeznat, že v ruce drží Glock.

„Please,“ zaskučel jsem.

Menší muž odstrčil dveře.

Ucítil jsem jemnou vůni vody po holení a doutníků.

„Dobrý večer, pane Belto,“ řekl menší z Arabů anglicky. Hlas měl suchý jako pouštní vítr.

Srdce mi bušilo tak mocně, že jsem jeho tlukot cítil až v uších. Zalapal jsem po dechu.

Pokynul mi rukou směrem do místnosti. Poslušně jsem odklopýtal dopředu.

„Co chcete?“

Ubohý a neúspěšný pokus zvládnout situaci. Hlas se mi chvěl tak, až se zdálo, že brečím.

Ten větší si dlaní přejel po tváři. Na rukou měl hrubou kůži. Asi moc často sedával venku za písečných bouří. Jeho nos vrhal stín.

„Kde jsou?“

„What?“ pokusil jsem se prosadit. V ústech mi vyschlo tak, že se mi jazyk lepil na patro. Menší muž pohnul pistolí a zvýšil hlas.

„Where are the scrolls?“

Scrolls. Svitky.

Na kratičkou chvíli mě napadlo, že bych mohl předstírat, že nerozumím, o čem mluví. Ale rychle jsem si to rozmyslel. Vědomí toho, co všechno se mnou můžou udělat, mě proměnilo v ubohý osikový lísteček, chudáčka choulícího se strachy.

„Nemám je!“

Hlas se mi chvěl. Ruce se třásly. Kolena klepala.

Muž sedící na židli vstal. Byl ještě větší, než jsem odhadoval. Monolit svaloviny. Pokývl mi, ať jdu blíž. Když jsem byl dost blízko, chytil mě za košili a přitáhl si mě k sobě. Cítil jsem pach jeho dechu. Musel mít k obědu něco syrového a krvavého. Viděl jsem zblízka póry jeho kůže a nekonečnou propast v jeho očích.

Chytil mě za levou ruku a surově mi vyvracel malíček.

„Kde jsou svitky?“ zeptal se chlápek s pistolí.

Za oknem se věž Hallgrímova kostela dotýkala ve vší své nadzemské kráse oblohy. Dole na ulici spěchali v leza vém větru chodci.

Vyvracel mi prst stále větší silou. Bolest byla nesnesitelná.

„Kde?“

Sténal jsem. Křičel a řval. Hora svalů mi hleděla do tváře naprosto bez výrazu. A dál mi vyvracela malíček.

V té chvíli jsem byl připraven přiznat skoro všechno. Kde jsou svitky. Že jsem vůdce satanistů, kteří rituálně obětují malá robátka. Že podporuji al-Kajdu. Že jsem dvojitý agent a pracuji pro CIA FSB, MI5 a Mossad. Jenomže bolest byla tak příšerná, že jsem nedokázal ani myslet, ani mluvit.

„Where are the scrolls?“

Nemyslím, že jsem zrovna křehotinka. V řevu jsem slyšel, jak se mi láme malíček. Ozvalo se ostré lupnutí, jako když člověk zlomí v lese suchou větvičku. Křičel jsem. Ohnivý jazyk mi vystřelil z ruky do hlavy.

Arab uvolnil stisk. Chytil jsem se za levou ruku. Celá paže byla v jednom ohni.

„Omlouvám se za to, co se stalo s pastorem,“ řekl ten s pistolí. „Ale nebudeme váhat…“ Podíval se na mě, aby se ujistil, že poslouchám, „…a zmrzačíme tě nebo zabijeme. My ty svitky dostaneme!“

Svalovec mě chytil medvědí tlapou kolem krku. Ohryzek mi poskakoval podél jeho ukazováčku. Nestiskl. Přesto jsem zoufale zalapal po dechu.

Kdyby tohle byla filmová scéna, nabral bych rychlost a proskočil oknem ven. Sklem. Lidé udělají cokoliv, aby si zachránili život. Jenomže já byl vždycky zbabělec. Možná to bude mít co dělat s pořezáním a zlomenýma nohama a rukama, na které musím být tolik opatrný.

Položit život za svitky z Thingvellir jsem nehodlal. Právě v tu chvíli, kdy už jsem skoro křičel, že svitky jsou v ústavu Árniho Magnússona, mi sklouzl pohled do ulice.

Před hotelem zastavilo policejní vozidlo.

V očích mi musela problesknout špetka naděje. Velký Arab se otočil a vyhlédl ven. Jeho ruce pustily moje hrdlo. Se skytáním jsem se nadechl. Jeho druh přistoupil k oknu. Řekl něco, co znělo jako mokhabamt. Ten velký odpověděl shorta.

Dole na ulici vystoupili z vozu dva policisté. Měli spoustu času.

Arabové mě pozorovali jako dvě hyeny, kterým zrovna někdo vyfoukl prima mršinu. Zaskučel jsem.

Neuvěřitelně rychlými pohyby mi přivázali ruce k rámu postele a ústa přelepili páskou. Pak zmizeli.

(2)

Než policisté konečně zaslechli moje přirdoušené sklíčení a vtrhli do hotelového pokoje, měli Arabové dost času, aby seběhli dolů požárním schodištěm, vyběhli na dvůr a zmizeli v tichých křivolakých uličkách za hotelem.

Bylo mi na nic. Policisté mi sejmuli z úst pásku a pomohli mi dostat se na postel. Ani bolest, ani strach není nic ve srovnání s něčím tak směšně banálním, jako je zlomený malíček. Alespoň já to tak vidím. Vlastně cítím.

Policie zavolala posily. Z postele slyším policejní vozidla a ambulanci, jak zastavují dole na chodníku. Brzy se bude hotel hemžit konstábly a vyšetřovateli. Mladý lékař se studeným stetoskopem poslouchal, jak mi tepe srdce. Bušilo zběsile. Bolavý a oteklý malíček mi opatrně vložil do dlahy, kterou připevnil k prsteníčku. Dostal jsem závěs na ruku a tablety proti bolesti. Sestra mě konejšivě pohladila po tváři. Vyšetřovatelé mě vyslýchali. Ukázal jsem jim většího z Arabů na ememesce a upozornil jsem je, že ten menší bude zřejmě ona neostrá postava vzadu na fotografii. Zapsali si to do bloků s takovou samozřejmostí, jako by násilničtí Arabové, kteří rabují zemi, kradou kulturní památky a lámou prsty nevinným vědcům, navštěvovali Island pravidelně.

Po několika hodinách jsem řekl všechno, co jsem věděl. Ambulance odjela zpátky do nemocnice beze mne.

Dva policisté zůstali v hotelu. Jeden za dveřmi, druhý dole v recepci.

Celou noc jsem spal neklidně. Svět se mi rozpadl a zbyla jen bolest v malíčku.

(3)

„Bjorn Belto?“

Žena v pootevřených dveřích si k hrudi tiskla obálku a neklidně těkala očima z policisty na mě.

Právě jsem dole posnídal. S policejní eskortou.

„Můj muž a já jsme přátelé siry Magnuse,“ pokračovala napůl norsky, napůl dánsky. Pak se opravila: „Byli jsme. Jsme členové farní rady v Reykholtu. Můj muž zpívá ve farním sboru. Smím dál?“

Nevypadala nijak nebezpečně. Přestojí policista sledoval rentgenovým zrakem.

„Můj muž čeká v autě,“ oznámila mi, když jsem ji pustil dovnitř a zavřel za ní dveře. Nebyla zvyklá být sama v hotelovém pokoji s neznámým mužem. Zůstala stát uprostřed místnosti s obálkou přitisknutou k hrudi. „Ten den, kdy sira Magnus zemřel…“

„Ano…“

„Odpoledne se u nás zastavil. Řekl, že kdyby se s ním něco stalo, ať vám tohle předáme.“ Natáhla ke mně obálku zapečetěnou několika vrstvami lepicí pásky. „Neměli jsme chodit na policii, měli jsme se postarat, abyste to dostal.“

„Děkuji.“

„Snažili jsme se vás kontaktovat.“

„Omlouvám se, měl jsem nějakou práci.“

„Slyšeli jsme o vás v rozhlase. Objevili jste jeskyni na Thingvellir?“ Pootočila ke mně hlavu, jako by čekala, že jí všechno povím.

„Mockrát děkuju. Sira Magnus by vám byl velice vděčný.“

Když jsem mlčel, potřásla hlavou a opakovala, že její muž čeká dole v autě. Ještě jednou jsem jí poděkoval. Odešla.

(4)

Roztrhl jsem obálku a vytáhl arch papíru.

Odpusť mi, siro Magnusi, ale nemohl jsem si pomoct a rozesmál jsem se. Tolik se mu to podobalo. I ve smrti.

Text měl tři řádky.

V runách.

Na první pohled vypadal text naprosto nesrozumitelně. Číst runy mi nedělá potíže, ale ani na druhý, ani na třetí pohled nedával text smysl.

Nahoře na archu stálo:

Dlouho jsem zíral do textu a snažil se objevit nějaký význam. Ale i přesto, že jsem si runy jednu po druhé v duchu „přeložil“ do současného jazyka, nedařilo se mi text přečíst.

Zpráva v runovém písmu byla zakódovaná.

Musel se bát, že se něco stane. Strach z toho, co s ním udělají, ho přiměl k tomu, aby vzkaz uložil u dobrých přátel, na které se mohl spolehnout. To poznání se mnou atřáslo. Sira Magnus musel vědět, že jeho život je v ohrožení.

Co věděl a nikdy neřekl?

Když jsem si pročítal text, vytušil jsem nějaký kód, ale nebyl jsem s to ho zachytit. Musel posunout znaky podle Caesarova způsobu, ale o kolik písmen? A v jakém směru?

Z hotelového pokoje jsem zavolal osvědčenému příteli, který s takovou oblibou luští šifry, a nadiktoval jsem mu runové znaky.

„G88C3,“ zamumlal Terje Lonn Erichsen. „To musí být dešifrovací klíč.“

Osvítil mě záblesk poznání. „G88! To je oficiální označení kamene ze dvorce Kylver!“ vykřikl jsem. Kámen zvaný Kylversteinen byl objeven na pohřebišti v Gotlandu v roce 1903. Vápencový balvan, který obsahuje starší runovou řadu futhark. Přepsali jsme runy podle hlásek a získali jsme následující nepochopitelný text:

iii.ndgěo.hI>d rětwpgdtruěp dM

sgěěil>wu: dep oěutpěhgs

„Už se blížíme,“ prohlásil Terje. „Tahle šifra není nijak zvlášť složitá. C3. Že by to byl ten jednoduchý Caesar 3?“

Byl. Postupovali jsme nahrazováním třetího písmene a dobrali jsme se následujícího řešení:

www.gmail.com

username: tvá matka

password: moje vášeň

„Voila!“ vykřikl Terje. „Založený e-mailový účet.“ Magnusi, ty lišáku…

Poděkoval jsem Terjemu za pomoc, otevřel jsem notebook, připojil se k síti a šel na Gmail. Napsal jsem matčino jméno a Magnusovu vášeň, což nebyl Snorri, jak by člověk odhadoval, ale foiegras, psáno dohromady, aby fungovalo jako heslo.

V doručené poště byl jeden mail. Text byl krátký:

„Shit happens. Hodně štěstí, Bjorne! Jsem s tebou. Neodsuzuj mě moc tvrdě. Tvůj přítel Magnus.“

Otevřel jsem přílohu.

Čas se na několik vteřin zastavil.

Sira Magnus mi poslal naskenovanou digitalizovanou verzi Snorriho kodexu.

(5)

Na Islandu jsem se zdržel ještě několik dní.

Celou dobu mě všude následovali dva uniformovaní policisté, jejichž zjevná přítomnost mi bránila udělat cokoliv z toho, co jsem udělat měl.

Společně s profesorem jsme poskytovali rozhovory o nálezu v jeskyni pro noviny a televizní stanice. Mluvili jsme o stříbrné skříňce s rukopisy, které dostaly název Thingvellirské svitky. Název jsme nezvolili náhodou. V roce 1947 objevil jeden pastevec v jeskyni u Kumránu na pobřeží Mrtvého moře několik svitků. V průběhu následujících deseti let tam pastevci, beduíni a archeologové objevili osm set padesát svitků se starými biblickými texty. Do historie vstoupily pod názvem Svitky od Mrtvého moře.

Přeposlal jsem e-mailem kopii Snorriho kodexu profesorovi. Pro jistotu jsem ho požádal, aby se nikde nezmínil o tom, že máme kopii. Ani policii. Jeden nikdy neví.

Thingvellirské svitky ležely bezpečně uložené v obrovském trezoru v ústavu. Ani dynamitem, semtexem, ani pomocí laseru by Arabové ocelové dveře neprobourali.

Profesor povolal tři odborníky - dva jazykovědce a jednoho historika, aby text přeložili.

Já se rozhodl odjet zpátky domů do Norska. Policie neměla námitky. To mě potěšilo. Časně zrána mě odvezli na letiště a dohlédli na to, abych se bezpečně dostal na palubu letadla.

Neviděl jsem až k nim, abych mohl zahlédnout, jestli mávají, když letadlo vzlétlo, ale představoval jsem si to tak. A pak si s ulehčením oddychnou, že ode mě mají pokoj.

PENTAGRAM

Norsko

(1)

Někdo byl v mém bytě.

Bydlím ve vysokém paneláku ve čtvrti Grefsen. Tři pokoje a kuchyň. Až moc místa pro samotáře, jako jsem já, ale výhled na Oslo je jedinečný.

Pro mě je domov nedotknutelný. Když za sebou člověk zavře dveře, dělá to proto, aby nechal svět venku. Odborné problémy. Otravné kolegy. Dotěrné ženy. Surové vrahy.

Proto mi hned na rohožce ztěžkly nohy. Opatrně jsem vytáhl klíč ze zámku a zavřel za sebou dveře. Kufr jsem položil na ručně tkaný běhoun, který jsem si koupil na tržišti v Istanbulu.

Dveře do pracovny byly pootevřené. Pamatuji si, jak jsem je před cestou na Island zavíral. Vždycky před odchodem zavírám dveře. Kdyby hořelo nebo někde praskla voda.

Zadržel jsem dech. Jsou tu ještě? Rozhlédl jsem se po předsíni.

Kdesi v domě někdo otevřel dveře. Začal jsem se hroutit. Vzchop se, Bjorne! Samozřejmě že tady nejsou. Jsou na Islandu. Nemůžou být zároveň na Islandu a v Norsku.

Znovu mi před očima vyvstal obraz mrtvé tváře siry Magnuse. Prázdný pohled. Jako bych před sebou zase viděl ty dva Araby v hotelovém pokoji v Reykjavíku.

Ticho bobtnalo a kynulo. Co mám udělat? Utéct? Zůstat stát? Zavolat policii? Zeptali by se: jsou zloději ještě v bytě? Nevím, odpověděl bych. Jsou dveře vylomené, zeptali by se. Ne, odpověděl bych, mám jenom takové tušení. A operátor na čísle 112 by si povzdechl a požádal by mě, abych zavolal kriminálku. Pokud ovšem najdu nějaké známky vloupání a zjistím, že něco bylo ukradeno.

Strčil jsem do dveří do pracovny.

Čekal jsem, že vejdu do místnosti, kde bude všechno vzhůru nohama. Ale všechno bylo v dokonalém pořádku. Tak, jak jsem to opustil.

Skoro.

Levá strana klávesnice u počítače na psacím stole byla posunutá o centimetr nebo dva vlevo. Pokaždé, když skončím s prací, srovnám klávesnici s hranou stolu.

Pokoj byl uklizený. Jenomže Islandský zvon od Laxnesse vsunuli napravo, nikoliv nalevo od Nabokovy Lolity. V cédéčkách s Pink Floydy špatně uložili Wish You Were Here, postavili je vedle Ummagumma. Křížovka položená na malém skleněném stolku v rohu mezi gauči, na které zbývá vyluštit šest vodorovných řádek, byla vzhůru nohama. Tužka, kterou jsem ji luštil, ležela našikmo, nikoliv v pravém úhlu.

Byli v ložnici a v kuchyni, i v těsné a přeplněné šatní skříni. Nevím, jestli našli to, co hledali. Vůbec netuším, po čem šli.

Když jsem vybalil kufr a zapnul pračku, vytáhl jsem z lednice plechovku piva a sedl jsem si na gauč.

Telefon zazvonil dřív, než jsem stihl plechovku otevřít. Profesor. Řekl mi, že měl doma zloděje a někdo se vloupal do institutu. Naštěstí nic nenašli. Vloupat se do trezoru ani nezkoušeli.

Požádal jsem ho, aby zavolal policii a aby raději neříkal víc pro případ, že by byl hovor odposloucháván.

Dlouho mi trvalo, než se mi podařilo otevřít plechovku s pivem. Protože si koušu nehty, nedaří se mi zastrčit prst pod hliníkový kroužek. Každý má své potíže.

Třesoucí se rukou jsem přiložil plechovku k ústům a napil se.

Nejsem žádný hrdina. Ale jsem paličák. Jenže teď jsem si říkal, že už toho mám sakra opravdu dost.

Zavolal jsem na policii. Sotva mi uvěří. Přepojili mě na kriminálku. Nesouvisle jsem vyložil všechno, co se stalo na Islandu. Vyprávěl jsem o siru Magnusovi, o Arabech, o archeologických nálezech. Řekl jsem, že někdo byl u mě v bytě. Když jsem se tak poslouchal, představoval jsem si, jak na nějakém formuláři rovnou zaškrtávají políčko požadováno psychiatrické vyšetření.

Ale policista se vyjádřil překvapivě: „Jistě!“

Možná že o mně slyšel. Možná na něj zapůsobil můj akademický titul a citáty ze Snorriho. I policisté třeba v šedi každodenní rutiny postrádají špetku dobrodružství.

„Pošleme za vámi našeho člověka,“ řekl okamžitě.

(2)

Člověk, kterého poslali, byla baculatá osůbka v sukni pod kolena a v přiléhavém svetříku, který rozhodně netajil objem hrudníku.

Nejdřív mě napadlo, že přišla nějaká podomní obchodnice. Pak jsem si všiml, že se jí na šňůrce kolem krku houpe průkaz s nápisem Policie.

Jmenovala se Ragnhild a byla komisařkou kriminální policie. Uvařil jsem vodu na dva šálky instantní kávy. Posadili jsme se do obýváku. Vyprávěl jsem jí všechno, co se stalo na Islandu, a taky jsem jí vyložil důvody, proč si myslím, že u mě v bytě někdo byl. Nesmála se ani netvrdila, že přeháním. Když jsem skončil, prohlédla si dveřní rám a zámek. Řekl jsem, že jsou to profesionálové. Postupně jsem jí ukázal všechny známky, které v bytě po nezvané návštěvě zůstaly. Klávesnici, knihy, cédéčka, křížovku a tužku, kterou jsem ji luštil. Usmála se a prohlásila, že jsem skutečně mimořádný pozorovatel.

O něco později se dostavili dva policejní technici. S kartáčky a malými igeliťáky prošli celý byt, aby zajistili důkazy.

Zdrželi se několik hodin. Nenašli jedinou stopu. Když technici zase odjeli a Ragnhild se zvedla k odchodu, věděli toho všichni právě tolik, co na začátku.

„Určitě chápete, že nemáme dostatečné důvody, abychom vám mohli poskytnout policejní ochranu,“ řekla mi. „Ale… dávejte na sebe pozor.“ Vytáhla vizitku s několika telefonními čísly. Propiskou k nim připsala ještě jedno na mobil.

„To je moje soukromé číslo. Kdyby něco…“

Když Ragnhild odešla, zamkl jsem dveře. Hlavní zámek i bezpečnostní dole pod ním. Lokl jsem si piva z plechovky. Pivo bylo vyčichlé a zteplalé.

Zazvonil telefon. Na druhém konci sluchátka bylo ticho. Slyšel jsem jen dech. Potom kdosi zavěsil.

Někdo si ověřuje, jestli jsem doma.

Nacpal jsem nejnutnější šaty a toaletní potřeby do tašky a rozběhl jsem se dolů k autu. Řada lidí by asi mému Kobližkoví ani neříkala auto. Ale já nikdy neměl pocit, že mám zapotřebí zdobit se nějakým skvělým vozítkem. Koblížek je Citroen 2CV. Plechová krabice s motorem od šicího stroje. Plná ducha, šarmu a syntetického oleje.

V Kobližkoví jsem prchal z Grefsenu. Nikdo mě nepronásledoval. To bylo dobře, protože nejezdím zrovna rychle. Ale nespouštějí ze mě oči. Vědí, kde jsem. Nevidím je, ale oni nepochybně vidí mě.

(3)

Vedoucí naší katedry na univerzitě v Oslu profesor Trygve Arntzen je nesnesitelný pablb. Vím to jistě. Víc než pětadvacet let je to můj nevlastní otec.

Když máma umřela, popraskala všechna křehká pouta vzájemné vynucené zdvořilosti a předstírané tolerance.

Profesor převzal mámu ve výborném stavu, jen mírně použitou poté, co táta zahynul následkem pádu z horského štítu, který s ním profesor v žádném případě nehodlal zdolávat. Bylo mi dvanáct. Když už nic jiného, pochopil jsem tenkrát, že pokoušet zemskou tíži je životu nebezpečné. Před několika lety jsem se dozvěděl, že se táta snažil profesora připravit o život. Protože to táhl s mámou. A nakonec se obětí poškozených karabin stal on sám. Jak říkával sira Magnus: shit happens.

Znám profesorovy libůstky. Třeba že do práce přichází zásadně brzy ráno. Tvrdí, že než se zbytek světa vzbudí, stihne udělat kus práce. Já spal dneska v noci v autě. V parkovacím domě. Pod dohledem bezpečnostní kamery.

Když jsem zaťukal na dveře, byl profesor už v kanceláři. Ve tváři se mu objevil výraz, jako by právě nakousl citron.

„Bjorne? Myslel jsem, že jsi na Islandu?“

„Správně. Tam jsem byl.“

Poslušně jsem mu poreferoval o nejdůležitějších momentech své cesty, které už dávno znal. Dával jsem si zvláštní pozor, abych neprozradil nic, co by se dalo chápat jako porušení předpisů. Profesor Arntzen je totiž přesvědčený vyznavač všech pravidel, předpisů a veškerých nařízení. Dokázal jsem ho zpracovat tak, že mě nechal na „projektu“ dál pracovat. Sledoval mě zarudlýma očima a požádal mě, abych ho pravidelně informoval o tom, jak věc postupuje. Aby věděl, jak pokračuju v práci. To určitě.

(4)

Cicero tvrdil, že samota není pro člověka ponořeného do studia žádným břemenem. Vždycky jsem byl ponořený do studia. Ale to neznamená, že bych se se svými touhami vyrovnával lépe. Jen jsem je snáze vypuzoval z mysli. Zavřel jsem za sebou dveře ve svém miniaturním univerzitním kanclíku, kde vysedávám vmáčknutý mezi přeplněnými skříňkami a policemi plnými moudrosti. Mezi prsty jsem otáčel tužku. Chvílemi jsem zíral ven z okna, chvílemi na obrazovku počítače. Pořád jsem nebyl s to dobrat se toho, co všechno sira Magnus věděl, a nešlo mi do hlavy, proč se bál údajných vědců. Věděl, že nejsou z Schimmerova institutu? S kým mluvil? Co ho přimělo oskenovat Snorriho kodex stránku za stránkou a potom vytvořit šifru v runovém písmu, aby mě ke kopii dovedl?

Vytiskl jsem si kodex na velmi kvalitní papír. Mezi vyrovnanými řádky run a latinky, mezi symboly a mapami musí jistě být ještě nějaké další poselství, další vodítko. Části textu jsou zašifrované, ale řada odstavců se dá přečíst.

Jaké tajemství přimělo Snorriho, aby vlastní rukou napsal text pro budoucí pokolení?

První tři strany byly napsané runovým písmem na tmavším a starším pergamenu než zbývající část kodexu. Runy, germánské písmo, se používalo v celé severní Evropě prvních tisíc let po Kristu. S příchodem křesťanství byly runy postupně nahrazeny latinkou, ale po několik století se runy a latinka používaly zároveň.

Znak po znaku, slovo po slově jsem runové písmo překládal. Text připomínal součást sbírky nějakých pravidel, nějaké zaklínadlo a návod. V moderní norštině by zněl takto:

Měj se na pozoru, čtenáři tajemných run. Muka podsvětí Duatu, říše mrtvých Helheimu a muka pekelná čekají na toho, kdo neprávem vyzví tajemství znaků. Vyhni se tomuto božskému pergamenu.

Neboť tak tomu je: S tajemstvím bohů střežíme svatou tajnost. Síla run skrývá proroka v mlze znaků.

Vyvolený jsi ty, který střežíš tajemství a jsi ochoten obětovat svou čest i život. Tví božští pomocníci Osiris, Ódin a bílý Kristus bdí nad tvými kroky. Sláva tobě, Amonel

Ještě pozoruhodnější byl následující verš zapsaný v runách, přestože se nepochybně jednalo o překlad egyptského textu:

-Klíč-

Muži z královského dvora následují

Osirida krále Tutanchamona na západ.

Volají: Ó králi! Přijď v míru!

Ó Bože! Ochraňuj zemi!

Klíč?

Po textu v runovém písmu následovalo několik stran, které Snorri sám o dvě stě let později zaplnil latinskými písmeny, mapami a náčrty. Něco bylo zašifrováno, ale některé části textu se daly přečíst.

Králové a jarlové, velmoži a rytíři, skaldové a muži pod přísahou se spojí ve svatém kruhu STRÁŽCŮ božského tajemství.

Vyvolení a zasvěcení budou sami tlumočit skrytá slova a tajemné znaky.

Představoval jsem si Snorriho v písárně na Reykholtu. Scriptorium osvětlené lojovými svíčkami a lampami s rybím tukem zavěšenými na zdi, visícími ze stropu a na vysokých šikmých psacích pultech. Určitě poslal písaře pryč, potřeboval být sám. Před sebou na psací pultík napjal jemný pergamen z bílé telecí kůže. Brk byl ostrý. Pak začal psát. Pravidelnými tahy, jako by sledoval neviditelné řádky. Doprostřed stránky nakreslil pentagram. Proti nočním můrám… Za Snorriho času lidé věřili, že se člověk ochrání před přízraky, které ničí spánek, když vyryje do dveří hvězdičku ve tvaru pentagramu.

I v moderní kanceláři s počítačem, telefonem, faxem a magnetickým držákem na svorky cítím sílu pentagramu. Pěticípá hvězda zářila na obloze okultismu pět tisíc let. Egypťané vytvořili kolem hvězdy kruh, duat, který směřoval k podsvětí, mimo lidský svět. Arabové ho využívali při magických rituálech. Pythagorejci soudili, že pentagram je vyjádřením matematické dokonalosti, neboť zlatý řez a poměr 1,618 v sobě skrývá linie pentagramu. Židům symbolizuje pět knih Mojžíšových. Pro křesťany zastupuje tento znak jak černou magii, tak pět ran Mojžíšových. A skutečně - pokud člověk znak obrátí vzhůru nohama, má před sebou satanistický symbol.

Na páté straně jsem objevil mapu jižního Norska od Trondheimu na jih. Mapa není nijak zvlášť přesná. Mapy za Snorriho času vycházely z očitých svědectví a odhadů. První moderní mapa severu, kterou známe, je tabulae modernae z roku 1427 od Dána Claudia Clava, který strávil několik let v Římě a stýkal se s papežovými kardinály a sekretáři. Mapu kraje Ostlandet přesto někdo zakreslil o několik století dříve než on. Byla to kopie z ještě staršího runového pergamenu.

Celé hodiny jsem strávil studiem textů a nákresů. Přeložil jsem text v runách i Snorriho text. Hloubal jsem nad šiframi. Tušil jsem, že v těchto slovech může být skryté poselství, odkaz, který možná nikdy nevyluštím. Prohlížel jsem si mapu Norska a symboly.

Ale nepřišel jsem na nic.

Po lehkém obědě - dvou krajících chleba s goudou, zelím, mrkvi a šálku čaje, jsem zavolal policejnímu šéfovi v Borgarnesu, abych zjistil, jestli nemá nějaké nové zprávy. Jedna by byla. Bezpečnostní kamera na čerpací stanici v Saurbaer zachytila podezřelé osoby. Fotografie budou rozeslány přes Interpol. Norská policie kopii už dostala. Arabové zmizeli v písku, ha ha, dodal. Potom zvážněl a informoval mě o výsledcích vyšetřování tak zběžně, abych měl pocit, že všechno vím, aniž bych cokoliv tušil.

Hned jak jsem zavěsil, volala Ragnhild z policie v Oslu. Dostala z Islandu fotografie a žádala mě, abych identifikoval podezřelé. Mailem mi poslala kopii a čekala na lince, zatímco jsem otevíral poštu a přílohu.

Fotografie z bezpečnostní kamery byla černobílá, ale ostrá a dobře viditelná.

Poznal jsem na ní ty dva muže, kteří mě navštívili v hotelovém pokoji v Reykjavíku. Toho malého hnusáka. A tu valící se horu masa, která mi zlomila prst. „Jsou to oni,“ řekl jsem.

„Dostaneme je. Když máme fotku, konečně můžeme s něčím pracovat.“

Požádal jsem Ragnhild o chvilku strpení. Pod jejím mailem se objevila další pošta:

Odesílatel: - neznámý odesílatel

Odesláno: - neznámé datum

Komu: bjorn.belto@arch.uio.no

Kopie:

Předmět: Bjorne Belto - přečtěte si to!

Vážený Bjorne Belto,

Vý nevíte, kdo jsem. Ale já Vás „znám“. Omlouvám se za všechnu bolest i strach, které Vám mí spolupracovníci způsobili. Ale poslal jsem je, aby udělali svou práci, nemohu je neustále kontrolovat.

Váš přítel sira Magnus objevil na Islandu kodex, který moji muži zajistili. Ale Vy jste dokázal vystopovat kopii rukopisu, již média ve své bezmezné tuposti nazvala Thingvellirské svitky.

Jsem ochoten zajít daleko, velmi daleko, abych si zajistil tento rukopis. Ať je stále na Islandu nebo ve Vašem vlastnictví v Norsku.

Nerad vyhrožuji. Vy mě ale nutíte používat metody, kterým bych se nejraději vyhnul.

Žádám Vás - předejte Thingvellirské svitky mým mužům. Vaše loajalita bude bohatě odměněna. Bohatě znamená víc peněz, než si vůbec dovedete představit. Po zbytek života budete žít v absolutním luxusu.

Pokud se rozhodnete vzepřít mé vůli, nemohu už rozhodovat o Vašem osudu. Mí muži mají jasné instrukce. Nechci Vám ublížit, ale nic pro mě nenídůležitější, než získat rukopis z Thingvellir. Mí muži mají plnou moc udělat všechno, co je nezbytné. Do detailů nebudu zacházet.

Najednou jsem měl pocit, jako bych měl ústa plná písku a malty.

Nedostávám výhrůžné dopisy často. Abych řekl pravdu, tenhle byl první.

Zoufalým hlasem jsem přečetl text do telefonu Ragnhild. Požádala mě, abych mail vytiskl a potom jí ho přeposlal.

Stiskl jsem tlačítko pro tisk, ale nic se nestalo. Rozčileně jsem klikal myší. Znovu a znovu. Nic.

Když jsem chtěl mail přeposlat, začala obrazovka blikat. E-mail přede mnou zmizel, jako by se každý jednotlivý pixel pustil svého kolegy a rozplynul se v absurdním chaosu.

Nakonec byl mail pryč.

„Zmizelo to,“ řekl jsem.

„To není možné.“

Znovu jsem zkontroloval došlou poštu. Mail s výhrůžkou byl stále první nahoře. Kliknul jsem na něj. V tu chvíli zmizel celý řádek.

„Zkuste odstraněnou poštu!“ řekla Ragnhild.

Nic.

„Zkuste obnovu vymazaných souborů.“

Nic.

Vysvětlila mi, že to, co jsem jí právě popsal, není technicky možné. E-mail nemůže zmizet z počítače jeho příjemce. Mail pravděpodobně obsahoval nebezpečnou přílohu, kterou zajistil antivirový program.

„Byla tam nějaká zvláštní příloha?“

„Jenom obyčejný mail.“

„Někdo se vám musel dostat do počítače s nějakým speciálním programem.“

„Byl tady? Tady?“

„Jestli mají k dispozici program, který vymaže poštu v Outlooku, musí mít velmi schopné počítačové odborníky. V tom případě vám mohli naprosto v pohodě poslat mail, který skončil ve spamech a sám se vymazal, ale předtím nainstaloval skrytý program.“

„Nebyly tam žádné údaje o odesílateli.“

„Adresu odesílatele i datum odeslání je možné snadno změnit a zfalšovat. Teoreticky je možné zjistit, ze kterého serveru byl mail odeslán, ale i to může být zavádějící. Někdo se může dostat do špatně chráněného serveru a odeslat mail odtamtud.“

Potom mě Ragnhild požádala, abych co nejpřesněji zapsal obsah dopisu.

O půl hodiny později přišla s jedním policejním technikem, který si odnesl počítač. Ale pochybuji, že v něm něco najdou.

(5)

Pozdě odpoledne jsem se odemkl a odešel jsem z kanceláře. Byl jsem neklidný. Výtisky Snorriho kodexu v plastových deskách jsem si zastrčil pod košili. Plast se mi lepil na hrudník.

Spěchal jsem dlouhou chodbou, dolů po schodech do suterénu a zadním východem ven z fakulty. Sluneční světlo se mi jako ostré jehly zavrtávalo do očí. Připnul jsem si přes skla brýlí sluneční filtr. Vzduch voněl, bylo v něm cítit končící léto.

Z Blindernu jsem jel metrem do centra. Šel jsem do parkovacího domu, kde jsem nechal zaparkovaného Kobližka.

Seděl na schodech před vchodem a dělal, že si čte VG. Ale celou dobu nespouštěl oči ze skleněných dveří, které se automaticky otevírají a zavírají.

Nejvíc mě lekalo, že parkovací dům má tolik vchodů. Když hlídají jeden vchod, určitě budou mít svoje lidi i u těch ostatních. Kolik jich je?

Zmizel jsem za rohem a nechal jsem Kobližka opuštěného mezi nepřáteli na parkovacím místě číslo P2.

Co jsou zač? Že by se sira Magnus obrátil na nelegální sběratele? Bohatí cizinci mohou zajít hodně daleko, aby si zajistili památky, které nemohou získat legální cestou. Ale vraždit? Kvůli starému pergamenu?

Nebo kvůli informacím, které text skrývá?

Jel jsem tramvají na Skillebekk a schoval jsem se v průchodu jedné z postranních uliček.

Terje Lonn Erichsen přišel asi o půl hodiny později. V tašce, kterou nosil ležérně přehozenou přes rameno už za studií, měl svačinu, termosku a jeden výtisk deníku Dagbladet, který si četl v tramvaji. Pomalu a spokojeně si to rázoval ulicí a trochu se přitom nakláněl ke straně. Terje má malé zuby a velké uši, což si kompenzuje dlouhými kudrnatými vlasy a impozantním plnovousem.

Když mě zahlédl, zastavil se a zazubil se:

„Bjorne! Zase je v tom ženská?“

My, co si libujeme v ironii, jsme si vytvořili zvláštní jazyk, kde jsou i ty nejtěžší urážky míněny jako výraz přátelství. Terje ví velmi dobře, že se ke mně, stejně jako k němu, žádná žena už několik let nepřiblížila.

Tu noc jsem přespal u Terjeho. Připadalo mu úžasně napínavé skrývat se na útěku před tajemnými pronásledovateli.

Nevylučuji, že mě podezřívá z bludů. Ale to je v pohodě. Pro něj i pro mě.

(6)

Už jako dítě mě hrozně přitahovaly čarodějky.

Dost pochybný zájem, samozřejmě. Ale moje pocity nikdy nesledovaly cestičku zdravého rozumu. Zpočátku, když jsem byl úplně malý, mě čarodějky děsily. Chodily zahalené v černých kápích, měly dlouhé nosy a ohyzdné bradavice, ze kterých trčely chlupy. Vařily odporné páchnoucí lektvary ve velkých kotlích, létaly na košťatech temnou noční tmou a přitom skřehotaly a úpěly. Jak jsem potom rostl a hormony se mi váhavě vylupovaly ze skořápek, začal jsem tušil, že čarodějky v sobě mají jistý erotický náboj, a měkla mi z něj kolena.

A taky mě dost děsil.

Proto jsem se na rohožce u dveří Adelheid af Geierstamové napřed zastavil a nadechl se. „Bjorn Belto?“ zeptala se a potřásla hlavou. Kouzlo pomalu pomíjelo: „Adelheid?“

„Pojďte dál!“

Adelheid af Geierstamová dokonale odpovídala mým představám o pohanských čarodějkách. Byla zvláštním, smyslným a přitom nenápadným způsobem okouzlující.

Ústa měla úzká, lesklá rtěnkou, oči ledově modré, planoucí nevyslovenými sliby.

Bydlela v Lillehammeru, ve starém havraním hradu, kterým pronikal průvan a odlupovala se z něj bílá barva. Zahrada kolem domu byla plná starých přerostlých jabloní, zanedbaných rybízových keřů a hromad kompostu, které si už léta žijí vlastním životem.

Provedla mě verandou do předsíně, kde jsem si pověsil kabát na háček. Zeptala se, jaká byla cesta vlakem. Oblečená byla do volného hábitu, který jí téměř dokonale zakrýval tělo. Proplula kolem mě chodbou a zavedla mě do pokoje plného bongo bubínků, vydělané zebří kůže a dřevěných masek. Byl tam i oštěp, lebka antilopy a zaplétané lapače snů s pštrosími péry a lvími drápy.

Adelheid mi podala velký keramický hrnek s bylinkovým čajem.

„Těší mě, že jste přišel. Už je opravdu na čase! Současná věda naprosto nechápe význam posvátné geometrie! Vy jste první profesor, který mě kdy navštívil.“

Namísto toho, abych upřesnil, že jsem jen pouhý první amanuens, který nezastupuje nikoho jiného než sebe sama, upil jsem z bylinkového čaje. Chutnal jako odvar z trávy a zahnívajících trvalek.

Adelheid napsala čtyři kontroverzní knihy o historii posvátné geometrie a jejím vlivu na umístění klášterů, pohřebišť a hradů na severu Evropy.

„V celém Norsku je spousta příkladů posvátné geometrie. Ale řada vědců náš obor považuje za nějaký druh víry v nadpřirozeno.“ Hlas měla teplý. Když položila ruku na moji dlaň, náramek z bižuterie se rozezvonil. Nečekaný tělesný kontakt na mě zapůsobil.

Pokračovala, ještě než jsem jí stihl položit otázku: „Podél pobřeží od Rogalandu k Nordfjordu je šedesát šest kamenných křížů. Ty svědčí o keltském vlivu při pronikání křesťanství do Norska kolem roku 1000. Svatý Olav sklízel ovoce Keltů. Myslíte, že ty kamenné kříže, některé mají výšku tři, čtyři metry, jsou umístěné náhodně?“

„O tom jsem nepřemýšlel.“

„Nakreslete spojnici mezi klášterem Utstein u Stavageru a Tonsbergem. Potom pokračujte dál do Nidarosu. Je to náhoda, že mezi spojnicemi vznikne pravý úhel?“

„Ehm…“

„Je náhoda, že cisterciáci založili v roce 1146 klášter Lysekloster, v roce 1147 klášter sv. Marie na Hovedoya v Oslofjordu, klášter Munkeby v Trondheimu v roce 1180 a klášter Tautra v Trondheimfjordu v roce 1207?“

„To sotva.“

„Je náhoda, že vzdálenost mezi augustiánským klášterem Utstein a Oslem je stejná jako vzdálenost mezi Lyseklosterem a Oslem? A klášter na Halsnoy, který založili augustiáni v roce 1163, je vzdálen od Tunsberghusu rovných 275 km, což je stejná vzdálenost jako mezi Tonsbergem a Utsteinem?“

„Aha.“

„Všechna stará posvátná místa v Norsku jsou podřízena matematické logice. To znamená, že naši předkové využívali znalosti starých Řeků a Egypťanů. Anebo je to náhoda, že posvátná města Bergen, Trondheim, Hamar a Tonsberg jsou na středověké mapě umístěna na vrcholech pentagramu?“

Úplně jsem ztuhl. Ani jsem jí pořádně neřekl, proč jsem přišel. Přesto odpovídala na jednu z otázek, které jsem jí chtěl položit.

„Nechci vás nějak lekat nebo dramatizovat situaci, ale na Islandu zabili kněze kvůli něčemu, co bych vám teď rád ukázal.“

Vytáhl jsem vytištěnou kopii Snorriho kodexu a položil ji před ni.

„To jsou ty Thingvellirské svitky?“

„Ne, tento text nás dovedl do jeskyně u Thingvellir. Poslední část napsal sám Snorri, tu část, která je zapsána latinkou. Runy jsou pravděpodobně o pár století starší. Mapy a magické symboly byly zakresleny nejspíš v rozmezí let 1050 a 1250.“

Několik vteřin jsme mlčeli.

Nábožně listovala v dokumentu a prohlížela si mapy a symboly. „Ankh! Pentagram! To je fantastické!“

Krátce jsem jí vylíčil obsah textu zapsaného v runách a vysvětlil jsem jí, že text i mapy pravděpodobně skrývají nějaký odkaz.

„Tady,“ řekl jsem, zatímco jsem listoval v kodexu, „je mapa jižního Norska. I když úplně neodpovídá současné geografii, nechápu, že byl někdo schopen zakreslit tak přesnou mapu několik století před tím, než vůbec vznikla kartografie.“

„Umístil jste na mapu pentagram?“ Vzhlédl jsem k ní a potom jsem se znovu podíval na mapu.

„Pentagram a mapa patří k sobě,“ řekla. „Musíte si jako výchozí bod vybrat dnešní posvátná místa. Bjorgvin. Nidaros. Hamar. Tunsberg.“

Při hovoru pokaždé u všech jmenovaných míst udělala tečku. Načrtla linku mezi Bergenem a Trondheimem. Z Bergenu do Hamaru, kde Nicholas Breakspear a později papež Hadrian IV. založil kolem roku 1150 biskupství. Z Trondheimu do Tonsbergu, nejstaršího norského města a středověkého mocenského centra.

„Už nám chybí jen dvě spojnice,“ prohlásila, „a pentagram bude hotový.“

„Ale nahoře na severozápadě žádné náboženské centrum není…“ Ukázal jsem na chybějící bod někde nahoře u Stadlandet.

„Co to říkáte! V té oblasti je několik záhadných jeskyní. Třeba jeskyně Dollstein. Jeden můj kolega, vědec Harald Sommerfeldt Boehlke jeskyni zkoumal a zabýval se i pověstmi, které se o ní vyprávějí. Jeskyně je šedesát metrů nad mořem na horském hřebenu na západní části ostrova Sandsoy v kraji More a Romsdal. Mýty tvrdí, že na ostrově Sandsoy zakotvil král Artuš a prý je tam i poklad. Je tam tunel, který vede do velkého sálu. Je tam prý pět takových sálů neboli jeskyní, které jsou oddělené úzkými tunely. Jeskyně měří sto osmdesát metrů. Dříve lidé věřili, že jeskyně pokračuje pod mořskou hladinou až do Skotska. Ragnvald, jarl z Orknejí, který si vzal jméno podle prvního syna Olava svatého Ragnvalda Brusesona z Orknejí, roku 1127 pátral v jeskyni po pokladu, který tu prý byl ukryt.“

Adelheid nakreslila poslední dvě spojnice. Jako kouzlem z mapy vystoupil pentagram.

BJ0RGVIN TUNSBERG

Základy toho, z čeho ve 12. století vyrostl dóm v Nidarosu, katedrála v Hamaru, Tunsberghus u Tonsbergu a svátost nedaleko Bergenu, musel tajně položit někdo, kdo znal magii čísel a měl znalosti z oblasti geografie a geometrie.

„Jen málokdo ví, že celá řada posvátných míst v severní Evropě je umístěna v určitém hermetickém matematickém řádu,“ řekla Adelheid. Odešla k polici s knihami, jednu vytáhla a nalistovala stránku s leteckou fotografií pohřebiště ve Staré Uppsale ve Švédsku. „Vidíte, jak jsou hroby, okolní kostely a hrady umístěny ve vztahu ke kruhům a úhlům?“ Ukazovala obrazce rudě nalakovanými nehty.

V další knize mi ukázala mapu Bornholmu, dánského ostrova v Baltském moři: „Když nad ostrov umístíte pomyslný pentagram, uvidíte, že kostely templářů, hrady a posvátná místa jsou umístěna na spojnicích pentagramu.

Vytáhla další knihu. „Islanďané Einar Pálsson a Einar Birgisson doložili, že velké statky, kostely a důležitá místa byly už od dob záboru země budovány podle principů posvátné geometrie. Představte si kruh, který symbolizoval horizont a nebeský zvěrokruh. Spojnice uvnitř kruhu byly definovány podle pohybů Slunce a dohromady to všechno tvořilo mapu kosmu, která dokazuje, že Islanďané museli znát egyptskou kosmologii.“

Usrkl jsem z hrnku bylinkového čaje, který byl už skoro vlažný.

Z knihovničky vytáhla ještě další svazky. „Stejné vzorce a stejné mystérie máme i v Norsku. Výzkum Bodvara Schjelderupa a Haralda Sommerfeldta Boehlkeho - oba napsali o svých nálezech zajímavé knihy - dokumentuje, jak byla posvátná geometrie rozšířená i v Norsku. Vikingové nebyli jenom krvelační násilníci. Byli to hluboce věřící a hledající lidé. Oceňovali harmonii bytí. Stačí se podívat na tvar vikingských lodí. Na runové řady. Když vikingové chtěli v terénu umístit nějaký důležitý bod, sledovali přitom geometrii posvátných linií a forem.“

„Ale nakonec je z toho stejně jen klubko čar,“ upozornil jsem ji a ukázal na mapu.

„Já si myslím, že v textu je ukryto přesné určení nějakého místa. Možná je zašifrované.“ Sklesle jsem se zadíval do textu. Prošel jsem si ho už tolikrát, že si vůbec nedovedu představit, že by mohl existovat nějaký kód, který jsem nebyl schopen objevit. Ale samozřejmě jsem se mýlil.

(7)

Ve vlaku cestou zpátky do Osla jsem zjistil, že mám na mobilu zaznamenáno osm nepřijatých hovorů a čtyři zprávy. Vypnul jsem si zvuk. Nechci být otrokem mobilního telefonu.

Všechna volání pocházela z jednoho čísla a byla to Ragnhild.

Když jsem se jí dovolal, slyšel jsem v jejím hlase úlevu. „Bjorne! Kde jste?“

„Stalo se něco?“

„Musím s vámi mluvit. Okamžitě. Kde jste? Vyzvedneme vás.“

V sídle kriminální policie ve čtvrti Gronland na mě čekala Ragnhild se starostlivou vráskou na čele.

„Identifikovali jsme jednoho z Arabů,“ řekla a vzala do ruky záběr z islandské bezpečnostní kamery. Prstem ukázala na většího z mužů.

„To je ten, co mi zlomil prst.“

„Interpol o něm vede celou knihovnu. Jeho celé jméno je Hasan ibn Abi Hakim.“

„Hasan…“

Posunula celý stoh fotografií Hasana na mou stranu stolu. Na některých z nich měl na sobě vojenskou uniformu. Na jiných zase exkluzivní obleky, které byly na jeho kolosální tělo zjevně ušité na míru.

Na jedné černobílé fotografii trůnil s povýšeným úsměškem před masovým hrobem.

„Iráčané.“ Ragnhild mi podala překlad zprávy z Interpolu. „Tohle má číslo 1-24/7, je to ze systému Interpolu. Interpol Criminal Data Access Management System.“

** INTERPOL **

** Radiogram **

Radiogram č. 7562

Vložené datum: 2007-11-17 14:13:48

Ze stanice: LYON. od. SN Dat. od. 171107

Čas od. 14:13:48 NALÉHAVÉ Do zóny: OSLO

Od: „l-247-G°14“ Do: Norsko

Předmět: Naše č. j. 1711/07 GD/VG/OKK

INTELLIGENCE MESSAGE N. 26/11 REGARDING Hasan ibn Abi Hakim

Název objektu: Hasan ibn Abi Hakim

Případné přezdívky: neznámé

Datum narození: neznámé

Rok narození: 1963

Místo pobytu: neznámé

Od roku 1985 do roku 2003 byl Hasan ibn Abi Hakim důstojníkem armády Saddáma Husajna. Nejprve v Republikánské gardě, od roku 1992 ve speciální jednotce The Iraqi Speciál Republican Guard.

Objekt působil jako specialista a vedl celou řadu špinavých operací.

V období 1986-1989 byl zapleten do irácké kampaně al-An-fal. Jednalo se o útoky na několik tisíc kurdských vesnic a zmasakrování několika set tisíc Kurdů, mimo jiné i za použití chemických zbraní.

Objekt byl jedním z velících důstojníků, když byl v Halabje proveden útok chemickými zbraněmi. Jedovatý plyn usmrtil nejméně 5000 lidí.

Podle CIA byl objekt jedním z hlavních důstojníků při al-An-falu.

MI5 se domnívá, že v době, kdy působil v Republikánské gardě, osobně zlikvidoval zhruba 3000-4000 lidí.

Od roku 2003 se objekt živí jako „nezávislý vojenský poradce“, základnu má v Abú Dhabi. Je podezříván, že pracuje jako nájemný voják a nájemný vrah.

Podle francouzských informací z La Direction Generále de la Sécurité Extérieure pracuje objekt od roku 2006 výhradně pro neidentifikovaného zaměstnavatele v Saudské Arábii.

Izraelská zpravodajská služba Ha-Mosad le-Modi’in u-le Taf-kidim Meyuhadim (Mossad) nezískala dosud navzdory opakované infiltraci a taktické činnosti žádné informace, které by umožnily potvrdit identitu zaměstnavatele, kterým by mohl být šejk Ibrahim al-Jamil ibn Zaiyy ibn Abdulaziz al-Fi-lastini.

„Tak aspoň víme, co je zač,“ řekl jsem.

Obvykle se snažím zakrýt strach vrstvou předstírané lhostejnosti. Z informací, které jsem si přečetl, mě obcházela hrůza. Ale já se nemám ve zvyku vzdávat. Naopak. Cítil jsem, jak ve mně roste touha zvítězit. Zvítězit nad neporazitelnými. Zvítězit nad katem jménem Hasan. Jsem tvrdohlavý až do konce. Člověk se zdravým rozumem by to teď vzdal. Ale já? Kdepak. Kdesi hluboko ve mně se usadil někdo, komu zatraceně moc záleží na tom, aby našel odpověď ve starých spisech a přišel na kloub tajemství věků. Jsem, pokud je něco takového vůbec možné, víc zvědavý než paralyzovaný strachem. Vzdát to teď by znamenalo znectít památku siry Magnuse.

Ragnhildin pohled mi připomněl mou matku, jak si ji pamatuji z dětství. „Prosím vás, dávejte na sebe pozor, Bjorne,“ řekla.

Policie mě vybavila osobním poplašným zařízením. Dostanu osobního strážce. Policistu s vysílačkou, slunečními brýlemi a obezřetným pohledem vycvičeným na atentátníky skrývající se ve křoví.

Kromě toho jsem dostal zpátky počítač. Program, který do něj Hasan se svými lidmi musel nainstalovat, se stejně nevysvětlitelně vymazal anebo se dokázal mezi ostatními programy skrýt. Jediné, co se policistům podařilo objevit, byla souvislost mezi karibským proxyserverem, který komunikuje se serverem v Abú Dhabi.

(8)

Na univerzitě jsem si vyměnil kancelář s kolegou, který byl právě na dovolené. Osobní strážce seděl na židli na chodbě a při čekání na zbylé členy Republikánské gardy si četl noviny a nudil se.

Já jsem zavolal profesoru Sigurdssonovi na Island.

Z jeho hlasu bylo znát, že ho něco tíží. Když říkal, že má pocit, že ho někdo sleduje, jen těžko hledal slova. Někdo ví o každém jeho kroku, když je mimo kancelář, pročítá jeho dokumenty, když není doma, prohledává mu dům. Vyprávěl to s nejistým smíchem, který prozradil, že má obavy i z toho, co si o něm budu myslet.

Vyprávěl jsem mu o Hasanovi. O policistovi, který sedí na chodbě a hlídá. O všem, co se stalo od mého návratu do Norska. Požádal jsem ho, aby zavolal na policii a vysvětlil, jak je situace vážná.

„Jdou po nás, profesore,“ řekl jsem.

Jeho slova zněla, jako by se pokoušel spolknout vejce: „Pořád jsem doufal, že si to jenom namlouvám.“

„Jsou Thingvellirské svitky v bezpečí?“

„Ano. Chceme je přemístit do -“

„Počkejte! Nic neříkejte!“

„Ale…“

„Můžou nám odposlouchávat telefon.“ Zmlkl. A mlčel dlouho.

Nakonec jsme se dohodli, že zavolám jednomu z jeho kolegů z jiného telefonu.

Na bezpečné lince mi profesor vyprávěl, že vědci z Ústavu Arniho Magnússona přemístili Thingvellirské svitky v souvislosti s výstavou rukopisů v kulturním centru v Reykjavíku do laboratoře. Předstírají, že pracují na rukopisu z 15. století zvaném Flateybok, Codex Flatóinesis.

Zároveň, vyprávěl profesor hlasem chvějícím se uspokojením, byla zahájena krycí operace. Čtyři studenti archeologie, kteří slíbili zachovat naprostou mlčenlivost, pracují na kopii Heimskrigly z 18. století v hlavní laboratoři Ústavu Arniho Magnússona. Lupiči snadno uvěří, se pracují na analýze Thingvellirských svitků.

„Přišli už vědci na něco?“

„Vypadá to jako úryvek z Bible.“

„Co myslíte tím, vypadá to?“

„No.“ Protahoval odpověď. „Jeden odstavec je napsaný v koptštině. Další je ve staré formě hebrejštiny, dneska se jí říká klasická neboli biblická hebrejština. Překlad do koptštiny stojí na vedlejší stránce vedle originálního hebrejského textu. Tímto jazykem byla napsaná hebrejská bible Tanach a Starý zákon. Od současné hebrejštiny se příliš neliší. Gramatika je trochu odlišná a styl působí archaicky.“

„Ale je to úryvek z Bible?“

„Překladatelé jsou zmatení. Musí se jednat o jednu z verzí rukopisu. Části textu tvoří kopie knih Mojžíšových. Další části jsou neznámé. Ale ještě jsme s překladem tolik nepokročili. Udělali jsme několik zkušebních překladů.“

„A?“

„Abych byl úplně upřímný, nevím, co si o tom mám myslet. Možná je to naprostý nesmysl. Nebo je to žert mnicha, který ztratil víru. Anebo se pisatel rozhodl upravit Bibli. I kdyby se jednalo o přibližný překlad knih Mojžíšových, nevím, jak s ním naložit.“

„Proč?“

„Kdyby byl rukopis o tisíc let starší, měli bychom v rukou světovou senzaci. Septuaginta, předkřesťanský překlad Starého zákona byl napsán v Alexandrii v Egyptě mezi třetím a prvním stoletím před Kristem. Codex Vaticanus, jeden z nejstarších dochovaných rukopisů Bible pochází ze čtvrtého století po Kristu. Další verze Bible zvaná Codex Sinaiticus byla opsána v letech 330-350. Vulgáta, první překlad Bible do latiny, který autorizovala římsko-katolická církev, byl zapsán kolem roku 400. Thingvellirské svitky byly opsány v době vikinské. Kopie Bible pocházející zhruba z roku tisíc samozřejmě vzbuzuje akademický zájem, ale nejspíš nic jiného. Jsou to všechno věci, které lidé jako vy mohou zkoumat celé roky. Jenomže se jedná o opis něčeho, co bylo v době opisu už více než tisíc let staré. Pro vědce samozřejmě zajímavé, ale to je zhruba tak všechno.“ Následovala kratičká pauza. „O to víc je nepochopitelné, proč Snorri právě tuhle kopii ukrýval v jeskyni na Thingvellir.“

„Otázka je, jaký byl text originálu, podle kterého vznikl tento opis.“

„To se nejspíš nikdy nedozvíme.“

Vyprávěl jsem mu o návštěvě u Adelheid. Několik minut jsme diskutovali o posvátné geometrii. Argumenty nás přivedly do Egypta, ke starým egyptským vědám i mytologickým pseudovědám. Shodné jevy náš údiv nezmenšily. Co má Egypt společného s životem vikingů v Norsku nebo se Snorrim? Když si vzpomenu na Egypt, vidím Kleopatru ve stínu pyramid. Ale ve chvíli, kdy Kleopatra vstoupila do světové historie, byla pyramida v Gize stará dva a půl tisíce let a Egypt ztrácel své mocenské postavení. Egypťané vytvořili svůj stát již před pěti tisíci lety. V průběhu tří tisíciletí ho řídili faraóni, kteří jsou již dávno zapomenuti, a další mocní vládci, jejichž jména známe. Wazner, Iry-Hor, Qa’a, Hotepsekhemwy, Chabá, Cheops, Mentuhotep, Kamose, Amenhotep, Thutmose, Hatšepsut, Ramses, Seti, Xerxes… Ve své době vůdci a polobozi. Ale faraóny ovládaný Egypt zmizel těsně před narozením Ježíše. Adoptivní syn Julia Caesara Oktavián si podmanil Egypt roku 30 před Kristem. Kleopatra si vzala život. Ve stejném roce byl popraven poslední egyptský faraón, Kleopatřin sedmnáctiletý syn Caesarion. Od té doby vládli zemi cizinci. Kolem roku 600 přišla invaze muslimských Arabů, kteří převzali vládu nad Egyptem po Byzanci a Persii. Ve vikinské době byl Egypt islámským kalifátem.

(9)

V posledních dnech jsem pročítal Snorriho text a snažil se objevit nějaký náznak, jak mi doporučovala Adelheid. Ale nenašel jsem nic.

Osobního strážce mi odebrali. Oficiálně kvůli „nákladům“ a „přehodnocení ohrožení“, ale nejspíš proto, aby se chudák neunudil k smrti.

Ráno jsem vyklouzl z Terjeho bytu a přes spleť suterénních chodeb, zapomenutá schodiště a chodbičky zaplul do své dočasné kanceláře.

V telefonu jsem neustále slyšel podivné cvakání, v každém spamu jsem viděl špionážní program, který se mi instaluje na disk a odhalí všechno, co jsem kdy uložil do počítače včetně podrobného popisu poslední snídaně. Dostával jsem nepochopitelné esemesky z neexistujícího telefonního čísla, které zcela nepochybně posílá GPS signál satelitu patřícímu zločincům.

Poměrně bezúspěšně jsem se pokoušel zapomenout na pronásledovatele a snažil se soustředit na práci.

Terje a Adelheid mi pomohli pochopit, co mám hledat. I to, jak hledat. Zbývalo jen mít trpělivost a dostatek fantazie.

Většinu dní jsem strávil sestavováním kombinací písmen. Četl jsem text vertikálně, horizontálně i pozpátku.

Věděl jsem, že odpověď se skrývá v myriádách písmen a znaků.

(10)

Na řešení jsem přišel v pondělí brzy dopoledne.

Kapky deště stékaly po okně kanceláře a nechávaly po sobě na skle vodní stopu. Měl jsem pocit, že mám v hlavě místo mozku rozmáčený chomáček bavlny.

A právě v takovém stavu otupělosti jsem na to přišel.

Jedna matoucí část Snorriho textu - typograficky i významově - obsahovala řecká písmena alfu a omegu napsaná velkým písmem červeným inkoustem. Řecké znaky alfa a omega uváděly a uzavíraly odstavec s čitelným, ale významuprostým textem. Alfa a omega nepochybně znamenají začátek a konec. Čili pokud alfa je začátek a omega konec, musím hledat v tomto uzavřeném textu.

Když jsem přečetl první a poslední písmena na spodních řádcích, najednou jsem objevil dva místní názvy a jedno slovo pod alfou na levém okraji a omegou na pravém okraji.

Překlad ze středověké do současné norštiny je tento:

Pod alfou vytvořilo první písmeno na každém řádku slovo Doso a potom slovo kors, tedy kříž.

Stejným způsobem jsem objevil místní název Roykenes na každém řádku nad omegou.

Otevřel jsem si příručku. Doso leží v obci Os v kraji Hordaland, třicet kilometrů jižně od Bergenu. Název pochází ze slova dys, kamenná mohyla, což odkazuje k patnáct století starým pohřebištím v této oblasti. Roykenes je název konce stezky, kterou chodívali mniši několik kilometrů od Doso.

Stezka, kterou vyšlapali mniši?

Celý napjatý jsem otevřel podrobnou mapu.

Jedním bodem jsem si označil Doso, druhým Roykenes a vertikálně jsem je spojil.

Kříž…

Co měl Snorri na mysli? Abych vytvořil kříž, jehož výchozími body budou Doso a Roykenes?

Doplnil jsem do kříže vodorovnou část. Pravý konec končil v lese.

Levý vedl do… kláštera Lyseklosteru.

Na několik vteřin jsem zůstal zírat.

Vrcholy pentagramu neukazovaly na svátost v Bergenu, ale na Lysekloster!

Lysekloster je mýty opředený cisterciácký klášter ze 12. století. Klášter byl zrušen v roce 1536, ale jeho ruiny zůstávají i nadále zajímavým místem pro turisty. V krajině, kde mniši ve skromnosti, pokoji a oddanosti žehnali pramenité vodě.

Lysekloster…

Samozřejmě!

Nadšeně jsem pokračoval v cestě labyrintem znaků. Když jsem část vyluštil, pokračovala práce rychleji. Některá písmena byla napsána tučnějším písmem než jiná, což mi umožnilo objevit další skrytá slova a věty. Například řádka

Konge, vi vil dojor deg, Valhalls norner spinner neboli

Králi, zemřeme pro tebe, předou norny ve Valhalle

skrývá po překladu do současné norštiny slovo kilde-vann, čili pramenitá voda:

Konge, vI viL Do for dEg, ValhAlls Norner spiNner

Mezi písmeny R a S ve dvou svislých vnějších řádcích jsem objevil pozpátku napsané slovo sinister. Latinsky to znamená vlevo. Objevil jsem slova Šalomounova pečeť (pentagram), obelisk (kamenný sloup) mezi písmeny S a K. Slova Ost moter nord (východ se setkává se severem) jsem přečetl pozpátku. Ale co je nejpozoruhodnější: na dvou místech jsem objevil jméno svatého Olava Óláfr hinn helgi, jak stojí v originále.

Po překladu do současné norštiny vypadá textový diagram takto:

Seděl jsem s pohledem přilepeným na hemžení písmen a slov. Samozřejmě si můžu myslet, že se jedná o Snorriho nejapný žertík. Ale stejně tak je možné, že jsem, čistě teoreticky, objevil odkaz na místo zmizelého hrobu svatého Olava.

Řada lidí se domnívá, že svatý Olav, vikingský král, který pokřtil Norsko a padl v bitvě u Stiklestadu v roce 1030, leží pochován v nidaroské katedrále v Trondheimu.

Jenomže tak to není.

Když skončila bitva u Stiklestadu a Olav proklatý mečem vykrvácel, procházel sedlák Torgils a jeho syn Grim bitevní pole a hledali královo tělo. Před bitvou Olavovi slíbili, že se, pokud padne, postarají o jeho ostatky. Tělo našli, zahalili do lněné látky a uložili do dřevěné rakve, kterou vsunuli na dno paluby lodi. S lodí zamířili na jih do Nidarosu v Trondheimu. Veslovali proti proudu řeky a královo tělo spočívalo na dně lodi. Sedlák pohřbil krále Olava v dřevěné rakvi na písečném břehu řeky Nid, o něco výše, než leží pohřební mohyly. V měsících, které následovaly, si místní lidé vyprávěli o mystických událostech, zázracích a divech. Biskup Grimkjel přijel od jezera Mjosy. Po roce a pěti dnech po bitvě u Stiklestadu ukázal sedlák Torgils, kde tělo pochoval. Za dohledu biskupa a velmožů byla rakev vyzdvižena z hrobu. Král Olav vypadal, jako by spal. Vyrostly mu nehty, vlasy a vousy. Tváře měl růžové. Podle básníka Snorriho stoupala z rakve nádherná vůně. Tělo bylo přemístěno na čestné místo v kostele Klemenskirken a později bylo uloženo do nové rakve spolu s drahocennými oděvy. Tato rakev dostala název Olavova schrána. Později byly vyrobeny dvě další Olavovy schrány. Jedna byla pozlacená, zdobená stříbrem a drahými kameny. Rakev byla dva metry dlouhá a osmdesát centimetrů široká i vysoká, s klenutým víkem. Víko vypadalo jako střecha s hřebenem a dračí hlavou. Byla upevněna panty a petlicemi. Poté byla ještě vyrobena další rakev jako pouzdro pro dvě stávající schrány.

Nikdo neví, kde se Olavova schrána nachází.

Někteří soudí, že schrána či její zbytky jsou umístěny pod podlahou dómu v Nidarosu. Jiní zase tvrdí, že byla zazděna do zdi hradu na Steinvikholmu nedaleko Trondheimu. Historikové se domnívají, že schrána byla zničena, když arcibiskup Olav Engelbrektsson v roce 1537 zanechal schránu na hradě na Steinvikholmu. Všechno, co mělo nějakou hodnotu, bylo převezeno do Kodaně na přetavení. Správce daní dánského krále jménem Jochum Bech sepsal v září roku 1540 potvrzení na devadesát pět kilo stříbra a sto sedmdesát broušených drahých kamenů zasazených do stříbra a jedenáct zdobných drahokamů, které vypadly, když byla schrána rozbita na kusy.

Olavova schrána zmizela z historie a vstoupila do legend.

(11)

Než jsem opustil kancelář, zavolal jsem Ragnhild na policii, abych ji informoval, že budu pár dní pryč.

„Kam jedete?“ zeptala se.

„Tuhle linku určitě odposlouchávají.“

„Policie musí vědět, kde budete.“

„To Hasan taky.“

„Tak mi pošlete esemesku.“

„Uvidím.“

„Nedělejte hlouposti.“ To jsem slíbil. A lhal jsem.

Pokud se mi opravdu podaří najít hrob u kláštera Lysekloster, neměl jsem v úmyslu o tom informovat ani Státní historický ústav, ani univerzitu, ani policii. Z technického hlediska se chystám provést zločin. Zákon o kulturních památkách z minulosti je dost puntičkářský. Ale já nemám dost trpělivosti ani času, abych dodržoval pravidla hry byrokracie.

„Máte nějaké nové zprávy?“ zeptal jsem se.

„Hasan a několik jeho mužů se objevilo v Oslu několik dní po vás. Přiletěli z Islandu. Samozřejmě přicestovali na falešné pasy. Do centra města odjeli z letiště rychlodráhou. Tam taky končí všechny stopy. Do žádného hotelu se nezapsali.“

„Kdo byl tedy v mém bytě, když sem přijeli až po mně?“

„Musí mít v Oslu vlastní jednotku.“

„Kde nocují? Mohou u někoho bydlet?“

„Pravděpodobně. Možná u některých kontaktů ze Saudské Arábie nebo Iráku.“

„Hledali jste u takových lidí?“

„V Norsku žije dvacet tisíc Iráčanů. A asi stovka lidí ze Saudské Arábie.“

Mobil jsem nechal v kanceláři. Nemůžu vyloučit, že Hasan, stejně jako policie, má vybavení, které mu umožní zjistit, kde právě je.

HROBKA

.

(1)

V záři zapadajícího slunce vypadají ruiny kláštera, jako by zamrzly v čase.

Malebná obloukovitá chodba, jejíž strop nese řada dvojitých pilířů, vrhá dlouhé soumračné stíny. Nahoře na arkádách a zhroucených zbytcích kamenných zdí a fasád roste hustá vrstva trávy a mechu.

„Nádhera, co?“ konstatoval Oyvind Skogstad.

„Skutečná perla,“ odpověděl jsem souhlasně.

Oyvind stál s rukama založenýma na prsou a prohlížel si ruiny s výrazem, s jakým zedník-samouk ukazuje svou první základovou zeď. Oyvind je doktorand v historických sbírkách muzea v Bergenu. Známe se z kongresu o církevním umění a ikonografii z roku 2003. Oyvind vyrostl v Os a každičké léto svého dětství strávil nedaleko kláštera Lysekloster. Dokonce se domnívá, že právě jeho ruiny v něm probudily zájem o historii a archeologii. Když jsem mu zavolal z telefonní budky z nádraží a vyložil mu, že jsem v Bergenu a potřebuji jeho pomoc při práci v Lyseklosteru, jako bych malému klukovi nabídl výlet na pouť.

„Lysekloster je opředený řadou mýtů,“ řekl mi s typicky bergenským ráčkováním. Oyvind má sklon k přehánení. Rozrušeně a s očekáváním na mě mžoural proti slunci. Slíbil jsem mu, že mu řeknu, proč jsem přijel. Ale ne zrovna teď.

Obklopoval nás hustý smrkový les.

„Řekni mi něco o klášteře,“ požádal jsem ho. Byla to jen zdvořilá pozvánka na přednášku, které by se mi dostalo tak jako tak.

„Rád!“ Rozhlédl se jako průvodce obklopený davem turistů. „Na základě výzvy biskupa Sigurda ze Seljy byl v roce 1146 založen v Lyse klášter mnichy, kteří přišli z kláštera Fountains Abbey v Anglii. Klášter byl postaven ke cti Panně Marii,“ řekl a narovnal si kulaté zamlžené brýle.

„Proč právě tady, uprostřed černého lesa?“

„Rozhlédni se, člověče! Cisterciácký řád toužil po klidu, kontemplaci, tichu. Mniši usilovali o asketismus, zajímali se o metodiku a praktické věci. Chtěli zúrodnit zemi a mít vlastní vodu. Tohle místo je ideální.“

„A co ty mýty?“

„Bjorne, kolik toho víš o templářích?“

„Dost,“ odpověděl jsem. Lidé s mými zájmy mají zabudovanou zálibu v posedlosti. „Templáři tvořili středověký křesťanský vojenský řád, který založili křižáci v roce 1119, jen několik let po založení cisterciáckého řádu v roce 1098, aby ochraňoval evropské poutníky na cestě do Jeruzaléma. Jeruzalémský král rytířům poskytl právo založit si sídlo na Chrámové hoře nad ruinami Šalamounova chrámu. Templáři položili základ tomu, z čeho se později vyvinulo bankovnictví. Řád zbohatl natolik, že francouzský král nechal rytíře zmasakrovat.“

„V pátek třináctého.“

„V roce 1307,“ dodal jsem, abych ukázal, že vím, o čem mluvím. „Spekuluje se o tom, že rytíři střežili významné tajemství. Ježíšovy ostatky nebo svatý grál…“

„Nebo jednoduše řečeno - znalosti. Víš, že mezi templáři a cisterciáky existuje několik spojnic?“

„Jako například?“

„Jsou to sesterské organizace. Zhruba stejně staré. Ale společný jmenovatel je skutečně pozoruhodný. Bernard z Clairvaux!“

„Myslíš toho světce? Svatého Bernarda? Toho francouzského abbého?“

„O Velikonocích roku 1146, ve stejném roce, kdy byl založen Lysekloster, dal Bernard z Clairvaux příkaz k uskutečnění Druhé křížové výpravy. Svatý Bernard byl jednou z nejmocnějších církevních autorit. Říkali mu „hlas svědomí“. Zřejmě byl centrální postavou při budování cisterciáckého řádu. Bez něho by Lysekloster nejspíš nikdy nestál.“

„A ty spojnice?“

„Bernard byl synovcem jednoho ze zakladatelů templářského řádu. Sám se stal velkým ochráncem řádu a jeho církevním poručníkem. Díky Bernardovi z Clairvaux byl řád templářů oficiálně uznán církví na ekumenickém konsiliu v Troyes v roce 1128. Právě tohle oficiální uznání přispělo k ekonomickému růstu řádu, začaly ho podporovat majetné rodiny v celé Evropě. V roce 1139 byl rytířský řád převeden pod osobní pravomoc papeže výnosem papeže Innocenta II. Šlo o bulu Omne Datum Optimum. Kněží, kteří reagovali na skutečnost, že by křesťané měli bojovat mečem, převychoval Bernardův spis De Laude Novae Militae, kde obhajoval paradox zabíjet ve jménu Ježíše Krista. Bernard z Clairvaux vytvořil i pravidla templářského řádu.“

Historie je plná nevysvětlitelných souvislostí a shod. Proč byl Lysekloster založen právě tady, na výspě civilizace, řádem mnichů, kteří měli blízko k templářům? Je náhoda, že byl klášter ve Vaerne v Ostfoldu předán v roce 1190 řádu johanitů, který známe jako řád maltézských rytířů?

Díval jsem se na ruiny. Vítr od moře rozechvíval smrkové houští.

Je svatý Olav pohřbený tady, někde v prostorách kláštera? Podařilo se místním za přispění cisterciáckého řádu a templářů zachránit ostatky křesťanského krále? Byla původní Olavova schrána přemístěna z Nidarosu ještě dříve, než v polovině dvanáctého století začala přestavba chrámu? Zničili Dánové v šestnáctém století pouhou kopii Olavovy schrány?

Klouzal jsem očima po troskách kláštera. Jeden ze stromů nehlučně kynul blížícímu se jestřábovi.

(2)

Toho večera jsem Oyvindovi všechno vypověděl. O Snorriho kodexu a stopách, které mě přivedly do kláštera v Lyse. Vyprávěl jsem i o Hasanovi a pronásledovatelích. Jediné, co mě zajímalo, byl jeho názor na to, kdo za tím vším stojí.

Pozval mě, abych u něho pár nocí přespal v prázdném přízemním bytě jeho dětství nedaleko kláštera. Seděli jsme dlouho do noci a studovali Snorriho text a knihy, ve kterých byly zmínky o klášteru.

„V textu, kde se píše o Šalamounově pečeti, je také odkaz k pentagramu,“ řekl jsem a rozložil před sebou mapu.

„Těžko se nám podaří sestavit pentagram, můžeme použít cokoliv, podívej, Bjorne.“

„Slovo obelisk uvedené v souvislostí se Šalamounovou pečetí může představovat znamení v krajině.“

Oyvind se na mě překvapeně podíval: „Co jsi to řekl?

Kousek odtud jsou dva pamětní kameny. Historikové nikdy nerozluštili, proč tu stojí.“

Na mapě označil místo několik stovek metrů na jihozápad od kláštera. Druhý bod umístil severovýchodně od něj.

„Pokud jsou tohle dva vrcholy pentagramu,“ řekl jsem a zároveň jsem přitom načrtl kružnici, na jejímž obvodu se nacházely oba body, „tak budou další tři obelisky někde tady, tady a tady.“ Udělal jsem na mapě další tři tečky.

Druhého dne ráno jsme vstali za svítání a dojeli ke klášteru. Oyvind mi půjčil zelené holinky a společně jsme vyrazili do nehostinné krajiny zatravněných skal, luk a lesů. Po půl hodině hledání jsme objevili první pamětní kámen, napůl ukrytý pod divoce rostoucími travinami na okraji řídkého lesního porostu. Obelisk byl nahrubo otesaný a asi půl metru vysoký. „Místní historikové si pamětní kameny nikdy nedávali do souvislosti s klášterem,“ řekl Oyvind.

Brodili jsme se dál lesním porostem, šli jsme přes skály a potok. Holinky se bořily do vlhké půdy. Když jsme se blížili k dalšímu předpokládanému bodu, zpomalili jsme a na několik metrů jsme se rozestoupili. Krok za krokem jsme prohledávali lesní půdu. Když jsme se dostali příliš daleko, rozšířili jsme prohledávaný okruh a vraceli se zpátky. Potom jsme se otočili a začali hledat znovu.

Pamětní kámen jsem objevil jen čirou náhodou. Musel jsem si sundat zamžené brýle a otřel jsem si je do cípu košile. Přitom jsem svýma krátkozrakýma očima zahlédl obelisk. Nasadil jsem si brýle. Obelisk zmizel. Zmateně jsem se rozhlédl. Viděl jsem kmeny stromů, houští, kameny pokryté mechem, větve. Sundal jsem si brýle a znovu se rozhlédl. Opět jsem uviděl obrys obelisku. Tentokrát jsem na něj pevně upřel pohled a nasadil si brýle. Ke svému úžasu jsem zjistil, že obelisk je součástí kamenného bloku pokrytého mechem. Neznámý kameník využil přirozeného postavení kamenů.

V průběhu dne jsme našli všech pět obelisků, které tvořily vrcholy pentagramu obklopujícího klášter Lysekloster.

Dva další jsme našli vcelku snadno, poslední jsme hledali skoro tři hodiny. Oyvind zaznamenal přesnou polohu kamenů do mapy.

Potom jsme se vrátili do naší místní vědecké základny v domě Oyvindových rodičů a upekli si čerstvě ulovené ryby, které jsme koupili dole v Os.

Měli jsme pamětní kameny, měli jsme pentagram, ale žádný hrob.

Když jsme se najedli, dali jsme si s Oyvindem každý jedno chlazené pivo.

Jedna z nitek, které splétaly Snorriho skládanku, zněla východ se setkává se severem. Najednou mě napadlo, že se může jednat o popis, který odhaluje vnitřní vrchol mezi východními a severními osami pentagramu. Ale jako odkaz to není jednoznačné, protože bodů, kde se východ setkává se severem, může být víc. Proto musíme projít všechny takto získané linie a podívat se, jestli nám terén nenapoví víc.

(3)

Následující den jsme začali procházet prostor vyznačený první z pěti linií, osu a. Když vtom jsem objevil zborcenou kamennou budovu.

Na okraji lesa kousek od nás, v místě, kde se osa a střetává s osou b ve vnitřním pětihranu pentagramu, stojí zbytky budovy zčásti skryté smrčinou a houštím.

„Nic tak zvláštního,“ prohlásil Oyvind.

„Umístění v krajině je nápadné.“

„To je slepá stopa. Sice to vypadá jako zborcená chatka na nářadí, ale Státní archiv soudí, že je to stříška nad studnou.“

„Nad studnou?“

Chytil jsem Oyvinda a táhl ho za sebou.

„Člověče, co je?“ ohradil se. „Uklidni se! Cisterciáci se pořád starali o přístup k pitné vodě.“

Spěchali jsme přes kořeny a balvany.

„Hlavní studna byla umístěna v klášteře, tohle byl rezervní přístup k vodě, pokud by hlavní studna vyschla. Podle historických pramenů ale rezervní studna vyschla mnohem dřív než hlavní.“

„Nikdy ji nikdo nezkoumal?“

„Nezkoumal?“ Oyvind se narovnal. „Klášter je prozkoumaný. První výzkum byl zahájen v roce 1822, ale probíhal samozřejmě v prostorách kláštera, ne tady. Od té doby tu bylo provedeno několik archeologických průzkumů, ale nevím, jestli někdo považoval zborcenou kamennou stavbu nad studnou za součást kláštera. Studna byla určitě popsána, když byl klášter v roce 1888 odkrýván. Ale jak jsem řekl, tahle studna je příliš daleko od hlavní budovy.“

Sebejistě a spokojeně jsem se usmál.

„Bjorne, rozhlídni se! Vidíš nějaký hrob?“

Rozhlédl jsem se. Neviděl jsem žádný hrob. Ale věděl jsem svoje.

„No?“ zamumlal Oyvind, když jsem z něj příliš dlouho nespouštěl oči. „Oyvinde, co hledáme?“

„Hrob. Pohřebiště. Něco, co je dost velké na to, aby ukrylo schránu svatého Olava. A protože to byl norský král a posléze světec a pokud byl dopraven sem a tady pochován sto let po své smrti, hledáme dost velkolepou hrobku. Tohle,“ ukázal na zbytky chatky, „jsou rozvaliny!“

„Studna.“

„No a? Před staletími byla…“ Viděl jsem v jeho tváři, jak mu to došlo. „Studna,“ řekl ještě jednou pro sebe a podíval se na mě.

(4)

Digitálním fotoaparátem jsem pořídil několik snímků, aby kamenná mohyla zůstala zachována pro budoucí pokolení.

V autě jsme si vyzvedli rukavice a začali jsme přemísťovat kameny. Pracovali jsme opatrně, ale nemůžu opomenout skutečnost, že jsme v té chvíli málem zničili další historickou památku.

Bjorn Belto. Kulturní vandal.

Pokud bychom postupovali podle předpisů, museli bychom žádat o povolení a možná bychom získali povolení prozkoumat studnu. Za rok nebo za dva. Ani zákon o kulturních památkách, ani jeho ochránci rozhodně nemají v úmyslu upravit předpisy tak, aby vyhovovaly uspěchaným hledačům pokladů. Mí kolegové by mě, s jistým opodstatněním, zatratili.

Uprostřed práce jsem se zastavil a řekl jsem Oyvindovi: „Až tohle skončí, beru na sebe plnou odpovědnost. Tys tady nebyl. Nepomáhal jsi mi. A nic nevíš.“

Oyvind sklopil oči. Samozřejmě by se se mnou o celou slávu rád podělil. Ale ví, že tím riskuje celou svoji kariéru.

Já na kariéru kašlu.

Naštěstí je chladno a syrovo. Těch pár turistů, co sem zajde, si ruiny prohlédne rychle a nezdrží se tady. Pracovali jsme tedy nerušeně celý den. Než se začalo stmívat, zdvihli jsme, odkutáleli a přemístili několik tun mechem pokrytých kamenů a objevili plochu sestavenou z balvanů, které tvořily pevnou podlážku.

(5)

Vrátili jsme se ještě před rozedněním. Na hlavách jsme měli svítilny, které jsme s východem slunka odložili.

Za pomoci sochoru, palice, kladiva a dláta jsme kameny v podlážce postupně uvolnili. Byly jich tři vrstvy. Pod tou poslední jsme objevili dřevěné klády. Trámy pravděpodobně sloužily jako bednění pro zedníky, kteří vystavěli kamennou podlahu.

V poledne se nám konečně podařilo vysekat dostatečně velký otvor.

Abychom zabránili případné nehodě a neuvízli oba ve studni, čekal Oyvind nahoře. Já jsem si kolem hrudníku v podpaží uvázal provaz a vklouzl jsem do studniční šachty. Baterka osvětlovala kamenné zdi pokryté zelenavým povlakem. Kameny byly velké a pečlivě otesané. Na to, že šlo o rezervní studnu, to pro mnichy znamenalo spoustu zbytečné práce.

Studna měla poloměr zhruba jeden metr a byla pět, šest metrů hluboká. Holinky se mi zabořily do bláta. Zavolal jsem, že jsem dorazil v pořádku na dno. Potom jsem posvítil baterkou na mechem porostlé vlhké zdi.

Nikde nic.

Nečekal jsem, že na dně studny najdu přímo hrobku. Ale čekal jsem, že najdu něco.

Začal jsem rukama v rukavicích odstraňovat mech z kamenů, které tvořily studniční šachtu. Když jsem takhle chvíli pracoval, uvědomil jsem si, že jeden z kamenů je mnohem světlejší než ostatní. Mramor? Jílovec?

Zamířil jsem na kámen baterkou. Byl plný čar a značek. Sklonil jsem se blíž.

Nejdřív jsem nemohl rozeznat nic. Pořádně jsem rukavicí kámen očistil od mechu. A uviděl jsem to.

Nahoře byly vyryté tři znaky:

Ankh, ty a kříž.

Oyvind mi dolů poslal plastovou láhev s vodou, abych z kamene mohl smýt mech, špínu a hlínu. Třesoucíma se rukama jsem povrch kamene očistil. Vyfotografoval jsem tři znaky a požádal jsem Oyvinda, aby mě vytáhl.

Celí rozrušení jsme se vrátili zpátky do bytu. Dlouho jsme probírali, co uděláme. Studna nepochybně ukrývá přístup k hrobu. Máme informovat nadřízené? Oznámit to Státnímu archivu?

Odpověď zní samozřejmě ano.

Ale ne hned.

Oba jsme věděli, že pokud všechno oznámíme, nebudeme smět do věci dále zasahovat. Archeologický průzkum by trval celou zimu a celé jaro. Já ale nemůžu čekat.

(6)

Večer jsme si pustili staré vinylové elpíčko Supertrampů a probírali jsme možné spojitosti mezi vikingy a Egyptem.

„I když to není nikde potvrzeno, není nepravděpodobné, že se Vikingové dostali až na Nil a plavili se po něm,“ řekl Oyvind. „Po řekách dokázali plout bez problémů. Používali plachty nebo veslovali, dostali se tisíce kilometrů do vnitrozemí Ruska. Až k Černému a Kaspickému moři.“

„Ale Egypt?“

„Vikingové přepadali po celém pobřeží Středozemního moře, taky v severní Africe. Proč by se vyhýbali Egyptu?“

Měl zajímavý argument. Sigurd Jorsalfare dostal své přízvisko Jeruzalémský za svou účast na křížové výpravě do Cařihradu a Jeruzaléma. Známe i příběh Haralda Krutého, nevlastního bratra svatého Olava. Jako patnáctiletý přežil bitvu na Stiklestadu a uprchl na jih do Byzance. Stal se důstojníkem byzantské císařské gardy, jeho žena byla spřízněna s císařem. Bojoval v řadě bitev, také v severní Africe. Podle Snorriho se účastnil útoků na více než osmdesát afrických měst. Snorri píše, že Harald strávil v Africe mnoho let a získal velký majetek. Lodi byly plné zlata a drahocenných věcí, když se vrátily.

„Už v devátém století se vikingové dostali na jih do Středozemního moře a do Afriky,“ řekl Oyvind. „O těch cestách vyprávějí ságy i arabské kroniky.“

„Ale nikde není zmínka o Egyptě.“

„Ty jsi ale tvrdá palice! Vikingové byli nájezdníci, nebáli se ničeho ani nikoho. Proč by se sakra měli bát plavit po Nilu? V roce 844 vyrazilo několik tisíc vikingů do severního Španělska, podél pobřeží dnešního Portugalska. Zaútočili na Lisabon a Cádiz a další města, která leží na pobřeží řek v severním Španělsku. Pluli po řece Guadalquivir až do Sevilly. Nebezpečný a drzý manévr! Město plenili celý týden. Zabíjeli a znásilňovali, vypalovali a loupili, zničili městské hradby a zapálili mešity. Muslimský emír Abd al-Rahman musel vyslat elitní vojsko z Córdoby, aby Maurové znovu získali vládu nad městem. Vikingové se přesunuli na jih a zaútočili na severoafrický kalifát. Teprve potom se se všemi poklady vrátili domů. O patnáct let později se vrátila ještě větší vikinská flotila. Válečná výprava trvala tři roky a podle těch, co přežili, ji vedli vikinští králové Hástein a Bjorn Jernside. S více než šedesáti loděmi a tisíci muži plundrovali údolí Rhony, zaútočili na Galicii. Vypalovali oblasti, kde dnes leží Portugalsko, Andalusie, a také severní Afriku. Pluli na sever podél pobřeží španělského poloostrova, dostali se na Malorku a potom na sever podél řeky Ebro do baskické Pamplony. Podívej se na mapu! Ebro se klikatí několik stovek kilometrů z východního španělského pobřeží až do Pamplony. Tam unesli krále Garciu Ifiiguese. Když odtáhli, vezli si s sebou sedmdesát tisíc zlatých mincí. Odpluli na severovýchod a pluli podél španělského a francouzského pobřeží do Provence a dál do Itálie. Zaútočili na Pisu. Vyplenili město Luna, o kterém si mysleli, že to musí být Řím. Kořist měli nevídanou. Vikinští velmoži nashromáždili obrovský majetek. Bohatství svádělo následovníky, aby převzali rodinný podnik. O sto let později vyrazili znovu na cestu. S flotilou o stu lodí a zhruba s tisícovkou mužů vyplenili Galicii a Leon v křesťanském severním Španělsku, plundrovali v Santiagu de Compostela a v Catoiře. Ty si vážně myslíš, Bjorne, že by se takoví bojovníci báli Nilu?“

(7)

Než jsme šli spát, zavolal jsem profesoru Sigurdssonovi na Island. Řekl mi, že se snažil mě sehnat. Tři neznámí muži se vloupali do hlavních laboratoří ústavu Arniho Magnússona. Přepadli tam čtyři studenty, kteří pracovali na krycím manévru. Ústa jim zacpali roubíkem a přivázali je k radiátoru. Vzali s sebou kopii Heimskringly z 18. století.

„Nejspíš si mysleli, že jsou to Thingvellirské svitky.“

„Profesore, ty svitky nejsou v Reykjavíku v bezpečí.“

„To jsem pochopil.“

„Dříve nebo později někdo přijde na to, kde je schováváte.“

Cítil jsem, jak se mu zatajil dech. „Někomu zavolám,“ řekl jsem. „Komu?“

„Znám někoho, kdo nám může pomoci.“

(8)

Brzy ráno následujícího dne jsme se vrátili s potřebným vybavením. Několik silnějších provazů, vrtačka poháněná baterií, majzlíky, kladiva, baterky a kombinézy.

Upevnili jsme dva provazy k mohutnému stromu a spustili jsme se dolů. Kamenná zeď byla pevná jako skála. Za pomoci vrtačky a majzlíků se nám podařilo uvolnit světlý kámen se třemi vyrytými symboly. Za ním jen pokračovala kamenná zeď. Když se nám podařilo uvolnit první kámen, nebyla s dalšími kameny už taková práce. Brzy se nám podařilo ve vnější zdi vyhloubit otvor o velikosti zhruba jednoho čtverečního metru. Takže jsme se mohli vrhnout za vnitřní zeď. Celou hodinu nám trvalo, než jsme dostali ven poslední kámen. Stálo nás to dva vrtáky a tři baterie do vrtačky. S kladivy a sochorem jsme kameny vyklonili tak, že vypadly do prostoru za studniční šachtou. Prošli jsme otvorem ve zdi.

Z otvoru se vyvalil závan štiplavého vzduchu, ze kterého byla cítit hniloba. Stoupal studnou vzhůru k obloze. Jako duše po staletí vězněná. „Tak jsme sem v každém případě zavedli odvětrávání,“ konstatoval Oyvind.

Posvítil jsem do prostoru uvnitř. Prázdná místnost s kamennými zdmi.

„Vidíš něco?“ zeptal se Oyvind.

„Nic.“

„No tak běž dovnitř!“ Nikdo nedovede otravovat tak jako člověk z Bergenu.

Vplazil jsem se dovnitř jako první. Oyvind mě následoval.

To, o čem jsem se domníval, že musí být místnost, byl ve skutečnosti konec zatáčejícího se tunelu vystavěného z kamenů stejným způsobem jako studna. Tunel měl průměr zhruba dva metry, takže jsme mohli jít vzpřímeně. Krok za krokem jsme se brodili vodou a bahnem. Vzduch byl vlhký. Světla baterek zářila do tmy. Stěny byly pokryté zelenavým povlakem, sem tam se objevil kořen. Pavouci, zasažení světlem baterek, se zastavili a přikrčili.

Po pěti minutách jsme došli do vnitřní místnosti, kde se strop tunelu rozšířil na tři metry do výšky i do šířky. Ze zdobené kamenné plošiny vedlo směrem vlevo žulové schodiště, tunel pokračoval stále rovně.

„Pravděpodobně je to vstup do studniční šachty nebo skrytý východ,“ konstatoval Oyvind.

Rozhodli jsme se, že nejprve prozkoumáme celý tunel až na konec a teprve potom se podíváme na schodiště.

Tunel zakončovala pevná kamenná zeď.

„Teď musíme být přímo pod klášterem,“ soudil Oyvind. „Možná že tohle je úniková cesta.“

Všechno naše vybavení jsme nechali ve studni, takže jsme se vrátili do místnosti se schodištěm, aniž jsme se pokusili rozbít zeď.

Místnost byla zhruba uprostřed tunelu. V tom případě leží v bodě odpovídajícím vrcholu vnitřního pentagramu. Studna se nacházela v tom vnějším.

Vydali jsme se vzhůru po schodišti. Nahoře jsme narazili na zeď. Zase. Poslední dobou mi pořád stojí v cestě nějaká zeď.

Schodiště nás dovedlo na úzkou plošinku, do jakéhosi předpokoje. Ten ústil do pevné konstrukce, kde byly pečlivě zabudovány do zdi kameny o velikosti běžné cihly. Pět na šířku, deset na výšku.

Ve světle baterek jsme zahlédli řadu egyptských hieroglyfů a dvě řady run. A úplně nahoře: ankh, ty a kříž.

Hnali jsme se zpátky do studny, vzali jsme si kladiva a vrátili se do předpokoje.

Abychom nezničili výzdobu, začali jsme do zdi bušit dole vpravo. Nejdřív jsme použili majzlík. Kámen byl porézní. Jakmile se majzlík konečně dostal na místo, vylomili jsme první kámen. Když jsme odstranili dva kameny na výšku a dva na šířku, získali jsme otvor dost velký na to, abychom se jím protáhli.

(9)

Zaraženě jsem se zastavil a nábožně jsem zíral.

Hrobka měla tvar pětihranu. Stropní klenbu neslo pět kamenných sloupů. Uprostřed místnosti stál půl druhého metru vysoký podstavec.

Na podstavci spočívala kamenná rakev.

Pohřební komnata! Nemohl jsem tomu uvěřit. Našli jsme pohřební komnatu!

„To je fantastické!“ zajíkl jsem se.

Zůstali jsme stát u zazděné vstupní brány. Světla baterek, které jsme měli umístěné na čelech, přeskakovala v temné hrobce z místa na místo.

Samotná pohřební komnata měla tvar pětiúhelníku. Sloupy byly umístěny v pěti průsečících mezi vrcholy pentagramu.

Vládla tu ledová zima. Otvorem ve zdi sem pronikal vlhký, po bahně páchnoucí vzduch. Stěny, podlaha a strop byly překvapivě suché. Několik kamenů vypadlo dolů na podlahu, ale jinak komnata vypadala úplně stejně, jako když ji před osmi, devíti staletími opustili.

Krok za krokem jsme se přibližovali k rakvi. Na kamenném víku byl vyrytý runový nápis hir: huilir: sira: ru-tolfr

Zde odpočívá sira Rudolf, přeložil jsem si v duchu. Dole na víku stálo: rutolfrbiskub:

„Biskup Rudolf,“ zašeptal jsem. Mluvil jsem potichu z úcty k mrtvému, jehož klid jsem již dávno narušil. „Jeden z biskupů, kteří doprovázeli krále Olava z Anglie do Norska, aby sem přinesli křesťanství.“

„Takže to není svatý Olav?“

„Ne.“

Objev a úchvatný obraz, který jsem měl před sebou, byl tak ohromující, že překonal pocit zklamání. Přesto bych si býval přál, aby na podstavci spočívala schrána svatého Olava, ne jen rakev biskupa.

Chopili jsme se s Oyvindem z každé strany víka a opatrně ho odsunuli z rakve stranou. Kostra byla oděna v rudém biskupském šatu s tmavým hermelínovým límcem. Kůstky prstů svíraly biskupskou hůl. Lebka ležela našikmo v mitře, oválné špičaté biskupské čapce.

Biskup Rudolf…

Najednou mě něco oslepilo.

„Bjorne?“ Oyvind mě šťouchl loktem do ramene.

Baterkou ukázal na zeď vlevo od nás. Napřed jsem viděl jen odrazy světla. Potom čtyři keramické džbány.

„Nebesa,“ šeptl ohromeně Oyvind.

Každý ze džbánů byl naplněný šperky a egyptskými figurkami ze zlata a alabastru. Kočky, amulety, skarabeus, bůh-šakal Anubis, bájná zvířata, kobry… Světla baterek se odrážela v temně rudé barvě drahokamů. Oyvind uchopil figurku boha Hora s ptačí hlavou.

„Polož to,“ řekl jsem. „Musíme to tu nechat pokud možno nedotčené, až to sem přijdou kolegové prozkoumat.“

„Vážně?“ zasmál se.

Prach na stěnách skrýval zápisy, kresby, runové nápisy a egyptské hieroglyfy. Pomník byl vyzdoben runami a starými egyptskými znaky. Dlouho jsme si zápisy na stěnách prohlíželi.

Dole ha okraji podstavce jsem objevil vloženou mramorovou desku zaplněnou stovkami znaků.

Runový kámen.

Pomocí nože jsem ho vyloupl z podstavce a očistil ho. Opatrně jsem ho položil na podlahu. V rozích měl vsazené drahé kameny.

Nahoře byly vyryty tři symboly.

„Ankh, ty a kříž,“ zamumlal Oyvind.

Zamířil jsem baterkou na nápis a přeložil ze staré norštiny:

Světec jsi, králi náš dobrý Olave svatý

Konečně něco, co jsem si dokázal přečíst.

„Vezmu to s sebou!“

Ze světla baterky, které mi zamířilo přímo do obličeje, jsem pochopil, že se na mě Oyvind dívá.

„Musíme objev oznámit,“ prohlásil nakonec.

„Samozřejmě. Ale o tomhle runovém kameni se zmiňovat nemusíme.“

„Dříve nebo později přijdou na to, že tu chybí.“

„Samozřejmě ho vrátím. Až si ho prostuduju. Třeba si pomyslí, že tady byli vykradači hrobů.“

„Taky že byli.“

MEZIHRA

.

BARDŮV PŘÍBĚH (I)

Zdupali svatá místa nečistýma nohama, vyhrabali oltář a uloupili všechny cennosti ze svatého chrámu.

Některé sedláky zabili, jiné spoutali a vzali s sebou.

ALCUIN

O ÚTOKU VIKINGŮ NA KLÁŠTER LINDISFARNE

Chtěli přijít v šerém přísvitu, když dech Amona-Ra zbarvil oblohu do ruda. (…) Sledoval jsem všechny ty cizokrajné lodě, které připlouvaly po řece. Dlouhé, vzhledné lodě s mohutnými plachtami a chňapajícími dračími hlavami na přídi.

Asim

EGYPTSKÝ VELEKNĚZ KULTU AMONA-RA

Za nocí na tvrdé pryčně v klášterní cele často snil o jinošských letech, kdy společně s dalšími Vikingy doprovázel krále Olava. V polospánku se přikryl vlhkou soukennou přikrývkou. Z jeho vzpomínek se staly obrazy, vůně a zvuky, které vyplnily chladné temno cely. Někdy, když nemohl usnout, dovlekl se až k okénku a naslouchal dechu moře a příboji, který bil do pobřežních skalisek. Takto, promrzlý a téměř slepý, stál v průvanu a tesknil po starých časech. Zrak měl tak slabý, že nemusel ani zavírat oči, aby před sebou viděl flotilu vikingských lodí, které

(úryvek z bárdova příběhu (Originál rukopisu se nachází v knihovně paláce Miércoles, katalogizační číslo 1432-KJ-sjs-31))

brázdily vlny. Oblohu zakrývala pěna, která se tvořila na bouřícím se moři. Společně s králem Olavem jsem stál na přídi lodi zvané Mořský orel a křičeli jsme a řvali do větru. Paží jsem si setřel z tváře slanou vodu. Král něco volal a smál se. Kolem nás se leskly kapičky vody ve slunečním svitu jako stříbrný déšť. Dubový trup lodi prořezával vlny ostrými údery. Paluba byla cítit solí. Plachta stála napnutá v příznivém větru ze severozápadu.

Mořský orel, královo plavidlo, byla zdobená loď s vyřezávanými dračími hlavami na přídi i na zádi. Říkali jsme jí drakkar, dračí loď. Zruční řezbáři doma v Norsku vyřezali na příď i záď lodi draky, odporné hady a ohavné mořské obludy. Stěžeň byl vysoký a rovný. Plachta dokázala lapit vítr a hnát nás po mořské hladině jako vystřelený šíp. Za loděmi se vznášela hejna racků, rybáků a chutných mořských ptáků. Olav a já jsme se otočili po větru a rozhlédli se po lodi. Mnozí z mužů dřímali ve slunečním žáru. Někteří hráli kostky, jiní vyprávěli o smělých činech a krvavých bitvách. Podle pohybu rukou, jimiž doprovázel svou řeč muž jménem Gorm, jsem poznal, že hovoří o křivkách ženy, s níž strávil noc. Mohutný chlap jménem Tord močil přes zábradlí. U stěžně se dva chlapci hádali kvůli lodním uzlům. Jeden z lodivodů vyznačoval naši polohu do pergamenové mapy. Potom vyznačil vrypem místo na půlměsíci slunečního kompasu. Olav hvízdl na muže u vesla, aby namířil víc na východ. Potom pokývl Ranému, poručníkovi, kterého s ním poslala matka, když jsme se před mnoha lety vydali na první vikinskou výpravu. Olav mi prohrábl rukou vlasy, zatahal mě za ně a řekl: „Vidím, že jsi na moři ve svém živlu, Bárde!“ Plivl jsem přes zábradlí a odpověděl: „Kdo není, králi?“

Olav a já jsme byli vrstevníci. Zvali jsme ho králem, i když zemi nevládl. V žilách bojovného krále kolovala bujná vikinská krev. Olav Haraldsson byl královského rodu. Jeho prapradědeček byl Harald Krásnovlasý a jeho otec Harald Grenske, král z kraje Vestfold, který měl slabost pro ženy. Rázná Švédka Sigrid Storráde ho upálila, když jí došla trpělivost s jeho vlezlými pokusy o tělesné sblížení. Když Harald Grenske uhořel ve Švédsku, nosila už Asta pod srdcem Olava. Její nový manžel Sigurd Syr byl Haraldův protiklad. Zatímco Harald byl tělem i duší viking, surový člověk, který se rád bil, Sigurd byl mírumilovný, rozvážný a podnikavý sedlák, raději obdělával zemi, než by šel do bitvy. Mladý Olav byl celý otec. Ano, jako chlapec se díval svrchu na nevlastního otce, který míval na prstech hlínu. Za matčinými zády si z něj tropil posměšky.

Rukou jsem objímal vyřezávanou dřevěnou figuru na trupu lodi a zrakem jsem pátral v mlžném oparu, který skrýval východní pobřeží. Opřel jsem se ramenem o stěžeň a hleděl jsem směrem k cizí zemi zvané al-Andalus*, kde vládnou muslimové. Jak velkému odporu budeme muset čelit? Jen ať po nás jdou, pomyslel jsem si směle. Už od samého počátku plavby, kdy jsme odrazili od norských břehů a pluli do Dánska a dál východním směrem, provázela nás přízeň bohů. Byli jsme neporazitelní. Ve Švédsku a v Pobaltí jsme bojovali a po dlouhou dobu vítězili. Potom jsme znovu připluli do Dánska, kde jsme se připojili k flotile, které velel Torkjell Hoye, bratr dánského vikinga jarla Sigvalda. Naši dva velmoži Olav a Torkjell se společně plavili podél Jutska, kde jsme zvítězili nad početným vojskem. Vítězství, kterých jsme dobyli v Pobaltí, v Dánsku a Nizozemsku, nám dodala sebedůvěru. Společně s Torkjellem a jeho muži jsme přepluli kanál. V Anglii jsme se připojili k velkému dánskému vojsku, na sklonku podzimu jsme svedli bitvu nedaleko Londýna. Král Ethelred dostal strach. Zaplatil Olavovi a Torkjellovi čtyřicet osm tisíc liber, aby ušetřili jeho říši. Naložili jsme na lodě více než jedenáct milionů stříbrných mincí. Takové bohatství! Za každou z těch mincí byla k dostání kráva nebo otrok. Potom se Olav a Torkjell rozdělili. Zatímco Torkjell změnil barvu a dal se do služeb krále Ethelreda jako obránce jeho říše, odplul Olav se svojí flotilou do Francie. V Normandii vládl vévoda Richard II. známý jako Richard Dobrý. Západofrancouzská Normandie byla vlastně norská. Po deseti letech invaze byl norský viking vévoda Gange-Rolv proti tomu, aby Vikingové chránili Normandii proti jiným nepřátelským mocnostem a před loupeživými útoky. Gange-Rolv, kterému Frankové říkali Rollo, byl synem Ragnvalda, jarla z More, který ustřihl vlasy Haraldu Krásnovlasému, když bylo Norsko sjednoceno do jediné říše. Gange-Rolv byl pradědečkem vévody Richarda a Richard byl zase dědečkem muže zvaného Vilém Dobyvatel. Před čtyřmi lety byl korunován králem Anglie. Olav zdvořile odmítl pozvání do Rouenu, ale slíbil, že se po skončení válečné výpravy vrátí. Vydali jsme se na jih. V Bretani jsme se spojili s vojskem irských vikingů. Společně jsme bojovali na francouzském pobřeží a v Galicii. Uloupili jsme poklady a zajali otroky. V Tui jsme získali čtyři kila zlata, abychom město ušetřili. Stydím se, že jsme dané slovo nedodrželi. Naše touha po bohatství nás vedla dál na jih. Bez smilování jsme útočili na města, o kterých jsme předpokládali, že ukrývají majetek. Měli jsme mocnou flotilu. Olav opustil Norsko s pěti loděmi, ale během cest se stále připojovaly další, až jich byly téměř čtyři stovky. Velké vikinské lodi, ale i menší určené k boji, nákladní lodi a průzkumné loďky, které předávaly vzkazy mezi jednotlivými loděmi. Na Mořském orlu bylo téměř sto mužů posádky. Lodivodi, zvědové, opraváři, výrobci plachet a válečníci. Přepočítáno a sečteno činilo Olavovo vojsko dvacet tisíc nebojácných vikingů.

„Bárde,“ řekl král, „měl jsem dnes v noci zvláštní sen.“ Venku, ve slunečním svitu, rozmetal vítr zlatavý písečný prach. Lidé, kteří spěchali úzkými uličkami mezi domy natřenými bělostným vápnem, se choulili do širokých oděvů, aby se chránili před počínající pouštní bouří, která přicházela od jihu. Pohlédl jsem na svého pána. Olav ležel s hlavou a ramenem opřeným o zeď, obě nohy měl v posteli. Já jsem seděl na rozvrzané dřevěné stoličce a upíjel kyselé víno z keramického žejdlíku, který mi špinil ruku. Úzkým okénkem vysoko ve zdi pronikalo dovnitř slunce. „Možná ke mně ve snu mluvil bůh,“ řekl. „Jaký bůh?“ chtěl jsem vědět. Já se modlil k Ódinovi a k bohům našich otců. Ale na cestách Evropou jsme často slýchali o jiných bozích, hlavně o jednom, kterému říkali bílý Kristus. Dokázal z vody udělat víno, tvrdili. A z jednoho bochníku vyčarovat spoustu bochníků. Kromě toho dovedl uzdravovat, uměl chodit po vodě, ať už to bylo dobré k čemukoliv. Já jsem ale bílého Krista nikdy dobře nechápal. Jak mohl jeho otec, bůh, obtěžkat lidskou ženu a přitom se jí ani nedotkl? A nestal se jeho napůl božský a napůl lidský syn polobohem? Bílý Kristus učil službě zbabělým slabochům. Říkalo se, že učí své učedníky, aby nepřátelům nastavili k ráně i druhou tvář, namísto toho, aby jim usekli hlavu. Bílého Krista nakonec přibili na kříž a zemřel mučednickou smrtí daleko v Židovské zemi. Kdyby měl skutečně něco společného s bohem, snadno by se z rukou římských vojáků osvobodil. Říká se, že se po třech dnech probudil z věčného spánku. Já viděl na bitevních polích mnoho mrtvých těl. To bych chtěl vidět, jak se za teplého počasí po třech dnech někdo probere a vzchopí.

Král, který na mně musel poznat, že jsem zapomněl, že jsme v místnosti dva, si odkašlal a pokračoval: „Ve snu ke mně přistoupil muž. Takový muž, který upoutá pozornost, v jeho pohledu plál oheň. Řekl mi, že se mám vrátit domů, abych se navěky stal králem Norska.“ Král pootočil hlavu, aby se podíval, co o té věci soudím. „A co to bylo za chlapa?“ zeptal jsem se. Ještě jsem se nechtěl vracet domů. Rád bych se vydal na východ, proplul Norvasundem*, který odděluje Evropu od jižních pouštních zemí zvaných Store Serkland**, a plul dál na širé moře až do Židovské země, kde před tisícem let žil bílý Kristus. Král se na mě usmál, jako by věděl, na co myslím, a odpověděl: „Nepoznal jsem ho, ale odpověděl jsem mu pravdivě: Domů pojedu. A Norsko povedu! Ale teď ještě ne!“

S úlevou jsem zvedl k ústům žejdlík s vínem. „Bárde,“ řekl král, „teď ti svěřím, kam poplujeme.“

„Do Židovské země?“ zeptal jsem se. Zavrtěl hlavou. „Poplujeme do Velké modré země,“ odpověděl král, „do pouštní země, které říkají Egypt.“

„O takové zemi jsem nikdy nezaslechl ani slovo,“ odpověděl jsem. Král vyprávěl, že je to tisíce let stará země, ulice v ní jsou pokryté zlatem a poklady, střeží ji zapomenutí bohové. Je roztříštěná cizími vládci a rody a rozdělená veletokem zvaným Nil. „Co budeme v té zemi dělat?“ zeptal jsem se. „Vyzvedneme tam poklad,“ odpověděl král. „Poklad?“ opakoval jsem a cítil jsem, jak se mi srdce radostně rozbušilo. „Poklad,“ pokračoval král, „skrytý ve skalách za chrámem, ukrytý v pohřební komnatě za další pohřební komnatou.“ To jsem nechápal. Král řekl, že stačí, že to chápe on. „Jak to všechno víš?“ zeptal jsem se. A král vysvětloval:

Jeden z jeho předků, Hákon Dobrý, syn Haralda Krásnovlasého, byl vychován u krále Adalsteina v Anglii. Na jeho dvoře se pravidelně objevovaly relikvie a rukopisy ze starého Říma, mimo jiné i meč prvního křesťanského římského císaře, Konstantina Velikého, a kopí Karla Velikého. Byly tam i předměty a rukopisy od Marka Antonia, který po smrti Césara počal dítě s královnou Kleopatrou.

Mezi rukopisy byl i papyrový svitek a mapa. Ta podle odkazů dovede člověka do pohřební komnaty naplněné cennými poklady, svatými rukopisy a věčně spícím božstvím. Nikdo na dvoře si těchto egyptských spisů nevšiml. Ale Hákon byl zvědavý. Za pomoci vzdělaných mnichů se mu podařilo nakreslit kopii mapy a získat anglosaský překlad odkazů, které člověka ke komnatě dovedou. Obsahu spisu si nikdo pořádně nevšiml. Jak jeden z mnichů posměšně podotkl: V Pohádkách tisíce a jedné noci je pokladů všeho druhu také dost. Hákon si vzal překlad zpět do Norska, když se vracel domů s biskupem z Glastonbury, aby do země přinesl křesťanství. Říká se, že Hákon v té době mluvil anglosasky jako pravý Angličan, ale svou mateřštinu skoro zapomněl. Z neznámých důvodů Hákon ztratil o starou egyptskou listinu zájem. Kopie, kterou mnichové pořídili, se stala součástí Hákonovy rodinné sbírky. Králi Olavovi bylo osm let, když mu matka Asta ukázala anglosaský pergamen s mapou veletoku, která zachycovala cestu k pokladu. Zeptal jsem se krále: „A tu kopii s mapou máš s sebou?“ Olav přikývl a řekl: „Myslím, že je na čase zjistit, jestli to, co se říká, je pravda. A pokud to má někdo z rodiny dokázat, musím to být já!“

Téhož večera jsme v jedné z úzkých uliček v přístavu ve městě Karlsrá* narazili na muže, který se nepodobal žádnému z lidí, jaké jsem kdy na světě spatřil. Měl modročernou pleť, byl malého vzrůstu s pečlivě upraveným účesem, oblečený v oděvu vhodném spíše pro ženu. Modrý muž. On a jeho doprovod odmítli dát přednost Olavovi, který byl po odpoledním odpočinku nevrlý a mrzutý. Muži z Olavovy družiny pobili mečem několik mužů z doprovodu modrého muže, než se ostatní vzdali a prosili o milost. Tu vytáhl Olav svůj meč, aby vzdorovitého muže ubil. Ten však padl na kolena a svou nesrozumitelnou řečí žadonil o život. Jeden z jeho služebníků tlumočil jeho slova do latiny a jeden z našich mužů znalý písma i cizích jazyků tlumočil do norštiny. Když Olav zjistil, že modrý muž je Egypťan, objevil se mu v očích zase ten nezaměnitelný výraz. Král řekl: „Zná pouštní zemi, zná její jazyk, může nám pomoci.“ Proto ušetřil Olav modrému muži život a vsadil ho do želez.

Příštího dne jsme vypluli do země zvané Egypt. Modrý muž byl připoutaný k hlavnímu stěžni. Několik dní jsme pluli na jih. Ze severu vál příznivý vítr a my se začínali potit ve sluneční výhni.

Slunce žhnulo, vzduch byl horký a lepkavě vlhký. Většina z nás odhodila oděv. Ramena a záda jsme měli v jednom ohni. Na lodích stáli muži s pohledem upřeným k pevnině. Před námi, na ostrůvku za městem, kterému modrý muž říkal Alexandrie, se tyčil maják tak obrovitý a vysoký, že jsme sotva věřili svým očím. Věž byla zbudována z bílého kamene a tyčila se přímo proti obloze. Jak vysoká asi mohla být? Ani si netroufám hádat. I pouhá vzpomínka na ni mě stále naplňuje bázní. Pokusil jsem se spočítat okna na výšku, ale pohled se mi s každou novou vlnou ztrácel z místa. Na zemi byla věž obklopena nízkým čtverhranným cimbuřím. Vyrůstala z hradního nádvoří, největšího, jaké jsem kdy spatřil. Na vrcholu té vysoké stavby byla postavena další, užší osmihranná věž a na ní zase další, kulatá a úzká. Na samém vrcholku se lesklo obrovské zrcadlo, které zachycovalo sluneční paprsky. I sám Olav, kterého hned tak něco nepřekvapilo, ohromeně hleděl. Zaslechl jsem, jak si pro sebe mumlá: „To je ale strážní věž.“

Když jsme dopluli k západnímu ústí Nilu a z východu minuli maják, zdvihl se vítr. Vlny zbělely. Drobní ptáci odletěli na pevninu. Racci a pelikáni roztáhli křídla a houpali se ve větru. Mořský orel vedl naši flotilu dál do delty. Rákosí podél břehů se ohýbalo pod náporem větru. Několik chatrných lodí přiveslovalo či připlachtilo až k nám. Místní lidé se chtěli podívat, co jsme zač, ale všichni se okamžitě otočili zpátky.

Protiproud byl mocný. V rákosí jsem zahlédl ještěry dlouhé osm, devět loktů, kteří nejvíc ze všeho připomínali draky. Ticho v sobě neslo zlou předzvěst. Občas ho přerušil výkřik ptáka, zakvákání žab nebo píseň lučních kobylek. Břehy Nilu byly liduprázdné. Byli jsme pozorováni, ale sami jsme neviděli nikoho. Když válečná flotila minula další meandr, přepadla nás hrstka bojovníků. Útočili ochablými luky a poddajnými šípy. Jeden z veslařů, muž jménem Arn, byl tímto směšným útokem tak rozezlen, že se postavil, spílal nepříteli a hrozil mu pěstí. Takže dostal jeden šíp do pěsti, druhý do hrdla a na palubě zemřel. „Nakonec jsi se naučil mlčet,“ prohlásil veslař, který seděl u vesla před ním. Egypťané pokračovali ve svém mátožném útoku. Vyslali lodě, které do nás váhavě vrážely. Jejich hranatá plavidla byla vystavěna tak, že se na vedlejší loď nemohla pořádně připojit. Stáli jsme seřazeni s meči, kopími a sekyrami. Vrhači kopí vyzývavě bouchali ve stejném rytmu rukojeťmi do paluby. Nikdo se však k naší lodi neodvážil připojit. Olav se odevzdaně zasmál.

Ale modrý muž nás varoval. Takové nicotné jednotlivé útoky byly špatně organizované a vedli je namyšlení velitelé z nevýznamných míst a celnic, říkal. Brzy se setkáme s opravdovými válečníky.

Čekali na nás v zátoce severně od vojenských posádek umístěných nedaleko měst Fustat a al-Qahira*, které chránily opevněnou mešitu Ibn Tulun. Najednou byly všude kolem nás válečné lodě. Rojily se jich proti nám stovky. Válečníci byli početní a různí. Někteří byli černí jak saze, někteří měli zlatavou pleť, jiní byli bledí. Modrý muž vyprávěl, že flotila vládců se skládá z lodí, které byly vybudovány před válkou s Byzantskou říší před dvaceti lety. V blízkostí tří pyramid, vysokých jako hory, a mohutné sochy - napůl člověka a napůl zvířete, byl odpor nepřátel zvlášť silný. Obloha potemněla vystřelenými šípy. Manévrovali jsme s loděmi Mořský orel a Ódinův havran, každou z jedné strany, k největší z egyptských lodí. S ryčením jsme se vyřítili na nepřátelskou palubu.

Egyptští válečníci byli menší než my. I když byli vycvičení k boji, většina z nich postrádala bojovnost a zanícení. Když jsme si mečem probili prostor na palubě válečné lodi, většina z nich se raději vrhla do řeky a plavala k pevnině. Zbaběle a dost bezmyšlenkovitě, protože ty obrovské ještěrky se k nim pomalu přibližovaly a dobře si na nich pochutnaly. My jsme dopluli s loděmi ke břehu a vyskočili jsme na pevninu. Tam působili naši nepřátelé organizovanějším a disciplinovanějším dojmem. Ale my jsme se zjevně nechovali tak, jak byli u svých nepřátel zvyklí. Rozdělili se do formací podle zbroje, někteří měli lehké zbraně, jiní těžké. Někteří bojovali na koních, jiní na podivných zvířatech, kteří se podobali koním, měli dlouhé krky a hrb. Modří muži bojovali po boku s muži, kteří byli stejně bledí jako my, a s muži, kteří byli nevysocí a měli velké nosy a uhlově černé vlasy. Egypťané se postavili za sebou do několika řad. První řada poklekla a muži v další řadě vystřelili celé mračno šípů. Potom se první řada zvedla a vystřelila. Pokaždé, když některý z mužů v první řadě padl, nahradil ho jiný muž z druhé řady. Když se na nás snesla sprcha šípů, chránili jsme se dřevěnými štíty. Sestavili jsme z nich stěny a střechu. Zasaženi byli jen ti, kdo měli velkou smůlu. Váhavě jsme překonali několik takových spršek šípů a stále čekali, kdy na nás zaútočí. Nakonec jsme byli tak netrpěliví, že jsme se jim na Olavův povel sami vrhli vstříc. Rvali jsme a ryčeli jako diví rváči a berserkové. V tu chvíli odhodili šípy a luky, vytáhli meče a dvouhranná kopí. Meče byly uzpůsobené na boj zblízka, ale stejně to vypadalo, že jsou zvyklí bojovat docela jiným způsobem než my. Jeden mužík na mě zaútočil. Odrazil jsem ho štítem. Znovu mě napadl, tak jsem mu uťal paži. Konečně přestal otravovat. Přiběhl další modrý muž, ale bleskově se otočil, jakmile zahlédl, že jsem zvedl meč a zařval. V tu chvíli se vedle mě objevil černý bojovník se špičatými kůstkami vraženými v nose, ve rtech a ve tvářích, což měla být zřejmě ozdoba. Útočil sekyrou a mečem zároveň. Konečně důstojný protivník. Chránil jsem se štítem a podařilo se mi ho zasáhnout mečem do břicha. To ho nezastavilo. Sekyrou se mi snažil rozštípat štít a mečem mě ťal do ramene. Vyrval jsem mu maso z břicha, až se mu odhalila střeva. Teprve teď bojovník pochopil, že boj skončil. S hlasitým sténáním padl na kolena. Uklonil jsem se a poděkoval mu za dobrý souboj. Pak jsem mu usekl hlavu.

Vzduch se chvěl křikem, řevem a ostrým pachem krve. Rozhlížel jsem se po dalším protivníkovi. Egyptské vojsko se připravovalo na ústup. V boji muže proti muži ztráceli odvahu, kterou měli, když bojovali společně ve skupině. Nikdo nebojoval s opravdovým nasazením. Bili se jakoby z povinnosti. V první bitvě jsme ztratili sotva pár stovek mužů.

Egyptské vojsko se beze cti stáhlo v oblaku prachu a my jsme pokračovali v plavbě po veletoku. Brzy jsme narazili na další vojsko, nejdříve na vodě, potom na pevnině. Situace se opakovala: egyptské vojsko se po krátkém boji vzdalo. Naše cesta mohla pokračovat.

Dlouhé dny jsme pluli po Nilu na jih. Široké koryto řeky dávalo život a potravu lidem, kteří bydleli v domcích z kamene, hlíny a rákosí. Řeka se klikatila písečnou pouští, mezi kameny a skalisky jako had. Na Olava udělalo velký dojem, jak pečlivě a podrobně byla mapka vypracována. Každý záhyb řeky souhlasil s kopií mapky, kterou mnichové vytvořili podle egyptského originálu. Veslaři, kteří měli raději volné moře a příznivý vítr, si však stěžovali. Sotva stihli zatočit doleva, museli zatáčet vpravo. A tak to šlo pořád. Občas se stalo, že loď narazila na písečné dno. Někdy jsme museli překonat úseky plné kašovité zelené hmoty. Podél břehů se shromažďovaly tisíce lidí. Malé děti halasně pobíhaly kolem vody. Minuli jsme spoustu obchodních lodí, ale všechny se nám poslušně vyhnuly.

Pluli jsme dnem i nocí. Po večerech jsme lehávali na zádech na palubě a sledovali hvězdnou oblohu. Pojídali jsme sladké ovoce, které jsme trhali na pevnině. Srpek měsíce spočíval na obloze v téměř vodorovné poloze. Bylo zvláštní dívat se na oblohu. Noc byla plná hmyzu, zvuků a pachů pouště.

Flotila doplula k paláci za časného rána. Podrobnosti na starém pergamenu jako by byly napsány včera. Přítoky postranních kanálů střežili dva kamenní šakali. Obrovský chrám spočíval skrytý na okraji skal. Olav si pozorně prohlížel břehy, palác a skalní stěny. „Aha,“ řekl, „tak jsme tu.“ Stál jsem vedle něj. Podíval jsem se do mapy s umnými kresbami. Všechno vypadalo přesně tak jako na nákresu. „Kde jsou lidi?“ zeptal jsem se. „Spí,“ odpověděl Olav. Namítl jsem: „Musí mít stráže!“ Olav řekl: „Stráž konají sami strážci chrámu a kněží. Nikoho dalšího nepotřebují. O pokladu nikdo neví. Od pohřbu uplynulo dva tisíce pět set let.“

„To je dlouho,“ připustil jsem.

Přirazili jsme ke břehu a pěšky se vydali do chrámu. Obklopil nás oblak prachu a písku. Mířil jsem společně s Olavem ke kamennému vchodu do chrámového paláce, když se nám do cesty postavil útlý Egypťan. Bez bázně pohlédl králi do očí. Olav se sebejistě ušklíbl. „Uhni, modrý muži!“ křikl král. Ale Egypťan se ani nehnul. To mu bylo ke cti. Výraz jeho tváře a oděv napovídal, že se musí jednat o kněze či světce. „Uhni!“ zopakoval Olav. Řekl jsem králi, že tenhle cizinec sotva rozumí naší řeči. „Ale tohle určitě pochopí,“ řekl Olav a vytáhl meč. Drobný modrý muž se ani nehnul. Olav bodl do jeho těla hrotem meče. Z rány vytryskl pramínek krve a skapával dolů do písku. Nezachvěl se. Ale jeho pohled žhnul. Egypťan řekl něco v jazyce, kterému jsme nerozuměli, a padl na kolena. Zdálo se mi, jako by pronášel nějaké zaklínadlo. Olav nečekaně vrátil meč do pouzdra. „Vezmeme ho s sebou!“ prohlásil a pohlédl na klečícího Egypťana. „Může nám být užitečný,“ dodal král spíš pro sebe.

Dole pod hřebenem hory se shromáždila hrstka ozbrojených mužů. Olav pokynul našim mužům a poslal je na neznámé obránce.

Společně s Olavem a s muži, které osobně vybral, jsme vstoupili do pustého chrámu, který byl cítit kadidlem. Podlahu pokrývala mozaika. Na všech stěnách byli vyobrazeni bohové. Přístup do pohřební komnaty byl ukryt v jednom z gobelínů za oltářem. Gobelín jsme strhli a převrhli oltář. Pohřební komnata byla zazděná a zapečetěná mystickými zvířecími postavami a symboly, které se nepodobaly ani runám, ani písmenům. Olav vybral šest nejsilnějších mužů z celé flotily, aby do zdi vytloukli otvor. Chvíli to trvalo. Jakmile byl otvor natolik velký, abychom jím mohli prolézt dovnitř, pokračovali jsme dolů po dlouhém úzkém schodišti. Vzduch byl vlhký a teplý, byla v něm cítit plíseň. Ve tmě jsme zapálili pochodně, které jsme si vzali v chrámu. Tunel na konci schodiště nás dovedl do první pohřební komnaty. Olav vešel dovnitř jako první. Já šel těsně za ním.

Pochodněmi jsme osvítili nevelikou místnost. Rakev stála uprostřed na podlaze. Obklopovaly ji dřevěné figurky a čtyři hliněné džbánky naplněné klenoty a drahými kameny. „To je tedy něco,“ řekl jsem králi. Zdi byly vyzdobené postavami bohů a zvláštními symboly. Z představy, že pohřební komnata tady stojí netknutá po několik tisíc let, se mi skoro zatočila hlava. Ale možná to bylo to horko a těžký vzduch. Povolali jsme skupinu nosičů, kteří džbánky dopravili do lodi. Olav byl netrpělivý. Ostrým kamenem vyryl do zdi znamení v místech, kde měli chlapi začít kopat. Znovu se chopili kladiv. Údery se zabodávaly do uší. Jejich zvuk se vracel jako uvězněná ozvěna. Nakonec jsme se dostali dál a postupovali po dalším schodišti do další pohřební komnaty. Vypadala na vlas stejně jako ta první. Stejně velká, stejně horký vzduch. I tady stála rakev uprostřed podlahy. A tři hliněné džbánky plné pokladů. Král se znovu zadíval do mapy a označil místo, o kterém soudil, že ukrývá třetí a poslední komnatu.

Poslední zeď byla ještě pevnější než dvě předchozí. Olav ale věděl, co kameny ukrývají. Muži se chopili kladiv. „Kopejte,“ vyzval je král. Muži se pustili do zdi. Železo se zakusovalo do kamenů a vydávalo přitom zvonivý zvuk. Ze zdi odletovaly drobné kamínky. Z unavených mužů stékal pot. Po dvojicích tloukli do zdi, dokud nepovolila a nezbortila se. „Takhle se kopá,“ prohlásil král.

Za otvorem na nás čekalo ještě užší, hlubší a strmější schodiště. „Jestli to bude takhle pokračovat,“ řekl Olav, „skončíme přímo v pekle.“ Nikdo se nezasmál. Se zdviženými pochodněmi jsme kráčeli dolů po schodech. Schod za schodem jsme se blížili k poslední pohřební komnatě. Od schodiště vedl další tunel hluboko do skály. Když jsme ušli sto kroků, tunel se rozšířil. Minuli jsme sloupoví. Konečně jsme byli na místě.

Poslední komnata překypovala poklady. Safíry, smaragdy a diamanty. Svícny a držáky na pochodně byly z ryzího zlata. Černé alabastrové kočky, ptáci ze zářivého kamene, obrovití brouci, kteří nebyli ani ulití, ani vytesaní. Objevili jsme džbány plné svitků. „Za všechno tohle děkujeme tvému pradědovi Hákonovi Dobrému,“ řekl jsem. Král s úsměvem odpověděl: „Jsem po něm.“ Muži kolem nás sbírali všechno, co vypadalo/že má nějakou cenu. Sochy a figurky z kamene a sádry jsme ponechali na místě. Nosiči donesli z lodí bedny na ryby a naplňovali je cennostmi. Tíha a vedro najednou nikomu nevadily. Muži jásali. Schodiště bylo tak úzké, že se muselo chodit kyvadlově po skupinkách. Dva lidé vedle sebe po schodech neprošli. Když byly šperky a další cennosti odnesené, přikázal Olav vzít s sebou zdobenou skříňku, která obsahovala šest džbánů s rukopisy psanými na papyru. Nechápal jsem, co chce dělat s textem v jazyce, kterému nemůže rozumět. Ale můj král měl tak rád rukopisy a příběhy. Kromě toho nelze opominout, že skříňka byla z ryzího zlata.

Uprostřed komnaty mezi čtyřmi vyřezávanými sloupy stála velká kamenná rakev. Jen s velkým úsilím se nám podařilo odkrýt těžké víko. Uvnitř byl sarkofág vytesaný z křemene. V sarkofágu byla uložená rakev pokrytá prachem. Na sarkofágu stála cypřišová rakev zdobená barevnými skly a drahými kameny. Cypřišovou rakev jsme vyzdvihli a položili na podlahu. Otevřeli jsme ji. Uvnitř jsme našli posmrtnou masku mrtvého muže odlitou ve zlatě. Uprostřed odpočívalo tělo zabalené ve lněné látce. „Spící božství,“ řekl Olav. Já jsem vůbec nemohl uvěřit tomu, že by ta drobná postava představovala nějakého boha. Nikdy jsem totiž nepoznal silnější bohy, než je Odin a Loke. Uložili jsme posmrtnou masku i mumii zpět do cypřišové rakve. „Vezmeme ho s sebou,“ prohlásil Olav. Protestoval jsem. I tak jsme už měli více zlata a cenností než na jiných loupežných výpravách. Představa, že budeme rušit klid cizího boha, i když je malý a spí, mě zneklidňovala. Ale s Olavem jsem nehnul. Zdál se mu sen, že objeví spící božství, tvrdil, a toto božství ho bude doprovázet po zbytek života. „Ano, pane,“ odpověděl jsem tedy. Pochopil jsem, že jeho vůli nezměním. Rozhlédli jsme se po pohřební komnatě. „Přál bych si,“ řekl Olav, „abych taky takhle odpočíval věčným spánkem, až nadejde můj čas.“ Kysele jsem poznamenal, že ho ve věčném spánku budou nejspíš rušit nějací vykradači hrobů, jako jsme my.

V tu chvíli udělal Olav něco velmi zvláštního. Sundal si z krku těžký zlatý řetěz zdobený runou ty. Týrův symbol války měl Olavovi dávat sílu a odvahu v boji. Položil řetěz do prázdného sarkofágu. Chtěl jsem se zeptat proč, ale neodvážil jsem se. Nikdo z nás neřekl ani slovo. Mlčky jsme dýchali dusný vzduch. Královský šperk se v sarkofágu zkroutil jako zlatý had. Opustili jsme podzemí a vrátili se do žhnoucího vedra egyptského dne.

Za svítání snědl porci kaše a vypil sklenku vody. Potom se posadil k psacímu pultu. Inkoust páchl jako kov, který se mu zároveň protivil i líbil.

Přestože si jen stěží pamatoval, o čem předešlého dne hovořil s mnichy, jeho vzpomínky na čas krále Olava byly stále živé. Pamatoval si řadu podrobností. Pamatoval se na roje much hemžící se nad kalužemi krve, slanou vůni moře a kouř, který štípal do očí, když vypalovali města. Pamatoval si děsivé výkřiky, kterému stále zněly v uších, i pohled na horizont ztrácející se mezi mraky. Ale to, co měl včera k večeři, zapomínal.

Teď je Olav válečníkem ve Valhalle nebo možná jedním z andělů bílého Krista, uvažoval v duchu. Já budu na věčné časy bloudit v chladné tmě Helheimu jako mechem obrostlý umrlec.

DRUHÝ DÍL

SKRYTÝ ZNAK

Ódin byl po smrti spálen a byl to nádherný oheň.

snorri

Kdo má rozum, ať sečte číslice té šelmy.

To číslo označuje člověka,

a je to číslo šest set šedesát šest.

Zjevení svatého Jana

Já dlužím Egyptu vše, Egypt je mi vším.

JEAN-FRANCOIS CHAMPOLLION

RUNOVÝ KÁMEN

(1)

S bouchnutím, které zadunělo mezi zdmi u vchodových dveří, jsem položil kufr s runovým kamenem na podlahu. Snažil jsem se vyštrachat svazek klíčů. Cinkaly o sebe.

Cesta domů byla riskantní. Ale v Bergenu jsem strávil více než týden. Potřeboval jsem čisté oblečení. A taky pár knih. A tubu s mastí na ekzém v rozkroku.

Hlavní zámek - starý patentní, který je naprosto nehlučný, se s cvaknutím otevřel.

Vložil jsem dlouhý klíč do bezpečnostního zámku, který mi vnutil nějaký podomní prodavač otravnými řečmi o tisícovce nástrah, co na mě v panelákovém bytě číhají. Otočil jsem klíčem. Zámek zachrastil a zacvakal. Ze zvyku jsem nechal svazek klíčů při otvírání viset v zámku. Světlo v předsíni nesvítí. Tentokrát jsem za sebou zavřel všechny dveře. I ty do pracovny. Z klíčové dírky ve dveřích do obývacího pokoje pronikal tenký paprsek světla.

Jsou tady.

Strach mě zachvátil jako požár. Usadil se mi na bránici. Zadržel jsem dech. Moje smysly tušily přítomnost Hasana. Nebo je to vůně jeho vody po holení a doutníků smíšená s nahořklým pachem potu? Celý roztřesený jsem položil ruku na kliku. Nahlédl jsem do předsíně. Nikdo tam nebyl. Přesto jsem věděl, že tu jsou.

Srdce mi bušilo, jako by mi chtělo vyskočit z těla a odjet výtahem do přízemí.

Pomyslel jsem si: Buď mají kopii mých klíčů. Nebo tak schopného zloděje, že dokáže překonat i bezpečnostní zámek, o kterém prodejce hrdě tvrdil, že ho paklíčem nikdy nikdo neotevře.

Bjorne, jsi paranoidní!

Zdálo se mi, že jsem z pokoje zaslechl nějaký zvuk. Pohyb podrážky po linoleu. Ale to jsem si mohl vsugerovat.

V černém kufru značky Samsonite, který jsem si koupil v Bergenu a který měl kódovací zámek, ležel runový kámen zabalený do vlhkých ručníků, triček a použitých slipů. Nikdo o něm neví. Ani Státní archiv ne. Jenom Oyvind a já.

Seber se, Bjorne, řekl jsem si. Nikdo tu není. Nečekali u tebe doma celou dobu, co jsi byl v Bergenu. Netuší, že jsi se dneska ráno vrátil vlakem. Leze ti to na mozek. Bez důvodu se děsíš. Bjorne, řekl jsem si nejpřísnějším hlasem, teď se vzchopíš!

Světlo za klíčovou dírkou zhaslo.

Albert Einstein prohlásil v roce 1905, že všechno je relativní. Měl pravdu. Vteřiny a minuty v zubařském křesle nebo před exekuční komisí ubíhají docela jinou rychlostí než například na pláži.

Dveře do obývacího pokoje se otevřely.

Zatajil jsem dech.

Hasanovy oči se mi zdály ještě chladnější a prázdnější, když teď vím, co je zač. Díval se na mě oblečený v černém, dokonale vyžehleném obleku. V bílé košili. S kravatou. V ruce držel pistoli. Značky Glock.

Dělí nás takové tři, čtyři metry. Jeho obrovitá postava zaplnila celý vchod do obýváku. Pořád jsem stál jako přikovaný s nohama na rohožce.

Za Hasanem vykoukla další hlava. Nevím, jak se ten druhý jmenuje. Ale poznal jsem ho, byl v hotelovém pokoji na Islandu.

Protože jsem měl stále jednu ruku na dveřích, zareagoval jsem rychle.

Zabouchl jsem je, otočil jsem klíčem v bezpečnostním zámku, chytil jsem kufr s runovým kamenem a utíkal jsem k výtahu.

Když má člověk uniknout dravci, musí být chytřejší než on. Proto jsem odeslal výtah do přízemí. Beze mne. Já vyběhl o patro výš.

Stiskl jsem poplašné zařízení, které jsem dostal na policii.

Srdce mi bušilo jako splašené, lapal jsem po dechu.

Do půl minuty se Hasanovi podařilo otevřít dveře. Vyřítili se dolů do přízemí. Na výtah nečekali. Hnali se chodbou, která duněla, jako by se v ní lámal kámen.

Bez dechu jsem zůstal stát a čekal.

První policejní hlídka dorazila po pěti, šesti minutách. Druhá přijela zároveň s Ragnhild o pár minut později.

Hasan byl pryč. Rozplynul se v nicotu na jedné z ulic vedoucích do vilové čtvrti v Grefsenu.

(2)

Můj kámoš Terje mě vyzvedl o několik hodin později na policejní stanici. Nikde jsme nezahlédli ani stopy po zločincích. Přesto jsme jeli velkou oklikou a takovou rychlostí, která by Terjeho stála osm trestných bodů v řidičáku s pokutou ve výši jeho měsíčního platu.

Vyprávěl jsem mu o všem, co se seběhlo v Bergenu. Většinu z toho si už ale přečetl v novinách. Nález hrobky v klášteře Lysekloster vyvolal ve státních orgánech smíšené pocity. Napřed divé nadšení. Nedotčená hrobka? Z dvanáctého století? Ve studni vod klášterem v Lyse? Potom se jim to rozleželo. Hrobku jsem zkoumal na vlastní pěst a nepostupoval jsem při tom podle předpisů. Ani jsem si nepodal žádost! Nikomu jsem nic neřekl! Naopak, přistupoval jsem k archeologické práci jako nějaký vykradač hrobů. Vandal! Státní archiv a několik profesorů na mě hodlalo podat trestní oznámení. Naštěstí se do věci vložil ministr kultury. Nejvíc ze všeho mu záleželo na tom, aby nevznikl skandál. Přesto všechno vzbudil nález mezinárodní zájem. Milostivě jsem směl zůstat na svém pracovním místě. Ale dokud speciální komise celou záležitost neprověří, byl jsem suspendován. No prima. Porušil jsem zřejmě vůbec všechny předpisy, které existují. A taky jsem se slovem nezmínil o runovém kameni, který jsem z hrobky uzmul.

Tu noc jsem spal na gauči v Terjeho obývacím pokoji. Mobil, který jsem si vyzvedl na univerzitě, několikrát zazvonil. Neznámé číslo. Nevzal jsem to. Tady v centru se jim stěží podaří vystopovat moje mobilní číslo.

Ve své laskavé dobrotě mi Terje půjčil chatu v obci Spro na výběžku Nesoddenu. No, možná to udělal i proto, aby unikl předpokládanému útoku bazukou ve vlastním bytě. Je to zhruba půlhodinka cesty lodí z centra Osla z Aker Brygge. Pro člověka, který je ochotný udělat cokoliv, aby dostal runový kámen, například mě zabít, je prakticky nemožné mě vystopovat.

(3)

Pršelo. Kapky narážely do okna a stékaly po něm dolů. Oslofjord byl studený a temný. Rozdělal jsem oheň ve starých kamnech na dřevo.

Venku v lese - zabalený do vlněného svetru a nepromokavé celty ve sportovní tašce, kterou jsem vsunul do přirozeného otvoru mezi kameny a pečlivě ji zakryl - leží runový kámen.

Před sebou na psacím stole s výhledem na fjord a Langa mám položenou fotografii runového kamene ve skutečné velikosti. Jeden z mých přátel z Geologického institutu se podíval na klenoty vsazené do runového kamene. Jenom ty mají cenu mnoha milionů.

Kromě Oyvinda, Terjeho a geologa nikdo o existenci runového kamene nic netuší. Ale pilní mravenečkové pracující v hrobce se samozřejmě dříve nebo později doberou otázky, co znamená ten prázdný výklenek v mramorovém podstavci.

Nápis na runovém kameni nebylo těžké přečíst.

Text ve staré norštině byl zapsán v runách. Ale nebyl zašifrovaný. Slovo za slovem jsem přeložil pět veršů. Text byl náboženského rázu, oslavoval svatého Olava. Byly v něm odkazy na staroseverskou, egyptskou a křesťanskou mytologii. Slova rytce run tvrdila, že Odin, Osiris a křesťanský Bůh v pradávné době sepsali úmluvu, podle níž budou jejich lidé žít v klidu a míru a vzájemné harmonii. To jistě.

Přeloženo do současné norštiny, zněl by úvod textu asi takto:

Světec jsi, králi náš dobrý Olave svatý Kristův meč jsi nemilosrdně a věrně zdvíhal čest králi bez bázně, svatému světci odpočívej na věčnosti tváří v tvář Bohu, bílému

Kristu, Osiridovi, Odinovi, ty králi králů.

Text byl stejně tajuplný jako většina runových nápisů. S mojí pomalostí mi trvalo dva dny, než jsem objevil skrytý kód. Klíč byl vytesán do pravého rohu runového kamene: n I I. Dlouho jsem si myslel, že se jedná o kouzelné zaklínadlo. Jenomže to bylo jednoduše egyptské číslo 12.

Pohrával jsem si s číslem v různých směrech a kombinacích. A tak jsem na to přišel. Když od levého okraje odpočítám dvanáct znaků a budu číst odshora dolů, objeví se místní název:

URNES

Urnes.

Dřevěný stěžňový kostel v Urnesu v kraji Sogn a Fjordane byl postaven kolem roku 1130 a je to nejstarší dochovaný stěžňový kostel v Norsku. Klášter v Lyse byl založen v roce 1146, o šestnáct let později.

Může to být samozřejmě náhoda. Ale může tu být i nějaká souvislost.

Ve dvanáctém století byla po celém Norsku vystavěna celá řada kostelů a klášterů. Norsko přijalo křesťanství a hotovilo se uctívat nového boha.

Dešťové kapky ťukaly na okno. Zamlženým sklem jsem sice dobře neviděl, ale dole na hladině se nějaká plachetnice vzpírala náporům větru. Mám to prostě v sobě, některé věci se mi nějak nezdají. Zmačkaný obal od zmrzliny, který někdo odhodil. Poslední brambora na míse. Zákeřný skřítek na islandské planině. Nebo plachetnice, která se prodírá větrem a nepříznivými vlnami, stále kupředu, kupředu a kupředu.

(4)

Pozdě večer, když jsem pozoroval nákladní loď směřující na jih fjordu, jsem zaslechl nebeské fanfáry pozounů a harf. Jinými slovy mi zazvonil mobil, který jsem si vypůjčil od Terjeho. Dal jsem své telefonní číslo jen několika lidem, kterým jsem důvěřoval.

Na displeji naskočilo Oyvindovo telefonní číslo. Vyprávěl mi, jak pokračují práce v severní části podzemního tunelu v tom místě, odkud jsme se my vrátili, když jsme narazili na zeď. Archeologové odtamtud postupovali dál a dostali se do neznámé části sklepení kláštera. Nejprve se domnívali, že se jedná o zásobárnu obilí, ale dnes zjistili, že tato velká místnost musela sloužit jako nádrž na vodu.

„Nádrž na vodu?“

„Víc než to. Z vodní nádrže mohli zatopit celý tunel vodou.“

„Dokonalá léčka. Vodní past.“

Oyvind mi popsal, jak mnichové z kláštera za pomoci jednoduchého mechanismu dokázali ovládat podvodní vrata, a regulovat tak hladinu vody v tunelu mezi nádrží a studnou. Tímto způsobem mohli zapečetit celou pohřební komnatu a, pokud by to bylo nezbytné, dokonce utopit nežádoucí osoby.

„Proto byla pohřební komnata výš než tunel,“ pochopil jsem.

„Dokonalá ochrana. Za časů, kdy byl klášter obydlen mnichy, byl tunel zatopený vodou. A pohřební komnata byla v bezpečí a v suchu několik metrů nad vodou.“

„Myslíš, že mnichové věděli, co chrání?“

„Nanejvýš pár z nich. V listinách, které pocházejí ze čtrnáctého a patnáctého století, si můžeme přečíst řadu tajemných odkazů o tom, že se zde střeží božské tajemství. Ale historikové a pravděpodobně i mnichové se domnívali, že se jedná o náboženskou metaforu. Jak šel čas, povědomí o hrobce se vytratilo. Zapomnělo se na ni. Ani poslední tři nejvyšší představení kláštera o celé věci zřejmě nic nevěděli. Když v roce 1536 mnichové klášter opustili, sotva tušili, že opouštějí pohřební komnatu, která sama o sobě byla příčinou založení kláštera o čtyři století dříve.“

„A tak zůstal runový kámen a biskupovy ostatky naprosto opuštěné.“

„Člověče, není to úžasné?!“

„Oyvinde, to je jenom začátek.“ Ztichl. „Začátek…?“

„Hrobka v klášteře v Lyse je první z pěti posvátných míst.“

„Pěti?“

„Každý z pěti vrcholů pentagramu ukazuje na jednu hrobku.“

„Takže jsou ještě čtyři?“

„Klášter v Lyse není rozhodně nejdůležitější vrchol. To bychom objevili ostatky svatého Olava, ne biskupa Rudolfa. Nikdo by nezabil siru Magnuse a nepřepadl mě kvůli runovému kameni a biskupskému hrobu. Je za tím něco víc…“

„Víc? Co víc? Kde? O čem to mluvíš?“

„Vím kde. Ale dost dobře nevím co.“

„A co tím myslíš?“

„Myslím, že jsme narazili na další tajemství.“

„Další? Bjorne, copak už teď neluštíme samé záhady?“

„Runový kámen nás vede k místu, které nemá s pentagramem nic společného.“

„Ježkovy zraky…“

„Oyvinde, co takhle zúčastnit se další expedice?“

(5)

Jako člověk vědomý si svých povinností jsem zatelefonoval Ragnhild a sdělil jí, že budu několik dní pryč. „Bjorne, ale…“

„Mám s sebou ten váš alarm.“

„Víte dobře, jak to dopadlo posledně.“

„Objevil jsem hrobku!“

„Suspendovali vás.“

Tón jejího hlasu mi připomněl mámu.

DŘEVĚNÉ STĚŽŇOVÉ KOSTELY

.

(1)

Dřevěný stěžňový kostel v Urnesu stojí vysoko na stráni a shlíží na Lusterfjord z nitra Sognefjordu. Podlouhlý fjord na západě země zdobí majestátné hory. Věž a střecha vrhají ostré stíny na hřbitov. Dole leží fjord. Průzračný a chladný. Někde zaštěkal pes.

Jako většina stěžňových kostelů má také kostel v Urnesu střechu na střeše pod věží, která směřuje přímo k obloze. Dřevo je ošetřené dehtem a nahrubo opracované. Výzdoba, která pochází ze zbytků dvou starších kostelů vybudovaných v tomto místě, představuje poslední památky z vikinské doby. Vyřezávané ornamenty se vinou v širokých a úzkých obloucích, kruzích a smyčkách.

„Bjorne!“

V šeru se mísila vůně starého dřeva se syrovým zápachem spáleného pryskyřičného borového dřeva a dehtu. Oyvindův šeptající hlas zněl naléhavě. Spěchal jsem k němu. Zkoumal vyřezávanou výzdobu na jednom z dřevěných stěžňů, který měl funkci sloupku, a ukazoval na známé znaky. Mezi ladnými liniemi vyřezanými do dřeva jsem rozpoznal tři symboly: ankh, ty a kříž.

Zamávali jsme na Vibeke Wiikovou ze Svazu na ochranu historických památek. Neřekli jsme slovo o tom, co hledáme, sami to ani přesně nevíme, ale vyhlídka na to, že Urnes může mít jakoukoliv souvislost s hrobkou v klášteře Lysekloster, Vibeke nesmírně nadchla. Zamkla nás v kostele, provedla nás po něm a pak nás nechala, ať se věnujeme dílu. Sama se u oltáře také čímsi zabývala. Celé hodiny jsme s Oyvindem zkoumali nápisy, vyřezávané motivy a veškerou výzdobu.

„Aha, tohle,“ řekla s nevelkým nadšením, když jsme se jí na symboly zeptali. „Naši restaurátoři se domnívají, že řezbář vložil do výzdoby tyto symboly proto, aby tak získal sílu z různých náboženství. Ne všichni byli stejně věřící křesťané. Tato pozoruhodná kombinace symbolů se objevuje v několika ornamentech od dvanáctého do šestnáctého století.“

Pečlivě jsme s Oyvindem začali sledovat výřezy kolem symbolů. Norské dřevěné stěžňové kostely jsou bohatě zdobené runovými nápisy. Symboly nám napověděly, že nám rytec nechal další stopu. Stopu, která měla být nalezena. A neměl ji najít kdokoliv, nýbrž jen člověk znalý tajemství.

V hemžení zvířecích postav, mytologických symbolů a run jsme objevili slova Svatý Olav a královská schrána a nápis, který v překladu zní: My, kteří střežíme Svatého. Na několika místech jsme narazili na číslo 50 zapsané současnou arabskou i římskou číslicí L. Přečetli jsme nápis Sláva moudrému modrému muži, který odkazuje na Egypťana nebo na člověka ze severní Afriky. Potom slova jako Papežova družina a Svatého kultu Amona-Ra ctění STRÁŽCI. Nevím, co si o tom mám myslet. Nikdy jsem neslyšel nic o papežské družině ani o svatých egyptských postavách v Norsku. Když už nic jiného, tak odkazy na Egypt alespoň potvrzují obdobné odkazy ve Snorriho kodexu.

„Mládenci?“ hlas Vibeke nás dostihl ze vzdáleného rohu kostela. „Teď mě napadlo - nehledáte náhodou tuhle kryptu?“

Otevřela sklápěcí dvířka v podlaze a připevnila je ke zdi háčkem. Z podzemí stoupal pach plísně, hlíny a vody. Rozsvítil jsem baterku a posvítil dolů do tmy, do kamenné místnosti pod podlahou kostela.

Tázavě jsem se na Vibeke podíval. „Krypta? Nebyly takové hroby obvykle umístěny v kněžišti? Před oltářem nebo ve východní lodi kostela?“

„Tenhle hrob vlastně objevili až při velké přestavbě v sedmnáctém století,“ vysvětlovala. „Tenkrát museli rozbít velké části podlahy, protože trámy začínaly hnít. Krypta byla velmi důmyslně skrytá, museli odstranit celou podlahu, aby se k ní dostali. Podlaha nebyla totiž původně vybudovaná obvyklým způsobem. Když byl kostel postaven, někdo vytvořil nápaditou konstrukci ze dřevěných trámů a ozubených kol. Konstrukce umožňovala posunutím jednoho z trámů umístěných u oltáře otevřít obrovský zámek. Bohužel všechno shořelo. To málo, co víme o zamykacím mechanismu, známe ze dvou rukopisů dochovaných tady v kraji.“

„A způsob, jakým jsou sestaveny kameny, je také nezvyklý?“

„Obvykle byl vykopán otvor do země a těla byla položena na březovou kůru. Hrobka, jako je tahle, je velmi neobvyklá.“

„Co bylo v té kryptě?“

„To bylo právě divné. Nic. Byla prázdná. Úplně prázdná.“

S Oyvindem a Vibeke jsme sešli do úzké a nízké hrobky. Ale nic k vidění tu nebylo. Všechno bylo odstraněno. Ani žádný zvláštní způsob řazení kamenů ve zdi nebo v podlaze tady nebyl.

(2)

Dalšího dne naše obchůzka kostela pokračovala. Bylo chladné ráno. Oyvind i já jsme si oblékli sepraný vlněný svetr. Vibeke kolem nás kmitala jako ochotný džin, kterého někdo vypustil z láhve. Kolem dvanácté jsme snědli svačinu, kterou jsme si připravili už v hotelu. Rozdělili jsme se s Vibeke, která nás na oplátku pohostila kávou z velké termosky. Na kávu jsme s Oyvindem nepomysleli.

Trvalo ještě několik hodin, než jsem objevil vstupní otvor.

Byl dokonale zamaskovaný. Našel jsem ho - nikoliv náhodou, ale rozhodně s pořádnou dávkou štěstí - na zadní části hlavice sloupu na jednom z pevných nosných trámů, který spojoval podlahu se střechou. Hlavice sloupu byla umístěna asi čtyři metry nad podlahou. Kazatelna z roku 1690 byla namontována přímo pod skrytým vchodem.

Na první pohled vypadal vstupní otvor jako přirozená součást vyřezávaného ornamentu ve dřevě. Zaťukal jsem na dřevo, abych si poslechl, jestli za ním není dutý prostor. Nezdálo se mi, že by byl. Znovu jsem se zadíval na ornament a sledoval jsem jeden z vrypů. Připomínal prasklinu. Centimetr po centimetru jsem ho sledoval po celém obvodu. Zavolal jsem na Oyvinda a Vibeke. Přiběhli ke kazatelně, ale obrysů vstupního otvoru si nevšimli, dokud jsem jim ho neukázal prstem.

„No páni!“ vydechla ohromeně Vibeke. „A já byla přesvědčená, že tady v kostele známe každý čtvereční metr zpaměti.“

Konečky prstů a za pomoci Oyvindova nože značky Leatherman jsem se snažil dvířka otevřít, ale seděla ve sloupku pevně. Byla to dokonalá stavba, naprosto precizní. Dvířka se jednoduše nehnula z místa. Oyvind a Vibeke pomáhali, ale ani ženské prsty s dlouhými rudými nehty do škvírky pořádně nepronikly.

„Nemůžou být dvířka napevno přilepená?“ uvažovala Vibeke.

„V tom případě bychom museli použít pilku. Anebo dvířka navrtat vrtačkou,“ navrhl jsem žertem.

Pohled Vibeke prozradil, že o některých věcech není radno žertovat.

„A co takhle rozřezat rovnou celý kostel?“ přisadil si Oyvind, který nevnímal tichou řeč pohledů stejně citlivě jako já.

Hodinu jsme hledali způsob, jak dvířka otevřít. Už jsme to skoro vzdali, když Oyvind objevil promyšlený zamykací mechanismus.

V zarámovaném políčku na druhé straně trámu byly vyřezány tři květiny. Kytici tvořily vsazené dřevěné kolíky. Aby se nám podařilo se zbytnělými kolíky hnout z místa, museli jsme použít nejtenčí nožík Oyvindova Leathermana. „Strašně mě seřvou,“ povzdechla si Vibeke a oči jí plály nadšením.

Chvíli jsme uvažovali o tom, co s otvorem, který je tak malý, že do něj nedostaneme prsty. Vložil jsem dovnitř propisku a zjistil jsem, že se mi uvnitř podařilo s čímsi pohnout. Ale nic se nestalo. Až když jsme vložili propisky do všech tří otvorů najednou, spustil se vnitřní mechanismus složený ze závaží. Něco zarachotilo. Mechanismus odemkl vnitřní zámek a najednou se před námi bez jakéhokoliv odporu otevřelo zarámované okénko.

Posvítil jsem do dutiny ve sloupu baterkou. Uvnitř jsem cosi zahlédl. Kousek dřeva?

Váhavě jsem vsunul ruku dovnitř. Bál jsem se, že ten, kdo vybudoval zamykací mechanismus, mohl vybavit celou konstrukci nějakou nástrahou, která by případnému lupiči například uťala ruku.

Chňapnul jsem po dřevu a rychle jsem ruku vytáhl ven.

Pořád mi držela na těle. A svírala runový zápis.

Vibeke zažívala euforii. Jménem Svazu na ochranu historických památek, kraje Sogn a Fjordane, Státního archivu a našeho Pána se chystala nález okamžitě ohlásit a mnohokrát nám děkovala. Díky společnému nasazení a koňské dávce Oyvindova šarmu se podařilo ji přemluvit, aby nám runový nápis vyrytý ve dřevě zapůjčila, abychom ho blíže prozkoumali. Slíbili jsme, že ho nepoškozený bez poskvrnky vrátíme, aby mohl být vystaven ve skleněné vitríně k potěše šéfa turistického centra, krajského hejtmana a cestujících z výletních lodí.

Runový nápis byl, jak se dalo čekat, absolutně nečitelný. Ale když jsme vyzkoušeli různé kombinace Caesarovy šifry, zjistili jsme, že je nutno všechny runové znaky nahradit znakem umístěným na pátém místě napravo. Dešifrován a přeložen do současné norštiny zněl zápis takto:

Urnes skrýval

svatý

odkaz

po 50 let

Papežova družina

se nám přiblížila

Svatého kultu

Amona-Ra

ctění STRÁŽCI

znají

nejskrytější tajemství run

B

-SELF-R

G

Znovu se tu objevil odkaz na papežovu družinu a egyptského boha slunce Amona-Ra. V Egyptě byli Amon a Ra dva bohové, kteří byli postupně spojeni v jednoho.

Člověk, který před více než osmi sty lety vyryl tento runový zápis, si musel být jist, že šifra i poselství zápisu zůstane nepochopeno, pokud se zpráva navzdory všem opatřením dostane do rukou nepovolané osoby. Rébusy a šifrované zprávy byly většině lidí v té době naprosto neznámé. Jen vzdělaní lidé znalí písma dokázali za tajemnými runami vidět další význam. Ovšem ti, kteří věděli, co hledají, a chápali, kde a jak shánět informace, jistě poměrně snadno dokázali ze změti znaků sestavit nápis, který by dával smysl.

Trvalo nám patnáct vteřin, než jsme i tuhle runovou křížovku vyluštili. Znaky psané napříč - SELF - byly psány pozpátku. Tvořily slovo FLES. Svislé znaky vytvářely slovo BERG.

Flesberg.

(3)

Dřevěný stěžňový kostel ve Flesbergu byl postaven na sklonku 12. století. Stojí ohrazen kameny v Numedalu v kraji Buskerud. Obklopují ho oblé lesnaté vrchy a staré statky. V roce 1732 si místní farář stěžoval, že kostel z časů katolických je příliš zchátralý, a požadoval, aby byl přestavěn do tvaru kříže. Nikdo netuší, kde jsou pozůstatky původní stavby. V té době měli ve zvyku použít zachovalé dřevěné trámy na další stavbu. S nezachovalými si alespoň zatopili.

Oyvind a já jsme znepokojeně usoudili, že šance na odhalení stopy ze dvanáctého století jsou pramalé.

Farář nás provedl kostelem. Jako většina farářů měl svůj kostel rád. Ale středověkých pozůstatků zde nebylo mnoho. Křtitelnice, několik kamenných křížů, boční část kostelních lavic s vyřezanými ornamenty a trámy použité na výstavbu zdí chrámové lodi. Ornamenty v západním portálu byly pečlivě vypracované. Portál zdobili vyřezaní lvi a draci, hadi a kroutící se linie.

Ani po hodině hledání jsme nenašli žádný skrytý otvor, žádné stopy po runách mezi výzdobou, žádné šifry v malovaných ornamentech.

„Nevím, jestli to pro vás má nějakou cenu,“ řekl nám farář, když jsme si dali přestávku na kávu, „ale nahoře na věži je jeden z původních zvonů.“

Něco se mi mihlo hlavou. „Nejskrytější tajemství…“ zamumlal jsem.

Oyvind s farářem se na mě tázavě podívali.

„Nejskrytější co?“ zeptal se Oyvind.

„Runový nápis! Stálo tam Amona-Ra ctění strážci znají nejskrytější tajemství run.“

„Runový nápis?“ otázal se farář. „Amon-Ra?“

„Přirozeně!“ vyhrkl Oyvind.

Celí rozrušení jsme se rozběhli po prošlapaných schodech na vrchol kostelní věže. Když jsme doběhli do zvonice, nemohli jsme popadnout dech. Farář otevřel dvě malá okénka, aby se dovnitř dostalo světlo.

Okamžitě jsme začali zkoumat, který zvon je nejstarší. To nebylo složité. Na spodní části zvonu byl runový nápis. Odřený, ale čitelný. Tedy na první pohled. Řada starých kostelních zvonů je vyzdobena runovými nápisy psanými pozpátku jako zaklínadlo. Ale tady nepomohlo ani čtení pozpátku. Když jsme se tápavě snažili pochopit text, farář se shovívavě usmál a prohlásil, že runy nedávají žádný význam.

„Po staletí se řada lidí snažila tento runový nápis vyluštit, ale nikdo neobjevil, jaký má smysl. Runy mají možná jen zdobnou funkci.“

Oyvind nápis vyfotografoval a já jsem si ho opsal do zápisníku.

(4)

Oyvind jel se mnou zpátky na Nesodden v autě, které jsem si pronajal. V následujících dnech jsme se pokoušeli vyluštit význam nápisu. Ani nám se nepodařilo najít skrytý kód. Tajemné runy nebyly pouze zapsány podle určitého kódu, ale byly zaznamenány i za pomoci vlastní soustavy znaků: větvičkových run.

Tajemství větvičkových run spočívá v dělení na tři tak zvané rody. Rytci run si sestavili schéma, které mohlo vypadat například takto:

Každá větvičková runa tedy patřila do jednoho ze tří „rodů“. Aby nebylo snadné je vyluštit, bylo číslování prováděno zespodu. Kromě toho patřila každá runa pod určité číslo v jednotlivém „rodě“.

V tomto systému měl runový znak A hodnotu 24 čtvrtý znak v druhém „rodě“, znak B měl hodnotu 12 -druhý znak v prvním „rodě“.

Číselná hodnota run byla udávána ve větvičkové runě. A - tady 24 - bylo označeno dvěma větvičkami (hodnota „rodu“) vlevo a čtyřmi větvičkami napravo:

Znak F by měl tři větvičky nalevo, jednu napravo, Y jednu větvičku vlevo, pět vpravo.

S logikou jsem na tom stejně jako s ženami. Ani v jednom se moc nevyznám. Přestože jsem znal princip tajemných run, nebyl jsem schopen odhalit nějaký význam. Proto jsem zase musel požádat o pomoc Terjeho Lonn Erichsena.

Nezdráhal se ani okamžik. Vybaven mým nákresem a fotografiemi zvonu vrhl se na znaky jako Champollion na Rosettskou desku.

Nejdříve si text rozdělil na jednotlivé části, na což jsme s Oyvindem nepomysleli. Potom analyzoval strukturu slov. Tímto způsobem zjistil, že text je složen ze dvou částí, které se třikrát opakují, a dále z pěti jednotlivých slov, která jsou použita pouze jednou.

Neznámý rytec zkombinoval běžné runové znaky a větvičkové runy do textu, který byl napsán pozpátku.

„Mrknu se, jestli by nám nepomohlo runové kolo,“ prohlásil Terje. Sám si vytvořil jeho kopii. Originál je uložen v muzeu v Bergenu. Runové kolo je mechanismus, který fascinuje a udivuje vědce už od okamžiku, kdy byl objeven. Přišlo se na něj, když byl v roce 1882 dřevěný stěžňový kostel v Golu rozebrán a znovu postaven v Norském lidovém muzeu. Konstrukce kola vlastně představuje primitivní kódovací zařízení, je to předchůdce šifrovacího klíče Wheatestone. Skládá se z jedné dřevěné desky se dvěma zabudovanými soustřednými deskami s různým poloměrem, na kterých byly znaky mladší i starší runové řady. Pohybem desek vznikaly různé kombinace znaků.

Ale ať se Terje snažil sebevíc, runové kolo nám význam textu odhalit nepomohlo.

Použili jsme šifru Caesar 8 na obvyklé runy. Potom jsme odstranili každý druhý znak. Tak se nám s Terjem podařilo odhalit význam jedné části textu.

ínovz novz

což čteno pozpátku znamená

zvon zvoní

Luštění větvičkových run Terjemu zabralo více času. Znaky se ježily, vzdorovaly a kroutily se. My jsme byli tvrdohlaví a nevzdávali jsme to. Nakonec Terje kód rozluštil. Rytec měnil počet větviček na pravé a levé straně podle určitého promyšleného vzoru. Třikrát se objevila slova:

tel tásedap

Přečteno správně:

padesát let

Takže nám zbývala tři slova či názvy o pěti, osmi a třech znacích, které byly ještě dále zakódovány. Ale Terje je odkryl: vyzkoušel různé Caesarovy šifry a objevil tři názvy:

Urnes Flesberg Lom

Takže celý zašifrovaný runový nápis na okraji zvonu zněl:

Zvon zvoní

Urnes padesát let Flesberg padesát let

Lom padesát let

(5)

Ještě než jsme s Oyvindem odjeli do Lomu, zavolal jsem Ragnhild na policii.

Její hlas zněl mrzutě. Neměla žádné nové zprávy. Na oplátku jsem jí neřekl, kam odjíždím. Zeptala se, kde jsem byl. Ani to jsem jí nechtěl říct. I já můžu být mrzutý. Napadlo mě, že čistě teoreticky můžeme být odposloucháváni přes nějaké paprsky, implantáty nebo geostacionární satelity. Ale to jsem si nechal pro sebe. Takže jsem se vyhnul dalšímu pobytu na psychiatrii.

„Čím méně toho víte,“ řekl jsem, „tím lépe pro nás pro oba.“

„Tomu závěru nerozumím.“

„Čím méně tomu budete rozumět, tím lépe si dovedete představit, jak jsem na tom.“

„Tenhle rozhovor je naprosto nesmyslný.“ Zase měla ten maminkovský tón. „Jste tam ještě?“ zeptala se po chvíli. „Ano…“

„Nezapomeňte, že policie je tu od toho, aby vám pomohla. Já jsem tu taky proto, abych vám pomohla.“

Hodně bych jí toho chtěl říct. Chtěl bych jí vyprávět o své skepsi k autoritám, k úřadům, k lékařům a psychiatrům, k vrchnosti a vůbec ke všem, kdo mají pocit, že jsou něco víc než ostatní. Neřekl jsem ovšem nic. Slova se zasekla na cestě mezi mozkem a jazykem. Ale dobře že tak. Nepochopila by to. Ragnhild je poslušné a loajální ozubené kolečko společnosti.

Zeptal jsem se, jestli vyšetřování nebylo odloženo. Ujistila mě, že se na věci pracuje velmi aktivně, ale zdálo se mi, že to říká, jen aby se neřeklo. Dodala, že nemají žádné stopy. Nevědí, kde hledat, ani jakou záhadu mají vlastně rozmotávat. Stejně jako já nemá ani policie o pohybu Hasana a jeho lidí za poslední dny žádné informace. Většině lidí by se asi mírně ulevilo. Já jsem zneklidněl. Nejnebezpečnější dravci jsou ti, které nevidíme.

Vím, že tu jsou. Někde blízko.

A jdou po mně.

(6)

Tmavá silueta kostela v Lomu vyvstávala proti vrcholku hory Lomseggen. Vyřezávané dračí hlavy chňapaly po obloze a hebké obláčky nad nimi míjely Jotunheim. Velký dřevěný stěžňový kostel - hlavní kostel v oblasti - byl vystavěn na konci 12. století na základech ještě staršího kostela.

Čtyři dny jsme s Oyvindem prozkoumávali kostel zvenku i zevnitř za pomoci ochotného faráře, varhaníka i lidí ze Svazu na ochranu historických památek.

Upozornil jsem naše pomocníky, že pokud se dostane do nepovolaných uší slovo o tom, co děláme, přijde Lom o nevinnost. Celý kraj zaplaví novináři z Osla a, což je ještě horší, vtrhnou sem i televizní společnosti s přímými přenosy. Zděšeni touto vyhlídkou mi všichni slíbili, že budou mlčet.

Každé ráno jsme odcházeli z hotelu v naději, že snad dneska konečně najdeme nějakou stopu. A každý večer jsme se vraceli unavení a zklamaní.

Kostel byl za dobu své existence mnohokrát přestavován a upravován. Původní dřevěné trámy byly odstraněny. Zastánci reformace důsledně vyházeli všechnu katolickou kacířskou veteš. Obrazy světců, oltářní tabule, textilie a všichni svatí byli odstraněni, spáleni nebo hozeni do řeky.

I přesto byl kostel plný runových nápisů. Ty ale neukrývaly žádné kódy. Stály tu zápisy, které pořídili stavitelé kostela, i vzkazy ryze romantické. Budova kostela takto uchovávala drama milostného trojúhelníku - konkrétně jakýsi Hávard doufal, že Kolbeina připraví o jeho Gudny. Nic ovšem nenasvědčovalo tomu, že zde nějakou stopu zanechali středověcí strážci.

Na sklonku čtvrtého dne nám farář oznámil, že naši kolegové jsou už na cestě. Kolegové?

Podíval jsem se na Oyvinda. Nikdo z nás žádné kolegy nepovolal.

Farář okamžitě pochopil, že tady něco nehraje. „Říkali, že s sebou mají vybavení, o které jste požádal, a chtěli se jen ujistit, že jste ještě neodjeli.“

Hasan…

Jak může vědět, že jsme tady? Koblížek stál zaparkovaný v parkovacím domě. Mobilní telefon jsem nechal doma.

Připomněl jsem faráři osud jeho kolegy v Reykjavíku a poradil jsem mu, aby zavolal na policii. Okamžitě. Poděkovali jsme za pomoc, co nejrychleji jsme se sbalili a opustili kostel. Z jedné čerpací stanice jsem zavolal Ragnhild do Osla a požádal jsem ji, aby informovala náčelníka policie v Lomu, pokud by snad farář naše rady nebral vážně. Ze Skjoldenu jsem zavolal faráři, abych zjistil, co se odehrálo. Hlas se mu třásl. Policejní náčelník byl dávno na místě, policejní posily z Ringebu už byly na cestě. „Co jste provedl?“ zeptal se farář. Na takovou otázku jsem nedokázal odpovědět.

V najatém voze jsme se přes Sogndal vraceli zpátky do Vossu. Tam jsme se rozdělili.

(7)

Někdy bývá řešení nějakého problému tak očividné, že ho člověk prostě nevidí.

Když chcete schovat knihu, vložte ji na polici s knihami. Pokud chcete propašovat vzácnou známku, přilepte ji na obálku a pošlete poštou.

„Bjorne? To jsem já!“

Oyvind křičel do telefonu tak hlasitě, že jsem měl dojem, že se snaží kompenzovat celou vzdálenost mezi Bergenem a Oslem.

Venku si chlad rozprostřel svůj modrošedý závoj přes Oslofjord. Včera jsem se vrátil z Lomu. Měl jsem mizernou náladu. Nenávidím prohry. Zmáhal mě pocit, že nestojím za nic. Když se mi nedaří, stahují se mi v duši mračna.

Ramenem jsem si přidržoval u ucha mobil. Na druhém konci tajil dech rozrušený Bergeňan. „Jsi tam? Bjorne? Halóóó!!“

„Jenom jsem přemýšlel…“

„Přemýšlel? Bjorne, poslouchej, my jsme zkoumali špatný kostel!!!“

Dole ve fjordu se v mlžném oparu mihla zábavní loď jako vzpomínka na Las Vegas.

„V Lomu byl ještě jeden stěžňový kostel!“ Oyvind čekal na moji reakci.

Chladný vzduch vibroval. Pravidelný hluk motorů, který na malý okamžik zazněl jako souzvuk basů, mi rozdrnčel okna v chatě. Potom se rámus vytratil a baculatý trup dánské lodi mi zmizel z dohledu.

„Ještě jeden stěžňový kostel? Oyvinde…“

Za trajektem se na vodě tvořila bílá pěna. Najednou se mi rozsvítilo.

Jiný stěžňový kostel…

Legenda vypráví, že Olav Haraldsson v době, kdy se v roce 1021 vydal na křesťanskou misi Gudbrandsdalenem, přemluvil Torgeira Starého z Garmo v Lomu, aby se nechal pokřtít a dal vystavět kostel ke chvále našeho Pána. Torgeir učinil, jak mu křesťanský král přikázal. Vystavěl kostel, který stál sto osmdesát let. Kostel Torgeira Starého byl předchůdce dřevěného stěžňového kostela v Garmo strženého roku 1880. Strženého… Proto jsme na něj s Oyvindem nepomysleli.

„Sandvigské sbírky!“ vykřikl jsem.

„No právě!“

Čtyřicet let poté, co byl stržený kostel postavený na základech kostela Torgeira Starého v Lomu, byl stěžňový kostel z Garmo znovu postaven ve skanzenu Maihaugen v Lillehammeru.

(8)

Mírný vítr laskavě hladil krajinu. Stál jsem před kostelem z Garmo a obdivoval stavbu zdobenou dračími hlavami a malebnými věžemi.

Sandvigské sbírky - Maihaugen - byly zpřístupněny v roce 1904. Anders Sandvig téměř dvacet let shromažďoval staré předměty, stavby a statky a nechával je znovu vystavět na ploše skanzenu. Když byl kostel v Garmo stržen, byly jeho součásti rozprodány v aukci. Společně s Trondem Eklestuenem si Sandvig pořídil všechno, co se mu podařilo vypátrat. Tak byl kostel znovu vystavěn, zčásti z původních trámů a zčásti z dílů jiných budov a kostelů.

Řemeslníci a restaurátoři, kteří kostel počátkem dvacátých let minulého století znovu vystavěli, chytře označili původní součásti kostela. Proto mi prohledání vnitřku netrvalo déle než čtyři hodiny.

V tmavé a nenápadné části kostela jsem objevil tabuli s vybledlým motivem svatého Olava. Křesťanský král je zahalen v rudém sametu a vkleče pozvedá k obloze kříž.

V širokém vyřezávaném rámu kolem tabule jsem objevil ankh, ty a kříž a také dlouhé řady latinských písmen a run.

Nový rébus.

(9)

Zašifrovaný text z tabule v kostele Garmo byl dlouhý a obšírný. Dva dny jsem strávil ve svém úkrytu na Nesoddenu a pohrával jsem si s různými kombinacemi znaků, ale nedospěl jsem k žádnému řešení.

Tušil jsem, skoro jako bych měl nějaký podvědomý duševní radar, že mí pronásledovatelé jsou někde blízko. V lodích, které plují dole po fjordu. Ve vrtulnících, které neustále pročesávají oblohu nad chatou. V autech, která míjejí odbočku k chatě na hlavní cestě. Mezi muži, kteří dole u moře, kousek od přístaviště, rybaří.

Ale nevědí, kam jsem se schoval.

Měl jsem pocit, že vím, jak šifru vyluštit. Jenomže jsem se mýlil. Třetí den jsem zavolal Terjeho, který si vybral těžce zasloužené náhradní volno a přijel za mnou, aby mi pomohl. Zkoušeli jsme různé kombinace Caesarovy šifry, ale v runových znacích jsme neobjevili žádný systém. Terje byl zmatený. Sice jsme text nedokázali přečíst, ale trval na tom, že není v pořádku. Struktura znaků neodpovídala.

„Tohle je nějaká podivná směsice run,“ prohlásil.

Čtvrtý den jsme uviděli řešení. Tedy přesněji řečeno Oyvind ho uviděl. Já byl nadmíru spokojen, když jsem vůbec jakž takž chápal, o čem Oyvind mluví.

V textu se opakovalo seskupení run s četností, která mnohonásobně převyšovala frekvenci znaků v jakémkoliv evropském jazyce. V moderním psaném textu by se například E - nebo znak, který je nahrazen kódem - vyskytovalo mnohem častěji než řidčeji užívané písmeno M. Tato matematická zákonitost se vyskytuje ve všech jazycích.

Problém s textem z Garmo spočíval v tom, že některé znaky se opakovaly s tak absurdní četností, že Terjeho napadla následující otázka: Nejsou použity některé znaky výhradně proto, aby mátly čtenáře? Takové krytí by ztížilo luštění šifry. Navíc by to vysvětlovalo přílišnou četnost a pravidelnost ve výskytu některých run.

Můžeme zkusit odstranit každý druhý nebo třetí znak, navrhl jsem.

K mému úžasu to Terje považoval za dobrý nápad. Vrhli jsme se na ten úkol s novým zápalem.

Jakmile jsme identifikovali slepé znaky, což bylo šest run, které se vyskytovaly ve smyčce, získali jsme text, který byl stále nečitelný, ale dal se alespoň uchopit šifrovacím klíčem.

Klíč sledoval vzor jiných, dříve použitých kódů, ale byl ještě složitější.

Osoba, která text šifrovala, použila nejprve Caesarovu šifru, každý znak nahradila jiným o několik znaků posunutým a potom slova zapsala pozpátku. Aby bylo šifrování zajímavější, mělo každé jednotlivé slovo svou vlastní Caesarovu šifru.

S obtížemi jsme začali identifikovat staronorská slova jako dylj, páfi, líkami, texti, hi a heilagr. Pořád ale nedávala žádný smysl. Sibal, který text zapisoval, umístil slova ve větě ve špatném pořadí. Ale i tato záměna měla svoji logiku. Slovo číslo jedna bylo nahrazeno slovem číslo deset, slovo číslo dva slovem číslo devět v opakující se spirále.

Postupně jsme pochopili logiku výstavby textu. Teď už šlo jen o to mít dostatek času a trpělivosti. Nakonec jsme nápis přeložili do současné norštiny:

Inge STRÁŽCE vyryl tyto runy

200 let po smrti svatého Olava

Družina římského papeže, johanité z Varny a jeruzalémští templáři se shromáždili v šiku

skrytá je svatá pohřební komnata, jak Asim pravil mlčenlivé jsou naše rty

Svaté texty a spící bůh jsou dopraveni do bezpečí u našeho druha v zemi, kde slunce zapadá

— * —

Njál STRÁŽCE vyryl tyto runy

250 let po smrti svatého Olava

Svatá runa ty a kouzlo ankh a síla kříže chrání Olavovu jeskyni a cestu k ní

Zalistujte v Larsově bibli za východu slunce

Pokud si rytec run Inge nevymýšlel a nefabuloval, musela v Norsku kolem roku 1230, sto let po výstavbě kostela v Urnesu a padesát let po založení kostela ve Flesbergu proběhnout velká vojenská operace. Účastnili se jí vojáci z Vatikánu, rytíři řádu johanitů a řádu templářů. Pokud se tak mocné vojsko dostalo do Norska, jak text tvrdí, muselo jim jít o něco mnohem cennějšího, než je Olavova schrána.

Něco z Egypta?

Je tu nějaká souvislost? Rok 1230?

V roce 1230 byl papežem Řehoř IX. Byl to mocichtivý právník, který uvrhl do klatby krále Frederika II. a usilovně bojoval za rozšíření moci papežské stolice světskými způsoby. Řehoř IX. nechal upálit mnoho kacířů. V jedné z jeho bul stojí psáno: „Vylévám Boží hněv na barbary v kraji Noruega, kde znesvěcují nejsvětější ze svatého.“

Velmistr templářského řádu - až do roku 1230 - se jmenoval Pedro de Montaigu. Velmistrem řádu byl jmenován uprostřed nepodařené Páté křížové výpravy při obřadu provedeném na Nilu. Křižáci měli v úmyslu dobýt zpět Jeruzalém a Svatou zemi přes muslimský Egypt, který chtěli ovládnout. Jeden z mužů, který se ve válce o Egypt vyznamenal, byl velmistr řádu johanitů Pierre Guérin de Montaigu. Zemřel v roce 1230.

Ale kde jsou souvislosti?

„Svaté texty a spící bůh jsou dopraveni do bezpečí u našeho druha v zemi, kde slunce zapadá…“

Onen druh musel být Snorri na Islandu. Ale odkazují svaté texty na Snorriho kodex? Sotva. To spíše na Thingvellirské svitky. Čím to, že byl tento text svatý? A kdo je pro všechno na světě spící bůh?

Poselství vyvolalo podstatně více otázek, než jich zodpovědělo.

O padesát let později, v roce 1280, vytvořil strážce jménem Njál dovětek. Runy říkají, že Olavova jeskyně a popis cesty k ní jsou chráněny kouzlem ankh, svatou runou ty a silou kříže. Jak si vysvětlit takovou zprávu? A jak budeme hledat tam, kde slunce vstává, což nepochybně znamená na východě? Kdo je Lars? A jak mám najít jeho bibli?

Mnohoznačnost textu mě mátla. Vypadalo to, jako by text tvořily dva různé odkazy, které vedly ke dvěma cílům. Svaté spisy a spící bůh jsou pod dohledem Snorriho. Ale Olavova schrána - a možná něco víc - je tady v zemi. Kde slunce vstává…

Terje a já jsme se po sobě dívali zarudlýma očima.

„Kde je nějaký návod, který by nás dovedl k dalšímu stěžňovému kostelu?“ zeptal jsem se.

„Strážci, pro které byly odkazy napsány, toho těžko mohli vědět víc než my. Proto musí text obsahovat všechny informace, které potřebujeme.“

Pokračovali jsme v hledání. Ať jsme s textem dělali, co se nám zlíbilo, žádná skrytá slova jsme v něm nenašli. Kolem půlnoci usnul Oyvind na gauči. Já zůstal bdít. Okusoval jsem tužku a dělal si důkladné poznámky do sešitu. Jakou sílu může mít kříž? Symbolickou samozřejmě. Je to náboženský symbol. Existuje nějaká souvislost mezi symboly ankh, ty a křížem a místem, kde vychází slunce?

1030… 1130… 1180… 1230… 1280… Jaká je souvislost mezi těmi letopočty?

V hlavě se mi všechno přemílalo.

O několik hodin později jsem se prudce vzbudil.

Venku foukal prudký severní vítr, který rozvibroval skla v oknech. Ve snu nebo možná v polospánku jsem dostal nápad.

V tlustých vlněných ponožkách jsem došel k polici s knihami, kde ležel atlas z roku 1952. Vrátil jsem se ke stolu u okna a našel mapu jižního Norska. V hlavě se mi rodila myšlenka. Oyvind na gauči tiše pochrupoval.

Hledejte tam, kde slunce vstává. Na východě. Síla kříže.

Urnes, Flesberg, Lom.

Vyznačil jsem si místa na mapě tečkami.

Čtvrtý bod musí ležet na východě - tam, kde slunce vstává. Podíval jsem se na mapu a nedobrovolně jsem škytl.

Síla kříže.

Hledejte tam, kde slunce vstává. Ringebu!

Seděl jsem a lapal do dechu. V průběhu jednoho století vystavěli strážci čtyři stěžňové kostely.

Urnes. Flesberg. Lom (Garmo). Ringebu.

Pokud spojím vyznačené body na mapě, vytvořím kříž.

Křesťanský kříž. Crux ordinaria. Síla kříže.

(10)

Druhý den brzy ráno jsem na trajektu přeplul fjord do Osla na Aker Brygge.

Telefonem jsem vzbudil faráře v kostele v Ringebu. Když si z očí vymnul spánek a z hlasu se mu vytratil podrážděný tón, uvědomil si, že v jeho kostele hledám archeologickou senzaci. Stal se mým věrným pomocníkem.

Z Aker Brygge jsem si vzal taxi do Blindernu, abych si vyzvedl vybavení. Svědomitě jsem naslouchal své paranoie a nechal jsem řidiče zajet z univerzity dál do garáží všemi možnými oklikami, na které jsem si vzpomněl. Najímání auta se mi už začínalo prodražovat.

Zkontroloval jsem vchody do parkovacího domu. Už ho nehlídají. Což je samo o sobě podezřelé.

Sjel jsem výtahem do podlaží P2. Než jsem se odvážil vstoupit do prostoru parkoviště, položil jsem do dveří výtahu tašku, abych si případně zajistil rychlý ústup. Vyhlédl jsem ven. Nikde nikdo. Nikdo se neukrýval za sloupy, nikdo se neschovával za otevřenými novinami v zaparkovaném vozidle.

Patro parkoviště bylo prázdné.

Velmi podezřelé.

Vzal jsem si tašku a kradl jsem se přikrčený podél zdi. Cítil jsem se jako postavička z kresleného seriálu. Opatrně jsem se přibližoval ke Kobližkoví.

Nikde nikdo.

Vzal jsem si s sebou baterku a pracovní rukavice. Metodicky a pečlivě jsem zkontroloval auto. Nárazníky, blatníky, karoserii.

Pod předním levým nárazníkem jsem našel vysílačku GPS velkou asi jako krabička od sirek. Byla tak dobře upevněná, že jsem musel použít veškerou sílu, abych ji dostal pryč. Červené blikající světlo na vysílačce zakryli černou lepicí páskou.

Chytráci.

Ale na mě si nepřijdou.

Další vysílačka GPS byla připevněná k čerpadlu v prostoru, kde je umístěn motor.

S určitým sebeuspokojením jsem přilepil vysílačky na auta, která parkovala vedle Kobližka. Jednu na stříbrný Mercedes a druhou na modrý Peugeot.

Potom jsem před závorou zaplatil horentní sumu a odjel na sever do Ringebu v kraji Oppland.

(11)

Nad stráněmi před Ringebu, nedaleko dávného pohanského kulturního centra, se majestátně tyčil velký dřevěný stěžňový kostel s červenou věží.

Jakmile jsem zaparkoval Kobližka, přivítal mě farář, který na mě očividně čekal. Podali jsme si ruce. Omluvil jsem se za časné probuzení. Svěřil se mi, že takhle dramaticky ho nikdo neprobudil celé roky.

Farář Sigmund Skarnes byl kulaťoučký a příjemný muž něco přes šedesát let. Celý nadšený mě odvedl do kostela a začal mi ho ukazovat. Dřevěný kostel v Ringebu byl vystavěn kolem roku 1220 a je stálým svědectvím toho, jak váhavě Norové upouštěli od pohanské víry a jak pomalu přijímali spásu v Kristu. Pod střechou na nejvyšších trámech jsou stále k vidění na dřevu malovaní pohanští bohové.

Jedním z nejstarších předmětů z původního kostela, který se jako zázrakem zachoval a přežil reformační lov na obrazy světců, je postava svatého Vavřince. Půvabná dřevěná soška, která stojí nalevo od kněžiště a drží červenou bibli, působí tak jemně, že jsem si nejdříve myslel, že představuje ženu.

Také křtitelnice z šedého jílovce pocházela ze starých časů. Kruh z tmavšího kamene zakrýval její vnější část.

Když Sigmund Skarnes ukončil prohlídku, zeptal jsem se ho, jestli se po kostele nemohu porozhlédnout na vlastní pěst a všechnu tu nádheru si vychutnat. Řekl jsem mu, jen neurčitě, že hledám skryté poselství, které nám mohli zanechat stavitelé kostela. Farář odešel pracovat na nedělním kázání.

Z auta jsem si přinesl tašku s vybavením. Digitální foťák, laptop, zvětšovací sklo, silnou baterku. Pomalu a metodicky jsem procházel kostelem. Sošku svatého Vavřince jsem prohlížel zvlášť pečlivě, protože tato svátost se k uložení tajemství nabízela nejvíce. Ale nic jsem na ní neobjevil. Prohlížel jsem si postavu i podstavec, na kterém byla umístěna. Prohlížel jsem rudou bibli. V posledním poselství o ní byla zmínka.

Sigmund Skarnes nahlédl dovnitř, aby se ujistil, že je všechno v pořádku. „Vidím, že vás zaujal svatý Lars.“

„Krásná soška.“ Až teď mi to došlo.

„Jak jste ho nazval?!“

„Vlastně je to svatý Vavřinec. Byl správcem chrámové pokladny v Římě ve 3. století. Podle legendy byl chudák zaživa uškvařen, když odmítl římskému císaři Valerianovi vydat církevní poklady a namísto toho je rozdělil chudým. To jsou věci! Jeho lebka je prý stále umístěna ve Vatikánu.“

„Vy jste řekl Lars?“

„Tak se mu tady říká. Svatý Lars.“

Zalistujte v Larsově bibli, kde slunce vychází…

Text z Garmo odkazuje ke svatému Vavřinci!

Zatímco farář opět odešel zpět do sakristie za svým nedělním zvěstováním, kroužil jsem kolem svatého Vavřince. Digitálním fotoaparátem jsem snímal sošku. S bleskem i bez blesku, z různých úhlů, za různého osvětlení. Zblízka jsem fotil tvář, rudý oděv, který splýval z levé ruky a z Bible.

Zalistujte v Larsově bibli…

V tmavém rohu kostela jsem přetáhl fotky do laptopu. Otevřel jsem program PhotoManipulator Pro a začal jsem zpracovávat motivy. Počítačový program umožňoval udělat z negativu pozitiv, simulovat ultrafialové paprsky, měnit kontrast, velikost, počet pixelů, hodnoty barev, měnit barvy, perspektivu i světelné úhly. Archeologové a restaurátoři tento program používají k filtrování barev, aby tak viděli původní tahy štětce pod dalšími nánosy barvy.

Fotografie bible byly digitální pokladnicí.

Pod osmi vrstvami různých barev jsem zahlédl obrysy znaků tak jemných, že musely být i v okamžiku, kdy byly zapsány, prostému oku neviditelné. Netuším, čím to zapsali. Mohli použít cokoliv od destilovaného medu přes cibulovou šťávu, zpracovaný ocet nebo moč, ale výsledkem byl v každém případě neviditelný nápis, který přetřeli barvou. Aby byl nápis znovu viditelný, museli by ho buď zahřát nebo přetřít něčím, co by umožnilo, aby vystoupil z pozadí. Například nápis zapsaný octem zviditelní vývar z červeného zelí smíchaný s určitými chemikáliemi. V dnešní době stačí použít vhodný počítačový program.

„Přišel jste na něco?“ zavolal na mě farář ze dveří sakristie. „Ještě to chce čas.“

Lhát faráři přímo v domě Božím? Ale tohle tak úplně lež nebyla. Jenom jsem neviděl důvod, proč bych mu měl vyprávět, že jsem právě objevil ankh, ty a kříž a krátký text.

(12)

Penzion, kde jsem se ubytoval, ležel dole ve vesnici. Pokoj byl jednoduše zařízen, ale já nemám vysoké požadavky. Někdo hýbal s mými věcmi. Nepatrně. Ale dost na to, abych si toho všiml. Uvažoval jsem, jestli Hasan ví, že jsem tady. Ale potom jsem tu myšlenku zaplašil.

Zbytek večera jsem strávil luštěním zašifrovaného textu, který byl skrytý pod malbou. Když člověk jednou zjistí, na jakém principu funguje šifrování, je rozluštění spíše otázkou trpělivosti než intelektu. Jde o to několikrát posunout znaky a přidat další náhodně zvolené znaky na zmatení stopy.

Přesně ve 23.27 jsem na to přišel:

Stejně jako panna Maria nosila Ježíše ve svém lůně, obsahuje břicho schránu. Sláva Tomášovi!

Zůstal jsem dlouho mlčky sedět. Potom jsem se zasmál.

Dávní strážci ukryli své poselství do sošky, která slouží jako ukazatel další cesty.

(13)

Na jasné jarní obloze svítilo vycházející slunce. Farář Sigmund Skarnes mi s úsměvem přicházel vstříc. Vrhl zachmuřený pohled na moji brašnu s nástroji a vybavení u mých nohou: „Chystáte se mi demontovat kostel?“

„Zjistil jsem, kde je ukryté poselství!“

Tázavě a s napětím ve tváři se na mě podíval.

„V těle svatého Vavřince,“ vysvětlil jsem.

„Jste si jistý? Uvnitř sošky? Pokud vím, není v ní žádný otvor.“

Zamkli jsme se uvnitř a rozsvítili. Kostel byl chladný, vzduch v něm byl vlhký. Okny ve tvaru kříže umístěnými vysoko na zdi dopadaly dovnitř šikmé sluneční paprsky. Farář se otřásl. Zapálil oltářní svíce a svíčky na vysokých kovaných svícnech. Já jsem si zatím přinesl tašku s nástroji a další vybavení a všechno jsem položil na podlahu před sošku svatého Vavřince. Majzlík, šroubovák, kladívko, nádobku s ředidlem, baterku, nůž a tenký list pily.

Baterkou jsem si ověřoval, jak je postava připevněna k podstavci. Staré věci bývají křehké. Nerad bych něco zničil.

Skoro hodinu jsem postavu zkoumal. Špičkou vatového tampónku namočenou v rozpouštědle jsem opatrně stíral vzdorující nátěr malby a vrstvu lepidla mezi postavou a dřevěným sloupkem. Za mnou tiše, aby mě snad nerušil, hovořil farář s pomocnicí o připravované svatbě.

Do kostela náhle pronikl závan chladného vzduchu, jak někdo zprudka otevřel kostelní dveře.

„Vítejte,“ řekl Sigmund Skarnes a vydal se vstříc neznámým návštěvníkům. „Kostel dnes bohužel není otevřen pro veřejnost.“

Baterkou jsem prohlížel škvíru mezi dřevěnou figurkou a podstavcem.

Jeden z neznámých cosi řekl.

Skarnes přešel na angličtinu: „Where are you from?“

Hluboký hlas mu odpověděl: „Far away! Zdaleka.“

(14)

Hasan.

V plicích mi došel vzduch, v srdci krev a svaly mi ochably. Vzdychl jsem a chopil se dřevěného sloupku.

Mezi kostelními lavicemi stál Hasan a čtyři muži, které jsem nikdy předtím neviděl.

„Bjorne!“ pobídl mě Sigmund Skarnes důstojným hlasem. Požadoval vysvětlení, tady a teď. Dobré vysvětlení.

Jeden z Hasanových mužů odtáhl pomocnici k lavičkám. Nechtěla. „Ne, nechte toho!“ protestovala rozhořčeně. Dostala ránu do obličeje. Ne příliš tvrdou, ale zmlkla. Z nosu jí stékala kapička krve a na malou chvíli se zastavila na horním rtu. Potom skápla na bílou blůzu s černou jmenovkou. Násilím ji posadili na lavici.

Farář vypadal zmateně a zoufale se podíval na Hasana. „O co vám jde?“ zeptal se do ticha.

Jeden z Hasanových mužů si zapálil cigaretu. Sigmund Skarnes se chystal protestovat. Kazatelským tónem chtěl oznámit, že kouření je ve dřevěném kostele přísně zakázáno, což je zcela pochopitelné. Ale viděl jsem na něm, že je mu jasné, že žádná jeho slova toho muže nepřimějí, aby cigaretu zhasl.

Hasan prošel uličkou mezi lavicemi. Zvuk jeho kroků se odrážel od stěn kostela. Odsunul faráře a tlačil ho před sebou. Zastavil se pár metrů přede mnou.

„Kde jsou Thingvellirské svitky?“

Měl hrubý hlas. Ale tón řeči nebyl výhružný. Položil otázku a očekával odpověď. Byl zvyklý, že ji dostane.

„Já je nemám.“

„Ale můžete mi říct, kde jsou!“

„Byly na Islandu. Ale kde jsou teď, nevím.“

„Aha. A co váš prst?“

Jeho hlas zněl tak, jak si představuji nářek zemřelých v katakombách.

Snažil jsem se zamaskovat třas. Nedokázal jsem polknout. Jeden z jeho poskoků se rozesmál. Nevím, jestli ho tolik pobavil Hasanův dotaz, nebo moje reakce.

Hasan uchopil mou levou ruku. Jemně, otcovsky. Kůže na malíčku mi stále nedorostla. Lékař mě ale ujistil, že zlomenina srostla dobře.

Hasan popadl malíček a začal ho lámat. Vlastně to jen naznačil. Zasténal jsem. Spíš strachem než bolestí. Hasan nečekaně povolil stisk.

Dva jeho muži mě připoutali za zápěstí ke sloupu vedle kněžiště. Kolena mi změkla.

„Bjorne? Co to s vámi dělají?“ volal vyděšeně farář.

Nedokázal jsem odpovědět.

Hasan se zvědavě podíval na sošku svatého Vavřince. „Skrývá další kopii?“

Další kopii? Došlo mi, že si myslí, že dřevěná soška obsahuje další opis Thingvellirských svitků.

To mě nenapadlo.

„Myslím, že ne.“

„Kde jsou Thingvellirské svitky?“

Dýchal jsem ztěžka. Vůně Hasanovy vody po holení se mísila s vůní dřeva a dehtu. Venku před kostelem, v jiném světě, se z údolí neslo houkání vlaku.

„Máte deset prstů,“ konstatoval Hasan.

Bezděčně jsem se podíval na svoje bledé ruce. Nehty nejsou vidět. Koušu si je od nejranějšího dětství. V obranném reflexu jsem stiskl pěsti.

„A já mám dost času,“ dodal. „Tak kde jsou?“

„Svitky jsou dobře zabezpečené. I’m sorry. Nedají se ukrást.“

Snažil jsem se, aby to vyznělo jako prosté věcné prohlášení, lhostejné konstatování politováníhodné skutečnosti. Ale vyšlo ze mě jen zbabělé zaskučení.

„Na to jsem se vás neptal.“

Pokývl směrem ke dvěma svým mužům. Teď se to stane, pomyslel jsem si. Plíce mi přestaly pracovat. Lapal jsem po dechu jako ztrhaný maratónský běžec. Skoro jsem omdlel. Ale vyšlo by to nastejno. Tak mě vypni, pomyslel jsem si. Stiskni spínač a odpoj kontakt.

Představil jsem si, jak mi lámou prsty. Pěkně jeden po druhém. Nejdřív malíček. Potom prsteníček. Pak prostředníček. Ukazováček. Nakonec palec.

Potom přijde na řadu pravá ruka.

Udělalo se mi špatně strachy. Ať omdlím, pomyslel jsem si. Kašlu na ponížení. Ať ztratím vědomí a proberu se, až bude nebezpečí zažehnáno. Až bude mít Hasan kostel v Ringebu složený v kapse a potáhne po svých.

Muži se postavili před sošku svatého Vavřince a začali si ji prohlížet. Tiše spolu hovořili.

Farář vypadal zmateně. Tázavě se na mě podíval. Varovně jsem zavrtěl hlavou.

Hasan pohnul soškou. Další muž vytáhl z brašny majzlík.

„Počkejte!“ vykřikl farář.

Najednou stejně jako já pochopil, co chtějí udělat. Jeden z Arabů zastrčil majzlík mezi sošku a dřevěný sloupek. Opřel se do nástroje a začal sošku odlamovat.

Sigmund Skarnes udělal tři kroky směrem k muži, který se chystal zničit osm set let starý klenot.

Hasan udeřil. Rychle a překvapivě. Sevřenou pěstí uhodil faráře do spánku. Uder byl tak silný, že se farář zapotácel a spadl hlavou přímo na roh jedné z lavic. Lebkou narazil na tvrdé dřevo. Něco křuplo. Farář klesl k zemi a zůstal bezvládně ležet.

Hasanovi muži pokračovali bez mrknutí oka ve vylamování svatého Vavřince. Dřevo se tříštilo. Jako by soška bezhlesně křičela. Menší z nich podal sošku Hasanovi. Držel ji před sebou ve vzduchu jako trofej.

Teď jsem na řadě já, pomyslel jsem si. Teď mi zlomí prsty, jeden po druhém.

Ale byli rafinovanější.

Jeden z nich odnesl nádržku s ředidlem k osm set let staré křtitelnici z jílovce a vylil ji dovnitř namísto svěcené vody. Druhý přivlekl plačící pomocnici.

„Nutíš nás, abychom ji pokřtili,“ řekl Hasan.

Pokřtili?

Jeden z těch grázlů zajel vzpírající se ženě rukou do vlasů a tlačil jí obličej nad ředidlo. V hrůze ječela a snažila se ho odstrčit.

„Kde jsou Thingvellirské svitky?“ zeptal se Hasan.

Zděšeně jsem si uvědomil, že ji budou mučit jako siru Magnuse ve Snorriho jezírku, dokud ji nezabijí. Jenom jedna maličkost byla horší. V jezírku byla voda. Jakmile farářova pomocnice vdechne ředidlo, chemikálie jí zničí plíce. Pokud se ovšem předtím neutopí.

„Počkejte!“ vykřikl jsem. „Řeknu vám to!“

Farářova pomocnice v panice vytrhla vnitřní díl křtitelnice a odmrštila ho. Vychrstla tak ředidlo přímo na hořící svíce a zasáhla jím i muže s cigaretou. V okamžiku vzplanul jako pochodeň.

Ztuhl jsem hrůzou.

Hořící muž se se strašlivým řevem vrhl do uličky mezi lavicemi, kde spadl a zkroutil se na podlaze. Hasan a tři další ze sebe strhli saka a snažili se oheň uhasit. Marně. Hořící muž řval bolestí.

Ze všech sil jsem volal o pomoc. Plameny začaly olizovat podlahu kolem nás. Už hořel běhoun a vzplanuly i dřevěné sloupy. Oheň se s chutí zakousl do suchého dřeva.

Měl jsem svázané ruce.

V tu chvíli se spustil automatický hlásič požáru a automatické hasicí zařízení začalo sprchovat hořící kostel.

Hasan se napřímil. Podíval se na mě. Jako by to byla moje vina. V podpaží držel svatého Vavřince.

Zoufale jsem se snažil strhnout si z rukou pásku, která mě věznila u sloupu. Voda se valila z hasicího zařízení a zmáčela i Hasana.

Zdálo se, že zvažuje, jestli má vytáhnout pistoli a vykonat pomstu na místě. Možná bude lepší nechat mě uhořet v plamenech, ať tu zajdu bolestivou smrtí.

Jekot poplašného zařízení všechno přehlušil. Jeden z mužů na Hasana něco zavolal. Hasan odpověděl. Spěšně vyrazili ke dveřím. Popáleného kolegu táhli s sebou.

„Pomoc!“ křičel jsem ze všech sil.

Kolem mě se plameny s vodou přetahovaly o vládu nad kostelem. Lavice, na které dopadla většina ředidla, plály. Voda se valila do plamenů, oheň prskal. Pokaždé, když jsem se nadechoval, nutila mě oblaka kouře ke kašli.

Kašlající a vyděšeně plačící žena mi osvobodila spoutané ruce. „Co se to děje, co se to děje?“ křičela zoufale.

Chytili jsme faráře, který ležel na podlaze v bezvědomí, v podpaží a táhli jsme jeho těžké tělo ven z kostela a dolů po kamenném schodišti. V bezpečné vzdálenosti od hořícího kostela jsme ho položili na uschlou trávu mezi náhrobními kameny. Z hlavních dveří kostela se valil kouř.

Černý Mercedes GL s pohonem na všechna čtyři kola mizel v dáli. V zadním okénku jsem mezi popáleným mužem a Hasanem zahlédl obrys sošky svatého Vavřince.

Farář přestal dýchat.

Jeho oči zůstaly pootevřené a zíraly na věčnost, se kterou spojil svůj život. Z nosu a z uší mu vytékaly kapičky krve.

Společně s pomocnicí jsme se mu zoufale pokoušeli dávat umělé dýchání a masáž srdce. Neprobral se. Žena strnula.

Konečky prstů jsem farářovi zavřel oči.

Do hluku poplašného zařízení se přimísil zvuk sirén hasičských vozů, které se blížily ke kostelu.

„Promiňte,“ zašeptal jsem neslyšně. Potom mi vyhrkly slzy.

ÚKOL

Anglie

(1)

Někdy člověka nedobrovolně a nečekaně navštíví známí z minulosti.

Jako duchové se obléknou do masa a kostí, aby povstali, přestože jste se na ně tak dlouho snažili zapomenout.

Říká se, že své minulosti člověk nikdy neunikne. Můžete se zkusit schovat. Ale oni si vás vždycky najdou. Vždycky.

(2)

Jako v řeckém chrámu nebo v císařském paláci září nablýskaná mramorová podlaha hlavního sídla Society of International Science ve ctihodné Whitehall ve Westminsteru v samém srdci Londýna. Nahoru ke dvoukřídlým dveřím z červeného buku za sedmi masivními sloupy vede široké žulové schodiště.

SIS je nadace, která byla založena v roce 1900, aby koordinovala veškerý výzkum v jednotné společné databázi informací a znalostí. Vlastně taková CIA pro vědu. Mají smlouvy se všemi univerzitami a výzkumnými ústavy na světě.

Recepce v SIS vypadá jako muzeum pro zvané. Všichni mluví tlumeným hlasem. Nad obložením z dokonale naleštěného mahagonu visí gigantické olejomalby s motivy ze starověku a středověku. Druidové u Stonehenge. Mojžíš, který zdvíhá hůl nad mořem. Vražda Caesara. Ukřižování Ježíše Krista. Marie Magdalena kojící novorozeně. Templářští rytíři v Šalamounově chrámu. Rytíři krále Artuše, kteří pozvedají svatý grál proti měsíci zářícímu v úplňku.

Diana a profesor Llyleworth na mě čekali za pažením z temně rudého meranti.

„Bjorne,“ řekla tiše Diana. Krátce mě objala. „Už je to dávno.“

Před několika lety jsme spolu chodili. Nebo spíš jsme byli milenci. Na několik blažených týdnů jsem uvěřil, že jsem konečně našel ženu svého života. Dobře si pamatuji noci strávené v jejím bytě v londýnském mrakodrapu i naše letní milování v domě mé babičky v Oslofjordu. A pak mě najednou odsunula ze svého života, jako by odháněla otravnou mouchu. Okamžitě jsem si všiml exkluzivního zlatého prstenu na jejím levém prsteníčku. Nikdo z nás se přirozeně slovem nezmínil o tom, jak kdysi vzdychala mé jméno a zatínala mi své purpurově rudé nehty do kůže i do duše.

Profesor Llyleworth ke mně napřáhl ruku. „Dlouho jsme se neviděli,“ konstatoval a chvilku drtil moji dlaň ve své.

Setkali jsme se spolu už dříve, ale to všechno bylo za mnou. V ruinách kláštera johanitů ve Vaerne jsme v oktogonu objevili zlatou schránu. The Shrine of Sacred Secrets. Profesor Llyleworth byl vyslán ze SIS, aby ji našel a zabavil, čímž otřásl mou poklidnou existencí. Llyleworth se nervózně zasmál, když jsem mu připomněl, jak jsem mu schránu jménem norského státu odebral. V té době byla Diana ochotná a laskavá sekretářka v SIS. Později se ukázalo, že je dcerou Michaela MacMullina, velmistra prastarého řádu, po kterém jsem pátral, zatímco jsem skrýval cenný obsah schrány. Diana, profesor a já jsme se postupně dostali do stále napjatější sítě vzájemného podezírání. Když bylo po všem, vznikl menší rozruch, neboť schrána obsahovala neznámé evangelium. Ale i to se jim podařilo utajit.

Já se propadl do hluboké deprese a žil jsem v bludech. Poslali mě zpátky na nervovou kliniku. Tam jsem se uzavřel do světa ve své hlavě a oddal se sebelítosti.

Za několik měsíců jsem oprášil prach z oděvů i duše a odvrávoral zpět do skutečnosti.

(3)

Právě profesorovi Llyleworthovi jsem zavolal, když jsem před několika týdny pomáhal profesoru Sigurdssonovi ukrýt Thingvellirské svitky. SIS na Island poslala soukromé letadlo. V současné době spolupracují překladatelé od profesora Sigurdssona s vědci a specialisty ze SIS a luští papyrové svitky kdesi na neznámém chráněném místě nedaleko Londýna. Nechtěl jsem vědět kde. Je to bezpečnější.

Profesor Llyleworth se mi dovolal, když jsem byl v kanceláři policejního náčelníka v Ringebu. Bylo krátce po poledni a požár kostela byl už uhašen. Automatické hasicí zařízení za asistence hasičů dokázalo zabránit nejhorším škodám. Jak může SIS vědět, kde jsem, zeptal jsem se. My to víme, odpověděl profesor. Co chcete, zeptal jsem se. Musíme si promluvit, zněla odpověď. Proč, já na to. To si probereme, až budete tady, odpověděl mi. Až budu u vás? divil jsem se. Na letišti v Gardemoen na vás bude čekat letadlo, konstatoval prostě. Takhle pracuje SIS.

Když jsem skončil na policejní stanici v Ringebu, odjel jsem domů. Policejní hlídka mě doprovázela až do bytu. Osprchoval jsem se, vzal jsem si pas a do jediné tašky složil pár kousků oděvů. Do pouzdra na příčnou flétnu jsem uložil destičku s runovým nápisem z kláštera v Urnesu. Potřebuji, aby mi pomohli určit její stáří.

Ragnhild mě osobně dovezla až na letiště Gardemoen. Cestou jsem jí vyprávěl všechno, co jsem v poslední době prožil. Považovala za dobrý nápad strávit pár dní v cizině.

Ve stroji Gulfstream, který pro mě SIS poslala, jsem odletěl do Londýna. Když jsme přistávali, byla tma. Z letiště Heathrow mě limuzína odvezla přímo do Whitehallu.

(4)

„Co si s sebou z Ringebu odnesli?“ zeptal se Llyleworth.

„Dřevěnou sošku svatého Vavřince.“

V přijímacím sále za recepcí stály tři pohodlné židle před plátnem, které Diana dálkovým ovládáním stáhla dolů.

„Můžete mi říct, co obsahují Thingvellirské svitky?“ vznesl jsem otázku. Profesor Llyleworth si složil ruce. „Kopii rukopisu Bible.“

„Čím to, že jsou tak cenné?“

„Na to se snažíme přijít.“

„Jak se dostaly ke Snorrimu na Island?“

„Nevíme,“ odpověděla Diana. „Já tomu nějak nemůžu uvěřit.“

„Máme několik hypotéz,“ odpověděl Llyleworth.

„Rád si je poslechnu!“

„Takže začneme od začátku.“

Což je o dost lepší, než začínat od konce, řekl bych.

Diana zapnula projektor umístěný na stropě. Na plátně se mezi kaskádami světla objevil portrét.

„Stuart Dunhill,“ řekla Diana. „V sedmdesátých letech přední archeolog.“

Profesor Llyleworth pokračoval: „V roce 1977 objevil dosud neznámou pohřební komnatu ve skalách za chrámem Amona-Ra nedaleko Luxoru ve starých Thébách v Egyptě. Vstup do komnaty byl zazděný, zaslepený a zakrytý oltářem.“

Na plátně se objevila egyptská malba na zdi obklopená hieroglyfy.

„To je záběr z pohřební komnaty, kterou Dunhill objevil,“ řekla Diana.

„Malba pochází přibližně z roku 1015,“ dodal Llyleworth.

„Egypťané v té době už ale nepoužívali hieroglyfy,“ namítl jsem. „Psali koptsky nebo arabsky. Anebo taky řecky.“

„Správně,“ pokračoval profesor. „Ale tohle bylo posvátné písmo, nebylo určeno lidským očím. Byla to modlitba určená bohům. V takových případech mají hieroglyfy mnohem větší moc.“ Tušil jsem za jeho slovy úsměv. „Proto je použili.“

„Pohřební komnata,“ pokračovala Diana a ukázala několik fotografií z krypty, „je o mnoho tisíc let starší. Celý systém se vlastně skládá ze tří komnat. Jedna vnější komnata, která měla nepochybně maskovat vnitřní pohřební komnatu. A teď je to zajímavé - uvnitř skryté vnitřní pohřební komnaty existovala ještě jedna pohřební komnata, ještě lépe ukrytá než předchozí dvě.“

„Kdo v ní byl pohřben?“

„Nevíme,“ odpověděl profesor Llyleworth. „Hieroglyfy, mluvíme o několik tisíc let starých textech, popisují mrtvého střídavě jako Odpadlého, Odsouzeného a Svatého.“

„Zdá se,“ pokračovala Diana, „jako by mumie byla královského rodu, ve své době zatracovaná, ale později uctívaná.“

Klikla na fotografii soch a reliéfů. „Nejnovější hieroglyfy jsou o dva a půl tisíce let mladší než ty nejstarší.“

„Co tam stojí?“

Diana zaostřila na hieroglyfy. „Trvalo nám určitou dobu, než jsme je rozluštili. Problém je v tom, že nedávají smysl.“

Profesor řekl: „Pohřební komnatu objevil Stuart Dunhill v roce 1977, ale protože poklady i mumie zmizely v rukách vykradačů hrobů, vyvolal jeho objev jen malý zájem veřejnosti.“

„Komnata leží na kraji hor na pobřeží Nilu, na sever od Údolí králů.“ Diana se proklikala k fotografii říčního břehu. Pod modrou oblohou čněly zlatavé štíty skal. Na plošině pod horami stál chrámový palác. „Před zhruba tisíci lety vedl jeden z postranních kanálů Nilu kolem chrámu.“

„Pozoruhodné jsou ty nepochopitelné nápisy v hieroglyfech,“ podotkl profesor. „Podle současného egyptského kalendáře udávají, že na pohřebiště někdo zaútočil asi tisíc let po narození Krista. Zaútočili na ně, cituji nápis na zdi, barbaři z divočiny ze severu.“

„Nepřipomíná ti to něco?“ zeptala se Diana.

„Vikingy?“

„Stuart Dunhill došel ke stejnému závěru,“ ozval se profesor Llyleworth. „Jenomže se bohužel nesetkal pouze s nesouhlasem odborné veřejnosti, ale byl dokonce zesměšněn. Zdiskreditován. Přišel o dobrou pověst. Jeho kolegové archeologové ho jednoduše zničili. Jako člověka i jako odborníka.“

„Samozřejmě víme, že neexistují důkazy, které by prokázaly, že se Vikingové dostali až k Nilu,“ pokračovala Diana. „Ani sám Snorri, kterému rozhodně fantazie nechyběla, zvlášť když si přikrášloval královské ságy, nevyprávěl o vikinské výpravě do Egypta. Člověk by si myslel, že archeolog, který objeví takovou pohřební komnatu, získá úctu a obdiv. Pro Dunhilla to byl začátek konce. Namísto toho, aby publikoval články o nálezu v odborných časopisech a zdokumentoval své teze, prodal svůj příběh časopisu National Geographic Magazíne. Důrazně trval na tom, že se norští Vikingové dostali až do Egypta.“

„Stuart dělal všechno špatně,“ konstatoval profesor Llyleworth. „Myslel si, že ho lidé budou oslavovat jako Howarda Cartera, ale udělal příliš mnoho ukvapených závěrů. Jeho úvahy byly spekulativní. Kolegové, kteří studovali hieroglyfy, došli k docela jiným závěrům než on. Například nápis barbaři z divočiny ze severu si vysvětlovali jako popis vojáků byzantského císaře.“

„Neúspěch ho přiměl hledat útěchu v alkoholu,“ řekla Diana. „Slo to s ním rychle z kopce.“

„Je mrtvý?“

„Jak se to vezme.“

„Pije,“ konstatoval profesor. „Od roku 1979 žije v Schimmerově institutu a určitým způsobem tam taky pracuje.“

„Je to dost paradoxní, ale za posledních pětadvacet let se objevilo hodně náznaků, které potvrzují Dunhillovu tezi o tom, že se vikingové dostali až k Nilu a pluli po něm do vnitrozemí. I tvůj vlastní nález tuto hypotézu potvrzuje,“ dodala Diana a proklikala se k obrázku pohřební komnaty v klášteře Lysekloster.

Najednou jsem měl nepříjemný pocit. Netušil jsem, že mezi odborníky, kteří po mně studovali pohřební komnatu, byli lidé pracující pro SIS. Ale samozřejmě, že tam byli. Jsou všude.

„Kdo má na svědomí smrt siry Magnuse a faráře z Ringebu?“ zeptal jsem se.

„Nevíme. Ale máme určité podezření,“ odpověděl profesor Llyleworth.

„Po nálezu pohřební komnaty v roce 1977 se rozšířily pověsti o tom, co vlastně nápisy na zdech označovaly,“ pokračovala Diana. „Řada sběratelů se předháněla v tom, jak získat co nejvíc informací. Přesné opisy nebo nákresy zdí.“

„To ‚předháněla‘ znamená, že je kupovali za obrovské částky,“ doplnil profesor.

„Jeden z nejcílevědomějších sběratelů, který se v té době objevil, byl jeden neznámý šejk. Tajemný miliardář. Šejk Ibrahim Al-Jamil ibn Zakiyy ibn Abdulaziz al-Filas-tini. Nikdy jsem neslyšel o někom, kdo by se s ním někdy setkal osobně. Nemáme ani jeho fotografii. Má jednu z největších světových soukromých sbírek starověkých relikvií. Řada lidí se domnívá, že má v majetku i kompletní verzi Codexu Sinaiticus, rukopisu řecké Bible. Tato biblická verze je rozptýlená po všech koutech světa: tři sta čtyřicet sedm listů je umístěno v British Library, dvanáct listů a čtrnáct fragmentů je uschováno v klášteře sv. Katariny, čtyřicet tři listů je v univerzitní knihovně v Lipsku a tři listy jsou v ruské národní knihovně v Petrohradě.“

„A je docela možné, že jedna nepoškozená kopie je ve sbírkách šejka Ibrahima,“ dodal profesor Llyleworth.

„Šejk angažoval sběratele, antikváře, knihovníky a vědce na celém světě, aby mu pokaždé hned dali vědět, jakmile se někde objeví něco, co by mohlo být spojeno s vikinskou výpravou do Egypta,“ řekla Diana. „Co ho k tomu vede, netušíme. Nevíme ani, jestli vraždy na Reykholtu a v Ringebu mají na svědomí jeho lidé.“

„Ale není to nemožné,“ dopověděl profesor Llyleworth. „Podezíráme šejkovu organizaci, že byla v pozadí dvou vražd v osmdesátých letech. Takhle si opatřil alexandrijskou kopii jednoho z nejstarších existujících biblických rukopisů Codexu Vaticanus.“

„Kopii? Netušil jsem, že existuje kopie!“

„Je mnoho věcí, které vědci netuší.“

„Znáš teorie paralelních světů?“ zeptala se Diana.

Vytřeštil jsem na ni zrak.

Zasmála se. „Dva světy existují i v případě historických artefaktů. Jeden z nich je ten, ve kterém se pohybujeme my vědci. Kromě toho ještě existuje svět komerce, svět sběratelů, zlodějů, překupníků, zprostředkovatelů a prodejců. Neštíťí se žádných prostředků, aby si zajistili nejcennější předměty. Rukopisy. Malby a umělecká díla. První vydání knih. Archeologické nálezy.“

„A takovýhle člověk je šejk?“

„Ten je ze všech nejhorší.“

„Je to tajemná postava. Pracuje pro něj síť operátorů, agentů a nejrůznějších jednatelů,“ řekl profesor. „On sám je takový poustevník. Žije v ústraní v paláci vystavěném v poušti a kochá se svými sbírkami, svým bohatstvím a svou vírou.“

„Ale jak se mohl dozvědět o pergamenu, který objevil sira Magnus? A o mých nálezech?“

„Ví všechno,“ řekla Diana.

„Má zdroje jako rozvědka,“ odpověděl profesor Llyleworth. „A nebere si servítky.“

„A proč mu tolik záleží právě na Thingvellirských svitcích?“

„Práce na překladu ještě moc daleko nepostoupily,“ řekla Diana. „Předpokládáme, že Thingvellirské svitky se skládají z hebrejské kopie a koptského překladu mnohem staršího původního biblického textu. Pravděpodobně staršího než Codex Vaticanus a zaručeně staršího než Septuaginta.“

„A co s tím textem chce šejk dělat?“

„Možná ho prostě jenom chce mít,“ soudila Diana.

„Vlastnit,“ doplnil ji profesor Llyleworth.

Takové dohady se mi nezdály moc pravděpodobné.

„Možná ten text obsahuje nové informace, nové údaje…“ dodal Llyleworth.

„My to opravdu nevíme, Bjorne,“ řekla Diana. Nikdy se nenaučila vyslovit mé jméno. Její přízvuk mi kdysi připadal roztomilý. Bjorne…

„Ale co tedy budeme dělat? Proč jste chtěli, abych přijel?“

Diana a profesor Llyleworth sklopili hlavy.

„SIS ti chce nabídnout práci,“ odpověděla Diana. „Potřebujeme tě!“ Pohlédla mi do očí. We need you…

Když lidé ze SIS objevili The Shrine of Sacred Secrets, byl jsem ten poslední, koho potřebovali. Norský dohled. Pobledlá a záludná osina v zadku uhlazených Britů. Hledali zlatou schránu s tisíce let starým rukopisem. Stál jsem jim v cestě. Nemohu ovšem vyloučit, že jim moje umíněnost svým způsobem imponovala. Pokud má člověk dost tvrdou hlavu, může přijít i na řešení, která nikoho jiného nenapadnou. Udělal jsem si tedy jisté jméno v odborných kruzích. Na kongresech a na seminářích mi přikyvují na pozdrav zahraniční odborníci. Bjorn Belto. Albín, který dostal na kolena samotného Michaela MacMullina. Ale to už je jiná historie.

„Tebe známe, Bjorne“ pokračovala Diana. „Jsi drzý. Rozhodný. Nebojácný. Zarytý.“

A taky - jak sama dobře ví - důvěřivý, naivní a prostomyslný.

„Na penězích nezáleží,“ prohlásil profesor Llyleworth. „Váš účet nebude nijak omezen. Na vaše konto pošleme dostatek financí na výdaje, které budete potřebovat. A samozřejmě dostanete i slušný honorář.“

„Ale já ani netuším, kde začít.“

„Začni u Stuarta Dunhilla,“ poradila mi Diana. „Odjed do Schimmerova institutu a promluv si s ním. Jeď do Egypta. Jeď, kam uznáš za vhodné.“

„Ale… co vlastně chcete, abych udělal?“

„Zjistěte, co se tenkrát v Egyptě stalo,“ odpověděl profesor Llyleworth.

„Dřív, než na to přijde šejk Ibrahim,“ dopověděla Diana.

PADLÝ VĚDEC

Střední východ

(1)

Stuart Dunhill měl křídově bledou pleť a povadlý, vyhýbavý pohled lidí, kteří vyspávají dlouho do rána, přes den se drží uvnitř, popíjejí a čekají na tmu.

Seděl na židli uprostřed knihovny Shimmerova institutu, jako by objevil bod ve vesmíru, který je dostatečně vzdálen od všech otravů a nepříjemností. Na klíně měl položený výtisk Timesů, které ani nerozevřel.

Kdysi dávno to musel být elegantní a hezký muž. Šedivé vlasy měl sčesané dozadu. Rysy ve tváři měl jasné a harmonické. Připomínal padlého aristokrata, který prohýřil celé dědictví a nyní žije z milosti vyčerpaného švagra. Vrhl na mě rychlý pohled. Měl jsem podivný pocit, jako bych něco na něm poznával, jako bychom se kdysi dávno sešli na nějaké oslavě a zpili se tam do němoty tak dokonale, že jsme na sebe úplně zapomněli.

Sedl jsem si na volnou židli vedle něj. Neřekl jsem ani slovo. Ztěžka dýchal. Moje přítomnost ho zneklidnila.

„Vím, kdo jste,“ řekl. Trochu huhňal.

Rozhodil mě tak, že jsem nebyl schopen odpovědět.

„A vím, proč jste přišel.“

Bez jediného slova jsem mu podal ruku. Měl jsem ji ještě světlejší než on. Jeho stisk byl překvapivě pevný.

„Omlouvám se, trochu jsem včera přebral, Bjorne Belto.“ Moje jméno vyslovil téměř dokonale. „Sám Bjorn Belto. Archeolog, který objevil The Shrine of Scared Secrets.“

„Schránu našli lidi ze SIS. Můj úkol byl ji ohlídat.“

„Což jste udělal.“

„Já dělal svoji práci.“

„A teď je to Snorriho kodex. Thingvellirské svitky. Náhrobní kámen pod klášterem Lysekloster. Měl byste kuráž zajít si se mnou do baru?“

„S radostí.“

(2)

Shimmerův institut leží, jako by dřímal, uprostřed údolí v nehostinné kamenné pustině. Je obklopen olivovými a fíkovými háji. Cestu z civilizace do institutu představuje rovná šňůra asfaltové silnice, která se chvěje vedrem a spojuje vzdálené horizonty. Stráně kolem institutu jsou pokryty oleandry, olibamy a santály. Před sedmi sty lety postavili mnichové v této oáze ticha klášter. V sedmdesátých letech byl kamenný klášter na sluneční pláni rozšířen o několik tisíc čtverečních metrů hliníku, skla a zrcadel. Přibyly knihovny, archivy, posluchárny a místnosti pro semináře včetně ubytovacího křídla. V takové monstrózní změti nového a starého spolupracují teologové a filozofové, lingvisté a paleografové, etnologové, historikové a archeologové. Všichni do jednoho jsou špičkoví experti ve svém úzce specializovaném oboru. V archivu institutu leží pergameny, papyry a dokumenty z předkřesťanských dob. Někdo restauruje dávné texty. Někdo překládá. Někdo tlumočí. Někdo vysedává po barech a popíjí.

* * *

„To, co odlišuje úspěšného archeologa od průměrného,“ rozprávěl Stuart Dunhill, zatímco mě pozoroval a viděl zkresleně přes sklenici s ginem a tonicem, „je schopnost objevit logické souvislosti tam, kde jiní vidí jenom chaos. Dobrý archeolog je vlastně detektiv. Dokáže se člověku vetřít do mozku, sledovat myšlení osob, které zkoumá. Musíme pochopit, jak lidé, jejichž stopy hledáme, uvažovali. A vy tu schopnost máte.“ Natáhl se ke mně a ztlumil hlas: „Proč myslíte, že vás šejkovi muži nechávají, abyste na tom pracoval? Já vám povím proč. Protože vědí, že šance, že něco objevíte, je podstatně větší než šance, že na něco přijdou oni. Protože vy jste úspěšný archeolog. Máte prostě čich. Máte totiž jedinečnou vlastnost - jste zarytý, cílevědomý a nadaný. Proto taky úkoly, které jste si předsevzal, vyřešíte.“

„Jak víte, co jsou zač?“

„Jak vím, že pracují pro šejka? To je samo sebou. Je to jediný člověk, který je dost velký blázen a dost bohatý na to, aby za takovouhle věcí stál.“

(3)

Když jsme se později večer znovu setkali, vyprávěl mi Stuart Dunhill o svém dospívání ve vyšších společenských kruzích ve Windsoru. Hovořil o tom, jak ho vždycky fascinovala starověká historie a jak ho stopy z doby Mojžíšovy dovedly v roce 1977 přímo do pohřební komnaty nedaleko Luxoru. V časopise National Geographic zveřejnil svou teorii o vikinské výpravě do Egypta. Výsměch kolegů ho ovšem zcela zlomil. „Ale za to můžu děkovat jenom sobě,“ konstatoval pochmurně po devátém nebo desátém ginu s tonikem. „Co se stalo?“

„Udělal jsem blbost. Byl jsem ze svých nálezů tak nadšený, že jsem se o ně chtěl podělit se zbytkem světa. Okamžitě. Myslel jsem si, že nemám ani vteřinu nazbyt. Byl jsem mladý a kašlal jsem na to, že věda má své metody a tradice. Ty člověk prostě musí ctít. Teď je mi to jasné. Měl jsem své nálezy publikovat v uznávaných listech. Měl jsem všechno zdokumentovat a předložit materiály tak, aby se v nich kolegové dovedli zorientovat. Já přišel s novou teorií. Vikingové v Egyptě… Měl jsem řadu důkazů, ale chtělo to i dobrou vůli při jejich zpracování. Abych potvrdil svou domněnku, nestačilo jen přesvědčivě argumentovat proti stávajícím předpokladům, ale musel bych dokázat, že moje hypotéza platí. Což je těžké, moc těžké… Změnit celou kapitolu historie jinou teorií, to trvá léta. I když má člověk pravdu.“

„Co tvrdila expertíza?“

„Když se dosyta nasmáli, přišli s věcnými argumenty a moji teorii přímo rozdrtili. Tvrdili, že jsem význam hieroglyfů bral příliš doslovně. Soudili, že divočina na severu označuje Byzantskou říši, která znovu vzkvétala a neustále s Egyptem soupeřila. Tvrdili, že většina Evropanů je ve srovnání s Egypťany bledá a má světlou pleť a že vlasy po ramena a vous nosili muži po celé Evropě. Stejně tak mě poslali k šípku s popisy a nákresy vikingských lodí. Profesoři od Káhiry po Londýn názorně předvedli, jak Egypťané inspirovaní fénickými obchodními a válečnými loděmi kreslili stylizované lodě. Dokázali rozbít i moje nejjasnější teorie, na všechno našli odpověď. Nikdo mi nevěřil.“

„A jak jste se dostal sem?“

„Napřed jsem začal nasávat. Naštěstí mě lidi ze SIS našli a pomohli mi dostat se z nejhoršího. Financují můj výzkum…“ zdvihl sklenici s ginem a tonikem, „…tady na institutu.“

„Cože, SIS?“ vyhrkl jsem. Ani profesor Llyleworth ani Diana se mi nezmínili o tom, že mají Stuarta na výplatní listině. Typické. Řeknou mi vždycky jenom nezbytně nutné minimum.

„Znáte Dianu?“

Připustil jsem, že ji znám.

„Milá holka. V posledních letech mi dost pomohla.“

„I see…“

„Nejspíš si myslíte, že se tu akorát poflakuju a chlastám…“

„Kdepak.“

„Nezkoušejte to na mě, vidím do vás. Ale já opravdu pracuju na výzkumu. To málo, co lidé ze SIS o téhle věci vědí, mají ode mne.“

„Jako například?“

„Objevil jsem známé a zapomenuté dokumenty a dopisy. Třicet let se téhle věci věnuju.“

„Téhle věci?“

„Víc než deset let víme o existenci dokumentů, o kterých se teď hovoří jako o Snorriho kodexu a Thingvellirských svitcích. Jenom jsme nevěděli, kde skončily. Až do chvíle, kdy váš přítel sira Magnus objevil kodex.“

„Myslel jsem si, že historikové o těch dokumentech nic netušili.“

„Většina historiků přirozeně nic nevěděla. My pracujeme diskrétně. Na projektu se podílejí archeologové, historikové, lingvisté a egyptologové. Studujeme dokumenty, které za posledních deset let uvolnil Vatikán. Máme přístup k textům v egyptských muzeích a archivech. Hledali jsme v archivech se staroseverskou literaturou, na Islandu a v Norsku. Jenom jsme nikdy neroztrubovali do světa, co hledáme.“

„Můžu se podívat na něco z toho, co jste objevil?“

„Samozřejmě. Hned zítra. Protože dneska, milý Bjorne, dneska jsem vyřízenej.“

V mém pokoji spočívá v pouzdře na příčnou flétnu runový nápis z kostela v Urnesu. Čtyři vlasy, které jsem pečlivě umístil na pouzdro, zůstaly netknuté. Zítra ráno předám nápis technickému oddělení.

Seděl jsem v pokoji a zíral na televizi. Snažil jsem se zaplašit myšlenku, že jsou určitě i tady. Pronásledovatelé. Hasan a jeho muži. Neviditelní. Sledují mě mikroskopickou kamerou, o jejíž existenci nic netuším. Až usnu, budou poslouchat, jak dýchám.

(4)

Ve sklepeních pod knihovnou Schimmerova institutu je umístěn archiv. Není ani temný, ani zaprášený, právě naopak. Dokonale čistý a dobře osvětlený. Dlouhé řady kovových schrán na kolečkách uchovávají dokumenty, které připomínají zašlou alexandrijskou knihovnu.

Archiv Schimmerova institutu skrývá tisíce let staré hliněné tabulky s klínovým písmem, papyrové svitky, tuhé pergameny i rukopisy psané na pozlaceném ručně vyrobeném papíře. Člověk tu může objevit fragmenty původních biblických textů, nařízení podepsané císaři Tiberiem, Vespasianem, Hadrianem a Caesarem, papyry, které pravděpodobně četla Kleopatra, a vojenská hlášení z římské provincie Judeje o počátcích židovských nepokojů, které vede jakýsi buřič jménem Ježíš. Jsou zde i rukopisy psané rukou římského historika Flavia Josepha a originál prvního Pavlova listu Korintským.

Kolem mě se rojili vědci, kteří připomínali dospělou verzi pilných žáčků, kteří vždycky sedí v první lavici a hojně se hlásí. Drobní mužíci s jemnými vlasy a kulatými brýlemi. Vysoké štíhlé ženy s vlasy v ohonu a pohledem upřeným do hloubi metafyzického jsoucna. V jednom rohu podřimuje stařík, který celý svůj život věnoval tomu, aby dokázal, že jedna zapomenutá judejská sekta měla těsné vztahy se skupinou gnostiků, o které všichni předpokládali, že byla vyvražděna o sto let dříve. Nadané mladé ženy v šálech, s penály a se stipendiem z předních vzdělávacích institucí své vlasti lovily poslední zprávy o pronásledování Katarů. Hemžili se tu křesťanští teologové vedle ortodoxních židů a muslimských znalců Písma. A vedle vědců, jako je Stuart Dunhill a já. Alkoholik a albín.

Seděli jsme u stolku vedle akvária s pestrobarevnými rybičkami, které nás sledovaly s pootevřenými ústy. Tak se taky cítím. Občas.

Stuart Dunhill přinesl haldu papírových krabic a roli s držáky na obou koncích. Na dlouhém stole ji rozvinul.

„Tóral Židovské pojmenování pěti knih Mojžíšových. Tohle je čtyři sta let stará kopie. Nic tak zvlášť starobylého. Původně byly texty psány na svitky, jako je tento. Mohly měřit i několik metrů. Až později přišli lidé na to, že kniha je praktičtější, snadněji se vyrábí i čte. Starý zákon je původně hebrejská sbírka náboženských a dějepravných textů a zákonů, které byly uspořádány do kánonu. Před zhruba dvěma a půl tisíci lety. Nejstarší dochovaná verze Starého zákona má název Septuaginta. Jedná se o více než dva tisíce let starý řecko-alexandrijský překlad Bible, který uspořádali řecky mluvící židovští písaři.“

„Existuje originál?“

„Samotná Septuaginta je uložena ve Vatikánu. Ale řada původních textů Starého zákona je ztracena. Tím, že jsme přišli o originály, jsme také ztratili možnost ověřit si, potvrdit nebo vyvrátit to, co stojí psáno. Nebo časově upřesnit důležité biblické události.“

Otevřel jednu papírovou krabici a vytáhl kopii a překlad pergamenu psaného v koptštině.

„K tomuhle dopisu jsme se dostali, když jsme směli zpracovat materiály z Vatikánu. Vlastně jsme hledali jeden z opisů Septuaginty, který by měl pocházet z časů papeže Innocenta III. Schimmerův institut dostal úkol od papežské kardinálské komise. Namísto toho jsme ale objevili tuto kopii. Byla odeslána z Rouenu v roce 1013 do egyptského kalifátu Fatimidů. Fatimidé byli muslimská dynastie, která ovládala severní Afriku od desátého století do roku 1171. Ale dopis nikdy nedošel. Papežovi nohsledi ho zabavili. „Tady,“ napřáhl ke mně ruku s archem z krabice, „je anglický překlad.“

Jeho Výsosti, kalifovi Al-Hakimovi bi-Amr Alláhovi vládci z milosti Boží, jedinému kalifovi egyptskému.

S poníženou úctu posílám já, velekněz Asim, velkovezír kultu Amona-Ra, tato slova ze zajetí v cizině. Ve své víře v Alláha a dle svého životního poslání, jsem u Svatého a střežím Jej a Jeho poklady ze všech svých ubohých sil. Nevím, kam mě tato cesta dovede. Píšu tato slova v písárně jistého vévody Richarda II. ve městě Rouenu ve vévodství zvaném Normandie ve Francii. Zde odpočíváme před cestou do barbarských krajů daleko od civilizace a já doufám, že se má slova dostanou ke sluchu Vaší Výsosti, Vládce z milosti Boží, jediného vládce, kalifa egyptského Al-Hakima bi-Amr Alláha a někdo přispěchá Svatému ku pomoci.

Buďte pozdraven od Asima, velkovezíra kultu Amona-Ra

„Asim!“ vyhrkl jsem. To bylo jméno, které jsem objevil v textu v kostele v Garmo.

„Adresát, kalif Al-Hakim bi-Amr Alláh, byl v té době vládcem Egypta. Zvláštní člověk,“ řekl Stuart. „To jen ze strachu se Asim odvolával pouze na Alláha a ne k dalším z bohů, které vyznával. Kalif byl mnoha lidmi považován za blázna. Mimo jiné zakázal Egypťanům jíst hroznové víno a hrát šachy. Vzal si za cíl, že ze světa vyhladí co nejvíce kostelů. A právě kalif Al-Hakim bi-Amr Alláh zničil Chrám Božího hrobu v Jeruzalémě. Rok 1013 byl pro něj kritický. Nejen že do země vtrhli Vikingové. Tato hanebná potupa přišla ve stejném čase, kdy nejvíce pronásledoval křesťany.

„O čem ten Asim v dopise píše?“

„Asim byl zajat vikingy, byl jejich vězněm. Ale to samozřejmě nemohu vyslovit na veřejnosti.“

Podal mi další překlad.

… dál na konec světa, do mrazivého chladu říše mrtvých. Cestovali jsme z Říše slunce od úrodných nilských břehů k neúrodnému kamennému pobřeží země sněhu. Opustili jsme dobrodiní Amona-Ra, nechali jsme za sebou teplý Osiridův dech a podřídili jsme se bohům barbarů. Ó, bohové našich otců, dejte mi sílu! Když mne jako dítě v noci strach vedl k branám říše mrtvých, byla to krajina, jako je tato. Studená, jalová a divoká. Představoval jsem si, jak za ní prosvítá mlžný opar smrti. Několik dní jsme pluli…

„Předpokládáme, že tohle je kopie fragmentu rukopisu, který můžeme připsat Asimovi. Kopie fragmentu byla objevena společně s několika zapomenutými dopisy a rukopisy z rodiny Kryštofa Kolumba.“ Zdvihl ruce do vzduchu. „Ani se nemusíte ptát, já nic netuším.“

Rozložil na stůl další pergameny, kopie a opisy. Mimo jiné i Snorriho Ságu o svatém kříži. Četl jsem anglické překlady vybledlých listin o honbě za svátostí, kterou vedl Vatikán, templáři i johanité. Četl jsem o papežských expedicích do Norska ve 12. a 13. století a myslel na slova zapsaná v kostele v Garmo: Družina římského papeže, johanité z Varny a jeruzalémští templáři se shromáždili v šiku. Skrytá je svatá pohřební komnata, jak Asim pravil.

„A co z toho pro nás plyne?“

„Není to jasné?“

„Že Vikingové navštívili Egypt?“

„Víc než to. Dostali se přímo do chrámu kultu Amona-Ra. Vyloupili pohřební komnatu a unesli vezíra. A všechno si odvezli s sebou do Norska.“

„Aniž by o tom zůstala jediná zmínka?“

„Stalo se hodně věcí, o kterých nevíme zhola nic.“

„Vikinská výprava po Nilu? O té by se psalo všude, Snorriho ságami počínaje a egyptskými anály konče.“

Stuart Dunhill zavrtěl hlavou: „To není jisté. Pokud by král Olav rozhodl, že výprava do Egypta musí zůstat v tajnosti, neměli by ani skaldové, ani Snorri žádný zdroj. Mějte na paměti, že Snorri žil sto let po těchto událostech. Doba vikinská byla érou vyprávěných epických básní. Jen máloco bylo zapsáno. Snorri čerpal z ústního podání a písemných pramenů rozličné povahy. Z tohoto chabého materiálu Snorri vycházel. Zapisoval vedle sebe fakta i výmysly.“

„Jak by se jim mohlo podařit utajit něco takového? Celé vojsko, které plulo po Nilu?“

„Vikingové po sobě obvykle nenechávali žádné písemné doklady. Nepsali dopisy. Mohli vyprávět o svých zážitcích po krčmách a u obětních ohňů. Možná se stalo, že nějaký místní skald vyprávěl napínavou báseň o svém zážitku. Ale odtamtud je cesta do učebnic dějepisu nekonečně dlouhá. Mějte na paměti, že vikingové neměli k Egyptu žádný vztah. Pro ně to byla vzdálená exotická zem, ve které je obrovské vedro. Stejně jako Židovská zem nebo Byzanc. Nil byl jenom řeka jako jiné řeky. Jako Seina nebo Volha. Teprve v 19. století zažil Západ fascinaci starověkým Egyptem. Vikingům to prostě bylo jedno.“

„Ale v Egyptě byli?“

„Některé vikinské výpravy sledovaly obchodní cestu směřující k východu podél severoafrického pobřeží z Gibraltaru a dále do Alexandrie v Egyptě. Druhá důležitá obchodní cesta procházela Byzancí na jih do Jeruzaléma a vedla dál na jih do Afriky. Stačí si vzpomenout na řádění Haralda Krutého v severní Africe. Přirozeně se řada vikingů dostala do Egypta. Ale lidé je považovali za byzantské válečníky nebo kupce ze severu. Je známo, že vikingové obchodovali s Araby. V norských obchodních centrech a vikingských pohřebištích se našlo velké množství arabských mincí. A například bílí sokoli chycení v Grónsku byli mezi arabskými šejky velmi oblíbení.“

„A co říkají egyptské zdroje? Zaznamenaly útok vikingů na samotný Luxor?“

„Na Luxor vikingové nikdy nezaútočili. Chrám Amona-Ra ležel severně od Luxoru, na říčním břehu, který náležel zemřelým. Pro místní obyvatele byl chrám obklopen tajemném a hrozbami. Vojenský útok na chrám měl mnohem menší význam, než kdyby výprava pokračovala na jih do Karnaku nebo k Hatšepsutině monumentu.“

„Pro armádu to musela být bolestivá porážka.“

„Absolutní ponížení. Vikingové se setkali s největším odporem na severu, u vojenských posádek u souměstí Fustat a a-Qahira, tedy v dnešní Káhiře. A protože pomatený kalif Al-Hakim bi-Amr Alláh porážky těžce nesl, rozhodl, že o té prohře nikdy nesmí padnout ani zmínka.

Egypťané vždycky odstraňovali z historie nepříjemné událostí a neoblíbené vládce. Vždycky rozhodovali mocní o tom, jak bude zaznamenána historie. I jméno toho nejváženějšího krále bylo vygumováno z dějin, pokud upadl v nemilost. Mocní muži mizeli ze vzpomínek a z historie. Jejich jména byla vymazána. Předměty, které je připomínaly, byly zničeny. Chrámy a sochy byly srovnány se zemí nebo upraveny pro jiné vládce. Nejlepším příkladem je největší biblický prorok.“

„Mojžíš.“

„Pokud je biblický popis Mojžíše správný, musel mít obrovský vliv na své současníky. Egypťané se k Mojžíšovi nemohli stavět lhostejně. Museli ho považovat buď za proroka, šamana, osvoboditele, buřiče nebo za zrádce. Ale jak se o Mojžíšovi hovořilo v jeho době nebo krátce po jeho smrtí?“

„Nijak.“

„Přesně tak. Mojžíš byl z historie vymazán.“

„Co z toho vyvozujete?“

„Buď nikdy neexistoval, anebo upadl u svých současníků v nemilost.“

„Na čem stavíte takovou hypotézu?“

„Co by mohlo být tak důležité, aby velekněz Asim, který svůj život upsal střežení svátosti, napsal dopis kalifovi vlastní země?“

„Tříska z Ježíšova kříže?“ zažertoval jsem.

„Něco ještě svatějšího.“

„Ještě svatějšího?“ Teď mi to došlo. „Stuarte, buďte tak laskav a ušetřete mě dalšího mýtu o svatém grálu.“

Rozesmál se, což mě dost překvapilo. „Grálu? Bjorne, Bjorne, Bjorne… Svatý grál je středověký mýtus. Zamyslete se přece. Asimova sekta měla svůj posvěcený úkol: chránit pohřební komnatu a její obsah. Poklady. Mumii. Rukopisy. Všechno, co bylo uvnitř pohřební komnaty.

Asim byl, podle egyptských pramenů, velekněz od roku 999 našeho letopočtu. O čtrnáct let později z historie zmizel. Byl vzdělaný, požíval velké úcty, ovládal několik jazyků a znal mnoho vědeckých oborů. Byl astrolog a jasnovidec, čaroděj, který vykládal sny. Kult Amona-Ra byl tehdy již dva tisíce let známé náboženství. Egyptská víra byla následně spojena s Mojžíšovou vírou, křesťanstvím a islámem. Měli ale hodně bohů a ještě kolem roku 1000 se modlili ke starým egyptským bohům jako k těm nejdůležitějším. Jahve byl jedním z mnoha. Kněží trávili život v chrámovém paláci, který skrýval vstup do pohřební komnaty. V té době byl kalifem v Egyptě Al-Hakim bi-Amr Alláh. Záhadně zmizel v roce 1021, ale sekta Drúzů, která je zčásti muslimská, stále oslavuje Al-Hakima bi-Amr Alláha jako svého mahdího. Cekají, že se vrátí jako spasitel světa a islámu.“ Dunhill se na chvíli odmlčel. „Co z toho vyvozujete?“

„Nic moc.“

„S něčím se vám svěřím. Víte, co jsem hledal, když jsem v roce 1977 objevil pohřební komnatu?“ Zavrtěl jsem hlavou.

„Hledal jsem něco, co má nevyčíslitelnou hodnotu jako relikvie. Něco, co bylo ukryto společně s mumií a nejcennějšími poklady.“ Zavřel oči. „Něco, co Vikingové bezděky ukradli a odvezli s sebou, protože to bylo skryto mezi zlatem a drahými kameny.“

„Co?“

„Pravděpodobně něco, co by osvětlilo vznik Bible. Pokud můžeme věřit židovským spisům, jako je Mišna, byla svátost ukryta v pohřební komnatě právě v odlehlém údolí pod hřbety hor. Jako je Údolí králů…“

„Nemohl byste mi prozradit, co jste hledal?“

„Bjorne, nesmějte se mi.“

„Já se nesměju.“

„Rád si pohrávám s myšlenkou, že Vikingové ukradli Archu úmluvy.“ Oči měl jako na vodě.

To nám tak ještě chybělo. Jo jo. Archa úmluvy. Každý, kdo bájil o tom, že objeví Archu úmluvy, se už dávno propil k šílenství.

Archa úmluvy byla přenosná svátost. Bible ji popisuje jako 2,5 m dlouhou schránu zevnitř i zvenku pozlacenou, zdobenou dvěma postavičkami cherubínů, kterou nábožně nosili chrámoví sluhové za pomoci dřevěných tyčí prostrčených zlatými kruhy. Schrána obsahovala mimo jiné kamenné desky s Deseti přikázáními. Později byla Archa přemístěna do Šalamounova chrámu v Jeruzalémě, ale roku 586 před Kristem, když byl chrám zničen, z historie zmizela. Někdo se domnívá, že Archu ukradl Nabuchodonozor II. Jiní si zase myslí, že byla ukryta v podzemí pod Šalamounovým chrámem. Kromě toho řada lidí soudí, že templáři nespojili svůj život s ochranou svatého grálu, ale právě s ochranou Archy úmluvy. Někdo je zase přesvědčen, že Archa úmluvy byla odvezena do Etiopie, kde se také dnes nachází.

Někdo, jako například Stuart, soudí, že byla ukryta v Údolí králů nebo v jeho blízkosti.

A ti nejvzdorovitější z nás si myslí, že vůbec neexistovala.

(5)

Bar vypadal jako plácek, který Schimmerův institut uloupil z Waldorf-Astorie. Barový pianista hrál melodie ze slavných šlágrů Eltona Johna. Stuart Dunhill lapil číšníka, který nám donesl dva ledově studené giny s tonikem. Přiťukli jsme si. Několik hodin jsme diskutovali o staroegyptském náboženství a předkřesťanské mytologii. Nakonec jsme oba potřebovali doušek čerstvého vzduchu.

V tichu pouště mi vzadu v hlavě uvízly tóny melodie, které hrál pianista. Goodbye Yellow Brick Road… Noc byla chladná a temná. Přešli jsme vyasfaltované parkoviště a stoupali vzhůru mezi fíkovými a olivovými háji. Pamatoval jsem si, jak jsem tady byl naposledy. Měsíc tehdy prosvítal mezi listím jako japonský lampion. Dnes oblohu a hvězdy zakrývala tenká vrstva mraků. Mezi stromy, které na sobě nesly známky své staleté existence, zněl Stuartův hlas slabounce.

„Občas se nám podaří zahlédnout obrysy historické záhady. Mnozí z nás, každý na svém písečku, dostali možnost dotknout se maličkého kousíčku mystéria. Templáři. Johanité. Křižáci. Všechny ty tajemné řády a bratrstva a všechny ty záhadné souvislosti, které tak rádi posloucháme. Co věděli? Co skrývali? Co se pokoušeli najít? Možná že každý z nich poodhalil svůj cíp pravdy. Právě tolik pravdy, kolik potřeboval.“

„Podařilo se jim někdy najít to, co hledali?“

Stuart Dunhill nejprve zavřel oči, potom odpověděl. „Pochybuji, že vůbec tušili, co hledají. Každý z nich se staral o svůj díl pravdy. Teprve když složíme všechny součásti těchto fragmentů vědomostí a znalostí, máme šanci dohlédnout na celek. A to byl problém. Všichni trvali na své malé části. Nikdo nehledal víc.“

V tichu jsme se dívali do tmy a mysleli na stejné věci. „Dost už o mně,“ prohlásil po chvíli Stuart. „Co vy?

Řeknete mi něco o svých nálezech v Norsku?“

Vyprávěl jsem mu o všem, co jsem zažil. Začal jsem vraždou siry Magnuse a krádeží Snorriho kodexu. Mluvil jsem o Thingvellirských svitcích ve skalní puklině na Islandu. O Hasanovi a jeho mužích, kteří mě pronásledují a kteří nejspíš pracují pro šejka Ibrahima. O zašifrovaných runách siry Magnuse, které mě dovedly na e-mailovou adresu s kopií ukradeného dokumentu. O šifrách ukrytých ve Snorriho textu i o tom, jak se mi podařilo je vyluštit za pomoci přátel a notné dávky fantazie. O tom, jak jsme s Oyvindem našli pohřební komnatu pod klášterem Lysekloster. O runovém kameni, který jsem uzmul. O svém úkrytu, o šifře na runovém kameni, která mě dovedla do kostela v Urnesu, potom dále do Flesbergu, Lomu, Garmo a Ringebu. V kapse jsem měl jeden z textů, který se mi zatím podařilo vyluštit. Ukázal jsem mu ho. Přečetl ho ve slabém svitu světla, které k nám dopadalo z institutu. Na jeho dechu jsem slyšel, že ho text rozrušil. Vyprávěl jsem mu o vraždě faráře v Ringebu, o dřevěné sošce, kterou ukradli, o své cestě do SIS a do Schimmerova institutu.

„To je mi příběh,“ prohlásil. „A ten rukopis, co jste našli na Islandu, ty Thingvellirské svitky, doufám, že jsou v dobrých rukou?“

„Přirozeně.“

„V Norsku? Na Islandu?“

„Snažíme se získat překlad.“

„Máte na to schopné lidi?“

„Ty nejlepší.“

„Přísně vzato ti nejlepší jsou tady v Schimmerově institutu.“

„No dobře. Tak ti druzí nejlepší.“

„Určitě byste měl poslat ten pergamen sem. Zrestaurují ho, upraví a přeloží.“

„Je o něj dobře postaráno. Pořád ještě nevím, jestli by bylo bezpečné dostat ho sem. Nepřekvapilo by mě, kdyby se ukázalo, že Schimmerův institut patří šejkovi. Právě sem sira Magnus volal, když objevil kodex.“

Stuart se na okamžik zarazil. Potom řekl:

„Vy a vaši přátelé jste se dostali dál než ostatní. Objevili jste šifru tam, kde ostatní viděli pouze text. A ještě jste dokázali ty šifry rozluštit!“

„Ale nejobjevili jsme tu nejdůležitější pohřební komnatu. Ztratili jsme poslední vodítko. Bylo v sošce svatého Vavřince.“

Ve tmě jsem viděl, jak se Stuart pousmál. „Hrajete si na honěnou s nejlepšími vědci světa a s tajemným miliardářem. Ale máte čich, intuici a dostatek lehkomyslnosti. Obdivuji vás, Bjorne. Skutečně vás obdivuji.“

Cítil jsem, jak mě polévá horko.Vikingové

Stuart řekl: „Jestli bude ta pohřební komnata jednou skutečně objevena a tajemství, které ukrývá, odhaleno, bude to díky vám. A nejsem jediný, kdo si to myslí.“

(6)

Celý následující den jsem strávil v archivu Schimmerova institutu. Půjčil jsem si desky z tvrdého papíru plné listin, pergamenů, svitků a papyrů. Archivář svědomitě zaznamenal všechno, co jsem si odnesl ke stolku.

Opatrně jako mozkový chirurg jsem listoval v textech. Objevil jsem zajímavou práci z počátku 19. století, která nalézala souvislosti mezi tajemným Voynichovým rukopisem z 16. století, což je dokument psaný v neznámém písmu, navíc zašifrovaný a čítající 272 stran, a podobně šifrovaným rukopisem Leonarda da Vinciho v Bibliotéce Ambrosiane v Milanu. Objevil jsem dopisy, hlášení, pověřovací listiny a přílohy, odkazy a právní listiny, noty, smlouvy a oběžníky. U většiny listin byl přiložen anglický překlad. Pracoval jsem v hedvábných rukavicích. Restaurátor mě při práci pravidelně kontroloval, aby se ujistil, že z nenahraditelných pokladů nedělám salát.

Stejně jsem ale nepřišel vůbec na nic, co by naznačovalo, že by někdo - kromě velekněze Asima - zaznamenal cokoliv, co by potvrzovalo, že se v roce 1013 dostali Vikingové do Egypta. A pokud by nějaká taková listina existovala, Stuart by ji byl našel již před mnoha lety.

(7)

Domluvili jsme se se Stuartem Dunhillem, že se společně sejdeme na večeři kolem šesté. Předtím jsem ještě zašel do technického oddělení Schimmerova institutu, abych se zeptal, jestli už nezjistili něco o runovém nápisu. Například jakého je stáří. Z jakého byl vyroben dřeva. Jestli je něco ukryto uvnitř.

Technické oddělení sídlí v samostatném křídle z roku 1985 a je vybaveno veškerými dostupnými technickými prostředky. Tady dělají všechno od určování stáří pomocí metody C14 po restaurování předmětů a sestavování dokumentů, které se do laboratoří dostávají jen jako spousta malých zlomků. Nad svými pracovními stoly a přístroji sedí sehnutí vědci v bílých pláštích a kombinézách, někteří s rouškami přes ústa a v ochranných brýlích.

Jedna laborantka v zelené kombinéze mi ukázala cestu do Technicko-historického oddělení pro nálezy ze dřeva, papíru a papyru. Nakoukl jsem do dílny, kde dva židovští vědci s kipou na hlavách pracovali na tóře rozvinuté na několik metrů dlouhém hliníkovém stole. V další dílně restaurovala skupina vědců zapečetěnou rakev. Pak jsem otevřel dveře do komory s kbelíky a potom dveře do kanceláře, kde se mě rozhořčená dáma za stolkem plným desek s kruhovou vazbou zeptala, jestli nemám ve zvyku zaťukat.

Třetí dílna byla prázdná.

Až na Larse. Svatého Vavřince.

Dřevěnou sošku, která byla ukradena ze stěžňového kostela v Ringebu.

Na jednom z pracovních stolů ležel svatý Vavřinec připevněný řemínky a svorkami, jako by se mu někdo snažil zabránit v útěku do pouště.

Polil mě ledový chlad a nezpůsobila to klimatizace. Naprosto jsem nechápal, co tady ta soška dělá. Tady, v Schimmerově institutu. Šejk Ibrahim má nepochybně Schimmerův institut v hrsti. Což znamená, že jsem v nejlepším případě pod dohledem a v nejhorším mi jde o krk.

Několik vteřin jsem zůstal v pootevřených dveřích jako přimražený a zíral jsem na svatého Vavřince. Potom jsem se vpotácel dovnitř. Na pracovním stole vypadala soška podivně cize, kolem ní leželo nářadí, vrtačky a vrtáky. Navzdory děsivě vyhlížejícímu vrtacímu arzenálu bylo zřejmé, že si při práci se soškou počínají velmi opatrně. Pod řemínky a svorkami byly ochranné podložky. Nejtenčí a nejjemnější vrtáky i listy do pily, jaké vůbec existují.

Na zapnutém epidiaskopu na prohlížení rentgenových snímků byl umístěn snímek svatého Vavřince. Zmateně jsem se na něj zadíval. Prosvícení figurky odhalilo, že uvnitř sošky nejsou žádné dutiny či otvory, které by mohly ukrývat nějaké poselství. Bylo zřejmé, že vědci po zhlédnutí rentgenového snímku práci přerušili.

Svatý Vavřinec je celý dřevěný.

Uvnitř sošky není nic.

Překvapeně jsem se díval ze snímku na sošku a zase zpátky na snímek. Text z Bible byl jasný, nebylo možné mu nerozumět. Stejně jako panna Maria nosila Ježíše ve svém lůně, obsahuje břicho schránu. Sláva Tomášovi!

Tak proč uvnitř nic není?

Najednou jsem si všiml, že mě zpoza stropu pozoruje oko bezpečnostní kamery. Že by právě teď někdo sledoval civějící tvář krátkozrakého albína Bjorna?

Opustil jsem dílnu, zavřel dveře a na chvíli jsem se zastavil, abych se vzpamatoval. V tu chvíli se na rohu objevili dva vědci, muž a žena.

Oba se zastavili.

„Prosím?“ zeptala se žena.

„Můžeme vám nějak pomoci?“ připojil se muž.

Technici vidí akademiky nejraději v přednáškových sálech. Poněkud nesouvisle jsem jim vyložil, že hledám dílnu, kde zkoumají runový nápis z Norska.

„Runový nápis? Dílna 14.“

Poděkoval jsem a pokračoval jsem chodbou dál.

Runový nápis ležel v igelitovém sáčku zamčený v prosklené skříni v prázdné laboratoři označené Woodwork Laboratory XIV. Loktem jsem rozbil sklo a strčil runový nápis do kapsy.

Na stropě svítilo červené oko bezpečnostní kamery.

S jazykem na vestě jsem spěchal k východu. Alarm se spustí každým okamžikem. Siréna začne ječet a z amplionu se ozve: „Zastavte zloděje!“

Ale nestalo se nic.

Pokaždé, když jsem někoho míjel, jsem zpomalil. Když jsem vycházel dvouramennými dveřmi z technického oddělení, nenápadně jsem se ohlédl. Klusal jsem do konferenčního křídla a vstoupil jsem do prostor recepce.

V duchu jsem viděl Hasana a tlupu ozbrojenců, jak na mě míří puškami.

Ale nikdo si mě nevšiml. V recepci byl klid. Několik lidí sledovalo televizi. Několik lidí si povídalo. Někdo mluvil do telefonu. Někdo si četl noviny.

Nikdo ani nezdvihl hlavu.

Nikdo nekřičel: „To je on!“

(8)

Stuart Dunhill bydlel v apartmá v hotelovém křídle. Zabušil jsem na jeho dveře. Když otevřel, zvedl překvapeně obočí: „Už?“ Chystal se k večeři. Tvář měl pokrytou vrstvou pěny na holení. Bílou košili měl rozepnutou.

Protáhl jsem se kolem něj a zavřel jsem dveře. „Jsou tady.“

„Kdo je kde?“

„Šejk. Hasan. Nevím. Viděl jsem sošku svatého Vavřince! V jedné z dílen.“

„Jakého svatého?“

„Svatého Vavřince. Dřevěnou sošku!“

„Tady?!“

„Teď jsem přiběhl z dílny. Hledal jsem runový nápis.“

„Zeptal jste se někoho na…“

„Zbláznil jste se? Schimmerův institut v tom evidentně jede taky.“

„Institut? Tak to ne. Tohle je seriózní a uznávaná instituce. Historické předměty by určitě nikdy neukradli. A rozhodně by nikoho nezabili.“

„A co tady dělá svatý Vavřinec?“

„To musí mít nějaké rozumné vysvětlení. Řekneme to vedení. Okamžitě.“

„Ne!“

„Přemýšlejte. Možná je tady někdo, kdo slouží zlu. Možná je někdo podvedl. Možná s sebou někdo sošku přivezl, aniž o tom institut informoval.“

„Nemám odvahu jim věřit.“

„Tady pracují stovky vědců. Institut netvoří banda banditů. I vy sám jste s sebou přivezl runový nápis. Institut by také nemohl nést odpovědnost, kdybyste ho ukradl v nějakém muzeu.“

„Musím pryč.“

„Bjorne, jsme uprostřed pouště!“

„Zůstat tady nemůžu. Je mi líto.“

„Bjorne…“

V tu chvíli zazvonil telefon. Stuart ho zvedl. Poslouchal. Potom zavěsil. Sluchátko zůstalo polepené pěnou na holení.

„Jdu s vámi.“

„Se mnou?“

Zpod postele vytáhl kufr. „Stuarte, co se děje?“

Rychle do kufru naházel několik kusů spodního prádla, ponožky a košile.

„Kdo to byl? Co říkal?“

Stuart se zastavil. „Volali ze SIS.“

„Profesor Llyleworth?“

„Požádali mě, abych na vás dával pozor.“

„Abyste na mě dával pozor?“

„Udělám, co bude v mých silách.“

„Stalo se něco? Ví SIS o tom, že jsem objevil sošku?“

„To pochybuji. Ale šejk Ibrahim ví, že jste tady. V SIS se doslechli, že jsou šejkovi muži na cestě. Sem do institutu. Teď není řeč o zkorumpovaných vědcích.“ Stuart se na mě podíval: „Poslal Hasana.“

Než jsme vyrazili, vložil jsem mobil do zpevněné obálky a adresoval ji do své kanceláře na univerzitě. Nevím, jestli místo mého pobytu prozrazuje můj mobil nebo nějaký zrádce v institutu.

Ale stejně. Hasana člověk jen tak neoblafne. Za poštovním vozem se nepožene. Náskok získám jedině tak, že zmatu šejkovo high-tech špionážní doupě.

(9)

Ve voze Mitsubishi Outlander, o kterém ani nevím, jestli si ho Stuart Dunhill vypůjčil nebo ukradl, projíždíme pouští.

Obloha je temná a posetá jasnými hvězdami. Poušť nemá konce. Přední světla osvětlují jakési prohlubně, které by se při dobré vůli daly nazvat vozovou cestou. Satelitní navigace v přístrojové desce nás ženským hlasem žádala, abychom odbočili doprava po three hundred yards. Znělo to, jako bychom jeli po nějaké dálnici.

„Kam jedeme?“ zeptal jsem se.

„Pryč!“

„Kam pryč?“

„Když už jsme takhle dopadli, ukážu vám to, o čem mluvím.“

„Což znamená?“

„Ježkovy zraky! Na takovýho inteligenta vám to vážně myslí dost pomalu!“

„Kam?“

„Do Egypta!“

(10)

Hodiny a hodiny jsme projížděli temnou pouští, než se noc nad horizontem rozplynula.

Cestou mě Stuart krmil svými teoriemi s nadšením učitele, který konečně získal studenta, jenž mu nemůže uniknout. Anebo to byl jeho způsob, jak se při řízení udržet v bdělém stavu. S jednou rukou na volantu a druhou gestikulující ve vzduchu mi vyprávěl o patriarších ze Starého zákona a o způsobech, jakým vytvoření egyptského státu ovlivnilo jejich kmenovou kulturu.

„Patriarchové byli nomádi, pastevci dobytka,“ říkal a pozoroval rodící se den. „Židé, křesťané a muslimové se modlí ke stejnému patriarchovi - k Abrahamovi. Se služebnou Hagar měl syna Ismaela, jednoho z největších muslimských proroků. S manželkou Sárou měl syna Izáka, který byl předkem Mojžíše a Židů. Když Abraham zemřel, vykázala Sára nevlastního syna Ismaela, a tak se semitská rasa rozdělila na Araby a Židy. A ti se od té doby hádají.“

Slunce stoupalo na oblohu a ostré světlo se valilo přes duny pouště. Stuart vyprávěl o spojení kmenových kultur a o rodících se civilizacích. Vůz se na nerovné cestě lehce otřásal.

„Starý zákon byl sepsán v době, kdy starověké kmeny začaly vytvářet první organizované státní útvary. Tvůrci Starého zákona v něm využili řadu věcí, které znali z dobře fungujících kultur. Jako Babyloňané a Egypťané. Listiny obsahující egyptské vědění jsou přeloženy přímo do Šalamounových přísloví. Stačí se podívat na Davidovu administrativu s ministry a elegantními tituly. Není to nic jiného než kopie egyptské státní hierarchie.“

Otočil jsem knoflíkem klimatizace a pustil dovnitř ještě více chladného vzduchu. Do střechy vozu se opřelo vedro. Na zadních sedadlech ležela rozehřátá přenosná lednice s láhvemi s vodou. Vytáhl jsem dvě láhve a jednu podal Stuartovi. Voda byla zteplalá, ale stejně jsem najednou vypil půlku.

Stuart bojoval s uzávěrem láhve. „V kmenové kultuře patriarchů bylo centrem všeho vyprávění, všechno přežívalo jedině v ústní podobě. V Egyptě se naopak ty nejzajímavější příběhy zapisovaly.“ Dal si láhev k ústům a hltavě pil. Odříhl si a zamručel excuse me.

Za oknem se rozkládala kamenitá poušť. Všude jenom samá poušť.

„Nejste unavený?“ zeptal jsem se. Nebyl.

„Když britský archeolog Layard v polovině 19. století objevil v Iráku ruiny paláce asyrského krále Ashurnasirpala II., objevil také desky s klínovým písmem pocházející z dob asyrské okupace Babylonu. Je na nich zaznamenán příběh stvoření - předchůdce příběhu, který známe od Mojžíše. První člověk, muž, byl stvořen v rajské zahradě. Žena byla vytvořena z jeho žebra.“ Stuart si odkašlal a znovu si lokl vody. „Později byli muž a žena z ráje vykázáni. Nebyli poslušní svého boha…“ Nalil si do hrdla zbytek vody z láhve. „I potopa má původ v babylonské mytologii. Tři tisíce let starý Gilgamešův epos vypráví o bohovi, který přikázal muži, aby se připravil na záplavy. Muž zachrání sebe, svou rodinu a řadu zvířecích druhů na palubě archy, kterou má postavit na vrcholku vysoké hory.“

Pustil jsem přívod chladného vzduchu na nejvyšší obrátky.

„A babylonská věž?“ pokračoval Stuart. „V Babylonu vystavěl asyrský král Esarhaddron věž ke slávě boha Marduka, která měla dosahovat až k nebesům. Co myslíte, že se stalo? Zvítězila zemská tíže. Věž se zbortila.“

„Ale Stuarte, copak to nepotvrzuje biblické příběhy?“

„Tak se to dá taky chápat. Ale člověk může s trochou škodolibosti tvrdit, že tvůrci Starého zákona neměli dost fantazie na to, aby si vymysleli svoje vlastní historky.“

„Tanach ale obsahuje mnohem více než jen příklady, které jste uvedl.“

Moje námitky ho vyprovokovaly: „Velké a základní části svatých písem jsou jenom převařené mýty a vyprávění ze starších kultur…“

„Ano?“

„…prozíravě použité při tvorbě nového náboženství soustředěného na nového jediného a všemocného boha.“ Chvíli jsme oba mlčeli. Nakonec Stuart ticho neunesl:

„I Mojžíšův příběh má svého předchůdce. V babylonských mýtech byl král Sargon z Akkádu poslán po řece v loďce spletené z rákosí, když se ho jeho matka snažila ukrýt. Naštěstí ho našli. A adoptovali.“ Stuart bubnoval prsty do volantu. „A úplně stejný je nejdůležitější příběh Starého zákona.“

I v pekelné výhni pouště se leckomu daří dobře. Chlupaté pestrobarevné larvy. Osli. A také růže z Jericha. Za vlhkého počasí je plochá a zelená. Ale jakmile začne usychat, zkroutí se jako pěst zaťatá proti živlům. Poznávám se v ní. Pokud sucho trvá, uvolní růže kořeny a nechá se hnát pouští. Vítr si s ní pohrává, dokud růže neobjeví nové, dostatečně vlhké místo, kde může zapustit kořeny.

Jen málokdo ji považuje za hezkou květinu. Ale většinu lidí její způsob existence přinejmenším pobaví.

Tak trochu jako já.

(11)

Dostali jsme se do pohraničního městečka, kde jsme si koupili vízum do Egypta. Přejeli jsme hranice a pokračovali na jih poloostrova Sinaj podél Akabského zálivu do Šarm el-Šejchu. Odtamtud jsme přívozem přepluli přes Rudé moře do Hurgády a pokračovali dál na jih do Port Safagy, kde jsme se připojili ke střežené koloně turistů a vydali se s nimi na západ přes poušť do Luxoru.

Cestou se mi Stuart svěřil, že doufá, že náš výzkum povede k průlomu v jeho vlastním výzkumu.

„Zadostiučinění! Říkejte tomu, jak chcete! Pomsta! Revanš! Odborná rehabilitace! Vy víte, co to pro mě bude znamenat! Když se mi s vaší pomocí podaří prokázat, že moje teorie je správná! Že Vikingové v Egyptě opravdu byli.“

K mému zděšení jsem zpozoroval, že mu po tváři stéká slza. Rozpačitě jsem se otočil k oknu a trpělivě se díval ven.

„Věřím,“ pokračoval Stuart, „že Thingvellirské svitky obsahují něco, co potvrzuje, že mám pravdu. Že jsem měl pravdu celá ta léta.“

Ve starověkých Thébách spojovala chrámy Karnaku široká dlážděná ulice. Tudy chodíval faraón v zaprášených sandálech a vymýšlel válečná tažení. Pak se odebral domů do paláce spořádat nějaké datle a zprznit sestry.

I dnes stejně jako tenkrát vrhají tyto chrámy, obelisky, sfingy a gigantické sochy dlouhé stíny na pobřeží.

Vstoupili jsme do Zimního paláce z hlavní ulice Corniche el Nile. Na západě, na druhé straně Nilu, zapadalo slunce. Jeho rudá záře se rozlévala nad chrámy a pohřebišti mrtvých faraónů, princezen a princů.

Přece jen o něco exotičtější pohled, než když se člověk za pochmurného podvečera vrací domů z práce.

ZAPOMENUTÉ MESTO

Egypt

(1)

Údolí králů sní svůj věčný sen mezi skalami na nilském břehu, který náleží zemřelým.

Nadčasový genius loci, zvláštní atmosféra tohoto místa, poklidně spočívá nad neplodným údolím. Člověka jímá stejný pocit jako ve Foru romanu v Římě nebo v Akropoli v Aténách. Poznání pomíjivosti času a pomalého úderu vln dějin. Ve skalách odpočívají mocní králové ve svých skrytých pohřebních komnatách. Ramses. Seti. Thutmos. Amenhotep. Tutanchamon. V průběhu téměř pěti set let bylo do skal vytesáno více než šest set hrobů.

Průrvou ve skalách se prohnal závan větru.

Společně se stovkami turistů jsme sjížděli se Stuartem v malém vláčku do údolí. Za námi supěl traktor. Skály čněly k nebesům.

Pohřební komnata, kterou mi chtěl Stuart ukázat, ležela vysoko nahoře v úzké skalní průrvě. Přístup k ní byl ze severní strany. Vnitřní pohřební komnata směřovala k východu. Vzorec symbolizoval podsvětí.

Celí zadýchaní jsme stoupali vzhůru po dlouhém, příkrém schodišti, které vedlo ke skromnému a kdysi dobře zamaskovanému vchodu. Strážný si od nás vzal lístek a pustil nás do tunelu. Vzduch byl tak vlhký a teplý, že jsem si musel rozepnout límeček u košile.

„Jedna z prvních věcí, kterou každý král udělal, bylo zahájení prací na vlastní pohřební komnatě,“ vyprávěl Stuart. „Stovky kopáčů pracovaly celá desetiletí. Napřed dělníci prokopali cestu skalami. Potom nastoupili malíři se svými štětci a kněží s požehnáním.“

Cestou dolů na úzkém schodišti jsme se museli vyhnout turistům, kteří se vraceli nahoru. Snažil jsem se zahnat klaustrofobní představy. Vzduch byl příšerně těžký. Když vykradači hrobů a archeologové ve své době otvírali hroby, zkažený vzduch je ohrožoval na životě. Tvůrce Sherlocka Holmese Arthur Conan Doyle vytvořil teorii, podle které byly v pohřebních komnatách ponechány spory jedovatých hub jako trest pro narušitele věčného klidu.

Bezděčně jsem dýchal pouze nosem.

Krok za krokem jsme se vraceli stovky, vlastně tisíce let nazpět v čase. Aby se zabránilo zničení původních prostor, nechaly úřady v chodbách vystavět nové dřevěné podlahy. Nořili jsme se stále hlouběji do nitra skály. Dýchání mě začalo namáhat. Vzduch jako by nechtěl doputovat až do plic. Ale Stuartovi jsem nic neřekl. Člověk nemusí hned budit dojem zbabělce.

Strop byl vymalován modře se zlatými hvězdami. Vstupním prostorám dominovaly dva masivní sloupy, celá místnost byla vyzdobena motivy 741 svátosti. Další dlouhé schodiště vedlo ještě hlouběji do oválné pohřební komnaty se dvěma sloupy a čtyřmi bočními komnatami.

Slyšel jsem nadšené mumlání turistů. Když je nás tolik, nemůže se stát, že vypotřebujeme všechen vzduch? Někdo se přede mnou přikrčil. Uvolnil jsem cestu nějakému turistovi, který si fotografoval dekoraci na zdi. Omluvně jsem se usmál a ještě více jsem si rozepnul límeček u košile.

„Nějaký problém, Bjorne?“ zeptal se Stuart.

„Kdepak,“ odpověděl jsem přidušeně.

Zdi pohřební komnaty byly vyzdobeny jako svitek papyru a obsahovaly text ze svaté knihy Amduat o záhrobí. Na dvou obdélníkových sloupech byly úryvky z litanií Rea a motiv zobrazující mrtvého společně s jednou z bohyní. V této pohřební komnatě byla mumie faraóna Thutmose III. umístěna k věčnému odpočinku před téměř třemi tisíci pěti sty lety. Byl šestým faraónem osmnácté egyptské dynastie a je považován za jednoho z největších egyptských panovníků. Vládl polovinu století až do své smrti kolem roku 1425 před Kristem. Pohřební komnatu objevil francouzský egyptolog Victor Loret v roce 1898. Faraónova mumie byla nalezena o sedmnáct let dříve, napěchovaná s padesáti dalšími mumiemi v jeskyni Deir el-Bahri ve skalách nedaleko Hatšepsutina chrámu.

Chytil jsem Stuarta za paži. „Je tady trochu špatný vzduch,“ řekl jsem. „Neviděli jsme už dost?“

(2)

Opustili jsme Údolí králů a vydali se na sever podél skal a Nilu. Stáhl jsem okénko u auta a lačně jsem dýchal. Stuart se mě zeptal, jestli se takhle snažím nachytat nějaké mouchy. Připomněl jsem mu, že jsem vegetarián.

Stuart zabočil před velkou stavbu blízko skal, obklopenou zdí a chráněnou drátěným plotem.

„To je chrámový palác kultu Amona-Ra,“ řekl Stuart. „Právě sem se dostali Vikingové.“

Otevřel nezamčenou bránu a zaparkoval do stínu pod stromy.

„Tam dole,“ ukázal na planinu mezi skalami a Nilem, „byl tenkrát boční plavební kanál, který později zrušili zemědělci.“ Otočil se ke chrámu. „Tady vládl velekněz Asim.“

Dvě obrovité sochy bohů Amona-Ra a Osirida střežily široké schodiště, které vedlo na prostranství před chrámem.

„Sekta se jmenovala Ponížení služebníci jeho svátosti, boha slunce Amona-Ra a strážci božské úmluvy, ale my jí říkáme kult Amona-Ra. Sekta působila až do 13. století. V té době byla svátost, kterou měla sekta střežit a kterou vikingové ukradli, ztracená již dvě stě let. I ti nejzarytější kněží usoudili, že střežit něco, co už dávno zmizelo, je ztráta času.“

„Archa úmluvy?“

„Možná,“ odpověděl pozoruhodně mírně. „Ale možná taky ne.“

Prohlíželi jsme si kamenné sochy a palác. Snažil jsem se představit si, jak se tu žilo před tisíci lety. Před dvěma tisíci lety. Nebo před třemi tisíci lety.

Otočil jsem se k Nilu a představil si vikinské lodě.

„Že jo?“ přikývl Stuart. Čtenář myšlenek.

Ani chrám, ani pohřební komnata nejsou přístupné pro veřejnost, ale Stuart měl zvláštní povolení od egyptských úřadů a egyptskou bankovku, která způsobila, že strážný, který pospával u vstupní brány, neviděl, co vidět nechtěl. Vstoupili jsme do paláce. Stuart mi ukázal cestu do chrámového sálu. Za něčím, co kdysi bylo oltářem, jsem viděl zastřešený přístup do pohřebních komnat.

Zhluboka jsem se nadechl a vstoupili jsme dovnitř.

Ve tmě jsme rozsvítili baterky. Než jsme došli do první komnaty, museli jsme dlouho sestupovat po schodišti a projít tunelem. Světlo baterek odhalovalo nástěnné malby a nápisy.

„Tady jsem našel nejmladší kresby a hieroglyfy, které zaznamenávaly útok před tisíci lety,“ řekl Stuart.

Ukázal mi kresby na zdi. Dlouhé lodě.

Divoši s modrýma očima a dlouhými vlasy a vousy. Meče, sekyry a štíty. Dračí hlavy.

„Vikingové…“ zamumlal jsem.

„Přesně to jsem si pomyslel. Vikingové! Vojáci ani lodi z té zatracené Byzance! Vikingové! A ti tupci se mi vysmáli!!“

Pokračovali jsme po dalším schodišti. Protože jsme byli v tunelu sami a protože jsem věděl, že mohu kdykoliv utéct nahoru na čerstvý vzduchu, klaustrofobii se mi dařilo zvládat. Zatím.

Uvnitř druhé pohřební komnaty jsme viděli zbytky toho, co měla být koncová zeď. Prošli jsme otvorem ve zdi a vstoupili na úzké strmé schodiště a potom do dalšího tunelu.

Za ním jsme našli poslední pohřební komnatu.

Nejsvětější ze všech svátostí. Prázdná komnata, prázdné džbány. Prázdný sarkofág…

Tady uvnitř, v hlubině skály, byl uložen vyvolený vládce k odpočinku. Ten, o kterém se později hovořilo jako o SVATÉM.

Kdo to byl? Proč ho tak pečlivě skrývali?

Jaké poklady měl uloženy ve své pohřební komnatě?

Jaké zápisy?

Jaké svátosti?

A proč ho střežili po dva a půl tisíce let?

„My si myslíme,“ řekl Stuart, „že text, který jste objevil v puklině na Thingvellirských loukách, je kopie a překlad originálu, který byl umístěn právě tady.“

V prázdné komnatě mi Stuart ukázal kresby na zdech, zápisy a kartuše. Kartuše, jejichž význam jsem pochopil, až když mi ho Stuart trpělivě vysvětlil. Nakonec nám světlo z baterek zesláblo natolik, že jsme se museli vrátit.

Svěží vzduch na mě zapůsobil jako pohlazení. Minuli jsme strážného, který usnul, a tiše a zamyšleně jsme došli k zaparkovanému vozu.

Než Stuart nastartoval, oznámil mi, že mě s sebou vezme do města, které není, a promluvíme si s mužem, který neexistuje.

(3)

Koptský klášter Markusův odpočinek byl postaven z pískovce. Obklopovala ho úrodná zahrada s tekoucí vodou a bujnými rostlinami. Vypadal úplně stejně, jak musel vypadat, když mnichové před devatenácti stoletími položili poslední kámen a z rukou si setřepali písek.

Na střeše se vyjímal pozlacený znak ankh.

Stuart zaparkoval v oblaku prašného písku, který se rozvířil nad celým parkovištěm jako miniaturní pouštní bouře.

Klášter ležel v Zapomenutém městě v pouštním údolí několik mil od Luxoru. Zapomenuté město nenajdete na žádné mapě a zmiňuje se o něm jen několik málo turistických příruček (a to formou pozoruhodných obratů jako „ruiny pouštního města, které odmítá zhynout“). Oficiálně neexistuje. Egyptské úřady jeho existenci odmítaly již od 15. století. Důvodem byl spor mezi mnichy, jedním beduínským kmenem a správními úřady ohledně vlastnictví zdroje vody, který městečko udržuje při životě. Když úřady v roce 1481 vzdaly boj se vzpurnými obyvateli pouště, vymazaly veškeré záznamy o jeho existenci. Pouštní městečko i klášter byly jen zatracená díra v rozžhaveném písku. Dodnes nikoho nenapadlo, aby město vrátil zpět do života. Pomstychtivost moci má v Egyptě pevný kořínek. Městečko mělo původně jméno, které upadlo v zapomnění. Nemá ani školu, ani radnici, ani policii, ani zdravotní středisko. Děti, které tady vyrůstají, chodí do školy ve Qeně, kde jsou zaregistrovány jako bezdomovci. Místního lékaře lze v nejlepším případě charakterizovat jako medicinmana. Své pacienty posílá do nemocnice na návěsu místního náklaďáku jen zřídkakdy. Vystudovaní lékaři, jak jim s mírným nádechem pohrdání říká s vodní dýmkou v kavárně, mají lepší vybavení pro mozkovou chirurgii a transplantaci oční rohovky než on. A taky proto, že se mu dost klepou ruce.

Na okraji této oázy, této neexistující hrstky domů z kamene a vyschlé hlíny, zapomenuté a přehlížené místními i centrálními úřady a zbytkem světa, leží Markusův odpočinek.

(4)

Klášterní brána se otevřela.

Vyšel z ní muž. Působil dojmem člověka pobývajícího v Markusově odpočinku zhruba od té doby, kdy byl klášter založen. Jeho tvář připomínala dobře vysušenou hrbolatou rozinku. Kolem hlavy omotaný turban. Na nohou měl sandály z lýka a s bezzubým úsměvem nám podával ruku. Na vnitřní straně pravé paže měl vytetované malé znamení kříže. Představil se arabsky. Znělo to jako podivná, nahodilá změť souhlásek. I když mi Stuart jeho jméno ve voze několikrát zopakoval, nebyl jsem s to si ho zapamatovat. Takže jsem mu prostě říkal mnich.

Pozval nás dál do pouštního kláštera a provedl nás noclehárnami, refektáři, studijním sálem, kostelem i dobře udržovanou klášterní zahradou. K mému překvapení hovořil mnich dokonalou angličtinou. Vystudoval univerzitu v Cambridge, kde také řadu let učil.

„Přestože jsme velmi rozdílní,“ řekl mnich hlasem, ve kterém zněla zvláštní jemnost, „pojí nás se Stuartem stejný příběh. Byl jsem vedoucí jeho diplomové práce z egyptologie na univerzitě v Cambridge.“

Překvapeně jsem si prohlížel sluncem vysušenou, pískem ošlehanou tvář. Bylo těžké představit si mnicha jako profesora na Cambridge. Na druhou stranu ovšem musím uznat, že řada lidí má stejný problém, když si mě má představit jako prvního amanuens na univerzitě v Oslu.

Mnich hovořil o tom, že koptské křesťanství založil v Egyptě apoštol Marek několik let po ukřižování Krista. První organizovaní věřící křesťané byli právě Koptové. Mnichové v Markusově odpočinku přesvědčivě tvrdí, že Marek na stavbě tohoto kláštera sám pracoval. Koptský kostel stále nese název Svatá stolice papeže alexandrijského a patriarchy svatého Markuse a původní koptský kostel používal namísto kříže symbol ankh.

Egyptští křesťané byli ve třetím století vyháněni ze svých domovů a uchylovali se právě do pouště. V ní si zbudovali svoje kláštery. V egyptské poušti ve stinných jeskyních bylo založeno několik set klášterů. Odsud se stavba klášterů šířila dál do křesťanského světa.

Mnich mi důvěrně řekl, že nejsvětější relikvie, kterou klášter uchovává, spočívá na rouchu z rudého hedvábí ve zlaté schráně. Je to trn z Ježíšovy koruny. A v cizelované stříbrné schráně leží osm listů, na kterých je pravděpodobně zaznamenán originál Markova evangelia a koptský fragment evangelia svatého Jana.

(5)

„Bůh je mrtev.“

Seděli jsme na dřevěné lavici ve stínu vzdušné chodby, která obklopuje zahradu, a pili jsme chladnou vodu z plastových lahví.

Mnich kopal sandálem do země. Tváří mu projel záchvěv bolesti. „Mrtev?“ zeptal jsem se.

„Osiris,“ odpověděl a zdvihl prst do vzduchu. „Odin.“ Další prst se ocitl ve vzduchu. „Zeus. Ptah. Bacchus. Tór. Pan. Poseidon. Cupid. Aštoret.“ Prsty mu sice došly, ale pokračoval: „Bellona. Isis. Jupiter. Anubis. Balder. Nebo. Loki. Amon-Ra. Ařrodita. Baal. Ahijah. Freyja. Hádes. Muluhursang. Njord. Llaw Gyffes. Muul-lil. Frigg. Venuše. Sutekh, nejvyšší vládce Nilu. Mohl bych pokračovat nejméně deset minut. Čím se všichni tito bohové vyznačují? Řídili život milionů bohabojných lidí. Jejich jména vyvolávala v mužích strach a ženy pobožně klonily hlavy. Masy lidí se k nim modlily. Na jejich počest se stavěly chrámy. Jejich jménem vyrostly celé civilizace, celé civilizace jejich jménem zanikaly. Vedly se války. Generace kněží a mnichů věnovaly své životy tomu, aby pochopily jejich božství a dokázaly ho tlumočit, obětovaly jim a modlily se k nim.“

Závan větru prohnal chodbou vyschlé stéblo.

„A dneska?“ zeptal se. „Už v ně nevěříme. Dneska jsou všichni tito bohové mrtví. Ale nejsou zapomenutí. Jen už v ně nikdo nevěří. Nikdo se k nim nemodlí. A pokud někdy existovali, tráví svůj božský život v nudném zapomnění. Jako bohové jsou mrtví.“

Chodbou se prohnal další závan větru.

„Já myslím,“ pokračoval mnich, „že i Bůh je mrtev. Bůh, kterého jsme znali pod jménem Jahve. Jehova. Elohim. Pán. Měl mnoho jmen. A proto i znamení jeho smrti je mnoho. Biblická proroctví jsou naplněna. Bůh je mrtev. Nietzsche měl pravdu.“

„Jak to víte?“

Smutně se usmál bezzubým úsměvem. „Jen se kolem sebe podívejte! Je snad svět naplněn živoucí boží láskou? Najdete na naší existenci něco, co by naznačovalo, že nás střeží laskavý Bůh?“

„Nejsem věřící,“ řekl jsem.

„Jak můžete žít bez víry?“

„Proč bych měl věřit v nějakého boha?“

„Ježíš je cesta, pravda a život.“

„To je fráze. Proč by měla být vaše víra pravdivější než víra buddhistů a hinduistů? Proč by měl být váš Bůh mocnější než Brahma? Židé a křesťané, mohamedáni a sikhové - všichni stejně hluboce věří ve svého boha, svou představu, svou pravdu. Mají pravdu všichni? Nebo ji nemá nikdo? Váš Bůh zatracuje jiné bohy. Tak mi řekněte: Kdo má pravdu? Které ze světových náboženství je pravdivější než všechna ostatní? A která křesťanská víra je nejvíc milá vašemu Bohovi a Ježíšovi? Katolíci? Mormoni? Svědci Jehovovi? Protestanti? Baptisté? Letniční církev? Adventisté?“

„Bjorne…“

„Proč bych měl věřit v nějakého boha, který vládne všem lidem na světě a ze všech si vybere právě nomádský kmen na Středním východě? A co domorodci na Havaji? Inuité? Aboriginci? Proč sedí váš Bůh nahoře na obloze a ke své hrudi tiskne zvolený malý kmen, zatímco jiné národy o něm nikdy neslyšely?“

„Vůle Boží je nevyzpytatelná.“

„Vůle Boží je naprosto iracionální. Že v něj Izraelité mohli věřit před dvěma, třemi tisíci let, to chápu. Ale že na takovou pověru lidé pořád přísahají, to nepochopím.“

„Tohle může říct jen hlupák.“

„Vy sám tvrdíte, že srdce vašeho Boha už přestalo bít.“

„Bůh umírá pomalu, Bjorne. Nezemře přes noc. Podle biblického výkladu, znamení a proroctví a modliteb se domníváme - podotýkám, že se jedná o předpoklad - že Bůh ulehl na smrtelné lože kolem roku 1100 a zemřel na konci 19. století. Bůh je mrtev o něco více než sto let. A my se s tím nedovedeme vyrovnat.“

„Vy jste mnich. Ke komu se modlíte, když je váš Bůh mrtvý?“

„Přestanete milovat svou matku a svého otce, protože zemřeli? Modlíme se ke vzpomínce na Boha. Na Ježíše. K hodnotám, které vyznávali, a ke všemu, čemu nás naučili.“

„Ale pokud máte pravdu, co to znamená? Kdo přišel po něm? Kdo to všechno převzal? Jsou někde další bohové, kteří budou pokračovat v práci tam, kde Bůh přestal?“

„Nevíme. Dosud ne. Gnostikové - křesťanská sekta, kterou ortodoxní katolická církev označila za kacíře, nikdy nepřijali, že je Bůh všemocný samovládce. Naopak se mnozí domnívali, že Jahve byl níže postavený a velikášský bůh, jehož výtvor - země a lidé - byl dokladem jeho neschopnosti. Nad Jahvem a dalšími soupeřícími menšími bohy čnělo mocnější božství, pravý Bůh, který byl vysoko povznesen nad pozemské triviality. Nicméně ani židovství rabíni, ale ani křesťanští církevní otcové nemohli přijmout takové kacířství. Bůh nám ve Starém zákoně přikázal, abychom se modlili k Němu, k žádnému jinému. Hm. Ale co když gnostikové měli pravdu? Co když Jahve ze Starého zákona byl mocichtivý bůh - aeon, který byl hystericky posedlý takovými maličkostmi, jako například, jak se k němu my lidé máme modlit? Co když Jahve byl jedním z mnoha bohů? Co když existuje stvořitel, pravý Bůh, kterého žádné náboženství nedokázalo ve své zaslepenosti zachytit? Mohou uběhnout celá staletí, než nový bůh zesílí natolik, aby sestoupil k nám lidem a vybral si nové proroky, kterým bude lidstvo naslouchat a uctívat je. - Vy jste dítě bezbožnosti, sekularizace, dítě lhostejnosti k věčnosti a všemu svatému. Z tohoto hlediska je váš ateistický postoj výsledkem Boží nepřítomnosti v našem bytí.“

Chvíli jsme mlčky seděli ve stínu pouštního slunce. Když jsme dopili vodu, ukázal nám mnich chladné sklepení pod klášterem. Prošli jsme několika síněmi, až jsme došli k železným dveřím vedoucím do místnosti osvětlené poblikávající zářivkou.

Mnich otevřel kovovou skříň a vytáhl zásuvku naplněnou mincemi. Natáhl ke mně plnou hrst. Pohlédl jsem na ni. Ke svému překvapení jsem zjistil, že drží stříbrné mince s neznámou norskou královskou pečetí.

„Jak se to sem dostalo?“

„Ležely tu.“

„Měl jsem na škole nějaké přednášky z numismatiky. Pokud si dobře vzpomínám, první norské mince nechal vyrobit Olav Tryggvason kolem roku 995. Na mincích bylo vyraženo ONLAF REX NORmannorum, což znamená Olav král Norů. Na přední straně byl zobrazen král se žezlem, na zadní straně kříž z písmen CRVX, latinské crux čili kříž. Předpokládá se, že tvůrce mincí pocházel z Anglie.“

„Staroseverští obchodníci nechali razit mince také tady v Egyptě, ve městě Misr jižně od Alexandrie na břehu Nilu.“

„Archeologové předpokládali, že arabské mince, které byly objeveny v Norsku, se na sever dostaly s kupci, kteří obchodovali v Byzantské říši. Kromě toho byly arabské mince často používány jako mezinárodní měna. Vůbec jsem nevěděl, že tady Vikingové razili mince.“

„Nedělali to dlouho.“

„Je toho víc,“ řekl Stuart. Podíval se na mnicha a pokývl směrem k další, ještě pevnější skříni. „Já doufal, že vy mi naopak ukážete Thingvellirské svitky.“

„Brzy…“

Mnich odemkl skříň a vytáhl z ní dřevěnou schránku. Uvnitř ležel zlatý šperk. Podal mi řetěz, který byl v ruce velmi těžký. Jako přívěsek na něm visela runa ty.

„Vikingský šperk,“ řekl Stuart. „Uhodnete, kde byl objeven?“

To jsem si netroufl.

„Šperk byl nalezen v prázdném sarkofágu v nejhlubší pohřební komnatě v chrámu kultu Amona-Ra,“ řekl mnich.

(6)

Toho večera hned po večeři jsem z telefonní budky dostatečně vzdálené od hotelu zavolal profesoru Llyleworthovi do SIS.

Spojení bylo špatné a ruch z ulice rozhovor prakticky znemožňoval. Ale stihl jsem mu říci, že se mi podařilo uniknout ze Schimmerova institutu a jsem v pořádku na bezpečném místě. Jeho otázky jsem neslyšel kvůli hluku mopedů, autobusů a pokřiku prodavačů zeleniny, kteří prodávali uvadlé melouny. Do toho se mísily disharmonické výkřiky modliteb z minaretů.

Na cestě zpátky jsem byl bezděčně vtažen do bazarů a malých obchůdků, kde jsem si při sérii kulturních a jazykových nedorozumění dokázal přivodit zakoupení poměrně velké sbírky kamenných skarabeů, kočičích postaviček, reliéfů s mumiemi, papyrový plakát se sfingou v západu slunce a vůni Nubien Nights, které žádná krásná žena neodolá.

Před hotelem jsem si všiml jednoho turisty, který fotografoval v Thumosesově pohřební komnatě. Stál tam a jako by někoho sledoval. Možná svoji okouzlující ženu, která vlastní kreditní kartu a nebojí se ji použít. Když si mě všiml, trhl sebou a usmál se. Buď protože mě poznal a nepamatoval si přesně, odkud mě zná. Anebo nechtěl, abych si ho všiml.

(7)

Druhého dne brzy ráno jsme se Stuartem opustili hotelovou čtvrť a vydali se do muzea.

Stuart předchozího dne do muzea zavolal a domluvil si schůzku s ředitelem, který byl jeho dobrý známý a kolega. Byli v kontaktu řadu let.

Cestou se mě Stuart znovu pokoušel přemluvil, abych mu ukázal Thingvellirské svitky. Řekl jsem mu, že musí pochopit, že je nemám u sebe.

„Ale víte, kde jsou, ne?“ nepřestával otravovat. „Nemůžeme tam zajet?“

I když jsem chápal jeho odborný zájem a zvědavost, začínalo mi to jeho neustálé otravování jít na nervy.

Ředitel muzea vypadal jako laskavá gorila. Měl mohutný plnovous a husté obočí. Chlupy mu vykukovaly i z košile.

„Stuarte!“ zabručel a svého dlouholetého kolegu objal. Dívali se na sebe s úsměvem i nedůvěrou jako staří váleční veteráni, kteří z válečné vřavy vyvázli živí.

„Pracoval jako můj asistent, když jsem dokumentoval pohřební komnatu Amona-Ra,“ vysvětloval Stuart.

„Asistent?“ zařehtal se ředitel. „Já byl tvůj otrok!“

Muzeum už bylo skoro zaplněné návštěvníky. Rozhlížel jsem se, jestli neuvidím turistu, který si včera fotil pohřební komnatu. Přirozeně tu není. Nahradili ho někým jiným.

„Věc, kterou zná málokdo, a ještě méně lidí se o ni zajímá. Sbírka textů na papyru, pergamenech a papírech, kterou uchováváme dole ve sklepním trezoru,“ řekl ředitel. Směrem ke Stuartovi dodal: „Tam mám taky ty dokumenty.“

Stuart na mě mrkl.

„Dokumenty?“ zeptal jsem se.

V tu chvíli jsme právě míjeli skleněnou vitrínu se soškou. Jak jsem ji zahlédl, prudce jsem se zastavil.

Dřevěná soška byla asi čtyřicet centimetrů vysoká a představovala muže nebo boha, který si oběma rukama drží dlouhý vous. Podle popisky na vitríně se jednalo o tři tisíce let starou sošku původně pokrytou černou smůlou, barvou boha Osirida. Byla nalezena v jednom z hrobů v Údolí králů. Soška se nápadně podobala figurce, jejíž fotografii měl v kanceláři v Reykjavíku profesor Sigurdsson. Dva tisíce let staré bronzové sošce, která byla nalezena u Eyjafjórduru v severním Islandu roku 1815. Odkud pochází soška nalezená v Eyjafjórduru? Nemůže být z Egypta? A pokud nějaký islandský viking sošku v 11. století vyřezal, nemohl si přinést inspiraci právě odsud? Nemohl to být účastník Olavovy výpravy?

Sbíhal jsem za Stuartem a ředitelem muzea po schodech do sklepních prostor.

„Velekněze Asima kultu Amona-Ra si podle legendy vyzvedli nebeští bohové jednoho rána v roce 1013,“ pronesl ředitel muzea s úsměvem a kývl směrem ke Stuartovi. „Proč takový zájem o Asima? Po třiceti letech?“

„Pracujeme na jedné teorii. Objevili jsme nějaké fragmenty rukopisu, který může být jeho.“

„Fragmenty rukopisu? Asimova rukopisu? To je úžasné! Moc rád bych je viděl!“

„Pošlu ti kopie.“

„Díky, příteli, budu moc rád.“

Ředitel nás zavřel ve vymezeném prostoru a vypnul poplašné zařízení. Z ocelové skříně vyndal dva laminované archy A4. Jeden z nich představoval egyptský a anglický překlad textu, který byl původně napsán na papyru. Na druhém byla fotografie původního dokumentu, který je umístěn v muzeu v Káhiře.

„Tento text napsal váš přítel mister Asim. Je to fragment popisu pohřbu faraóna, spíš novinářská zpráva než náboženský hymnus. Vychází z rukopisu Nové říše a z hieroglyfů a maleb na zdech. Bohužel chybí začátek i konec.“

… od ranního svítání se lidé shromažďovali podél cesty pohřebního průvodu, která vedla dolů k řece. Provolávali slávu Amonovi-Ra. Na druhém břehu Nilu, na straně zemřelých, stála pohřební komnata, která byla hotová již téměř deset let. Pouze hrobaři věděli, kde leží. Nyní byl faraón mrtev sedmdesát dnů. Osiris čekal. Profesionální plačky naříkaly a sypaly na sebe a okolostojící prach. Lomily přitom rukama. Tanečníci v bederních rouškách a kloboucích z peří se pohybovali v rytmu bubnů. U břehu pod palácem čekala pohřební loď s mumií ve zlaté rakvi. Když se loď s naříkajícími příbuznými dala do pohybu, lidé hlasitě vzdychli. Hned po ní odrazila od břehu pohřební loď. Pozlacená rakev spočívala pod zdobenou střechou, kterou nesly dva vyřezávané sloupy. Veslaři veslovali vestoje. Potom odrazily lodě s kněžími, důstojníky, členy královského dvora, oficiálními zástupci, tanečníky a služebníky, kteří nesli všechny poklady. Cennosti měly být umístěny v hrobě, aby doprovázely mrtvého na cestě do záhrobí, kde by měl dále žít jako bůh. Lidé začali sestupovat dolů k Nilu a před řadami strážců se začali shlukovat do hloučků. Dívali se za loděmi, které křižovaly Nil. Na stranu mrtvých nesměl vkročit nikdo nepovolaný. Místo králova posledního odpočinku bylo tajné. Na západním břehu bylo tělo vyneseno na nosítka, která měla také tvar lodi, a bylo položeno na sáně. Sáně s faraónem měli tu čest táhnout úředníci z královského paláce. Za nimi byly taženy ještě jedny sáně, které vezly džbány s královými vnitřními orgány. Nejbližší příbuzní mrtvého kráčeli vedle rakve. Za druhými sáněmi šli sluhové s poklady, které měl faraón mít s sebou ve své nové existenci. Dále Kniha mrtvých s magickými formulemi a návody, které vedly zemřelé na cestě po podsvětí. Pomalu, kvůli vedru a velké tíze, byly sáně taženy od vody přes planinu vzhůru do stráně k pohřební komnatě. Ozvěna ze skal vracela monotónní zvuky bubnů…

„Víc toho není,“ řekl ředitel muzea, když si všiml, že jsem dočetl.

Potom se otočil ke Stuartovi: „Druhý dokument je dopis ze 14. století egyptskému vezírovi od prefekta Vatikánského archivu.“

Položil před nás dokument v průhledném plastu.

„Vezír musel do Vatikánu nepochybně zaslat dotaz, jestli nemají nějaké dokumenty nebo dopisy od Asima. Vezír musel mít dobré prostředníky. Vatikánský prefekt mohl prosbu o nahlédnutí do papežova archivu klidně ignorovat. Navíc přicházela z muslimské země. Ale prefekt svědomitě odpověděl.“

Podíval jsem se do latinského textu.

„Prefekt stručně potvrzuje existenci tří dokumentů, jejichž autorem je Asim,“ řekl ředitel. „Starší dokument je dopis velekněze Jeho Výsosti, kalifovi Al-Hakimovi bi-Amr Alláhovi, vládci z milosti boží, absolutnímu vládci kalifu egyptskému…“

„Kopii máme na institutu,“ přerušil ho Stuart.

„… druhý dokument je kopie neznámého originálu, který popisuje útok pohanských divochů na chrám a pohřební komnatu. Třetí je fragment kopie dopisu z cesty. Možná se jedná o stejný text, jako je ten předešlý. Popisuje cestu, cituji, ‚na výspu civilizace‘.“

Stuart se pousmál a otočil se ke mně. „Výspa civilizace…“

„Musel mít na mysli Norsko.“

„Pohanští divoši…“ Stuartův hlas se zabarvil. „Takhle by nepopisoval byzantské vojáky. To jsou Vikingové!“

„To znamená, že ve Vatikánském archivu jsou tři dokumenty, jejichž autorem je Asim.“

„Takže jedeme,“ prohlásil Stuart. „Uvidíme, jestli je najdeme!“

ANTIKVÁŘ

Itálie

(1)

Co by kamenem dohodil od hemžícího se davu turistů na Piazza Navona, v úzké dlážděné uličce, která se svažuje z ospalé ulice do jedné z hlavních dopravních tepen, mezi prodejnou rámů a modistkou, leží antikvariát, který se podle nápisu na štítu jmenuje zkrátka a dobře Antikvariát. Mapa Říma chybně zaznamenává, že ulička, která se stáčí tak, že není možné dohlédnout z jednoho konce na druhý, je slepá. Místní lidé ji využívají jako zkratku do Via del Governo Vecchio a ztracení turisté mají pocit, že se ocitli v minulosti. Obchůdky v té zapomenuté uličce budí dojem, že je od dob císaře Nera nikdo nenavštívil. Návštěvník má prostě pocit, že se tady zastavil čas. Zaprášené knihy za výkladem antikvariátu jsou bývalé bestsellery, které už dávno upadly v zapomnění. Po večerech průvan z klimatizace strašidelně listuje zatuchlými stránkami rozevřených knih. Před vstupními dveřmi, kde je na zažloutlém listu kaligrafickým písmem a vybledlým inkoustem napsaná otvírací doba, spočívají zubožené zbytky černého pánského bicyklu přivázaného řetězem ke kusu trubky.

Stuart Dunhill si upravil sako. „Jdeme?“

Cestou z hotelu mi vyprávěl o muži, se kterým se máme setkat. Luigi Fiacchini je legendou mezi ilegálními prodejci starožitností. Zná každého, kdo v branži něco znamená: antikváře, knihovníky, vydavatele, vědce, knihkupce a sběratele. Obklopuje se čestnými a poctivými lidmi, ale i nectnými podvodníky: bibliofily z Milána a Florencie, Vídně a Paříže, Hamburku a Londýna, Petrohradu a Moskvy, Osla a Stockholmu, Kodaně, Helsinek a Reykjavíku, New Yorku a San Franciska, Hongkongu a Singapuru, Buenos Aires a Santiaga, Rio de Janeira, Sydney a Kapského Města. Ze svého krámku v Římě vyjednal Luigi Fiacchini prodej několika nejdražších knižních sbírek na světě. Byl prostředníkem obchodu, kdy Opus Dei zakoupilo kopii Lukášova evangelia z 5. století. Říká se také, že právě Luigi vystopoval Shakespearův vlastnoruční rukopis hry Mnoho povyku pro nic, za kterou jistý sběratel z Emirátů zaplatil nejméně padesát milionů dolarů. Právě on má na svědomí prodej jednoho ze čtyřiceti existujících kompletních vydání Shakespearových her, které vyšly sedm let po mistrově smrti. Dostal za ně 2,8 milionů liber. Stuart se doslechl, že Luigi měl svůj podíl i na aukci Sotheby’s v Londýně, kde se vydražil první tištěný atlas na světě z roku 1477, který vycházel z díla Claudia Ptolemaia ze druhého století, za 26,5 milionů norských korun.

Když jsme vstupovali do obchodu, minuli jsme muže. Naše pohledy se na vteřinu střetly. Zase jsem měl pocit, že jsem toho člověka někde viděl. Ale nic nenaznačovalo, že by mě poznal on. Zapomněl jsem na něj ve chvíli, kdy hysterické zvonění zvonku nade dveřmi ohlásilo náš příchod.

Skromná fasáda obchodu mě vedla k představě, že obchod uvnitř musí být velmi malý. Ale mýlil jsem se, obchod byl rozlehlý. Nejprve jsme prošli úzkým oddělením s knihami podél všech stěn a s pultem, na kterém stála zastaralá pokladna. Uvnitř se prostor rozšířil a připomínal knihovnu. Tisíce knih vyplňovalo labyrint polic, pultíků, truhlic, stolů i knihovních poliček. Vzduch byl plný podivuhodné vůně knih - papíru, prachu, vazby, lepidla a potu hrdinů, kteří vedou svůj boj mezi deskami knih. Stuart mě odvedl stranou.

Po celou dobu jsem si představoval Luigiho Fiacchiniho jako vysokého distingovaného italského hraběte s šedými vlasy a moudrým pohledem. Stvoření, které se objevilo vedle nás a drmolilo momento, momento a přitom přemísťovalo knihy, bylo nevysoké a přikrčené s rozčepýřenými vlasy a kalnýma očima, jež se dívaly každé jiným směrem. Trhavými pohyby se otočilo, aby uvidělo, kdo ho ruší. Jediné, co mu chybělo, byl hrb, šupinatá kůže a dlouhý jazyk.

„Stuarte!“ vykřikl.

„Luigi!“ odpověděl Stuart.

Podali si ruce s takovou radostí, jako by oba museli odolávat pokušení přátelsky se obejmout.

Stuart mě představil. Luigi mě pozoroval s neskrývanou zvědavostí, s jakou si jedno podivné stvoření prohlíží sobě podobné.

„Mister Belto! Vy jste tedy pěkně rozvířil klidné vody, když jste objevil The Shrine of Sacred Secrets. Škoda že jste schránu nedal na trh. Byl byste miliardář!“

Jeho smích zněl jako vítr, který vymetá police s knihami. Jako by smích byl jen nějaký zvukový efekt a vůbec nevyjadřoval radostný stav mysli.

Byl mnohem menší než já. Jedno oko mu pokrývala šedá blanka.

„To levé je slepé. Ale jako skřeti vidím i já na to pravé o to lépe!“

Jako dítě se Luigi zakousl do zapáleného doutníku a drží ho dodnes. Tvrdil o sobě, že jeho rod pochází ze stejné linie jako Leonardo da Vinci. Mně ale spíš připomínal ztraceného potomka španělského Maura, který se těšil s oslicí.

Luigi prohlásil: „Momento, pánové,“ a běžel zatáhnout roletu a zamknout dveře.

S vášní velkého milovníka nás provedl antikvariátem, který byl roztříděný podle tematického vzoru, jehož smysl mi zůstal utajen. Vytáhl několik vzácných tisků. Verzi Pinocchiových dobrodružství s podpisem autora Carla Collodia, ilustrovanou Božskou komedii Dante Alighieriho z 18. století, první vydání Machiavelliho Vladaře a korektury Jména růže Umberta Eca z roku 1979 s jeho vlastními úpravami.

Luigi rozhodil ruce a spokojeně potáhl z doutníku: „Tady mám desítky tisíc nejlépe napsaných knih na světě. A každá z nich vás láká, abyste ji četl znovu a znovu.“

V prvním patře, kam se musí po točitém schodišti uzavřeném tenkým řetízkem s cedulkou Riservato, měl Luigi byt.

Od obchodu se příliš nelišil. I tady byly všude knihy. Uprostřed pokoje bylo vyklizené místo pro klubovku a nízký stolek zavalený italskými novinami a časopisy.

Luigi přinesl z kuchyně konvici s kávou.

„Jak jsem ti říkal po telefonu,“ mluvil ke Stuartovi a naléval při tom kávu, „fragmenty kopie Asimova rukopisu o cestě do země na severu jsou vyhledávanými objekty mezi sběrateli už od 19. století. Nevíme, odkud ty kopie pocházejí, ale některé z nich si našly cestu do Vatikánského archivu. Kopie jsou jen neúplné zlomky, ale je zřejmé, že všechny byly vytvořeny podle stejného originálu, který je pravděpodobně ztracen.“

„Chcete naznačit,“ zeptal jsem se, „že všechno, co bylo k nalezení ve Vatikánu, už musí být někde v oběhu?“

„Rozhodně ne. Vatikánský archiv je bezedný. Jde o to, jak budete hledat a jaké reference vám pomohou hledat dál. I když vědci a sběratelé archiv pečlivě prostudovali, nikdo přesně neví, co se snažili najít. Pokud při prohlížení pominete jediný náhodný dokument, ztratíte nit, která by vás dovedla k cíli. Kromě toho teprve teď,“ podíval se mi do očí, „začínají útržkovité informace dávat nějaký smysl.“

„V co můžeme doufat?“

„Že na jednom z fragmentů bude popis útoku na Asimův chrám. Na jiném fragmentu by měl být dopis z cesty na konec civilizace.“

„Výspu,“ opravil ho Stuart.

„Výspu, jistě. Vatikán dokázal již počátkem 12. století tuto výspu identifikovat. Bylo to Norsko. Problém ale spočíval v tom, že nikdo přesně nevěděl, kde to Norsko leží.“ Tázavě se na mě podíval. Pokrčil jsem rameny. „Další problém byl s identifikací dokumentů, které se k tomuto případu průkazně pojily.“

„Zdá se, že všechny mají společné znamení.“

„Jaké?“

„Tři symboly - egyptský ankh, runový znak ty a kříž.“

Luigiho pohled se najednou vzdálil: „Oh, cazzo…“ vyhrkl. Potom pokračoval: „Já myslím, že pokud by se rukopis někdy nacházel ve Vatikánu, byl by Asimův dopis z cesty již dávno objeven.“

„Nepotřebujeme nutně celou verzi,“ odpověděl mu Stuart. „Ale každá nitka nám může pomoci.“

„A vy doufáte, že je najdete v Archivum Secretum Avostolicum Vaticanum, v Tajném vatikánském archivu?“

„Když nás tam pustí…“

„Archiv není tak tajný, jak by se mohlo podle jeho názvu zdát. Někteří lidé soudí, že slovo secretum má v tomto spojení význam vyčleněný, nikoliv tajný. Už v roce 1881 byl archiv otevřen pro určitý okruh vyvolených. Samozřejmě budete muset požádat o povolení ke vstupu, ale dneska archiv za rok navštíví v průměru patnáct tisíc vědců.“

„To zní beznadějně. Povolení ke vstupu i to hledání.“

„Kdepak. Několik archivářů patří do mého, tak říkajíc bibliofilského cechu. Dluží mi nějakou tu službičku. Zařídím vám přístup do archivu i pomoc archiváře, který bude vědět, kde hledat.“

Vděčně jsem mu stiskl ruku.

„Zájem o Asimovy rukopisy a mapy se ještě zvýšil v roce 1977, když Stuart udělal ten pozoruhodný objev,“ řekl Luigi. „Takže se svou odmítavou arogancí postoupili vědci celou věc privátnějším kruhům.“

„Má na mysli nezákonné sběratele,“ doplnil Stuart.

„Řekl jste mapy?“

„Ano, vy jste to nevěděl? Měla by existovat minimálně jedna mapa, kterou Asim poslal do Egypta. Na ní by mělo být vyznačené místo, kde je ukryta mumie a poklady. Možná že její kopie leží ve Vatikánském archivu, ale nevím. Rozhodně nepomohla žádnému hledači pokladů.“

„Vy obchodujete i s mapami?“

„To si pište! Malý moment.“ Seběhl dolů po točitém schodišti a vrátil se s náručí plnou papírových svitků a desek, které opatrně položil před nás na stůl.

„Mapy jsou často stejně cenné jako rukopisné listiny. Je v nich zapsáno, jak lidé chápali svět. Zaznamenávají objevy velikánů. Marca Pola. Kryštofa Kolumba. Vasco de Gamy. Hudsona. Nansena. Amundsena. Heyerdahla.“

Rozložil jeden z archů:

„Tohle je faksimile Mercatorovy mapy světa z roku 1569. Tady můžete rozpoznat Skandinávii, severní cíp Skotska, Island a části Grónska, ale zbytek je na vaší fantazii. Mercator vycházel z knihy Inventio Fortunata, kterou napsal ve 14. století jeden zcestovalý mnich. Ta se bohužel ztratila. Vinland byl poprvé popsán rukou geografa a historika Adama Brémského v knize Descriptio insularum Aquilonis kolem roku 1075. Tedy jeden lidský věk poté, co Leif Eiriksson ve Vinlandu přistál. Mapa papeže Urbana z roku 1367 naznačuje existenci několika větších ostrovů čili amerického pobřeží na západě Atlantického oceánu. Ta sporná mapa, která zachycuje Vinland, Mappa Mundi, je pravděpodobně mapou Ameriky. Pergamen pochází z 15. století, ale vědci se nedohodli na stáří inkoustu. Ve sbírce sira Thomase Philipse je mapa z roku 1424, která podrobně zachycuje východní pobřeží Ameriky a její jižní část - Georgii a Floridu.“

„To nám ještě chybělo,“ zasténal jsem. „Amerika! Nemohli bychom se držet našeho vlastního kontinentu?“

„Jak si přejete.“

Ochutnal jsem kávu, byla příšerně silná, a zeptal jsem se Luigiho, jestli se nebojí zlodějů. „Tady,“ řekl jsem, „by si takový zloděj nakradl víc, než kdyby vyloupil banku.“

„To jistě!“ Luigi vstal a popošel k zábradlí u schodiště. Ve výřezu měl zabudované tlačítko. „V obchodě jich mám celkem patnáct. Alarm je napojený na policii. Jsou tady za pár minut. V nejcennějších knihách mám elektronické senzory, které spustí poplach, pokud se s nimi člověk začne přibližovat ke dveřím.“ Prstem zaťukal na sklo v okně. „Pancéřované sklo. Ani kladivem se nedá rozbít. Pokud by se člověk chtěl dostat tímhle oknem ven, musí použít trhavinu.“

„Jestli tomu dobře rozumím,“ začal se Stuart opatrně vyptávat, „tak tys byl v kontaktu s šejkem Ibrahimem?“

Luigi zbystřil pohled. Jako zvíře v ohrožení. „Každý, kdo něco znamená v mezinárodním obchodě se starými knihami, byl v kontaktu s šejkem Ibrahimem.“

„Znáš ho dobře?“

„Nikdo z těch, kdo tvrdí, že šejka dobře znají, ho nezná.“

„Prodal jsi mu něco? Nebo jsi od něj něco koupil?“

Luigi obrátil oči v sloup. „V naší branži je diskrétnost základem úspěchu. Prozradit o zákazníkovi cokoliv, ať už to, co prodává, nebo co nakupuje, je indiskrétní.“

„Nás by jenom zajímalo,“ řekl Stuart, „proč se šejk začal zajímat o velekněze Asima a poklady, které Vikingové uloupili. Zajímá ho ten poklad? Nebo mumie? Nebo listiny, které byly uloženy ve džbánech?“

„Šejk měl vždycky zájem o starobylé věci a rukopisy.“

„Jak to, že zná příběh Snorriho a svatého Olava?“

„Že by v roce 1977 četl National Geographic?“

„Nemohl bys nám trochu pomoct?“

„Podívám se na to.“

Stuart na mě mrkl. Začínám tušit, že výraz podívám se na to, znamená v Luigiho slovníku zjistím to.

„Nemysli si ale, že to pro tebe dělám jako službičku,“ doplnil rychle, jako by si všiml našeho spokojeného pohledu a chtěl nás trochu zpražit.

„Přirozeně,“ odpověděl mu Stuart. „Ani by mi na mysl nepřišlo, že bys za to něco nechtěl.“

„Amico,“ zavrkal Luigi. „Znáš mě. Mým motivem, řeknu to na rovinu, mým motivem je výhradně můj vlastní prospěch. Považuji za pravděpodobné, že pátrání šejka Ibrahima není jen honička za bezvýznamným rukopisem nějakého mnicha z 15. století. Šejk Ibrahim cítí velké peníze. A jestli v tom jsou velké peníze, nevidím důvod, proč se k tanci kolem zlatého telete nepřidat.“

(2)

Čítárna Tajného vatikánského archivu, Archivum Secretum Apostolicum Vaticanum, je dlouhá a úzká. Stropní klenba je zdobena freskami jako v kostele. Je zaplněna stoly pro dvě nebo tři osoby. Stolů je tolik, že bych je nespočítal. Vnitřní stěny jsou obložené policemi s knihami do výše dvou pater.

Knihovník nás provedl několika halami a sály vyzdobenými malbami a zaplněnými policemi na knihy z tmavého dřeva. Kolem nás seděli nevyspalí vědci zahalení každý ve svém oblaku prachu.

Tomaso Rossellini byl nevysoký zavalitý muž s oříškově hnědýma očima, které nás zvědavě sledovaly zpoza čtverhranných brýlí se zlatou obroučkou. Čekal na nás před svou kanceláří. „Tak vy jste Luigiho přátelé,“ prohlásil konspirativně a stiskl nám ruku. V koutcích úst mu zahrál náznak úsměvu. „Kdo není?“ odpověděl mu Stuart s odstupem a Tomaso se dal do neslyšného smíchu. Člověk musí pracovat jako archivář nebo knihovník desítky let, aby se dokázal naučit smát se tak, aby ho nikdo neslyšel. Pokusili jsme se ze sebe vyždímat nějaké zdvořilostní fráze o působivém interiéru a vděčnosti, že je ochoten nám věnovat svůj čas. Zadržel nás netrpělivým pohybem ruky: „Luigi mi pověděl, že hledáte dokumenty a dopis, který má nějakou souvislost s veleknězem Asimem kultu Amona-Ra nebo norským světcem svatým Olavem. Smím se, jen z pouhé zvědavosti, zeptat, proč vás to zajímá?“

„Pokoušíme se zdokumentovat těsnější kontakt mezi staroseverskou a egyptskou kulturou,“ odpověděl Stuart rychle a vágně. „Domníváme se, že středověká víra v bohy ásy je ovlivněná egyptskou mytologií stejně jako germánskou a keltskou.“

Tomaso se na nás podíval. Harddisk počítače potřeboval nanosekundu, aby zpracoval a vyhodnotil zadané údaje. Určitě nejsme první vědci, kteří k němu přišli proto, aby dokázali nějakou beznadějnou hypotézu.

„Shromáždil jsem pro vás různé archivní odkazy, které jsou spojeny jménem požadovaných osob, obsahem a příbuznými tématy. Ale z přirozeného důvodu - nemám prostě čas - jsem nestihl sám tyto materiály projít.“ Položil před nás arch s odkazy plný písmen a číslic. „Nejstarší reference jsou zhruba devět set padesát let staré, ale mám tu i důležité odkazy na 12. století a počátek 16. století.“ Vysvětlil nám, co si můžeme vyhledat sami, a na co budeme potřebovat pomoc archivářů, což byla valná většina. „Náš archiv obsahuje sbírky 264 papežů, první pochází z 5. století. Nejsou tady pouze texty náboženského charakteru, najdete tu všechno možné. Od Michelangelova dopisu, ve kterém vymáhá pohledávku, po milostný dopis Jindřicha VIII. Jenom musíte vědět, co hledáte. Archiv je obrovský. Police s knihami jsou dohromady dlouhé přes osmdesát pět kilometrů. Musím vás varovat. Jen nepatrná část textů je přeložená. A v nejlepším případě jsou přeložené do latiny.“

„Já umím latinsky, řecky, koptsky, hebrejsky, aramejsky a ovládám i starou italštinu,“ prohlásil Stuart. Když viděl naše ohromené pohledy, dodal: „Součást mého základního vzdělání.“

(3)

Tomaso nám ukázal čítárnu a poté nás zavedl do archivu. Většina materiálu byla umístěna ve sklepeních, kde se řady polic s archivními materiály ztrácely v nekonečnu. Poté, co jeden z restaurátorů pečlivě nashromáždil všechny materiály, které jsme požadovali, odnesli jsme dvě papírové krabice s deskami, složkami a protokoly nahoru do čítárny.

Tam jsme se usadili a začali jsme hledat.

Celé hodiny jsme se Stuartem seděli shrbení nad popraskanými knihami a křehkými dokumenty a listovali v materiálech, které se zlehka dotýkaly okraje našeho tématu.

V jednom ze spisů jsem objevil křížový odkaz na dopis mistra Stephana Scannabecchiho s klíčovými slovy Noruega a Dollstein. Stuart listoval bulou, kterou papež Anastasius IV. vydal těsně před svou smrtí v roce 1154. Tímto výnosem učinil z Nidarosu arcibiskupství, pod které spadalo také Oslo, Hamar, Bergen, Stavanger, Orkneje, Hebridy, Faerské ostrovy a Grónsko.

Byla tam řada odkazů na Diplomatarium Norvegicum, literární dílo čítající dvaadvacet svazků, které obsahuje více než dvacet tisíc dopisů z norského středověku, z nichž některé pocházejí až z 11. století.

V záplavě informací jsem četl také dopis z listopadu roku 1354, v němž král Magnus jmenuje Pála Knutssona velitelem oficiální expedice vysílané za účelem posílení křesťanství do Grónska. V tomto dokumentu se výslovně odkazuje na „útok barbarů v Grónsku“ a hovoří se v něm o „několika divoších, kteří unikli“.

Ve svazku spisů o svatém Magnusovi jsem objevil bulu papeže Celestina II., který svatořečil Ragnvalda, jarla z Orknejí.

Překvapil mě odkaz na pergamen z roku 1131, v němž rytíř Clemens de Fieschi v dopise kardinálu biskupovi Benedictu Secundovi - s odkazem na starší zprávu - argumentuje skutečností, že právě tento Ragnvald ho předběhl a uloupil poklad v jeskyni.

V jeskyni? Poklad?

Clemens de Fieschi v dopise navrhoval, aby Vatikán vstoupil do aliance s větví Ragnvaldovy rodiny, která je vůči jarlovi v opozici.

Údaje vzbudily můj zájem z několika důvodů.

Ragnvald jarl z Orknejí je tentýž účastník křižácké výpravy, který podle Adelheid hledal poklad v dollsteinské jeskyni.

Opravdu poklad našel?

Jakou hrál v tom všem úlohu?

Byl on tím strážcem, který zachránil mumii, listiny a cennosti z rukou Vatikánu, nebo byl jenom hledačem pokladů?

V roce 1137, několik let poté, co navštívil Dollstein, začal Ragnvald s výstavbou katedrály svatého Magnuse v Kirkwallu na Orknejích na počest svého strýce, který zemřel mučednickou smrtí. Když byla katedrála počátkem 20. století restaurována, nalezli dělníci ostatky Ragnvalda a jeho strýce Magnuse zazděné ve sloupech u oltáře.

Ragnvald jarl z Orknejí byl - podle záznamů kroniky - zavražděn svými vlastními příbuznými v Caithness ve Skotsku v roce 1158 v souvislosti s mocenským bojem. Dopis de Fieschiho naznačoval, že mohl být zlikvidován přeběhlíky kvůli congregatici ve Vatikánu.

Vražda Ragnvalda v roce 1158 mě přivedla k chmurným úvahám o osudu mého přítele siry Magnuse.

(4)

O hodinu a půl později objevil Stuart dokument, který nám oběma vzal dech.

V dokumentu s rozlomenou pečetí kardinálské mise a s roztřepenou hedvábnou stužkou přímo stálo, že Vatikán byl informován o tom, že se „barbaři ze země sněhu“ dostali do Egypta a uloupili „svatou mumii, papyry nevyčíslitelné ceny a cenné poklady“.

„Jasněji řečeno to už ani být nemohlo!“ Stuart zíral s vytřeštěnýma očima. Určitě v tu chvíli považoval své profesní uznání za důležitější než celou pohřební komnatu i vikingský lup.

Podle dokumentu se dva egyptští vyslanci - kalif al-Mustarshid a nejmenovaný velekněz - pokusili předložit Vatikánu svůj případ. Návštěva přesně zapadala do údajů z překladu koptského dopisu egyptského velekněze Asima, který také skončil ve Vatikánském archivu.

Poselství Egypťanů i koptský dopis musely na papeže zapůsobit. Ještě téhož roku byla papežem Innocentem II. do Norska vyslána delegace vedená rytířem Clemensem de Fieschim.

K těmto listinám byl přiložen i dopis, který zvláštní kurýr doručil mistrovi Scannabecchimu do Vatikánu. Musí se jednat o dopis od Clemense de Fieschiho, který svou zprávu neskromně podepsal jako Zbrojnoš Boží.

Jeho urozenosti

Mister Stephanus Scannabecchi

Sancta Sedes & Curia Romana

Vatikán

Můj pane,

byl jsem kardinálem biskupem Benedictem Secundem jménem Svatého otce povolán, abych vedl skupinu vzdělaných mužů ve zbrani, kteří se měli vydat do Noruegy, na sever od civilizace, aby, pokud to bude možné, vyhledali svatý nápis na papyru. Mezi mými muži byli zástupci Vatikánu, templářští rytíři, johanité a důvěryhodní muži vybraní kalifem egyptským. Kalif přikázal svým vyslancům dopravit zpět domů mumii (nabalzamovanou podle pohanského egyptského zvyku) a další obsah pohřební komnaty, především zlato, drahé kameny a umělecké předměty.

Bohužel máme důvod domnívat se, že Seveřané byli obeznámeni s tím, že jsme se vydali na cestu. Nepodařilo se nám zjistit, jak je to možné. Mohli být nepřímo varováni vyslanci johanitů nebo špehy, které kardinál biskup Secundus poslal předem, aby nám pomohli nalézt stopy, nebo osobami s nezamčenými ústy v klášterech a noclehárnách, kde cestou přespávali, a které mohly předat dál zprávu o našich zájmech a rozhovorech.

Podle rady, kterou jsme dostali v dánském městě zvaném Domus Mercatorum či Kaupmannahafn, kde jsme se setkali s řadou obchodníků i lovců, kteří v zemi zvané Noruega často pobývali, jsme se plavili do Ásló, města na planině pod stráněmi, odkud je možno vydat se na koních na severozápad. Nejprve přes úrodná údolí, potom přes mohutné štíty hor. To nám bylo doporučeno spíše než cesta loděmi na sever podél dlouhého a nebezpečného skalnatého pobřeží, kde se mohou z ničeho nic objevit vlny velké jako dům a kde mořská obluda zvaná hafgufa* potápí velké lodi.

Při příjezdu do země zvané Noruega nás přepadla krutá zima, která přinesla velké množství sněhu a silný mráz. Byli jsme nuceni strávit šest měsíců v norském klášteře a čekat, až sníh roztaje. Dva z našich mužů zemřeli na nemoce způsobené mrazivou zimou.

Na základě staletých map a popisů Egypťana Asima, velekněze kultu Amona-Ra, jsme se domnívali, že dokážeme určit místo, kde leží jeskyně zvaná Dollstein. Měla být na jednom z ostrovů u severozápadního pobřeží. Toto umístění souhlasí s Asimovým popisem.

Nebudu, s ohledem na drahocenný čas mého čtenáře, podrobněji popisovat, s čím jsme se setkali v hlubokých temných lesích na vysokých horských štítech, které jsme museli překonat, abychom se dostali k našemu konečnému cíli. Spokojím se tedy s tím, že sdělím, že jsme narazili na několik kmenů nepřátelských divochů, trollů a oblud a že naše skupina v boji s nimi ztratila pět hrdinných vojáků.

Jednoho pozdního odpoledne jsme dorazili na ostrov Doll. Utábořili jsme se na jedné planině, zapálili oheň a upekli si několik opeřenců. Měli jsme s sebou jednoho místního muže, který nám za mince a požehnání Svatého otce slíbil pomoc. Z tábořiště jsme dohlédli na Dollstein, který leží na nejzazším výběžku západní části ostrova u fjordu.

Druhého dne za úsvitu jsme se na koních vypravili podél vody k hoře. Zde jsme uvázali koně a nechali s nimi dva muže jako stráž.

Hora byla strmá, nedostupná a kluzká. Tam, pár stovek kroků směrem vzhůru, otočený k volnému moři, leží dobře ukrytý vchod do jeskyně, která skrývá brány pekelné. Těsný, strmý a kluzký tunel vedl hluboko do temnoty.

Museli jsme si nést pochodně, abychom viděli na cestu, a opatrně jsme sestupovali po kluzkých kamenech. Vzduch byl ledový. Nakonec jsme se dostali do velkého volného prostoru v hlubinách jeskyně. Odtamtud jsme postupovali dále úzkými chodbami přes skalní stěny. Tak jsme objevili pět velkých jeskyní, které ležely blízko u sebe. Puklina ve skalách byla mnoho set stop hluboká, ale náš místní člověk tvrdil, že systém skalních jeskyní vede pod mořem až do Skotska. Mezi lidmi se vypráví mnoho pověstí o velkém pokladu, který je prý v jeskyni ukrytý. Podél pobřeží se obecně soudí, že na tomto ostrově byl před dvěma lety Ragnvald jarl Orknejský a hledal poklad.

Postupovali jsme do nitra jeskyně, jak to jen šlo. Vaše urozenosti, mistře Scannabecchi, bolí mě, že musím Vaší excelenci oznámit, že jeskyně byla, ač jsme ji pečlivě prozkoumali, úplně prázdná.

S poníženou úctou

CLEMENS DE FIESCHI

Zbrojnoš Boží

(5)

Pětadvacet let po první nezdařené expedici vyslal papež Hadrian IV., dříve známý jako Nicholas Breakspear, který v letech 1153-54 navštívil Norsko a Hamar, komisi, která měla záhadu vyšetřit. Dokument jasně naznačoval, že Breakspearův úkol v Norsku měl souvislost s hledáním pokladu. Papež Alexander III. vyslal novou skupinu vojáků na sever kolem roku 1180 a výprava probíhala zároveň s výstavbou kostela ve Flesbergu. O padesát let později, v roce 1230, vyslal další skupinu papež Gregor IX.

1230… Vzpomněl jsem si na text z kostela v Garmo: Družina římského papeže, johanité z Varny a jeruzalémští templáři se shromáždili v šiku. Skrytá je svatá pohřební komnata, jak Asim pravil.

V deskách označených římskou číslicí LXVII. ležel dopis, jehož kopii mi Stuart ukázal v Schimmerově institutu. Dopis, který velekněz Asim poslal z Rouenu kalifovi egyptskému a který se nedostal dále než do Vatikánu.

Rozechvělými prsty jsme listovali složkami papíru a pergamenů, které v minulosti svědomití mnichové a v současnosti pilní archiváři vetkali do tkaniny strohých odkazů a záhadných referencí.

(6)

Na konci druhého dne, když zlaté paprsky odpoledního slunce zešikma pronikaly vysokými okny do čítárny, jsem objevil rukopis vázaný v kůži. I když jsem ani slovu nerozuměl, jakmile jsem složku otevřel, intuitivně jsem vycítil, že jsem nalezl krátké fragmenty Asimova zápisu, na který byl odkaz v dopise, který jsme objevili v Egyptě.

„Koptština,“ oznámil mi Stuart. K originálu byl přiložen překlad do latiny. Stuart mi začal nahlas číst:

„Svatý Osiride, jak jenom smrdí! Jako nečistá zvířata - ano, jako svině s vyvrženými vnitřnostmi a horský jezevec zasažený snětí - zamořují vzduch kolem sebe tělesným pachem; trpkým pachem žluklého potu, nakyslými výpary ze žaludků, hnijícím pachem střevních plynů, chodidly, která neznají čerstvý vzduch, nemytými pohlavními orgány; jejich oděvy páchnou starou močí a výkaly, potem, krví a…

...nebojácní, suroví a brutální. Zuřivě bojují proti každému nepříteli. Ani s těžkými ránami nebo useknutými údy neustávají v boji. Odvážné muže, kteří zemřou v boji, odvedou valkýry do ráje, kterému říkají Valhalla, kde padlí bojovníci znovu ožívají, bojují, jedí a pijí na věčné časy…“

(7)

Nadšený a zmatený z nálezů prastarých textů jsem se procházel římskými uličkami. Stuart zůstal ve Vatikánu, aby pořídil kopie.

Slunce vlažně svítilo. Chlapíci na mopedech křižovali silnice mezi vozidly, která popojížděla v odpolední koloně. Kdesi se rozezněl jasným a čistým tónem kostelní zvon a za moment mu odpovídalo další vyzvánění v jiném kostele. V pouličních kavárničkách vysedávali turisté a Římané nad maličkými šálky kávy u malých stolků. Na Piazza Venezia jsem si razil cestu hejnem holubů, kteří mi uvolňovali průchod, jako by se přede mnou rozviř al zip.

Nemohl jsem se uklidnit. Může být Asimův poklad stále ukrytý v dollsteinské jeskyni, jak mi vyprávěla Adelheid? Anebo si ho Ragnvald jarl z Orknejí odvezl a ukryl ho v katedrále svatého Magnuse?

V souběžné uličce projelo policejní vozidlo se zapnutou sirénou. Kdesi zatroubilo auto. Autobus kousek ode mne začal polykat skupinku turistů.

Pamatuji se, jak jsem poprvé navštívil Řím. Trvalo mi skoro hodinu, než jsem našel Tarpejskou skálu. Strávil jsem celé hodiny v Koloseu, kde jsem si představoval hlučící davy starověkých návštěvníků. V ruinách Fórum romanum jsem se ukryl před největším vedrem. Za sametově teplého večera jsem sám procházel mezi smějícími se zamilovanými páry ve venkovních restauracích v Travestere.

U průjezdu jsem musel uskočit před skútrem, který prudce vyrazil a zmizel mezi vozidly pohlcen odpolední špičkou. Jeden rozhořčený holub, který objevil kousek chleba, odmítal opustit své místo. Z nepozornosti jsem vkročil do silnice. Někdo mě chytil za sako a trhnutím mě vrátil zpátky na chodník. Alfa Romeo vedle mě zuřivě brzdilo a troubilo. Otočil jsem se, abych poděkoval neznámému, který mě zachránil před prakticky jistou smrtí, ale ten se otočil a utíkal opačným směrem.

* * *

Z telefonního automatu jsem zavolal Ragnhild na policejní stanici v Oslu. Zajímalo mě, jestli nemají nějaké nové zprávy.

„To jste vy,“ konstatovala tónem, jako bych byl lupič na útěku. Vyprávěla mi, že objevili Hasanův úkryt. Nějaký realitní makléř jim prodal byt ve čtvrti Frogner. Peníze byly převedeny z londýnského konta. Když se policie dostala do bytu, objevila vybavení pro sledování osob. Ale v bytě nikdo nebyl.

Byl jsem z toho všeho zmatený. Pomalu jsem se vracel do hotelu na Quirinalu.

(8)

V hotelové recepci na mě čekala pozvánka. Kaligraficky upravená na drahém ručním papíře s pozváním na setkání v Luigiho bibliofilském pánském klubu dnes večer ve 20.00 hodin.

Vyjel jsem rachotícím výtahem do pátého patra.

Někdo byl v mém pokoji. Pokoj vypadal úplně stejně, jako by ho opustila pokojská. Postel byla ustlaná. Koš vynesený. Ale kousky niti, které jsem vložil do zipu s toaletními potřebami, mezi knihy a papíry na stole, byly pryč.

Někdo tady něco hledal a nenašel to.

Hasan? Ví, že jsem v Římě? Proč si na mě nepočkal?

Postavil jsem se před okno s výhledem na mozaiku střech a chrámových kupolí velkoměsta. Přes mlžný opar jsem na druhém břehu Tibery zahlédl Svatopetrský chrám. Dole na ulici naproti vstupu do hotelu postával muž zády opřený o pouliční osvětlení. Tvář mu zakrývalo poslední vydání Corriere della Sem. Nebylo na něm nic zvláštního. Možná proto jsem pojal podezření.

ĎÁBLOVA BIBLE

.

(1)

Luigiho pánský klub se nacházel za mahagonovými dveřmi ve třetím patře ctihodné vily na Via Condotti těsně vedle Španělských schodů. Celá čtvrť působila dojmem, že stále žije v minulosti, jenom se ještě nerozhodla, které epoše chce náležet. Olivrejovaný komorník nás uvedl dál a vypařil se. V místnosti bylo dvacet, třicet mužů ve tmavých oblecích. Většina z nich popíjela koňak. Cigaretový kouř byl tak hustý, že mě pálily oči. „Bjorne! Stuarte!“

Luigi vykročil z hloučku mužů, odložil si skleničku s koňakem a doutník opřel o popelník. „Pánové!“ zavolal. „Dovolte mi, abych vám představil Bjorna Belto. Všichni víte, jak zachraňoval The Shrine ofCacred Secrets.“

Potlesk.

„A Stuarta Dunhilla. Tento archeolog prokázal, že Vikingové navštívili Théby.“

Stuart se zlehka uklonil. Luigi nás prováděl mezi hosty a představoval nás členům své lóže. S každým z nich jsme si podali ruku. Jeden z bratrů - bibliofilů je Tomaso z Tajného vatikánského archivu. Další vlastní největší prodejní řetězec s knihami v Itálii. Je tu několik archivářů, knihovníků, pár spisovatelů a ředitel nakladatelství

Bompiani a hrstka mužů, jejichž profesi jsme diskrétně přešli mlčením. Jejich jména mi téměř okamžitě vypadla z mé bídné paměti.

Jeden z mužů mi tiskl ruku zvlášť dlouho. „Bjorn Belto, to jste tedy vy.“ Odhadoval jsem, že mu musí být něco mezi šedesáti a sedmdesáti. Stále to byl velmi hezký muž, urostlý, s ostře řezanými rysy, šedé vlasy sčesané dozadu.

Jakmile mi pustil ruku, zmocnil se ho holohlavý tlouštík, který mumlal, že je můj ammiratore, což, jak mi Luigi prozradil, znamená obdivovatel.

„Dovolil jsem si poslat bratrům mailem informaci o tom, po čem pátráte,“ prohlásil Luigi. „Jsem hrdý na to, že naše skromná síť již dokázala získat údaje, které vám pomohou dostat se dál. A my doufáme,“ doplnil, „že vy na oplátku pomůžete zase nám.“

Jeho hlas zněl slavnostně. Skupinka elegantních šedovlasých mužů zdvihla sklenky k přípitku.

„Dovolte, abych vám představil klub. Vy víte o našem skvostném bratrství a víte, že se jedná o pánský Klub bibliofilů. Což my jsme. Naturalmente. Ale klub byl založen v roce 1922 s velmi zvláštním okultním cílem.“

„Okultním?“

„Tak by to určitě většina lidí chápala.“

„Proč?“

Luigi pozdvihl skleničku s koňakem. „Řeknu to, jak to je. Hledáme ztracenou Ďáblovu bibli.“

Místnost najednou docela ztichla. Zavřenými okny sem doléhal nehlučný a vzdálený klokot města. Dost mě to vyděsilo.

„Vy jste satanisté?“

Muži propukli v halasný smích.

Luigi mě poplácal po rameni. „Ne, ne, příteli, kdepak. My nejsme satanisté, neuctíváme Ďábla. Náš zájem je čistě akademický. Zajímá nás Ďáblova role a funkce v Bibli a v křesťanské a židovské mytologii.“

„Ďáblova… role?“

„Víme, že existuje Ďáblova bible, která se poděla neznámo kam. Sbírka spisů by byl asi přesnější název. Pochází z doby před příchodem křesťanství. Tyto rukopisy popisují životní příběh a vize Ďábla, jak je formulovali ti, co ho vzývali. Vše je psáno stejným způsobem, jako Bible vypráví o životě a zákonech proroků a Ježíše.“

„Aha.“

„Důvod, proč vám prozrazujeme své tajemství, je, že právě vy máte v držení rukopis díla zvaného Ďáblova bible.“

Takový název. Ďáblova bible zní jako nějaká pohanská nadávka.

„Proč si to pro všechno na světě myslíte?“

„Dedukce, předpoklady, hádání. Jedna z verzí Ďáblovy bible byla přemístěna z Mezopotámie do Egypta asi pět set let před Kristem. Tam doprovázela jednoho světce do hrobu. Právě to může být rukopis, který vaši prapředci, Vikingové, odvezli s sebou.“

„A mumie je v tom případě sám Ďábel?“

Znovu se ozvala salva smíchu.

„Jaký máte důvod domnívat se, že tyto satanistické spisy byly umístěny právě v pohřební komnatě kultu Amona-Ra?“

„Na tu myšlenku mě přivedly tři symboly, které jste jmenoval, ankh, ty a kříž. Vzpomněl jsem si, že jsem se s touhle kombinací znaků už kdesi setkal. Ale nepamatoval jsem si kdy a kde. Tak jsem se přeptal bratrů.“

Jeden z nejstarších mužů, Marcello Castiglione, vykročil z kruhu a vytáhl z kapsy arch papíru.

„Je to fotokopie záznamu z deníku Bartoloměje, bratra Kryštofa Kolumba, který si psal na palubě lodi cestou po Karibiku,“ řekl Marcello Castiglione trochu zajíkavě, nicméně precizní angličtinou.

Napřáhl ke mně arch popsaný úhledným rukopisem plným kudrlinek.

„Asi tomu nebudete rozumět, ale obraťte, prosím, svou pozornost sem,“ ukázal zhruba doprostřed archu.

„Éééé,“ vyjádřil jsem nekultivovaně svůj údiv.

Nevím, jestli to slůvko znamená totéž v italštině jako v norštině, ale úsměvy na tvářích mi prozradily, že se všichni baví mým úžasem.

„Říkáte, že to napsal bratr Kryštofa Kolumba?“

Marcello Castiglione slavnostně přikývl.

„Neuvěřitelné!“ vykřikl Stuart. „To je naprosto nový poznatek! Bartoměj Kolumbus!“

„Proč Kolumbus nakreslil tyhle symboly?“

„To nikdo neví,“ odpověděl Luigi. „Psal o nich jako o kombinaci symbolů zvané Pečeť strážců.“

„Bartoloměj Kolumbus ve svém deníku píše o zapečetěném listu, který měl doručit zpět do Evropy,“ řekl Marcello Castiglione. „Nepíše nic o tom, kdo mu na nově objeveném ostrově v Karibském moři dopis předal. Ale píše o tom, kdo byl jeho adresátem.“

Udělal dramatickou pauzu.

„Arcibiskup Erik Valkendorf z Nidarosu v Norské říši.“ Zalapal jsem po dechu.

„Z jiných zdrojů víme,“ pokračoval Luigi, „že Kolumbus svědomitě doručil dopis zpět do Evropy, nejprve do Lisabonu a Vale do Paraíso v Portugalsku, později do Španělska. Dopis předal španělskému biskupovi, který rozhodně neměl zájem dělat někomu pošťáka. Ani svému norskému kolegovi. Podezřívavý biskup musel rozlomit pečeť, otevřít dopis a celý zděšený jeho obsahem ho předal zástupcům španělské inkvizice. Ta spadala pod španělského krále, nikoliv pod Vatikán. Přesto se o dopisu píše v rejstříku Vatikánského archivu v roce 1503, tedy za papeže Julia II. O padesát let později nesla papežova inkvizice název Svatá kongregace svaté římské a obecné inkvizice. Tato kongregace učených kněží označila dopis za kouzelnický lživý spis, čarodějný zápis a tudíž kacířství.“

„Inkvizice existuje ještě dnes, ovšem v mírnější a milosrdnější podobě,“ doplnil Tomaso. „Dnes nese název Kongregace pro nauku víry a je součástí Centrální správy katolické církve.“

„My se ptáme,“ pokračoval Marcello Castiglione, „co stálo v dopise, že to nejen vyděsilo biskupa natolik, že odmítl dopis doručit, ale co dokonce vedlo až k inkvizici?“

„Existuje ten dopis?“

„Ano. Nebo ne. Lépe řečeno možná. Nevíme, kde je,“ odpověděl Luigi.

„Podle všeho byl ukraden z Vatikánského archivu mezi lety 1820 a 1825,“ vysvětlil Marcello Castiglione.

„Podezření padlo na majetného židovského teologa usazeného v Praze,“ řekl Luigi. „Svůj život věnoval shromažďování náboženských textů. Fascinovaly ho materiály o Ďáblovi. Podezříváme ho, že podplatil jednoho z nižších úředníků ve Vatikánském archivu, aby právě tento dokument ukradl. Samozřejmě je nepochopitelné, jak mohl na první pohled nesrozumitelný dokument z 16. století z Karibiku adresovaný norskému biskupovi zajímat sběratele, který se specializuje na rukopisy a dokumenty ze Středního východu.“

„Co se s jeho sbírkou stalo?“

„Než v roce 1842 zemřel, daroval veškeré rukopisy - čtyři tisíce šest set dopisů, dokumentů a rukopisů - nadaci, kterou spravoval jeho syn Jakob. V roce 1934 všechno zkonfiskoval známý německý průmyslník a nacista Maximilian von Lewinski. Nikdo neví, co se se sbírkou později stalo. Řada lidí se domnívá, že byla zničena v rezidenci von Lewinského v Drážďanech v únoru 1945 při těžkém bombardování.“

„Ďáblova bible…“ zamumlal jsem. Pořád jsem byl zcela zmatený.

Marcello Castiglione zaujal pozici kněze hovořícího ke shromáždění věřících: „Různé náboženské směry mají také odlišné představy o Satanovi či Ďáblovi. Slovo Satan znamená v hebrejštině protivník. Satan byl padlý archanděl, kterého Bůh vykázal z nebes, padlý anděl Lucifer.“

„I on je nástrojem Božím,“ pokračoval Luigi, „stejně jako Jidáš byl nástrojem Ježíšovým. Někdo považuje Ďábla za symbolického zástupce zla. Pro jiné je to fyzické a zvířecí stvoření s rohy a paznehtem.“

„Například židé věří, že se obklopuje démony,“ řekl Marcello Castiglione. Jeho hlas a poněkud zajíkavý projev mi připomínal kazatele ve venkovském kostelíku. „Židé rozdělují démony do dvou tříd. Srstnatí, satyru podobní irimové a hadovití šedimerové. V křesťanské tradici nemají démoni tak docela fyzickou podobu. Jsou to spíše zlí duchové. V 16. století vypočítal Johann Weyer, autor katalogu ďáblů Pseudomonarchia Deamonum, že v pekle je démonů rovných 7 405 926, rozdělených do 1111 legií po 6666 členech.“

Slova se opět ujal Luigi: „Šéf zlých mocností Ďábel byl po celou dobu často diskutovanou postavou. Ale kdo to vlastně je? V Bibli nemá vůbec důležitou úlohu. Naproti tomu věroučná kniha mormonů Drahocenná perla píše o setkání Mojžíše, Boha a Ďábla. Podle mormonů bývala tato kapitola také součástí Bible.“

„Ve Starém i Novém zákoně byl Ďábel nástrojem Božím a měl člověka podrobovat zkoušce,“ dodal Marcello Castiglione.

„Když byly v roce 1947 objeveny mezi Svitky z Mrtvého moře neznámé verze První a Druhé knihy Mojžíšovy, dočetli se teologové o tom, že v ten den, kdy Pán stvořil světlo, stvořil také světlé a tmavé anděly,“ řekl Luigi.

„Chápete to?“ zeptal se Marcello Castiglione. „Bůh stvořil anděly zla. Člověk se může jenom divit proč.“

„Naše představy o Ďáblovi se měnily společně s obrazem našeho Boha. Ve starých židovských zákonech byl Bůh zobrazován jako silný a kárající,“ řekl Luigi. „V době, kdy se blížilo Ježíšovo narození, se obraz Boha změnil. Bůh se stal milosrdným. Řada lidí soudí, že Bůh z Nového zákona je milosrdnější. Odpuštění a tolerance dostaly větší prostor.“

„Zároveň se také změnila představa o Ďáblovi,“ pokračoval Marcello Castiglione. „Stal se antibohem, úplným opakem Pána.“

„Ale ani v té době nevládl Ďábel ve vlastní říši,“ řekl Luigi. „Peklo Ďáblovi nenáleží. V Bibli stojí, že Ďábel a jeho andělé byli vysláni do tohoto moře plamenů, když byli vykázáni z nebes. Peklo tedy existovalo před Ďáblem. To až později si lidé začali představovat, že Ďábel peklu vládne.“

„Naše představa Satana - s Ďáblem jako napůl zvířecí bytostí s rohy a kopytem - nepochází z Bible,“ dodal Marcello Castiglione. „Ta vznikla ve středověku.“

„Proč?“

„Nikdo se ho nebál!“ Marcello Castiglione se začal smát.

„Ďábel nikoho neděsil. A církev potřebovala nějakého strašlivého Ďábla, aby mohla ukázňovat věřící. Potřebovali prostě děsivého skřeta.“

„Jedním z těch, kteří tuto podobu Ďábla vytvořili, byl mnich z kláštera Saint-Germain nedaleko Auxerre ve Francii,“ řekl Luigi. „V jedenáctém století líčil Rodulfus Glaber Ďábla jako nevelikého mužíka se zuboženým obličejem, vyšpulenými pysky, s kozím vousem a zašpičatělými chlupatými ušisky. V ústech měl ostré špičáky, hlavu špičatou a na zádech hrb.“

„Hlásilo se stále více očitých svědků,“ vyprávěl Marcello Castiglione. „Ďábel získával spíše zvířecí než lidskou podobu. Dostal rohy, paznehty a křídla. Ano. Mimochodem - víte, proč mají andělé křídla? Umělci jim je přidali, aby tak veřejnosti objasnili, jak se andělé dostali z nebes na zem.“

„Představte si,“ řekl Luigi zasněně, „že bychom skutečně našli Ďáblovu bibli! Představte si vyprávění o tom, jak Lucifer ukazuje Ďáblovo skutečné já. Archanděl, který se odvážil položit otázku, jaký je Boží záměr s člověkem. Anděl, který se postavil proti Bohu.“

„Proč si myslíte, že jsme na Islandu našli právě tuhle tak zvanou bibli?“

„Dedukce,“ odpověděl Marcello Castiglione.

„A jeden matematický znak,“ doplnil Luigi.

„Matematický?“

„Způsob, jakým Kolumbus k sobě přiřadil znaky ankh, ty a kříž do systému, byl sotva náhodný.“ Marcello napsal na čistý arch papíru:

Ankh. Ty. Kříž.

Ty. Kříž. Ankh.

Kříž. Ankh. Ty.

„Nahrazujeme každý symbol číslicí,“ řekl. „Číslo 1 zastupuje božstvo v řadě světových náboženství. Číslo 2 zastupuje dualitu bytí, jeho dvě stránky. Muž a žena. Jin a jang. Život a smrt. A číslo 3 má řadu náboženských významů. Vše od trojjedinosti po tři mudrce, kteří přinesli Ježíšovi tři dary. Nebudu jmenovat všechny. 1, 2, 3 - to jsou naše nejzákladnější číslice. Takže uděláme následující. Zapíšeme Bartolomějův symbolický zápis číslicemi. Ankh je jednička, ty dostane dvojku a kříž trojku. Nahradíme jimi slova.“

12 3

2 3 1

3 12

„A tahle čísla vás dovedla k Ďáblovi?“ zeptal jsem se.

„Dedukce!“ prohlásil Marcello Castiglione. „V Bibli nalézáme souvislost v původním řeckém rukopisu Zjevení sv. Jana. V číslicové podobě bude mít formu v písemném projevu bude vypadat takto: e^aKÓaioi e^řJKovxa e^. Zapsáno v latince: hexakosioi hexékonta hex.

„Aha. A naše západní číslice?“

„Máte na mysli naše arabské číslice?“ usmál se Luigi. „Jak prosté. Složte si to!“ Marcello Castiglione znovu sestavil schéma:

„666!“ vykřikl jsem. „Číslo šelmy!“

„Horizontálně a vertikálně,“ řekl Marcello Castiglione. „I jako římská číslice je 666 magické číslo,“ doplnil Luigi a napsal si do dlaně:

dclxvi

„Pokud použijete každý z číselných znaků římských čísel mezi 1 a 500 najednou, dostanete

ivxlcd

Když se lépe podíváte, uvidíte, že pozpátku je to DCLXVI.“

„666. Číslo šelmy ze Zjevení svatého Jana,“ řekl Marcello Castiglione.

„Číslo, které zastupuje antikrista,“ dodal Luigi.

A součást skrytého odkazu ve Snorriho kodexu na Islandu, pomyslel jsem si v duchu. Ale neřekl jsem nic.

Pánský klub jsme opustili pozdě v noci. Mlčky jsme pomalu kráčeli k hotelu.

Když jsem konečně usnul, mučil mě děsivý sen, ze kterého jsem si druhý den nic nepamatoval. Ložní prádlo bylo mokré potem.

(2)

Když jsem se osprchoval a oholil, zavolal jsem profesoru Sigurdssonovi a vyptával jsem se ho, jestli něco v textu nepřipouští domněnku, že by se snad mohlo jednat o, odkašlal jsem si, Ďáblovu bibli. „Ďáblovu bibli?“rozesmál se profesor. Po dlouhé pauze, jako by mi dával čas na to, abych dodal, že žertuji, řekl: „Upřímně řečeno, netušil jsem, že nějaká Ďáblova bible existuje.“

„Je to jen hypotéza…“

„Zatím nic neukazuje na to, že by rukopis obsahoval nějaké čertoviny.“ Krátce se zasmál. „Ale spousta práce je ještě před námi. Nic nemůžeme vyloučit, dokud nebude celý rukopis přeložen.“

Poté jsem se vydal na pocházku probouzejícím se Římem. Hvízdal jsem si přitom melodii z muzikálu Bídníci. V mlžném oparu zářily chodníky jako stříbro. Město bylo ještě poklidné, teplé spánkem.

Včera večer, když jsme opustili pánský klub, požádal mě Luigi, abych se zastavil u něho v antikvariátu, až půjdu zase do Vatikánu. Chtěl mi něco ukázat. Ovšem diskrétně.

Stuart jel napřed do ne úplně tajného Vatikánského archivu. Jeho rozvážné britské, mírně podroušené manýry nahradilo rozechvění a neklidná horlivost. Je si jistý, že zanedlouho prokážeme, že se Vikingové skutečně dostali do Egypta. Ví, že napíše důkladný a důkazy podložený článek a bude ho publikovat v odborném tisku. Má je pomsta, říká Pán. Mihi vindicta, ego retribuam, dicit Dominus. Nemyslím, že by Luigi něco namítal proti rozdrcení svých protivníků jménem svým i jménem Božím.

(3)

Když jsem vstoupil do antikvariátu, zvonky se povzbudivě rozezněly. „Momento, momento!“

Luigi se přikolébal zpoza rohu. Mžoural poloslepýma očima a držel velký látkový ubrousek, jako by ještě snídal. Přivítal mě pevným stiskem ruky. „Pojďte, příteli, pojďte!“ Zamknul dveře a pozval mě nahoru. „Děkuji, že jste včera přišel. Doufám, že jsme vás nevyděsili?“

Z reproduktorů se linul citlivý duet Je crois entendre encore z opery Lovci perel od Bizeta. Luigi se se spokojeným povzdechem rozvalil na pohovku.

„Krásné, že?“ Chvilku mi trvalo, než jsem si uvědomil, že hovoří o duetu. Oči mu zvlhly. „Jen hudba a ženy vás mohou naplnit takovým uspokojením.“

V duchu úplně vidím ty ženy, které Luigi může přitahovat.

„Chtěl jste mi něco ukázat?“ zeptal jsem se.

Otočil se ke mně, jako by mě chtěl svými poloslepýma očima přefiltrovat.

„Ptal jste se mě posledně na zájem šejka Ibrahima o Asima?“ dal se do vyprávění. „Trochu jsem se poptal. Ukázalo se, že jeden ze zaměstnanců Vatikánu prodával za války originály i kopie z Vatikánského archivu. Tento nevěrný služebník jistě doufal, že si opatří slušné jmění, ale samozřejmě ho chytili, velkou část prodaných dokumentů znovu nalezli a byla vrácena do archivu. Neautorizované kopie materiálů se nicméně dostaly ven, do oběhu mezi sběratele a vědce. Tyto dokumenty či jejich kopie byly postupně včleněny do sbírky, která dostala název Vatikánské listiny. Sbírka se skládala z kopií jednotlivých fragmentů evangelia, několika kontroverzních gnostických spisů, několika papežských bul o jednotnosti pravdy a víry a několika egyptských spisů, především koptských, které pravděpodobně obsahovaly některý z Asimových dokumentů. Vatikánské listiny mezi antikváři rychle získaly proslulost. V padesátých letech sbírka zmizela, ale objevila se na nelegální aukci v Buenos Aires v roce 1974. Tři roky předtím, než váš přítel Stuart učinil v Egyptě ten významný objev. Celá sbírka byla prodána za půl druhého milionu dolarů. Uhádnete, kdo ji koupil?“

„Šejk?“

„Velmi správně. Šejk Ibrahim.“

„Děkuji vám, Luigi!“ Zvedl jsem se, abych šel. Byl jsem netrpělivý, chtěl jsem dál hledat ve Vatikánském archivu. Abych řekl pravdu, ta informace mě nijak nepřekvapila.

„Mám ještě něco…“ Luigi ztišil hlas. „Včera po setkání v klubu mě jeden z účastníků zdržel. Svěřil se mi, že vlastní fragment téměř zničeného dokumentu, na kterém jsou ovšem čitelné dva ze tří znaků ankh a ty. Neví, o čem dokument pojednává. Fragment koupil se sbírkou textů, kterou vyslanec Vatikánu zabavil v Grónsku kolem roku 1450, na nelegální aukci v Santiagu v roce 1987.“

„V Grónsku?“

„V Grónsku.“

Luigi poodešel k poličce, uchopil knihu Vládce od Nicoly de Bernanda dei Machiavelliho, vydání z roku 1532. Uprostřed knížky ukrýval fragment.

„Můj kontakt by zajímalo, jestli nemáte zájem o nákup.“

Měl pravdu v tom, že se jednalo o fragment téměř zničeného dokumentu. Přesto jsem jasně viděl znaky ankh a ty. V místě, kde měl být kříž, byl papír roztržen.

„Je to takzvaný Skálholtský fragment,“ řekl Luigi.

Text byl psaný staroseverštinou a byl dobře čitelný. Jednalo se o soupis darů islandského biskupa norské církvi z roku 1250, který sepsal biskup na Skálholtu.

„Jak se dostal do Grónska?“

„Nevíme.“

Z fragmentu bylo zřejmé, že jedním z darů od biskupa byly dvě dřevěné sošky. Jeden islandský řezbář dostal za úkol od Thordura Koktavce, Snorriho synovce, tyto dvě sošky vyřezat.

V záznamu se o jedné hovoří jako o svatém Vavřinci Tomášovi a o druhé jako o svatém Vavřinci Didymovi. Jako by do mě uhodil blesk.

Tomáš byl jedním z dvanácti Ježíšových učedníků. Používal také jméno Tomáš Didymus.

Slovo Tomáš znamená v aramejštině dvojče, stejně jako Didymus znamená dvojče v řečtině.

Neměl jsem slov.

Sošky svatého Vavřince byly vytesány dvě! Na nějakém místě leží věrná kopie svatého Vavřince z Ringebu. V análech to bylo kamuflováno tím, že svatý Vavřinec dostal jméno Tomáš - dvojče. Skrytý text pod malbou na Bibli zněl:

Stejně jako panna Maria nosila Ježíše ve svém lůně, obsahuje břicho schránu. Sláva Tomášovi!

Poslední věta obsahovala vzkaz strážcům, že schrána je ukrytá v břiše dvojčete této sošky.

„Můj kontakt uvažuje o pětadvaceti tisících euro,“ řekl Luigi.

Myšlenkami jsem byl někde docela jinde, takže si Luigi moje mlčení vyložil mylně. „Je mi líto. To je požadavek prodejce. V naší branži nejsou vědci ani idealisté, kteří by si navzájem pomáhali. Jsme obchodníci. Můj kolega předpokládá, že vy anebo ten, koho zastupujete, bude ochoten tuto částku zaplatit.“ Zaváhal. „Pokud nemáte zájem, nabídne fragment šejkovi Ibrahimovi.“ Když si všiml, jak se tvářím, dodal. „Business.“

Neřekl jsem slovo o tom, že jsem si text již přečetl a vyluštil záhadu. Ale řekl jsem popravdě, že pětadvacet tisíc euro je příliš mnoho. Že se napřed na chvíli projdu a poradím se s tím, koho zastupuji.

Luigi si zapálil tlustý doutník, jako by už začal oslavovat obchod.

(4)

Otevřel jsem dveře obchodu, cililink a vyšel jsem do úzké uličky směřující dolů do Via del Governo Vecchio, kde jsem narazil na telefonní budku. Nejdřív jsem zavolal Oyvindovi. Rychle jsem ho zasvětil do posledního vývoje situace a požádal jsem ho, aby vyhledal dvojče svatého Vavřince. „Hledej všude! V kostelech, v muzeích, v hradech, na panstvích!“

Potom jsem vytočil mobil profesora Llylewortha. Po třetím zazvonění telefon zvedl. Slyšel jsem, jak se omlouvá a opouští místnost. „Bjorne! Co se děje? Proč jste zmizel z Schimmerova institutu? A co pro všechno na světě děláte v Egyptě? Posledně jsem prakticky neslyšel slovo z toho, co jste mi říkal.“

„Jsem v Římě.“

Zopakoval jsem všechno, co jsem se mu pokoušel říct v chaosu ulice v Luxoru. Že jsme z Schimmerova institutu utekli, protože lidé ze SIS volali Stuartovi a varovali ho před muži šejka Ibrahima, o naší cestě pouští do Egypta a dále do Říma.

Bylo ticho.

„Profesore?“

„Je Stuart právě teď s vámi?“ Něco se mu stalo s hlasem.

„Je ve Vatikánu, hledá v archivech. Já byl na návštěvě u archiváře. Chce pětadvacet tisíc euro za fragment textu, který dokazuje, že svatý Vavřinec má dvojníka, dvojče. Myslíte…“

„Bjorne, poslouchejte. Dobře poslouchejte!“

„Ano?“

„Nikdo ze SIS Stuartu Dunhillovi nevolal.“

Kolem mě projel autobus, který se ztrácel v černém mračnu výfukových plynů.

„Nikdy jsme Stuarta Dunhilla nevarovali, že šejk poslal svoje lidi do Schimmerova institutu.“

„Ale…“

„Všechno, co říkáte, je pro nás nové. Nevíme, kde se pohybuje šejk Ibrahim a jeho muži.“

„Možná někdo…“

„Diana a já jsme jediní, kdo byli se Stuartem v kontaktu. Nikdo jiný. Pokud by mu Diana volala, věděl bych to.“

Tělem mi projel chlad. Proti mně kráčel muž s naštvanou tváří. „Bjorne? Jste tam?“

„Ano.“

„Slyšel jste, co jsem vám řekl?“

„Ale…“

„Ani já, ani Diana jsme Stuartu Dunhillovi nevolali.“

„Proč lhal?“

Profesor Llyleworth si povzdechl. „Měli jsme vás varovat. Někteří lidé ze Schimmerova institutu se domnívají, že Stuart Dunhill pracuje pro šejka Ibrahima.“

„Proboha!“

„SIS nikdy nebere pomluvy vážně. Podezření nebylo nikdy průkazné. Neměli na něj nic. Nic! Vlastně to byl jenom takový pocit, že něco nesedí. Lidé v SIS se rozhodli, že ho podpoří. Stáli za ním. Ty řeči jsme považovali za zlomyslné výmysly, které se vynořily v sedmdesátých letech…“

„…a poslali jste mě přímo za ním.“

„Bjorne, kdybychom to tušili…“ Zmlkl. „Musíte okamžitě pryč z Říma. Co nejrychleji. Pokud Stuart spolupracuje s šejkem, můžete si být jistý, že Hasan a jeho muži jsou za nejbližším rohem. I když je nevidíte.“

„Jsou tady. Vím to.“

„Odjeďte!“

„Proč jste mě nechali pracovat samotného? Proč Stuart předstírá, že se mnou spolupracuje?“

„Využívá vás. Stuart se vám musel vetřít do přízně, abyste se s ním podělil o své informace. On a šejk vás využívají. Zmizte, Bjorne! Jeďte rychlíkem do Milána a odtamtud odleťte. Letiště v Římě určitě hlídají.“

„A co text na fragmentu? Za dvacet pět tisíc euro. Co mám udělat?“

„Kupte ho. A zmizte z Říma! Slyšíte?!“

PACIENT (I)

.

(1)

Antikvariát byl prázdný. „Luigi?“ Neodpověděl.

„Luigi!“ zavolal jsem netrpělivě. Plachým pohledem, jakým obvykle pozoruji ženy, jsem přehlédl police knih. Zaslechl jsem podivný zvuk. „Luigi? Jste nahoře?“

(2)

Luigi seděl na pohovce nahoře v bytě. Na první pohled to vypadalo, jako by spal. Hlavu měl mírně skloněnou. Vyhaslý doutník mu ležel v klíně. „Luigi?“

V tu chvíli jsem zjistil, že mu chybí část týla. Podlaha za gaučem byla pokryta zbytky toho, co kdysi bývalo Luigim. S hrůzou jsem ustoupil.

Lidské tělo ztrácí svou pozoruhodnou mystiku, když do něho z nějakého důvodu zejí otvory. Když střelné rány rozdrtí mozek na kaši, je těžké si představit, že tato žlutošedá směs jednou uvažovala o všehomíru, lásce k ženě a duet Je crois entendre encore v ní probouzel hluboké city.

Na dezertním talířku na stole před ním, vedle Machiavelliho mistrovského díla, ležel fragment dokumentu přeměněný na hromádku popela.

Začala se mi třást kolena.

Hasan.

Byl tady Hasan.

Dokázal jsem si tu scénu představit. Katové vstoupili do obchodu, cililink, krátce poté, co jsem si šel zavolat. Luigi nejspíš zavolal momento a šel jim naproti. Si signoři? Potom uviděl pistole, oni zamkli dveře a donutili ho vyjít nahoru do patra. Výhrůžkami ho dostali na pohovku. Sednout, Quasimodo! Hasan se začal vyptávat, co chce koupit Bjorn Belto. Možná se tenhle Belto pokusil Luigimu prodat Thingvellirské svitky. Luigi zavrtěl hlavou. Musel vědět, jak to skončí. Chladně a klidně potáhl z doutníku, než ho přiložil ke křehkému fragmentu, který jistě vzplanul jako stéblo slámy.

Luigi musel pochopit, jak je Skálholtský fragment důležitý, a jeho poslední čin tady na zemi zabránil tomu, aby padl do šejkových rukou.

„Mister Belto.“

Ztuhl jsem. Tak dokonale, že by to lékaři dozajista kvalifikovali jako celkovou paralýzu. Moje nohy stály jako zatavené. Věděl jsem, že bych se měl otočit. Ale nedokázal jsem to. Tělo mi zamrzlo, jako bych se ponořil do rychle tvrdnoucího betonu.

Nakonec mě ochrnutí přece jen pustilo. Pomaličku jsem se otočil po hlase.

Byli dva. Seděli na divanu napůl skrytí za jídelním stolem pokrytým hromadou knih.

Čekali na mě.

Tyhle jsem ještě neviděl. Arabové. Oba v drahých oblecích. Oba se spokojeným výrazem lidí, kteří mají převahu. Oba pohodlně opření.

Šejkovi mušketýři.

„Šéf pomalu ztrácí trpělivost,“ řekl jeden z nich lámanou angličtinou. The boss. „Chce rukopis,“ dodal ten druhý. „Teď!“

Byl jsem tak vyděšený, že mi nedělalo potíže dělat hlupáka: „Rukopis?“

„Thingvellirské svitky,“ prohlásil ten první. „Kolik byl Luigi Fiacchini ochoten zaplatit?“

„Vy nechápete…“

„Kde jsou?“

V tu chvíli jsem si všiml, že stále stojím u zábradlí točitého schodiště, kde je zapuštěné tlačítko poplašného zařízení.

„Kde?“

Posunoval jsem ruku po vyřezávaném zábradlí, až jsem ucítil pod prsty tlačítko.

„Nemám je,“ řekl jsem a zároveň jsem stiskl tlačítko.

Myslel jsem si, že to bude tichý alarm. Takový, který nenápadně upozorní policii. Ale ne. Teprve teď mi došlo, proč se Luigi neodvážil ho použít.

Rozeřvala se siréna. Dole v přízemí začalo něco příšerně rachotit.

Arabové vyskočili. Naštěstí nikomu z nich nedošlo, že jsem poplach spustil já.

„Hurry!“ vykřikl jeden z nich a už mě táhl po točitých schodech dolů. Příliš rychle. Škubal se mnou, nohy a schody se moc nesetkávaly. Ve chvíli, kdy jsem zahlédl, jak přede dveřmi spadla mříž, jsem ztratil rovnováhu.

Snažil jsem se pádu předejít, ale nakonec jsem letěl. Byl to ošklivý pád. Tělo mi ochromila bolest.

Cítil jsem, jak mi praskla kost v noze.

Rozkřičel jsem se. Bolestí, zděšením, strachem.

Arabové mě netrpělivě chytili za sako a táhli mě za sebou. Jako pytel mě vlekli po podlaze. S pomocí zdravé nohy jsem se pokoušel postavit.

Zatmělo se mi před očima.

Ale téměř v tu chvíli jsem zase přišel k sobě. Arabové lomcovali mříží a hlasitě mluvili.

Najednou byli před obchodem. Dva policisté. Museli parkovat v horní ulici, tahle ulička je na auto příliš úzká. Alarm byl tak hlasitý, že nikdo z nás neslyšel policejní sirény.

Překvapeně se na nás podívali. Na mě ležícího na podlaze. Na dva Araby, kteří vytáhli pistole. Potom zmizeli.

Vzápětí ztichl i alarm. Naopak Řím se rozezvučel sirénami.

Tiše jsem se rozvzlykal. Nemohl jsem si pomoci.

(3)

Pro malíře a tiskaře je černá druh barvy. Pro fyziky naopak znamená nepřítomnost barvy. I bolest vnímají různí lidé různě. Říká se, že muži by nesnesli bolest při porodu. S tím jsem ochoten souhlasit. Většinou stěží zvládneme překonat nachlazení.

Noha bolela. Jako by mi někdo prorazil od chodidla po kyčel ostrý rampouch. Kňoural jsem jako klučina. Chvílemi jsem omdléval. Ale bolest a návaly nevolnosti mě neustále vracely nazpět.

Venku jsem zahlédl policisty v černých kuklách. Někdo nás sledoval pomocí zrcátek na tyči. Arabové vzrušeně diskutovali. Potom mě chytili pod pažemi a za stehna a zdvihli mě. Bolest byla nesnesitelná.

(4)

Když jsem přišel k sobě, ležel jsem na Luigiho kožené pohovce nahoře v bytě. Hladový šakal mi okusoval nohu.

Luigi byl pryč. Pravděpodobně odnesli tělo do ložnice.

Zlomenou nohu mi ohleduplně umístili na hromadu polštářů. Takže aspoň zrnko slušnosti v sobě mají.

Zazvonil telefon. Nechali ho zvonit. Dlouho.

Nakonec ho jeden z nich zvedl. „Na’am!“ zakřičel do sluchátka. Potom poslouchal. „Máme rukojmí!“ zakřičel anglicky. „A požadujeme volnou cestu na letiště Leonarda da Vinciho!“ Potom znovu poslouchal. Tvář mu ztmavla. Přivolával v arabštině všechny pekelné mocnosti a praštil se sluchátkem.

Upadl jsem do milosrdného bezvědomí.

(5)

Otevřel jsem oči. Měl jsem vyschlo v ústech.

Kolik času uběhlo? Minuty? Hodiny? Ze zlomené nohy mi do těla vystřelovala bolest.

„Vodu,“ zasténal jsem. „Water. Please.“

Arabové se dívali naprosto lhostejně. Žádný z nich neučinil náznak pohybu, že by mi snad chtěl podat vodu.

Zakašlal jsem. Jazyk se mi přilepil na patro.

„Please. I’m thirsty!“

„Quiet!“

„Water, please!“

„Shut up!“

(6)

Zasténal jsem.

Byl jsem na palubě lodi, která ztěžka narážela na vlny. Nahoru, dolů, nahoru, dolů… Moře je jedna obrovská valící se vlna, která nikdy nekončí. Byl jsem pokrytý vlhkým kobercem páchnoucí vody. V ústech jsem cítil žluklou pachuť tuku. Nahoru, dolů, nahoru, dolů… Bolest a nevolnost se navzájem proplétají. Každý záchvěv pohybu v místě, kde se kost zlomila, strašlivě bolí. Ostré hrany zlomených kostí o sebe skřípou. Loď se houpá. Něco mě píchá do nohy a řeže. Štípe to, piluje a pálí s velkou intenzitou, která způsobuje stále hlubší bolest. Noha buší a vybuchuje. Nervy v lýtku a stehnu hoří. Pulz má ostré údery. Žaludek se mi stahuje. Nahoru, dolů, nahoru, dolů…

Jeden z Arabů mluvil do mobilu. Představoval jsem si, že na druhém konci je Hasan. Jsem rád, že není tady. Ten by mi pod nohu měkké polštáře nedal. Naopak by se mi zraněnou nohu pokusil rozdrtit svými pěstmi.

Zvracel jsem.

Arab zavěsil. Něco řekl tomu druhému. Podívali se na mě. Vzápětí zazvonil mobil. Tentokrát odpověděl ten druhý Arab. Byl rozrušený. Krátké, vzteklé výbuchy odpovídají na dotazy a obvinění. Předpokládám. Nerozumím jedinému slovu.

Zazvonila pevná linka. Policie, napadlo mě. Tentokrát telefon nezvedli.

(7)

Lýtko mi oteklo. Otok napínal nohavici. Každá buňka, každičké svalové vlákno, každá část šlachy, každý kloub pulzuje. Mám žízeň. Potím se a třesu se chladem.

Myslím si: Nebesa, to je bolest, tak šílená bolest, tak ďábelská bolest.

Tma.

Světlo.

Tma.

Jsem napůl v bezvědomí. Jediné, co existuje, je bolest.

Kolik uběhlo hodin? Nevím, ztratil jsem pojem o čase. Sekundy, minuty a hodiny se proplétají navzájem do vřetena, které postrádá jakýkoliv smysl.

V plicích mám už všechen vzduch, který byl v místnosti. Jsem astronaut, který pluje vesmírem s prázdnými vzduchovými nádržemi. Zprudka šermuji rukama po kabelu, který mi stále uniká. Mizím daleko od vesmírného plavidla do vzduchoprázdna.

Potom: nic.

(8)

K vědomí mě přivedla tíha, která mě tlačila do pohovky. Pootevřel jsem oči. Zalapal jsem po vzduchu. Ústa i nos mám naplněné jemným pískem a maltou. Plíce mi stahují ocelová lanka. Jazyk se lepí na patro.

Rozvzlykal jsem se. Nic se nestalo. Nic jiného než zvláštní zvuky, jako by někdo umíral.

Vodu, zaúpěl jsem, vodu, vodu, vodu.

Buď mi nerozumí, anebo je to nezajímá.

Ústa mám doširoka otevřená. Tak se mi lépe dýchá. Tma. Světlo. Tma.

(9)

Tmu naplňují zvuky. Hlasy.

Pohnul jsem očima.

Arab mluví do mobilu. Křičí.

Vztekle.

Uvězněný.

(10)

Kolem rány na zlomené noze mi dali bílý ručník.

Utáhli ho kolem ramínka na šaty.

Omdlel jsem. Na kratičký okamžik jsem zahlédl, že ručník je promočený krví. Otevřená zlomenina, pomyslel jsem si. Potom jsem na ručník zneklidněně zíral. Teď byl najednou bílý. Ani skvrnka krve.

Takže mám halucinace, pomyslel jsem si s úlevou a znovu jsem ztratil vědomí.

(11)

„Umírá!“ rozkřičel se Arab. Otevřel jsem oči.

Arab s mobilem v ruce. Mluví do něj a přitom mě pozoruje. Umírá?

Jeho slova, arabská slova, se mi motají v hlavě. Nero zumím, co říká. Neumím arabsky. Umírá? Asi zase halu cinace.

Člověk nemůže umřít na zlomeninu, nebo ano? Vodu.

Water. Please.

Prosím.

Vodu.

Nedali mi nic.

(12)

Zvnějšku ke mně pronikají zvuky z jiné skutečnosti. Údery podrážek na podlahu. Pípání elektronických přístrojů. Štěkot policejních psů. Krátké povely.

Water. Please.

Shut up. You just shut upl

MEZIHRA

.

BARDŮV PŘÍBĚH (II)

Říkám vám, že právě tak bude v nebi větší radost nad jediným hříšníkem, který se obrátí, než nad devadesáti devíti spravedlivými, kteří obrácení nepotřebují.

Evangelium svatého Lukáše

Svou tvrdostí a nekajícnou myslí si střádáš Boží hněv pro den hněvu, kdy se zjeví spravedlivý Boží soud.

Pavlův dopis Římanům

Když se západní vítr rozfučel, dokázal sfouknout lojovou svíčku na rozviklaném psacím pultě, který mu dali mnichové, jedna z noh pultu byla kratší než ostatní. Anebo ty tři byly příliš dlouhé, nikdy se nedokázal rozhodnout, jak to vidí. Před několika týdny kratší nohu podložil úlomkem dřeva, ale mnichové museli úlomek při zametání vymést. Starý muž seděl s lokty na stolku a s bradou v dlaních. Oči měl přivřené. Když se zahloubal do vzpomínek, slyšel docela jasně chorály v chrámu v Rouenu. Jejich melodie se pomalu vlnila. Jako moře

(úryvek z bárdova příběhu)

nebo jako mořský racek v mírném větru na konci léta. Hlas kněze volně stoupal a klesal. Ozvěna ho odrážela v klenuté klenbě kostela. Slunko pronikalo dovnitř oknem mezi lesknoucími se sloupy. Kněz zmlkl. Někdo zakašlal. Znovu se ozval chór. Chorály měly smyslný půvab. Slovům nikdo z nás nerozuměl. Ale stejně jsme chápali jejich smysl. Nedokážu to vysvětlit. Vdechoval jsem nezvyklou vůni kadidla; sladkou a trochu štiplavou zároveň. Jasný chlapecký hlas naplnil kostel. Tóny mi pronikaly do duše. Uviděl jsem v duchu před sebou hocha, kterému jsem uťal hlavu jediným mocným úderem meče. Krev vystříkla do vzduchu. Muži kolem mne se radovali a smáli. Ale tady, v kostele v Rouenu, bylo těžké být na takový čin hrdý.

Král Olav mlčky seděl na tvrdé dřevěné lavici. Hlavu měl skloněnou, položenou v dlaních. Včera večer se mi svěřil, že postrádá svou matku Astu. Uplynula již řada let od chvíle, kdy ji viděl naposledy. Žije ještě? Nenarodily se jí nějaké další děti? Olav byl ještě děcko, když se s ní rozloučil a odplul s vikingy. Nyní to byl dospělý muž. Král. Cestou z kostela byl Olav zamyšlený a duchem nepřítomný. Pokusil jsem se zapříst hovor, ale král odpovídal krátce a bez zájmu. Beze slova se odebral do pokoje. „Přemýšlet,“ řekl. Já jsem zůstal stát v hale a díval jsem se, jak odchází kolem vévodovy knihovny pryč. Můj otec mě naučil číst runy a zapisovat je. Řada pergamenů ve sbírce vévody Richarda byla zapsána naším písmem. Vždycky jsem měl potěšení z básní i zapsaných textů.

V knihovně seděl jako obvykle Egypťan Asim. Říkali jsme mu Moudrý. Asim mě zneklidňoval. Přestože jsem v boji dokázal zvítězit nad muži mnohem většími i silnějšími, než byl on, cítil jsem, že tento drobný Egypťan je desetkrát nebezpečnější. Vládl moudrostí bohů i magickou silou čarodějů. Tolik jsem stihl pochopit za tu dobu, co jsem se s ním plavil na palubě Mořského draka z Egypta sem do Rouenu.

Asim vzhlédl. Seděl skloněný nad psacím pultem s brkem v ruce. Vedle sebe vlevo měl svitek materiálu, kterému říká papyrus. Před ním ležel pergamen zářící novotou, který se chystal zaplnit zápisem. „Byl jsi v kostele?“ zeptal se mě svou lámanou norštinou. Z šatů mi byla cítit vůně kadidla. Za tu krátkou dobu, co byl naším vězněm, se dokázal naučit naši řeč. Na lodi se také hodně zajímal o práci u kormidla a seznamoval se s naší navigací a dalšími námořnickými záležitostmi. Hvězdnou oblohu znal do posledního detailu a ukázal, kde leží leidarstjarna -Polárka, jak říkal svým jazykem. „Kostel je krásný chrám,“ řekl Asim. „Co píšeš?“ zeptal jsem se a pokývl jsem směrem k pergamenu. Asim mi pokynul, abych přišel blíž. Váhavě jsem přistoupil. „Se svolením tvého krále opisuji některé texty, které měl Svatý u sebe v hrobě.“

„Opravdu rozumíš těm divným starým znakům?“ zeptal jsem se. Asim se zasmál. „Já znám mnoho řečí,“ odpověděl. „Když mi bylo pět let, nemluvil jsem pouze svou řečí, rozuměl jsem i hebrejštině a aramejštině. Později jsem se naučil řečtinu a latinu a řadu dalších jazyků. A teď se učím tvoji řeč! Mladý muži,“ Asim mi položil ruku na rameno, „bez jazyka nejsi nic. Ale když je znáš, patří ti svět.“

Rakev s mumií byla umístěna v kapli blízko Rouenu. Deset mužů z Olavovy družiny ji střežilo ve dne v noci. Řada vikingů se už vrátila domů na lodích obtěžkaných poklady. Někteří zůstali se svým králem u Rouenu. Každého jitra se Asim chodíval přesvědčit do kaple vévodova paláce, jestli je všechno tak, jak má být. Poklady a bohatství z pohřební komnaty stále ležely v úložných prostorách na palubách lodí v říčním přístavu, kde je střežily stráže. Ani ti nejlačnější a opravdu bezhlaví lupiči z Normadie by se neodvážili pokusit se nám něco ukrást. Kdyby ovšem věděli, jaké poklady na palubách ukrýváme. Král byl velmi tajemný. Svátost v sobě měla tolik božské moci a síly, že se nikdo nesměl dozvědět, kde jsme byli a co jsme uloupili. Ani básně se o naší cestě nesměly skládat. Připomněl jsem, že lidem často rozvážou ústa víno i ženy, ale tím se Olav nezabýval. „Muži se vždycky vychloubají,“ řekl. „Námořníkům nikdo nevěří. Ale básně a ságy mají velkou moc a dlouhý život. Nikdo se nesmí dozvědět, kde jsme byli a co jsme uloupili.“ A tak se stalo.

Týdny míjely. Celé hodiny trávil král ve společnosti vévody Richarda. Vévoda byl pokřtěný a uctíval bílého Krista. Také Olav začal hledat nového boha. Pro nás, kteří jsme mu byli nejbližší, to byl smutný čas. Hrdý viking v jeho duši byl uzamčen. Ten Olav, kterého jsme znali z bitevního pole, se marně pokoušel osvobodit. Král vedl dlouhé hovory s vévodou, arcibiskupem a mnichy v klášterech a v klášterních školách. Mluvili o všemocném Bohovi, o jeho synovi Ježíši Kristu, o křesťanském právu a svaté knize, která se jmenovala Bible. Právě v té době se ve mně probudil zájem o skládání veršů. Zatímco se Olav nechal spasit vévodou, mě inspiroval Asim a jeho umění vyprávět. Olav byl tak pohlcený svou novou vírou, že bílý Kristus zastínil i jeho náklonnost ke zbraním a přátelům. Král Olav se nechal pokřtít ve jménu bílého Krista. Richardův biskup, bratr Robert, podal králi svátost. Asim a já jsme sledovali obřad z lavice v první řadě. Olav si přál, abych se nechal pokřtít zároveň s ním, ale já jsem váhal. Řekl jsem, že potřebuji více času.

V den našeho odjezdu z Rouenu stál král Olav s vévodou Richardem dlouho na přístavní hrázi. Drželi se za ruce a dlouho spolu hovořili. Nakonec král poklekl a políbil vévodovi ruku. Normané se shromáždili podél břehů Seiny, aby přihlíželi odjezdu vikinské flotily. Napnuli jsme plachty a vyrazili směrem k moři. Moře… Když jsem uviděl Asimovu ubohou tvář, která se bála mořské nemoci, musel jsem se ušklíbnout. „Tady přece nic nesmrdí,“ řekl jsem mu, „je tu jen svěží vítr, který nám fouká do plachet. Ne ten větříček jako na pobřeží.“ Jestli se mu nelíbí tohle, měli bychom ho vzít za bouřky do Severního moře, aby něco zažil.

Lodě prudce klesaly s pohybem vln, dřevo praskalo. Zpěněná voda se rozstřikovala vysoko do vzduchu a zalévala nás chladnými sprškami. Slaná voda smáčela dračí hlavu na přídi. Muži na sebe radostně pokřikovali. Zase jsem se musel usmát. Takovou měli radost, že jsou zase na moři! Ta dlouhá, temná doba strávená v Rouenu hrála na nervy nejen mně, ale i řadě ostatních mužů. Tady na vlnách a ve větru jsme konečně zase cítili, že žijeme!

V Anglii jsme se dali do služeb krále Ethelreda a spojili jsme se s Torkjellem Vysokým. Král Sven I. Vidlí vous a jeho dánská vojska zabrali králi Ethelredovi zemi poté, co krvavě zakročil proti Dánům, kteří se v ní usadili. Po dvou letech bojů v Anglii rozprodal Olav malou část lupu, vyplatil zbývající muže a dovolil jim opustit lodě. Někteří se jako zámožní mužové usadili v Anglii. Jiní odpluli domů. Dvě či tři stovky nejvěrnějších válečníků zůstaly s králem jako jeho družina. Olav prodal Mořského orla a koupil dvě veliké obchodní plachetnice. Na podzim jsme odpluli na sever. Obě obchodní lodi byly plně naložené zlatem, stříbrem, drahými kameny a ostatními poklady z Egypta. Po dni, kdy se přehnala prudká bouře, jsem znovu stál na přídi s Olavem. Tentokrát jsme hleděli na severovýchod. Obchodní lodi narážely do prudkých vln. Byly kratší a širší než naše vikinské, a byly těžké. Brzy se za horizontem objeví Norsko. Skoro jsem tomu nemohl uvěřit. Tolik let jsme strávili na cestách.

Olav přemluvil čtyři biskupy, aby s námi odjeli do Norska a pomohli mu pokřtít zemi. Byli to Grimkjel, Sigurd, Rudolf a Bernhard. Nyní přišli všichni společně a chtěli s králem hovořit. „Králi,“ řekl biskup Grimkjel, hluboce se uklonil a vrhl na mě výmluvný pohled. Chvilku trvalo, než Olav pochopil, co tím chtěl biskup naznačit. Řekl:

„Biskupe Grimkjele, Bárd je můj důvěrný přítel, všechno, co slyším já, může slyšet i on.“

„Jak si král přeje,“ odpověděl biskup. Potom vyprávěl, že hovořili s Asimem řečí zvanou latina. „Je ve své zemi veleknězem,“ řekl biskup. Olav odpověděl, že to ví. Biskup potom řekl, že Asim tvrdí, že mumie je spící bůh. „Nějaký pohanský bůžek, modla?“ zeptal se král vyděšeně, protože snaživě dodržoval deset přikázání, jak ho tomu naučil vévoda Richard. Biskup Grimkjel zvedl odmítavě ruce.

„Právě naopak, králi,“ odpověděl. „Asim nám vyprávěl, že sekta střežila mumii po dva a půl tisíce let. Myslíme si, že Asim pořádně neví, kdo to je.“

„A vy to víte?“ zajímal se král. „Myslíme si, že ano, králi.“ Vítr se opřel do králových dlouhých světlých vlasů, které mu vlály ve vzduchu. „Kdo to je?“ zeptal se král Olav…

Byl přítelem oblaků. Svěží obláčky se v pozdním létě proháněly na obloze a on se zahalil do vlněné kápě. Kolem něho spěchali mnichové za svými nesčetnými pracovními úkoly. Dlouho, velmi dlouho dokázal sedět bez hnutí, skrytý před světlem, a v myšlenkách se vracel do mladých let. Do bezstarostné doby, kdy byl po boku králi, kdy smrt byla příslibem, nikoliv hrozbou. Když slunce doputovalo do svého stinného útočiště a jeho zář ho zabolela v očích, jako by se mu do nich dostal písek, rychle vyhledával nový stín nebo se vracel do klášterní cely. Tam se sklonil nad svitkem s rukopisem položeným na psacím pultu a naslouchal vlnám, které narážely na kamenitý břeh a do skal dole pod klášterem.

TŘETÍ DÍL

CESTA DO VINLANDU

Je to vskutku blízko nosu, řekl muž, když byl zasažen do oka.

Snorri

Až zemřu, uložíte mě do hrobu, ve kterém leží boží muž. Mé nohy položíte vedle jeho.

První kniha králů

Pro panovníka s dobrým srdcem je nyní vyrobena zlatá schrána.

Skaldský verš

PACIENT (II)

.

(l)

Svítání.

Závoj světla pronikal přes závěsy v Luigiho bytě.

Bolest byla stále intenzivnější. Nikdy neustane.

Přivřenýma očima jsem pozoroval třesoucí se ruku.

Arabové pospávali. Jeden seděl na židli vedle mě, druhý si lehl na divan.

V průběhu noci často telefonovali. Mobilem arabsky. Pevnou linkou anglicky.

Arab na divanu začal chrápat.

Já jsem usnul nebo omdlel. Těžko říct.

Venku se Řím probouzel do nového dne.

(2)

Výbuch byl tak mohutný, že převrátil pohovku.

Tlak vzduchu vmetl do bytu haldu skleněných střepů. Mě chránila pohovka. Měl jsem pocit, jako by mi někdo několikrát otočil nohu o sto osmdesát stupňů.

Vyraženým oknem vběhli do bytu policisté. Museli mít žebřík nebo provaz. Skrytý za převrácenou pohovkou, napůl omámený jsem je neviděl. Ale slyšel jsem je. „Polizia“ zaburácel hluboký hlas. Potom se ozvala série výstřelů. Ani jsem se nehnul.

Jeden z Arabů začal něco vykřikovat. Nevím co. Ale z tónu hlasu jsem pochopil, že se vzdává. Policie se na něj vrhla. Pistole a jeho hlava bouchly o podlahu. Policisté hlasitě křičeli, bylo slyšet krátké povely.

V tu chvíli nahlédli tři policisté ve speciálním obleku pod okraj převrácené pohovky. Měli helmy, kryty na obličeje, neprůstřelné vesty a automatické pistole s bodovým světlem. „Ostaggio!“ vykřikl jeden z nich. „Via libéral!“ křičel druhý. Jeden z nich si vedle mě klekl. „Dottore!“ rozkřičel se. „Immediatamente!“

Dole v přízemí rozrazili dveře. Začali likvidovat mříže. Slyšel jsem kroky, které se řítily po točitém schodišti. Luigiho byt zaplnili lidé. Další policisté. Záchranáři z ambulance v reflexních vestách. Dva lékaři.

Lékaři na mě pokřikovali anglicky. Kde to bolí? Co mi udělali? Jak se jmenuju? Kdy jsem se narodil? Když se dozvěděli, co chtěli, dali mi injekci na utlumení bolesti a zavedli mi do žíly infúzní kanylu.

Bolest začala povolovat drápy, které mi zaťala do těla. Léky mě začaly naplňovat euforickým pocitem blaha. Najednou jsem v duchu znovu slyšel Bizetovu árii Je crois entendre encore.

Lékaři stabilizovali zlomeninu a položili mě na nosítka. V tu chvíli jsem na kratičký okamžik zahlédl oba Araby.

Jeden stál zády ke mně, na rukou želízka.

Druhý ležel mrtvý v kaluži krve.

Záchranářům dalo práci, než mě snesli po točitém schodišti. Museli nosítka nadzdvihnout nad zábradlí a vyhnout se několika příčkám. Dole v přízemí z nosítek vyskočily nožičky s kolečky a muži mě vyvezli ven z antikvariátu. Vezli mě dolů na ulici, kde všechna vozidla parkovala. Vedle mě se do vzduchu vznesl párek holubů. Úzkou uličkou se prohnal závan větru. Někde nedaleko bily těžkými údery hodiny.

(3)

Následující den jsem strávil v nemocnici v příjemném opojení narkotiky. Lékaři mi dali nohu do sádry. Naštěstí nebyla zlomenina tak vážná, jak jsem si podle bolesti myslel.

Na nemocniční chodbě hlídali dva ozbrojení policisté.

Do pokoje za mnou přišla řada stejných, nudných vyšetřovatelů od policie, aby mě vyslechla. Všichni si byli podobní. Měli skoro stejná jména. Dávali mi stejné otázky. Zdálo se mi, že za mnou muselo poslat svého vyšetřovatele dočista každé policejní oddělení včetně bezpečnostní informační služby. Každý si s sebou přivedl tlumočníka a k ruce si vzal videokameru. Žádný z nich nechápal, jak něco tak nanicovatého, jako jsou staré pergameny a lámající se staré dokumenty, může být důvodem k vraždě.

Řekl jsem jim všechno, co jsem věděl.

(4)

Další den mě navštívil profesor Llyleworth. V klobouku a černém svrchníku vypadal jako bohatý strýček, který podnikl dlouhou cestu ze svého panství na britském venkově.

Za několik hodin jsem mu vylíčil všechno, co se stalo poté, co mě SIS poslala do Schimmerova institutu. Když jsem zmínil sbírku Lewinského, rozjasnila se Llyleworthovi tvář. Právě totiž zaměstnal jednu ženu, která by mi mohla pomoci. Laura Kocherhansová je historička a připravuje se na obhajobu PhDr. na univerzitě v Yale. Než ji SIS dostalo do své centrály v Londýně, kde zastává funkci Chief Manuscript Researcher, patřila mezi nejbystřejší lovce rukopisů v knihovně Library of Congress ve Washingtonu.

Když profesor Llyleworth odešel, na několik hodin jsem usnul. Probudilo mě zvonění mobilu, který mi profesor Llyleworth předal. Hlas Laury Kocherhansové zněl v telefonu, jako by po americkém způsobu mluvila trochu nosem. Něco v jejím hlase bylo zvláštně zranitelného a laskavého.

„Lewinského sbírku samozřejmě najdeme,“ prohlásila, když jsme se spolu chvíli bavili.

„Jak si tím můžete být tak jistá?“

„Problém lidí, kteří nikdy nenajdou to, co hledají, je, že nehledají pořádně!“

Žena podle mého vkusu!

Laura mi řekla, že na světě existují tisíce soukromých sbírek, o kterých vědci nemají přehled. Přestože obsahují neznámé rukopisy velké kulturní i historické hodnoty.

„Jakým způsobem hledáte ztracené sbírky?“

„Stejným jako vy, předpokládám. Za pomoci rozumu a fantazie. A pokud je to nezbytné,“ dodala se sladkým smíchem, „tak i za pomoci úplatků.“

„Kde začnete?“

„V Drážďanech. Potom je na řadě státní archiv v Berlíně.“

Ještě několik dní jsem strávil s nohou v klidu na lůžku. Když mě propouštěli z nemocnice, šel jsem s nohou v sádře o berlích, za které jsem musel zaplatit.

OSTROV MNICHŮ

Norsko

(1)

Čerstvý vítr rozháněl cáry mlhy z nitra moře a vlekl je nad členitou krajinu. Vysoko nad námi svítilo slunce. V mlze jsem zahlédl čtyřhrannou kamennou kostelní věž, která svéhlavě trčela z ruin kláštera.

Když dobře chytím berle, dostanu se obvykle rychle tam, kam chci. Nyní jsem stál před provizorní chatkou postavenou mezi klášterem a přístavní hrází. Uplynulo několik týdnů od chvíle, kdy jsem přiletěl z Itálie a vybelhal se z letadla. Zlomená kost srůstala. Vyhazov z práce vzali zpátky. Vyšetřovací komise - za jistých pochybností a pod politickým tlakem - usoudila, že přehlédnutí, díky kterému jsem prozkoumal pohřební komnatu v klášteře Lysekloster bez potřebného povolení, mě nebude stát zaměstnání.

Nepřetržitě dva týdny jsme diskrétně pracovali na přípravách k vyzdvižení hrobu. Lidé ze Selje a místní stavební dělníci, kteří postavili provizorní chatku, žijí v přesvědčení, že budeme restaurovat ruiny kostela Albanus.

Mezi stany a chatkou spěšně procházejí norští, švédští, dánští, angličtí, francouzští, italští a němečtí archeologové, historikové a geologové. Ministerstvo kultury a SIS se spojily. Je nás dohromady skoro stovka.

Hasana a jiné šejkovy muže jsem ani nezahlédl. Ale to samozřejmě neznamená, že nesledují poslední vývoj. Říká se, že i mávnutí tenkého motýlího křídla může vyvolat orkán. Přesně podle postulátu teorie chaosu bylo řešení nasnadě, jakmile jsem zjistil podrobnost ohledně dvou dřevěných sošek. Vše stálo na Skálholtském fragmentu, který Luigi před svou smrtí stihl spálit.

Oyvindovi se podařilo vystopovat Didyma, jednovaječné dvojče sošky svatého Vavřince Tomáše. Prošel řadu archivů, registrů a fotografických publikací. Po celých 725 let čekala dřevěná soška trpělivě pod siluetami věží a dračích hlav na kostele Borgund v Laerdalu. Borgundská farnost získala dřevěnou sošku jménem Didymus darem od svých souvěrců z Ringebu roku 1280.

Přední část sošky byla zapuštěna do zadní části za pomoci výřezů a osmi dřevěných klínků umístěných v oděvu a pažích. V otvoru v břiše sošky jsme nalezli schránku pokrytou runami:

Erik Strážce ukryl schránu v kostele v Urnesu

100 zim po smrti svatého Olava.

Bard Strážce přemístil schránu do Flesbergu

150 zim po smrti svatého Olava.

Vegard Strážce přinesl schránu do Lomu

200 zim po smrti svatého Olava.

Sigurd Strážce ukryl schránu v břiše svatého Vavřince Didyma a přemístil ji z kostela v Ringebu do kostela v Borgundu

250 zim po smrti svatého Olava.

Ve schráně byl uložen pergamen, který Oyvind a Terje rozluštili za pomoci runového kola:

Ragúvald Strážce zapsal tato kouzelná slova, jak Asim radil pět zim po Olavově vylodění

Hledejte pohřební komnatu v hloubi jeskyně, kam svatá panna a mučedníci připluli a kde došli spasení

Zde odpočívá tělo svatého od věčnosti k věčnosti

Trym strážce zapsal tato slova

25 zim po smrti svatého Olava

Mudrc Asim odpočívá společně se svatým Olavem vedle Svatého a střeží ho na věčnosti

Jeskyně Sunniva.

Žádná jeskyně v Dollsteinu, jak si všichni mysleli.

Hrobka je umístěna uvnitř jeskyně svaté Sunnivy na ostrově Selja na okraji Nordfjordu v kraji Sogn a Fjordane. Bylo zde biskupské sídlo pro Gulating až do roku 1170.

Z mlhy byl slyšet naříkavý křik ptáků. Tedy alespoň doufám, že je to ptačí křik. Kolem mě to překypuje činností. Všude zní pípání vysílaček. Na ostrově je rozmístěno několik policistů. Jejich přítomnost mi dává určitý pocit bezpečí pro případ, že Hasan náhodou sedí za kamenem a číhá na mě. Po vraždě faráře v Ringebu a událostech v Římě dává policie případu nejvyšší prioritu. Norská, islandská a italská policie těsně spolupracuje s Interpolem. Ragnhild vede norskou skupinu vyšetřovatelů.

Klášter leží odříznutý od světa na planině pod příkrými vrcholky hor. Svými širokými zdmi a věžemi kdysi připomínal středověký hrad. Benediktýnský klášter byl založen ve 12. století, ale předtím už zde stál menší dřevěný klášter. Padesát metrů vysoko ve skalách jsou stále k vidění ruiny kostela svaté Sunnivy jako orlí hnízdo. A přímo nad nimi je vstup do jeskyně s Mikaelovou svátostí.

Jeskyně svaté Sunnivy…

Blahoslavená Sunniva byla dcerou irského krále, která na konci 10. století uprchla před kacířským lichometníkem, který jí i celé její zemi hodlal vstoupit do života. Společně s bohabojnými muži, ženami a dětmi spustila Sunniva na vodu tři lodě, které bez vesel, plachet a pádel dopravil vítr a mořský proud až na Selju. Tady se uprchlíci usadili v jeskyních a podzemních otvorech. Pohanští sousedé ve vnitrozemí na cizince pohlíželi s jistou nedůvěrou. Hákon Ladejarl vyslal ozbrojené muže, aby s těmi, které považoval za vojáky, bojovali. Sunniva a její krajané uprchli do jeskyně a modlili se za spásu Boží. Podle mýtu měl Bůh, namísto aby zastavil útočníky, pochovat Sunnivu pod tunami balvanů. Ano, ano. V následujících letech pozorovali sedláci a námořníci nádherné světlo, které z jeskyně vycházelo. Když král Olav Tryggvason a biskup Sigurd navštívili ostrov, objevili tělo Sunnivy, kosti, lebky a kostry, ze kterých vycházela opojná vůně. O několik let později právě na Selje přistál král Olav Haraldsson, který se vrátil domů, aby do Norska přinesl křesťanskou víru.

* * *

Jeskyně svaté Sunnivy…

Byla pověst o svaté Sunnivě smyšlena právě proto, aby se tak pojistil úkryt pohřební komnaty v jeskyni?

(2)

Kolem poledne se mlha zvedla.

Seděl jsem v jednom z montovaných domků a studoval poslední fotografie z místa, kde probíhaly vykopávky. Jeskyně byla zasypaná lavinami a kamením. Za kamenným oltářem v jeskyni jsme odstranili několik tun kamení a odkryli jsme svislou zeď z nahrubo opracovaných balvanů. Uprostřed stěny byl zahnutý portál zazděný menšími kameny. Portál byl zapečetěný.

Zítra přesně v jedenáct hodin vstoupíme dovnitř.

Zaslechl jsem, jak se ke mně blíží kroky, a odložil jsem fotografie. Dveře se otevřely. Ve světle, které rámuje její postavu nebeskou září, vypadá jako bohyně, která sestoupila za námi smrtelníky s poselstvím o věčném životě a ráji. Ale je to jen Astrid a nese mi ke svačině chleba s okurkou a rajčetem. „Jsi napjatý?“ zeptala se. Astrid je profesorkou středověkých dějin a jedna z našich předních odbornic na klášterní pozůstatky.

Jako by mě něco uvnitř zalechtalo.

(3)

Alarm se pronikavě rozeřval.

Prudce jsem se probudil a posadil se na posteli. Zvláštní nálada snu, který si nepamatuji, mě pořád nechtěla pustit. Nahmatal jsem brýle a rozsvítil jsem. Bylo půl třetí.

Venku se ozýval křik a štěkot.

Bleskem jsem na sebe natáhl šaty, chytil berle a vybelhal se ven. Alarm automaticky zapnul všechna venkovní světla. V noční mlze byla celá oblast osvětlena neostrým světlem. Vzduch byl syrový. Vlny narážely na pobřeží.

Konečně někdo vypnul sirény.

V tu chvíli zařval jeden z lodních motorů.

V průběhu další hodiny se nám podařilo zhruba zjistit, k čemu došlo.

Někdo se dostal do jeskyně. Soudě podle kladiv se nejspíš chtěli dostat přes portál do hrobky, která by se podle našich předpokladů měla nacházet vzadu.

Naštěstí jsme, díky mé nedůvěře, utajili podrobnosti týkající se poplašného systému a střežení objektu. Takže vpochodovali přímo do pasti - porušili infračervený paprsek nahoře u brány z kovaného železa u vstupu do jeskyně.

Strážce, který běžel zkontrolovat, co se děje, někdo srazil na zem.

Celý zmatený přišel k sobě, když jsme ho nesli do provizorního domku, kde jsme mu vyčistili ránu na čele. Pamatoval si jen, jak ho uhodili. Nevěděl, kdo to udělal.

Ráno nám chyběli tři kolegové.

Michael Rennes-Leigh ze School of Archaeology z Oxfordské univerzity, Paul-Henri de Chenonceau z Institut de Papyrologie na Sorbonně a Paolo Baigenti z římské univerzity byli pryč.

Ani jednoho jsem dobře neznal. Drželi se hodně zpátky. Úkoly, na kterých pracovali, je rozhodně nemohly do jeskyně přivést. Uprostřed noci. S kladivy. Nějakým způsobem se jim podařilo infiltrovat do prací na vykopávkách. Pravděpodobně pracují pro šejka.

Podle šéfa policie kotvila loď, na které uprchli, v Selje. Pronajaté auto bylo pryč.

Když jsme si u jejich univerzit ověřovali, co jsou zač, ukázalo se, že všichni byli právě přijati jako čerství stipendisté. Stipendium jejich výzkumného místa financuje stejná nadace v Abú Dhabi ve Spojených arabských emirátech.

(4)

V jedenáct hodin jsme začali prokopávat stěnu.

Jeskyně byla vlhká a chladná. V mrazivém očekávání jsme stáli v půlkruhu kolem chlapů, kteří zeď prokopávali. Venku za mírného mžení čekali lidé od tisku a z televizních týmů.

Zeď byla tlustá a pevná a nezdolávala se lehce. Postupně se ale podařilo uvolnit jeden z kamenů, potom druhý. Za pomoci sochorů jsme odstranili menší opěrné kameny, abychom rozšířili otvor. Někdo do něj vsunul lampu.

Když jsem byl malý a nedočkavě jsem drobnými bledými prsty strhával papír ze zabalených vánočních dárků, doutnalo ve mně vždycky rozechvělé očekávání, že právě tenhle dárek bude nejúžasnější a nejlepší ze všech, jaké jsem kdy dostal.

Jak jsem se prodíral otvorem ve zdi a držel před sebou lampu, aby ozařovala bezednou tmu, dočkal jsem se konečně odměny.

Astrid mi podala berle. Za mnou nastalo úplné ticho. Postavil jsem se a otřepal prach z kolen. Stál jsem na výčnělku schodiště a ztěžka dýchal.

Nic, naprosto nic nenasvědčovalo tomu, co na nás v příští chvíli čeká.

JESKYNĚ

.

(1)

V temném svitu jsem jen tušil, jak velká musí hrobka být. Dvě řady sloupů z žuly vrhaly stíny na zdi. Z prasklin ve zdi visela vousiska mechu a kořenů. Slabý tah průvanu mi pohladil tvář.

Staletou tmu zahnalo světlo kapesních svítilen těch, kteří kráčeli za mnou.

Hrobka byla přeplněná egyptskými poklady.

Pod vrstvami prachu a pavučin se třpytily drahocenné starožitnosti. Truhlice. Džbány. Schrány. Zlato, stříbro a drahé kameny. Svícny. Mísy. Olejové lampy. Nástěnné tabule. Ornamenty. Žezla. Broušené drahokamy. Diamanty. Rubíny. Safíry. Smaragdy.

Sochy egyptských bohů a faraónů stály seřazené v postranní místnosti, jako by trpělivě čekaly. Několik jsem jich poznal. Anubis. Thutmos. Amenhotep. Ramses. Horus. Achnaton. Thoth.

Byl jsem naprosto ohromený, z očí mi tekly slzy.

Někdo mě poplácal na rameni. Položil jsem dlaň na chladný kamenný sloup u schodiště a musel jsem se přitom kousat do spodního rtu. Povrch sloupu byl ledový. Byl jsem tak pohnutý, že jsem se opřel o berle a jen tak jsem zíral před sebe. Za mnou prošla otvorem ve zdi Astrid. „Věčný, všemocný bože!“ Stejně jako já zůstala stát s pootevřenými ústy a zírala do pološera.

Tisíce let stála hrobka skrytá za tunami žuly a zdí tak tlustou, že byla téměř součástí hory.

(2)

Pomalu, krok za krokem jsem před sebe kladl berle a sestupoval po schodišti. Kolegové s lampami šli za mnou.

Uprostřed pětihranné hrobky stály dva kamenné bloky, dva kamenné podstavce.

Jeden byl prázdný.

Na druhém spočívala Olavova schrána, rakev svatého Olava.

Bez jediného slova jsem se otočil a podíval se na Astrid. Její rty se chvěly.

S úctou jsem se přiblížil k rakvi. Řada zastíracích manévrů zajistila mrtvému téměř tisíc let klidu. Zastavil jsem se. Držel jsem v ruce berle a setřepával jsem ze sebe vrstvu prachu.

Někdo zdvihl pouzdro, které chránilo samotnou stříbrnou rakev.

Vrstvami prachu prosvítalo stříbro zčernalé věkem. Pod povlakem bylo stříbro vyzdobeno zlatem a klenoty.

Silueta byla přesně taková, jak ji znám z nákresů v historických knihách. Rakev byla dva metry dlouhá, jeden metr vysoká a jeden metr široká. Víko mělo tvar střechy. Hřeben střechy byl protažený a na každém konci vyzdobený dračími hlavami.

Bez hnutí jsem obdivoval Olavovu schránu.

Až bude rakev vyčištěna a zakonzervována, proslaví se. Její fotografie obletí svět. Televizními obrazovkami vstoupí do USA i do Austrálie, do Japonska i do Burkina Faso. Ozdobí titulní stránku Newsweeku i El País. Olavova schrána s ostatky svatého vikinského krále bude archeologickou senzací.

Za námi se objevovalo stále více kolegů. Všichni mluvili potichu, jako v kostele.

„Schrána úmluvy,“ zašeptal čísi hlas.

„Ale ne!“ ohradil jsem se. „To je Olavova schrána!“

Někdo se rozrušením rozesmál.

Pohledem jsem se přesunul z Olavovy schrány na prázdný podstavec vedle ní.

Je to podstavec, na kterém odpočívala mumie? Kde je rakev?

Po jedné noze jsem doskákal do postranní místnosti. Na jednom podstavci spočívali dvě menší kamenné rakve.

Na víku jedné z rakví stojí jméno Bárdr - staronorská verze současného jména Bárd, vytesaná runovým písmem. Druhá rakev je označena jménem Asim.

Asim…

Zaraženě jsem couvl.

Asim - Egypťan… Velekněz kultu Amona-Ra. Tak je to všechno pravda. Snorriho odkazy. Stuartovy teorie. Naše divoké dohady. Všechno, co jsme tušili, ale nevěděli.

Všechno je to pravda.

O chvíli později jsme odsunuli stranou kamenné víko. V obou rakvích spočívaly ostatky ve zbytcích tmavé látky. Někdo se pokusil obě těla balzamovat.

U stěny vedlejší komnaty stály další džbány plné zlatých šperků, drahých kamenů a ozdobných předmětů.

(3)

Přenosné lampy zaplnily hrobku intenzivním bílým světlem.

Teprve teď jsem zjistil, že zdi i strop jsou zdobené. Za vrstvami prachu prosvítaly zápisy psané hieroglyfy, runami a latinskou abecedou. Viděl jsem vybledlé nástěnné malby zachycující egyptské, křesťanské a staroseverské bohy, postavy a symboly, pozoruhodnou směsici mytologie, astrologie a náboženství. Z kříže ve tvaru ankh vzhlíží Ježíš na všemocného Odina. Midgardsorm obtáčí zeměkouli, která má tvar pentagramu. Amon-Ra trůní u vchodu do podsvětí, kde se v celé své temné síle vyjímal Ďábel. Strom Yggdrasil vrhá dlouhý stín na Cheopsovu pyramidu. Mojžíš rozděluje pěnící moře pomocí plamenného meče. Fantastická výzdoba spojuje víru v ásy s křesťanstvím, židovstvím, egyptskou mytologií a trochou astrologie.

Některé části textu byly čitelné. Vyprávěly o věčně spícím bohovi, o svatém Mojžíši a Olavovi, o řeči hvězd a o cestě na konec světa.

(4)

Víc než týden jsme pracovali v pohřební komnatě od rána do pozdního večera.

Fotili jsme, natáčeli a pořizovali kopie nástěnných maleb. Měřili jsme jeskyni. Zakreslovali jsme ji z nejrůznější perspektivy. Registrovali jsme a označovali veškeré artefakty, džbány, každý kámen.

Šťastně jsem se oddal archeologii a pokoušel se zapomenout, že existuje chlápek jménem Hasan a šejk Ibrahim al-Jamil ibn Zakiyy ibn Abdulaziz al-Filastini. Ostrov i jeskyni neustále střežila policie a soukromá bezpečnostní služba.

Vědci, novináři a televizní týmy z celého světa přicházeli navštívit hrobku. Pouštěli jsme je dovnitř po skupinkách každé odpoledne. Protože mám tendenci trávit deštivé neděle ve společností televizního kanálu National Geographic, byl jsem k americkému týmu z této televizní stanice obzvláště vstřícný. Připravují o nálezu hodinový dokument. CNN vysílala přímo ze vstupu do jeskyně. Italská televizní stanice Rai plánuje program s pracovním názvem Hrob v jeskyni a příštího dne mají přijít lidé z arabské televizní stanice Al-Džazíra.

Pozdě večer mi volala Ragnhild. Dostala zprávu z Islandu, že jeden z Hasanových mužů byl zadržen při dalším vloupání u profesora Sigurdssona. Lupič si pronajal dům u Raudavatn v Reykjavíku prostřednictvím saúdskoarabské realitní kanceláře se sídlem v Paříži. Tři advokáti z Londýna přiletěli na Island, aby byli nápomocni nejprestižnější islandské advokátní kanceláři.

Zkoušel jsem volat profesora, ale nebral to.

(5)

Olavovu schránu jsme dopravili ze Selji do Bergenu vrtulníkem. Nákladní vůz měl policejní ochranu od letiště Flesland až do dílny na bergenské univerzitě.

Demontáž schrány nám zabrala celé dva dny.

Pod vnější rakví jsme našli drahocennými kameny posázenou stříbrnou rakev, kterou nechal vyrobit pro svého otce Olavův syn Magnus Olavsson. Na vnější straně víka a po stranách byla zlatá výzdoba. Jednotlivá pole byla vyzdobena různými náboženskými motivy v reliéfu. Boční stěny a víko byly zkrášleny klenoty a broušenými křišťály.

Pečlivě jsme otvírali závěsy, háčky a panty, které držely víko stříbrné rakve. Společně se třemi dalšími muži jsem víko zvedl. Čtyři stříbrné stěny byly navzájem spojené panty.

Uvnitř ležela původní dřevěná rakev.

Dřevo bylo zabalené v látce, která shnila. Samotná dřevěná rakev působila solidně a pevně. Víko bylo přibito šedesáti šesti měděnými hřebíky.

Vytahovali jsme hřebík po hřebíku, dokud nebylo víko volné a nedalo se zdvihnout.

Tělo svatého Olava bylo mumifikováno.

Mumie byla zčásti zakryta vyšívaným suknem. Odpočívala s rukama zkříženýma na hrudi. V ruce držel král zlaté žezlo. To mělo na jednom konci tvar znaku ankh a na druhém runového znaku ty. Zhruba uprostřed bylo žezlo překříženo.

Ankh, ty a kříž.

Několik minut jsme mlčky shlíželi na ostatky svatého krále. Venku foukalo. Stromy se otřásaly pod nárazy větru.

LEWINSKÉHO SBÍRKA

.

(1)

Někdo zaklepal na dveře mé kanceláře.

Byl jsem zpátky v Oslu. Už několik dní jsem pročítal odborné zprávy od různých institucí, které pracovaly na výzkumu jeskyně a ostatků.

Naštvaně jsem se podíval na dveře a v duchu jsem zadoufal, že to ten člověk za dveřmi vzdá.

Ze strachu před vatikánskými vyslanci vzali strážci egyptskou mumii z jeskyně na Selje, anebo možná z dočasného úkrytu v nějakém kostele a předali ji Snorrimu na Islandu. Na Islandu mumii střežil Snorri, potom Thordur Koktavec. Ale kdo převzal stráž mumie, když byl Thordur povolán norským králem? Proč byla rakev přemístěna? Kam? Proč zůstaly poklady a Olavova rakev v jeskyni?

Znovu se ozvalo zaklepání. Znělo ostřeji.

Zakapsloval jsem svůj strach z pronásledování do zámotku sebejisté lhostejnosti. Já vyhrál. Šejk byl poražen. Legie vrahů, špionů a záhadných pronásledovatelů se společně s Hasanem vrátily domů. Sklesle a schlíple, protože je předběhl jeden norský archeolog. Celé dny jsem si s nestoudným sebeuspokojením vychutnával škodolibou radost.

„Bjorne?“ dveře se otevřely. „To jsem já!“ Profesor Sigurdsson.

Objal jsem ho možná trochu více srdečně, než se sluší na prvního amanuens.

„Pokoušel jsem se vám dovolat,“ řekl mi.

„Omlouvám se, vypnul jsem si mobil. Pořád mi někdo volal. Co tady děláte?“

„Mám s sebou něco, co by mohlo být užitečné. Chystám se na Selju, abych se podíval na jeskyni. Něco takového zažije člověk v nejlepším případě jedenkrát za život.“

V podpaží měl velkou složku s dokumenty.

„Překlad rukopisu Bible?“

Zavrtěl hlavou. „Na tom se pořád pracuje. Výsledek je zatím ale velmi matoucí. Text se starými verzemi Bible zčásti souhlasí, ale zčásti nesouhlasí. Nelze vyloučit, že text je pirátská verze, kdy nějaký zabedněný mnich připojil vlastní poznámky ke kopii existujícího biblického textu.“

Otevřel složku s dokumenty a vyndal několik velkých fotografií rukopisu. „Nechal jsem si nafotit ty nejzajímavější stránky. Prvotřídní fotografie! Jsou tu vidět i nerovnosti v odstínu inkoustu.“

„Co je to?“

„Kniha z Flatey. Codex Flatóiensis. Největší a nejkrásnější z islandských rukopisných sbírek. Možná nejdůležitější středověký islandský rukopis. Dvě stě padesát stran na nejjemnější kůži, ručně psané, zdobené a ilustrované. Na textu se začalo pracovat v roce 1387…“

„Profesore! Proč jste s sebou vzal tu kopii?“

„Protože Codex Flatóiensis obsahuje víc než ostatní rukopisy. Je tu většina královských ság, sága o Olavu Tryggvasonovi a Olavovi svatém, ale také historické informace. Obsahuje například rozdílné verze ságy o svatém Olavovi. Historikové se dříve domnívali, že nejpřesnější je Snorriho verze, ale nyní se přiklánějí ke knize z Flatey. Chci vám ukázat tohle,“ profesor začal listovat. „Tady,“ řekl a zastavil se. „Graenlendingasagaen. Sága o Gróňanech.“

Prstem ukázal na kůži. Na okraji byly krásně vyzdobené tři ornamenty. Ankh, ty a kříž.

„Tento text na okraji stránky se nikdy neobjevil v žádné z kopií ani v žádném z překladů, které byly později vytvořeny. Když se vrátíte k originálu, vždycky najdete text, který zůstal zapomenutý nebo přehlédnutý.“

„Co tam stojí?“

„Nic moc. Je zřejmé, že nechtěli, aby tomu porozuměl každý. Když to shrnu, vypráví text na margíně, že strážci přemístili poklad v roce 1350 do bezpečí do Grónska.“

Chvíli jsem mlčel. Poklad, to musí být mumie a svitky se zápisy.

Existuje ještě jedna pohřební komnata v Grónsku?

Na konci 10. století bylo Grónsko kolonizováno Eirikem Zrzavým, který prchal z Norska a Islandu, neboť byl v obou zemích postaven mimo zákon. Kolonie, kterou zde založil, po několik staletí vzkvétala v harmonickém soužití s inuity. Později se ale poměry začaly zhoršovat. Poslední norská obchodní loď opustila Grónsko v roce 1368. Poslední křesťanský biskup zemřel o deset let později. Podle známých poznatků zmizela staroseverská kolonie z Grónska v první polovině 15. století. Někteří lidé se domnívají, že obyvatelé byli zajati námořními lupiči a poté prodáni do otroctví. Někdo si myslí, že odpluli na jih na Kanárské ostrovy, kde položili základ kmene vysokých, blonďatých, modrookých guancherů. Někdo soudí, že vymřeli. Někdo je přesvědčen, že dopluli do Vinlandu na západě…

„To může vysvětlit všechny ostatní odkazy ohledně Grónska, které máme,“ řekl jsem.

„Tady je odkaz na černou smrt. V polovině 14. století se Islanďané báli moru, který zamořil Norsko a Evropu. Černá smrt se na Island nikdy nedostala, ale určitě vyvolala velkou paniku.“

„Takže ze strachu před morem prchli strážci do Grónska!“

„Vypadá to tak.“

„A teď je zbývající část pokladu tam?“

„To ne.“

Profesor vytáhl další fotografie. „Tady v islandské knize Skálholtsbók z 15. století je vepsán další text na margine. Na jeho základě usuzuji, že poklad byl střežen v Grónsku sto let, tedy až do roku zhruba 1450. Tehdy byla část obyvatelstva zmasakrována. Archeologické nálezy koster, zbraní a vybavení v jejich sídlech naznačují, že útočníci mohli pocházet z jižní Evropy. Možná z Vatikánu. Ale přečtěte si tohle!“ Ukázal na jeden odstavec. „Tady jasně stojí, že se několika lidem podařilo uprchnout a odpluli do země za horizontem. Je to zajímavá formulace, protože se opakuje v několika textech z té doby a odkazuje na Vinland. Novou, cizí zemi na západě.“

„V roce 1450?“

„Teprve o padesát let později se Kolumbus dostal na Karibské ostrovy.“

„Ve Vatikánu jsem nalezl odkaz na boje v Grónsku v roce 1450. Pokud si dobře vzpomínám, stálo tam, že se barbarům, což mohli být norští a islandští strážci, podařilo uprchnout. O padesát let později zprostředkoval bratr Kryštofa Kolumba doručení dopisu od neznámé skupiny lidí z ostrova Hispaniola. To byli strážci.“

„Máte ten dopis?“

„Hledáme ho.“

„Moře oddělující Norsko, Skotsko, Island a Grónsko v té době navštívilo několik výprav z jihu Evropy. Papežovi muži moře dobře znali díky výpravám z 60. let 14. století. Zhruba o sto let později byl Kryšof Kolumbus na návštěvě na severu, ale jako obyčejný námořník. Možná tady dostal nápad doplout do země na západě.“

„Takže mumie byla převezena z Islandu do Grónska a o sto let později byla odvezena dále do staroseverské kolonie ve Vinlandu?“

„Zdá se, že to tak mohlo být.“

(2)

Na druhou hodinu jsem byl objednán k lékařce, která mi odstranila sádru. Měl jsem pocit, že skoro létám. Ale bál jsem se na nohu došlápnout. Jsem strašně citlivý na bolest. Doktorka mi řekla, že jsem zbabělec. Nevím, jestli si ze mě dělala legraci nebo to myslela vážně.

Odpoledne mi volala Laura, vědecká pracovnice ze SIS, která mezitím pátrala po sbírce Maximiliana von Lewinského. Z jejího hlasu bylo znát, jak je rozrušená: „Volám z Berlína! Z Říšského archivu!“

„Na co jste přišla?“

„Myslím, že se mi konečně podařilo vystopovat sbírku!“

„Páni! V Berlíně?“

„Ne, ne! Ale tady jsem objevila pojítko. Byla jsem v Bonnu, Stuttgartu, Paříži, ve Varšavě…“

„Vyprávějte!“

„Nadšení Maximiliana von Lewinského pro sbírku muselo být obrovské, protože se rozhodl kvůli jejímu zachování hodně riskovat. Byl vysoce postaveným důstojníkem Wehrmachtu. Musel vědět, že bude válka. Takže jsem uvažovala - kdybych byla Maximilian von Lewinski, co bych na jeho místě udělala? Co byste udělal vy, Bjorne?“

„Sbírku bych zajistil. Přemístil bych ji na nějaké bezpečné místo.“

„A jaké nejbezpečnější místo byste si v roce 1930 představil?“

„No… Zemi, které se nedotkne válka?“

„A to mluvíme o…“

„Mnoha zemích…“

„Ale jedna země nás v této souvislosti napadne především…“

„Spojené státy?“

„Rodina von Lewinských už někoho ve Spojených státech měla. V roce 1924 tam emigroval Maximilianův bratr Uwe a usadil se v Chicagu, kde vedl obří americkou průmyslovou společnost Lewinski Steel Corporation.“

„Našla jste nějaké spojení?“

„To si pište! Nacistické Německo byla pravidly svázaná společnost. I její špičky musely absolvovat úřední postup, pokud chtěly z Německa vyvézt cennosti. A právě tam jsem našla odkaz na sbírku. Poslední čtyři dny jsem strávila v Bundesarchivu. V celních záznamech z roku 1935, který byl ironií osudu zachován, protože byl ještě před válkou přemístěn do trezoru, jsem našla odkaz na dokumenty o sbírce knih Maximiliana von Lewinského, které byly společně s uměleckými a jinými rodinnými památkami odeslány v roce 1935 ze země. Do Chicaga!“

„K jeho bratrovi?“

„Maximilian poslal sbírku knih a uměleckých předmětů bratrovi Uwemu. I když tam nestojí nic konkrétního o historických dopisech a rukopisech, hádám, že Maximilian von Lewinski zakamufloval židovskou sbírku do své bohaté knihovny.“

„Aniž by si toho kdokoliv všiml?“

„Na tom není nic divného. Pár tisíc dokumentů nezabere příliš mnoho místa. Obzvlášť ne, pokud jsou rozděleny do desítek tisíc nádherných knih zabalených do pevných dřevěných beden vystlaných dřevitou vatou a novinami.“

„Takže sbírka existuje?“

„Nejen že existuje. Já jsem zjistila, kde je. Nebudete mi věřit.“

„Proč?“

„Máme ji přímo před nosem.“

„Kde?“

„Maximilian za války zemřel. Jeho bratr Uwe nikdy nesdílel jeho zájem o umění a knihy. Jedinečná sbírka Maximiliana von Lewinského ležela více než šedesát let zabalená u něj doma. Ani ji nerozbalil! Když Maximilian zemřel, vůbec bedny neotevřel. Všechno přesunul na půdu. Uwe von Lewinski zemřel v roce 1962 a jeho syn Albert zahynul vloni při leteckém neštěstí. Byl bezdětný. Dědicové - synovci, neteře, sestřenice a bratranci - se na staré knihy jenom podívali a celou sbírku darovali, teď se podržte, Kongresové knihovně. The Library of Congress!“

Když jsem zavěsil, ve sluchátku dvakrát cvaklo. Vtom jsem znovu uslyšel Lauřin hlas „…celou sbírku darovali…“ Potom ve sluchátku začalo šumět.

LOV

USA

(1)

Když jsem přiletěl do Ameriky, byla noc.

Washington je nekonečné moře světla. Ulice a budovy září a blikají. Z okna letadla jsem viděl miliony světel aut, které kreslily bílé a červené čáry. Ty se vytrácely jako padající hvězdy.

Laura Kocherhansová na mě čekala v hale. Vůbec jsem netušil, jak je milá. Ona taky zřejmě nečekala, že jsem albín. Většině žen připomínám něco, co příliš dlouho leželo ve vaně. Proto bylo naše první setkání poznamenané stísněností a berlemi.

Před letištěm byl cítit vlhký pach výfukových plynů. Jemně mžilo a do toho voněl Lauřin parfém. Deset minut jsme stáli ve frontě na taxi, než jsme vyrazili po osmiproudé dálnici lemované zelenými informačními tabulemi do hotelu.

Hotel byl úplná oáza.

Pikolík přinesl můj kufr z recepce do pokoje č. 3534, hned vedle Laurina pokoje.

Domluvili jsme se, že až se osprchuji a vybalím si, dáme si drink v hotelovém baru. Když jsem vystupoval z výtahu, Laura už na mě čekala. Vypadala úžasně. V utajené a zaneřáděné části mozku přechovávám myšlenku, že žena nemůže být dokonalá. Opřel jsem berle o barový pult a posadil jsem se na židličku vedle ní. Několik lidí v baru na nás nevěřícně zíralo. Kráska a zvíře. Objednal jsem si gin s tonikem. Jediné pití, u kterého si pamatuju název. Laura pila něco červeného s papírovým deštníčkem. Řekla mi, že na zítřejší ráno máme domluvenou schůzku v Kongresové knihovně.

Jeden z mužů v baru mě upřeně pozoroval. Nejspíš proto, že nechápal, jak může Laura trávit večer s tak bledou tváří, jako je ta moje. Anebo je to šejkův agent, který mě má pod dozorem.

Odkašlal jsem si a zeptal jsem se Laury, jestli někdy neměla pocit… ano, že ji někdo sleduje…, když pátrala po Lewinského sbírce.

Zasmála se. „Můj život bohužel není takhle dramatický.“

Její smích mě zneklidnil.

„Na nikoho jste nenarazila na více místech? Nikdo vás nesledoval pohledem? Tedy, víc a jinak, než jste zvyklá,“ dodal jsem nervózně.

„Ne, bohužel,“ zasmála se. „Anebo vlastně jo. Jeden ajťák z Říšského archivu v Berlíně. Ale nebyl to můj typ.“

Muž, který z nás nespouštěl oči, vypadal jako Arab. Rozhodně by se měl oholit. Když jsem se s jeho pohledem setkal počtvrté, dopil sklenici a odešel.

Brzy nám s Laurou došla řeč. Vyjeli jsme výtahem do čtvrtého patra. Když jsme procházeli dlouhou chodbou, pohrával jsem si s myšlenkou, že jsme milenci a chystáme se na lůžko.

Mezi pokoji číslo 3532 a 3534 mi Laura popřála dobrou noc a zlehka mě objala.

Ve svém pokoji jsem na několik minut zůstal stát a díval jsem se z okna. Potom jsem si lehl pod napjatou přikrývku. Připadal jsem si jako dopis vtlačený dó příliš těsné obálky. Usnul jsem až za několik hodin.

(2)

Laura pracovala v The Library of Congress v oddělení pro vzácné knihy a sbírky - Kare Books and Special Collections Division. Jednou z věcí, na kterých se podílela, byla katalogizace Kislacké sbírky, což je sbírka více než čtyř tisíc vzácných knih, map, dokumentů, dopisů, obrázků a předmětů z historie obou Amerik.

Některé země nemají vlastní historické sbírky přístupné pro veřejnost. V USA je to naopak. Kongresová knihovna nabízí celých dvaadvacet čítáren pro vědce, studenty a zájemce z řad veřejnosti.

Laura mi pomohla projít bezpečnostní kontrolou. Berle byly totiž zpočátku považovány za potenciální smrtící zbraň. Potom jsme se zaregistrovali v budově Jamese Madisona.

Odsud mě Laura odvedla podzemním tunelem do čítárny v budově Thomase Jeffersona, která je přesnou kopií Independence Hall ve Filadelfii, kde bylo podepsáno vyhlášení nezávislosti.

Laura se nepřetržitě zdravila s bývalými kolegy. Nadšeně se vítali, objímali a prohlíželi se od hlavy až k patě. Občas se po mně někdo tázavě podíval, jako by se divil, koho to s sebou pro všechno na světě Laura vleče. Laura mě představovala jako archeologa s nejlepším odhadem v Evropě. Měl jsem pocit, jako bych právě prchal z výstavní vitríny.

Jsem zvyklý, že si mě lidé prohlížejí. Moje pleť, vlasy, všechno je bílé. Když jsem byl malý, pokřikovaly na mě děti lední medvěd. Dospělí mají více ohledů. Ale nevyslovená slova vyjadřují jejich pohledy.

Normálně bychom měli vyplnit objednávku na knihy a rukopisy, které si chceme prohlédnout. Ale sbírka Lewinského je tu nová, ještě neprošla katalogizací. Proto si Laura domluvila schůzku s restaurátorem, který za práci odpovídá. Restaurátorka Miranda Cartwrightová.

Miranda byla vysoká, tělnatá žena s ohnivě červenými vlasy. Typ ženy, která je stále milá, pozorná, neustále rozesmátá a nemá daleko pro břitkou odpověď.

Stejně jako já je i ona zvyklá na pohledy ostatních.

Je zvyklá na utajování a porušování slibů. Zvykla si být přehlížená a zapomenutá, zvykla si stát vedle dětí, které se spolu baví a hrají si. Říká se, že děti z toho vyrostou. Ale to samozřejmě není pravda. Miranda nikdy nikomu nesvěřila, že po nocích usíná s pláčem. Nikdy nikomu nevyprávěla, jak sedí ve vaně, nahá a s připravenou žiletkou. Býval by stačil krátký řez, který by ji osvobodil. Vidím to na ní. Je stejná jako já. Jako vyplavené zbytky ztroskotané lodi, které se šplouchají v zelené vodě pod kůly přístavního můstku. Pohrdá sama sebou a maskuje to nátěrem stylizovaného štěstí. Je samozřejmě stejně dobrá pozorovatelka. Bodejť by ne. My jsme citliví čtenáři myšlenek. Proto je její úsměv jiný. Plný upřímného poznání. Téměř nezachytitelné pokývnutí prozrazuje, že ví, jak trnité dětství jsem prožíval, i to, že stejně jako ona, trpím nedostatkem sebedůvěry.

„So welcome to Washington,“ řekla s úsměškem, jehož hloubku jsem byl schopen pochopit jen já.

Miranda mi vyprávěla, že Lewinského sbírku dostala knihovna vloni v létě, ale s katalogizací začali teprve kolem Velikonoc. Největší část sbírky obsahuje původní díla od šestnáctého století až po století devatenácté. Kromě toho sbírka obsahuje i rukopisy, dopisy a knihy ze středověku.

Zeptal jsem se Mirandy, jestli nezaznamenala zašifrovaný dopis z počátku 16. století, který byl odeslán z Karibských ostrovů do Evropy prostřednictvím Bartoloměje Kolumba. „Na archu budou pravděpodobně tři symboly. Ankh. Ty. Kříž. Text bude působit nečitelně, protože je zašifrovaný.“

„To zní úžasně,“ odpověděla Miranda. „Ale bohužel. O takových věcech můžeme jenom snít.“

(3)

Páčidlem jsme vylomili víka dřevěných krabic, ve kterých byla uložená sbírka Maximiliana von Lewinského chráněná dřevitou vlnou a zmačkanými novinami plnými článků o budoucím vítězství zbrojícího Německa.

Listovali jsme v tlustých těžkých knihách, které byly cítit prachem a zapomenutými myšlenkami.

Hledali jsme ve foliantech a v kůži vázaných dílech s exotickými místními názvy a letopočty na předsádkách.

Prošli jsme protokoly a paleotypy od samotných počátků knihtisku, postily, katalogy, mapy, dopisy a encyklopedie.

Ale dopis od strážců jsme nenašli.

Když jsme skončili, odjela Laura taxíkem do hotelu a Miranda se vrátila domů do své samoty. Mě si zavolali na FBI.

Ragnhild v Oslu něco zjistila. Když jsem jí volal z letiště Gardemoen, trvala na tom, aby mě americká policie měla pod dohledem. Když jsem byl malý a vysedával doma, zatímco si ostatní děti venku hrály, obvykle jsem hrával sám se sebou šachy. Několikrát jsem si k nám pozval sobě podobné, osamělé chlapce, kteří také nějak nezapadli do kolektivu. Hrál jsem s nimi, ale pokaždé jsem vyhrál. Proto jsem je přestal zvát. Tehdy za mnou přestali chodit. Při té hře jde o to umět myslet několik tahů dopředu. Přestože člověk nezná tahy protihráče. Jak každý šachista ví, nejistý protivník se nedovede dobře soustředit.

Agent FBI, se kterým jsem měl schůzku, se tvářil skepticky a vystresovaně. Seděl u stolu zavaleného faxovými zprávami z Interpolu. Pročetl si zprávy o třech vraždách. O tom, jak si mě v Římě vzali jako rukojmí. Celou dobu na mě vrhal naštvané pohledy, jako by mu dělalo velkou potíž smířit se s tím, že jeho pracovní náplň teď tvoří krátkozraký albín z Norska.

Koutkem oka jsem ho pozoroval. Pokaždé, když polkl, ohryzek na krku mu poskočil téměř od hrudníku až po bradu.

Nakonec mi sdělil to zaklínadlo: „Nejspíš to budou islámští teroristé.“

Ohryzek na krku to expresní rychlostí potvrdil. Agent to zapsal do počítače. Slova budou odpočívat v databázi a tikat jako časovaná bomba.

Po kratičkém zaváhání mi podal nouzový alarm s GPS vysílačem a tlačítkem Panic button. Tlačítko pro případ nouze. Agent mi vysvětlil, jak zařízení funguje. Z jeho zběsile rychlého popisu jsem nestačil zachytit, jestli zařízení zalarmuje FBI, United States Marshal Service nebo Washington Metropolitan Police. Jsem si ale jistý, že když stisknu tlačítko, někdo se zatraceně rychle objeví.

Ten večer jsem si s Laurou zašel do jedné z nejpopulárnějších vegetariánských restaurací ve Washingtonu. Číšník by od minuty mohl sedět modelem pro sochu tesanou do žuly. Lauře se líbilo jíst zeleninu, která předstírá, že je maso. Tvrdila, že to má zajímavou chuť. Já osobně mám raději chřest, který chutná jako chřest. Pili jsme kalifornské víno a vodu, která má v názvu slovo Voss, i když pochází z Vatnestromu.

Před oknem restaurace na druhé straně ulice stálo zaparkované auto s tmavými skly. Napadlo mě, že tam někdo sedí a pozoruje nás kukátkem se speciální čočkou. Možná si nás někdo fotí. Proto jsem se podíval oknem ven a usmál se. Lauru zajímalo, s kým to flirtuji. Se svým vlastním odrazem ve skle, odpověděl jsem jí.

Když jsme o hodinu později odcházeli z restaurace, auto pořád stálo na místě. Procházeli jsme se ulicí plnou života. Laura mi dala ruku do podpaží. Vypili jsme toho tolik, že mi začala vyprávět o svém posledním příteli. Jmenoval se Robbie. Nebyl připraven na vážný vztah, nechtěl se vázat. Rozchod byl jeden z důvodů, proč přijala nabídku SIS a přestěhovala se do Londýna.

Pravidelně jsem se ohlížel přes rameno, abych zjistil, jestli nás auto nesleduje.

Nesledovalo.

Na to jsou moc vychytralí.

(4)

Druhý den jsme pokračovali v hledání dopisu.

Uprostřed abecedně seřazených textů o uvěznění Kryštofa Kolumba jsem objevil sérii spisů o místech v Severní Americe, která osídlili staří Seveřané. Nejdůležitější ze všech je nález Helgeho a Anne Stine Ingstadových. Ti objevili pozůstatky vikinského osídlení v L’Anse aux Meadow na Newfoundlandu. Ale četl jsem i o kontroverzních runových kamenech, o kamenné věži, která se podobala staroseverskému kostelu, o nálezu mince z doby Olava Kyrreho u indiánského sídla s názvem Norumbega čili Norsko. V 16. století prokázali kartografové Abraham Ortelius a Gerardus Mercantor, že Norumbega dostala své jméno od vikingských kolonizátorů. Když Giovanni da Verrazano zakreslil v roce 1524 mapu východního pobřeží od Floridy po Newfoundland, označil oblast na úrovni dnešního New Yorku názvem Normanvilla, norská země. Dávno předtím, než Kolumbus doplul do Karibiku, se potomci vikingů usadili v jižní části amerického východního pobřeží.

Laura a Miranda pracovaly pomaleji než já. Zatímco já jen listoval v dokumentech a hledal, ony každý svazek registrovaly a zapisovaly do katalogu. Pečlivě zaznamenávaly všechny dostupné informace o knihách a spisech do speciálního programu počítačové sítě Kongresové knihovny.

Na sklonku dne jsme s Laurou jeli taxíkem zpátky do hotelu. V ústech jsem měl pocit, jako bych snědl noviny. Byl jsem unavený, v hlavě jsem měl úplné temno. Ani jsem nebyl schopen Lauře říct, že mám pořád dojem, že mě někdo sleduje. Vysmála by se mi. Nejde o to, že pokaždé, když se otočím, někoho zahlédnu. Jsou to profíci. Vím, že jsou vedle mě.

(5)

Třetího dne jsme dopis objevili.

Pergamen ležel v obálce adresované Arcibiskupu Eriku Valkendorfovi z Nidarosu v Říši norské. Byl umístěn mezi stranami 343 a 344 ve španělské knize ze 17. století, která popisovala objevení Ameriky.

Pod symboly ankh, ty a kříže stála známá kombinace run a písmen. Nepochyboval jsem o tom, že to psali členové stejného řádu strážců, kteří zašifrovali kódy v kostelech o tři sta padesát let dříve.

Zahvízdal jsem na Lauru. Ta jen pootevřela ústa a zalapala po dechu.

Na malý okamžik mě napadlo, že bych dopis mohl ukrást. Stejně patří k ostatním nálezům, které jsem objevil. Ale hned jsem tu myšlenku zahnal. I já znám své hranice. To, co potřebuji, je znát obsah pergamenu, nikoliv ho vlastnit.

Digitální kamerou jsem pergamen a především runový kód několikrát zblízka vyfotil. Potom jsem zamával na Mirandu.

„Našel jsem to.“

„Oh. My. God. Pergamen?“

„Zašifrovaný. Tenhle dokument potvrzuje, že v době, kdy sem doplul Kolumbus, na americkém kontinentě žili potomci staroseverských vikingů.“

„Rozumíte něčemu z toho textu?“ zeptala se Laura.

„Ani slovu.“

Miranda, celá zrudlá, vyběhla z místnosti s pergamenem v papírové složce.

(6)

Veškerý strach vzniká z toho, že něco milujeme, prohlásil dominikánský mnich Tomáš Akvinský. U sebe bych ještě dodal: strach z bolesti a smrti má nejvyšší prioritu.

Když jsme s Laurou vyšli z budovy Kongresové knihovny, ucítili jsme chladný vítr. Zahlédl jsem je v oblaku rozvířeného prachu.

Na slunných afrických pláních si gazely vyvinuly tunelové vidění. Kdyby zaútočili lvi. Vím, jaké to je. Dokázal jsem odlišit čtyři postavy. Čtyři muže, kteří loudavým krokem opustili místo, kde stáli. Jako dálkově řízené střely se neomylně blížili k cíli. Každý ze své strany.

„Rychleji!“ řekl jsem Lauře, i když jsem jí sotva stačil. Pevně jsem chytil berle. Mám něco, čím mohu udeřit.

Byli tak deset, patnáct metrů ode mě. Hasan mezi nimi nebyl. Ale jsou urostlí. Arabové. V oblecích.

„Lauro!“

Zpomalila.

„Utíkejte, Lauro, utíkejte!“

Laura obrátila oči v sloup. „Bjorne! Upřímně řečeno…“

Musel jsem zastavit, abych mohl zmáčknout poplašné zařízení v kapse saka. Pevně jsem ho obemknul prsty.

Laura se demonstrativně rozhlížela, aby se ujistila a mě přesvědčila, že si něco namlouvám. Prohlásila, že jsem viděl příliš mnoho akčních filmů.

Vůbec si jich nevšimla.

V elegantních oblecích, bílých košilích a dokonale uvázaných kravatách se k nám přibližovali jako neviditelní chameleóni.

Stiskl jsem tlačítko.

„Utíkejte!“ zašeptal jsem naposledy.

„Co šílíte?“

Byli od nás pět metrů. Pevně jsem chytil berle a připravil jsem se k úderu. Ale dutá berle z lehkého kovu je mizerná zbraň.

„Brr, to je chladno,“ Laura si pevně přitáhla plášť k tělu.

Teprve když se jeden z mužů objevil těsně vedle nás a namířil na nás ukrytou zbraň, došlo jí, že i paranoik může mít pravdu.

Tvář jí zbledla a ztuhla.

„Please,“ řekl jeden z mužů s přízvukem, který zněl jako špatná parodie, „pojďte s námi!“ Srdce mi bušilo tak prudce, že jsem to vnímal až v uších.

Co by udělali, kdybych volal o pomoc? Zastřelili by mě?

Dva z nich mě chytili v podpaží. Další dva diskrétně chytili Lauru.

Netrénované oko by nemělo šanci zahlédnout, že se nás někdo právě chystá unést.

Muži nás vedli po Independence Avenue. Byli diskrétní, dokonale vycvičení. Svědkové by si maximálně pomysleli, že jsou přítomni tajnému zatýkání. Pokud by si nás vůbec někdo všiml.

Před námi prudce zastavila černá dodávka se začerněnými skly. Nás s Laurou strčili na zadní sedadla. Dva z nich si sedli dopředu k řidiči, dva dozadu vedle nás.

Auto se rychle rozjelo.

Projížděli jsme centrem města. Nikdo z nich neřekl ani slovo.

Zkusil jsem se jich zeptat, co jsou zač. A čím se zabývají. Jako bych o tom měl pochybnosti. Ale nedostal jsem žádnou odpověď. Ani mi neřekli, ať držím zobák.

Najednou jsme se dostali do hledáčku reflektorů policejního vozidla se zapnutými sirénami. Všichni ztuhli. Policejní vozidlo nás minulo a pokračovalo ulicí dál.

Třásl jsem se po celém těle. Laura ztěžka dýchala.

Řidič hladce projížděl hustým provozem. Po chvíli dodávka prudce zatočila doprava a zajela do podzemních hotelových garáží.

Odvedli nás k výtahu, který nás vyvezl do druhého patra. Muž, který řídil, měl kartu od dveřního zámku. Světlo zeleně zablikalo. Vešli jsme dovnitř.

(7)

Hasan seděl v ušáku a čekal.

I vsedě byl obrovský. Sel z něj strach.

Kolena se mi rozklepala. Jen bohové vědí, co se Hasanovi zlíbí s člověkem udělat, když mu dojde trpělivost a není v nejlepším rozmaru.

Podíval se na mě, jako by byl můj terapeut a já přišel trochu nevhod.

Dva muži nás prohledali. Když našli poplašné zařízení, odhodili ho, aniž by se podívali, co to je. Zřejmě si mysleli, že je to mobil.

Dva muži odvedli Lauru na pohovku. Skákal jsem za ní po jedné noze v naprosto zoufalém pokusu ji chránit. Jeden z gangsterů mě zadržel.

Laura měla pláč na krajíčku. Vyděšenýma očima se na mě podívala.

„Miss Kocherhans,“ řekl Hasan. „Těší mě, že jste si našla příležitost poctít nás návštěvou.“ Laura se rozplakala.

(8)

Hotelové apartmá bylo největší, jaké jsem v životě viděl. V pokoji jsem napočítal troje dveře do dalších místností.

Dva z lumpů mě chytili v podpaždí, třetí mi vzal berle. Odtáhli mě do jednoho z pokojů.

Tam čekal Stuart Dunhill.

Pohledem odeslal gorily pryč.

Bylo ticho.

„Rád vás zase vidím, Bjorne.“

Pokynem ruky mě pozval do salonku k oknu. Opřel jsem berle o polstrovanou židli a ztěžka jsem usedl do pohovky.

„Omlouvám se, že jsem z Říma odjel bez rozloučení.“ Snažil jsem se, aby můj hlas zněl tvrdě. Ale vyznělo to jako plačtivé naříkání. „Nebyl jsem si jistý, jestli nejsem na stejném seznamu jako Luigi.“

„Musíte mi věřit, měl jsem Luigiho rád.“

„Což vám nebránilo v tom ho zabít.“

„Já to nebyl, Bjorne, já ne. Já jsem jenom malá zlatá rybička mezi žraloky. Luigi… začínal si to zařizovat po svém. Byl chamtivý. Víte, jak to je. Hrál na dvě strany. Luigi věděl, že si hraje s ohněm. Věděl, jak riskuje, když si zahrává se šejkem. Byl troufalý a prohrál. Fragmenty textů, které se vám pokoušel prodat, už předtím slíbil šejkovi. Ale bylo toho víc. Už šejka několikrát podvedl. Šejkovi došla trpělivost. Zvlášť když si myslel, že se s Luigim domlouváte na prodeji Thingvellirských svitků.“

„Blbost!“

„Vy to víte. Já to vím. Ale šejk je podezřívavý.“

„Takže přiznáváte, že pro něj pracujete.“

„Šejk Ibrahim…“

Odpověď zůstala viset ve vzduchu.

„Na konci 70. let byl on a SIS jediní, kdo mi věřili. Když se mi všichni vysmívali, nikdo se mnou nechtěl spolupracovat ani publikovat moje články a já si říkal, že to snad radši všechno skončím, šejk Ibrahim mě zachránil. Společně se SIS mi pomohl k místu na Schimmerově institutu.“

Oknem za tenkým závěsem jsem viděl do protější budovy na druhé straně ulice. V jedné obrovské místnosti tam pracovala spousta lidí.

Kde se zdržela policie?

„Dostal jsem odborný azyl,“ pokračoval Stuart. „Zesměšněný ochmelka, který náhodou zakopl o velkou archeologickou záhadu.“

„To nebyla jenom náhoda. Věděl jste, co hledáte.“

„Většina toho, co jsem vám říkal, byla pravda. Věřte mi. Když už nic jiného, tak jsem vás před nimi chránil.“

„Vyprávějte mi o něm. Co je zač?“

„Šejk Ibrahim… Kde začít? Někdo ho považuje za duchovního vůdce, jiní ho mají za filozofa. Pro někoho je to fanatik. Ale nezná ho nikdo. Pochází z Emirátů, kde vlastní ropná pole. Je nepředstavitelně bohatý, zvláštní člověk. Jeho zájem o staré rukopisy není pouhá sběratelská mánie. Má představu, že židé i křesťané mají uznat Mohameda nejen jako proroka, ale jako největšího proroka ze všech. Šejk je ztělesněním paradoxu. Hluboce nábožensky založený člověk, ale také monomaniak, který chce moc a bohatství. Má největší soukromou sbírku starověkého umění na světě. Jeho knihovna je obrovská. Je to vypočítavý cynik, ale zároveň dává miliony dolarů na všechno možné. Od zvířecích klinik v Kanadě po školy v Somálsku. Je mimořádně nadaný, sečtělý, vnímavý. Ale taky bezohledný vůdce finanční organizace, které patří řada nadnárodních společností. Když chce dosáhnout cíle, neštítí se žádných prostředků. Najímá si ozbrojené muže.“

„Vrahy.“

Stuart zamyšleně přikývl. „A vás.“

„A lidi jako jsem já,“ souhlasil Stuart.

„Co všechno má ve své knihovně?“

„Šejkova knihovna obsahuje jedinečnou sbírku rukopisů. Starobylé kopie biblických textů i textů z koránu. Vlastní jeden z původních zápisů Šalamounovy Písně písní. Šalamoun patří v islámu také mezi proroky.“

„Jak se dostal ke Snorrimu? K siru Magnusovi? Ke mně?“

„Od počátku 70. let pátral šejk mezi sběrateli po legálních i ilegálních rukopisech, dopisech, pergamenech, mapách a dokumentech. Takhle se dostal k opisu fragmentu tak zvané Vatikánské kopie, tedy k Asimovu překladu do koptštiny, který se Asim snažil odeslat od vévody Richarda v Normandii egyptskému kalifovi. Vatikán ovšem dopis zabavil a zasunul do svého archivu.“

„Jde tedy o jiný rukopis, než je ten, který jsme objevili na Thingvellir?“

„Jiná verze, ano. Šejk si text nechal přeložit a prahnul po originálu. Když se doslechl o nálezech, které jsem udělal v Egyptě, okamžitě uviděl souvislost.“

„O jakém originálu mluvíte?“

„Copak jste to vážně nepochopil? Asim vytvořil kopie textů na papyrech, které Vikingové ukradli z pohřební komnaty v Egyptě.“

„A Thingvellirské svitky…“

„…jsou hebrejskou kopií stejných textů. Společně s novým překladem do koptštiny.“

„Sira Magnus o tom nic nevěděl.“

„To je pravda. Ale náhodou se dostal k prastarému dokumentu, ke Snorriho kodexu. Ten obsahoval stopu, nit, kterou šejk hledal celých 25 let. Kodex obsahoval mapu a šifry, které vedly dál. Od norské hrobky k jeskyni na Thingvellir, kam Snorri ukryl Asimovu kopii rukopisu.“

„Sira Magnus netušil, co objevil.“

„Ne tak docela. Nevěděl, jak text, znaky a mapy vyložit. Ale chápal toho dost na to, aby věděl, že kodex má obrovskou cenu na černém trhu. Proto nás sira Magnus kontaktoval.“

„Tomu nevěřím.“

„Sira Magnus potřeboval peníze. No, možná ne on, ale jeho kostel. Nové varhany. Více výzdoby. Sira Magnus chtěl kodex prodat.“

„O tom mě nepřesvědčíte.“

„V průběhu let si sira Magnus našel cestu k několika islandským pergamenům a dokumentům, které šejkovi prodal. Žádný z nich neměl příliš velkou historickou ani finanční hodnotu. Za co si myslíte, že by si pastor pořídil terénní BMW s pohonem na čtyři kola?“

„Nemyslím, že to prodával kvůli osobnímu zisku,“ pokračoval Stuart. „I když si pořídil drahé auto. Chtěl hlavně prostředky pro kostel, na výzkum, pro farnost, pro Sdružení přátel Snorriho institutu. Možná to dělal i proto, že to bylo napínavější než předávat historické artefakty rukopisnému institutu.“

Pořád jsem mlčel.

„Seznámil jsem se se sirou Magnusem na konci devadesátých let,“ vyprávěl Stuart. „Na kongresu v Barceloně o raném rozšíření a významu karolínské minuskule ve středověkých rukopisech. Měl jsem ho rád…“

„Zabili jste ho!“

„Kontaktoval mě o několik měsíců později. Měl nějaké pergameny a přál si, abych je viděl. Věděl, že jsem ve spojení s šejkem. Tak jsme začali spolupracovat.“ Sklonil hlavu. „To, co se stalo tenkrát, ta chyba, to bylo proto, že si to rozmyslel. Litoval toho, že rukopis nabídl šejkovi. Pochopil, že zašel příliš daleko, Snorriho kodex byl klenot. Změnil názor. Zavolal vám. Potřeboval podporu. Byl zoufalý. Když jsem za ním přijel na Reykholt, z obchodu vycouval. Všechno zrušil.“

„Stejně byl vyděšený k smrti.“

„Sira Magnus dobře věděl, že jsme na cestě. Věděl, pro co jsme šli. Trval na tom, že už kodex nemá. Že jste ho odvezl do rukopisného institutu.“

„Proto jste ho zabili?“

„Umřel na srdeční infarkt. Přečtěte si pitevní zprávu!“

„Vy jste mu drželi hlavu pod vodou, k čertu!“

„Hasan byl trochu surový. Má to v povaze. Měl plnou moc k tomu, aby siru Magnusovi nabídl velké peníze. Ale to farář odmítl. Hasan ho musel… přemlouvat. Hasan bere svoji práci vážně. Ale nikdo siru Magnuse nezabil. Hasan ho potřeboval přimět k tomu, aby vyzradil, kam ukryl kodex, ale o život ho nepřipravil. Ne přímo. Umřel mu pod rukama.“

Nechal jsem tyhle jeho plané řeči mezi námi zet jako propast. Stuart zneklidněl. Nechal jsem ho trpět. Nakonec jsem se zeptal:

„Jak jste věděli, že jsme s profesorem Sigrudssonem byli na Thingvellir?“

„Hasan vás měl pod kontrolou po celou dobu, co jste bydlel ve Snorriho institutu. Když jste se potom přestěhoval do hotelu v Reykjavíku, ztratil vás na chvíli z dohledu. Museli vás zase najít. Věděli jsme, že jste v kontaktu s profesorem Thrainnem Sigurdssonem. Tak jsme zavolali do institutu a vydávali se za vašeho kolegu. Sekretářka nám hned vyslepičila, kde jste.“

„A v Norsku? Měli jste sakra dobrý přehled o tom, kde jsem byl.“

„To nebylo tak těžké. Stačí mít dost lidí. Několik chlapíků, co dneska pracují pro šejka, dříve působilo v tajných službách. Používali všechny možné prostředky. Infračervenou kameru. GPS. Vyhledávání mobilů. Problém byl v tom, že jste s sebou mobil nenosil. A choval jste se nepředvídatelně. Nebylo tak snadné vás sledovat, Bjorne.“

„Našli jste mě v Lomu. Neměl jsem s sebou mobil.“

„Ale měl ho váš kolega Oyvind.“

„Jak to, že jste mě nenašli na Nesoddenu?“

„Věděli jsme, že tam jste. Ale nedokázali jsme přesně lokalizovat dům, ve kterém jste se skrýval. Tak dokonalé to zařízení není.“

„Takže jsem tenkrát opravdu viděl vás…“

„Vaše auto jsme sledovali přes GPS.“

„Ale já ty vysílače našel!“

„Mysleli jsme si, že je budete hledat. Takže jsme na Citroen umístili hned čtyři. Předpokládali jsme, že vám udělá radost, když dva objevíte. Ale na ty dva další byste nikdy nepřišel. Tak jsme vás našli v Ringebu.“

„Tam jste zabili faráře a zapálili stěžňový kostel.“

Povzdychl si. „Další nehoda.“

„Nehoda? Já tam byl. Já viděl, co se stalo, Stuarte!“

„Šejkovy gorily mají trochu tvrdý stisk. Taková věc se prostě může stát. Bohužel. Šejk běsnil, když se o tom dozvěděl.“

„Ale nepovídejte! Vrah je vrah.“

„Jsou za tu špinavou práci nepředstavitelně dobře placení.

„Ale nikdo nepřišel na to, na co jsem přišel já.“

„Máte jedinečný talent, Björne. Na šejka jste udělal dojem. I když má k dispozici armádu odborníků, nikdo z nich šifru neobjevil. Možná je to proto, že jste Nor. Možná váš mozek funguje jinak, vidí to, co ostatní přehlížejí. Ale hlavně - máte jedinečný talent.“

Na jeho vlezlý pokus vetřít se mi do přízně jsem nereagoval.

„Když jste se objevil v Schimmerově institutu, zvolili jsme jinou taktiku. Mou osobu. Věděli jsme, že mě vyhledáte. Pořád jsem největší světová kapacita na vikinskou výpravu po Nilu. Takže šejk už do institutu neposlal gorily. Požádal mě, abych se o vás postaral. Tím, že jsem vám řekl veškeré podrobnosti, jsem alespoň na chvíli získal vaši důvěru.“

„Takže šejk na institutu nikoho neměl?“

„Měl mě. A chlapíka, který vás sledoval na pokoji. Vmontovali jsme do lampy kameru a mikrofon. Měl vás hlídat, kontrolovat, co víte. Kromě toho šejk zaplatil několika vědcům, aby prozkoumali nějaké artefakty. Jako sošku svatého Vavřince.“

„Toho posledního večera jste tvrdil, že šejk poslal další lidi.“

„Blafoval jsem. Omlouvám se. Dělal jsem, že je to telefon ze SIS, že mě varovali, že šejk posílá své lidi. Přitom jenom volali z recepce, že mám vyprané prádlo. To, že jste náhodou narazil na sošku svatého Vavřince a že jste se mi s tím svěřil, mi dalo příležitost vás k sobě ještě víc připoutat.“

Zhluboka jsem se nadechl a zadržel dech. Jak snadno jsem se nechal obelstít! Měl jsem ho prohlédnout hned, jak jsme se setkali.

„Vzal jste mě do Egypta. Do pohřební komnaty. Do Zapomenutého města. Do Říma. K Luigimu. Proč?“

Stuart vstal. Potom si zase sedl. Kdybych ho neznal, věřil bych, že v něm hlodá svědomí.

„Protože, Bjorne… protože jsem doufal, že objevíte to, co já nikdy neobjevil. Já se nikam dál nedostal. Seděl jsem nad hromadou střepů, o kterých jsem věděl, že by z nich mohl být džbán, ale nedokázal jsem ho složit. Poskytl jsem vám všechny informace a doufal jsem, že nám pomůžete dostat se dál.“

„Ale celou tu dobu jste hledali Thingvellirské svitky?“

„Samozřejmě.“

„Co obsahuje rukopis, který je pro šejka tak cenný?“

„To nemůžu vyzradit.“

„Schimmerův institut. Egypt. Řím. Celou tu dobu jste byl na mě nasazený.“

„Šejk poslal pár chlápků, co mi vypomohli, když bylo potřeba. Ale celou dobu jste byl pod mou ochranou, Bjorne. Věřte mi, nikdy jsem vám nechtěl ublížit. Chtěl jsem si jen vypůjčit váš talent. Byla chyba, že šejkovy gorily zabily Luigiho.“

„Chyba…“

„Mohli samozřejmě počkat, až v Římě skončíme. Mohli se Luigimu věnovat až potom. Vznikly z toho potíže. Viděli jsme, že ztrácíme kontrolu. Bylo kolem vás stále více stráží a policistů. Stáhli jsme se. Ale když SIS a Státní archiv vytvářely mezinárodní tým odborníků, aby prozkoumali jeskyni svaté Sunnivy, okamžitě jsme uviděli šanci. Do skupiny se nám podařilo dostat tři naše lidi. Bohužel jako vykradači hrobů se moc neosvědčili.“

„A tady ve Státech?“

„Bjorne, zkuste to pochopit. Střežili vás víc než agenta CIA podezřelého ze špionáže. Šejk má svoje lidi všude. Na Schimmerově institutu. V SIS. Ve Státním archivu. Samozřejmě jsme dobře věděli, že pro vás pracuje Laura. Víme také, že strážci odvezli mumii a texty z Islandu a Grónska sem do Vinlandu.“

„A teď? Co chcete teď?“

„Na Thingvellirských svitcích můžete pohádkově zbohatnout.“

„Pohádkově zbohatnout…“ Opakoval jsem jeho slova s jistou dávkou ironie. S penězi jsem na tom jako se ženami. Přijdeme spolu do styku nejčastěji v mé fantazii.

„Rozmyslete si to. Čeká vás život v luxusu. Vila s bazénem. Sporťák. Dovolená na francouzské riviéře nebo v Karibiku. Značková vína. Bifteky. Krásné ženy.“

Normální chlap by si s tou představou alespoň pohrával. Ale já ne. Stuart si musel myslet, že moje mlčení znamená, že jsem si to snad rozmyslel.

„Šejk je ochoten zaplatit vám za Thingvellirské svitky deset milionů dolarů.“

„Deset milionů dolarů,“ zamlaskal jsem. „Co to musí být za text, že má tak obrovskou cenu?“

„Deset milionů dolarů.“

„Netuším, kde Thingvellirské svitky jsou.“

Ani to vlastně nebyla lež, jen malé obcházení pravdy.

„Patnáct milionů?“

Zavrtěl jsem hlavou. „Do toho nejdu…“

FBI na dveře neklepe. Rovnou je vyrazí do místnosti.

Obrovský úder rozrazil hlavní vchod do vedlejší místnosti. Bylo slyšet strašný hluk. Vybuchl výstražný granát. Ozvalo se dupání těžkých bot. Hlasité povely.

„FBI. Downl Downl Downl FBI!“

V Římě jsem se naučil, jak zvláštní policejní oddíly vstupují do místnosti. Taktika je na celém světě stejná. Přijdou, když je nikdo nečeká. Přijdou rychle. Přijdou nemilosrdně. A dělají strašný hluk.

„Down! Down! Down!“

Není to žádost. Je to výhrůžka. Když člověk neposlechne, hrozí mu rychlá smrt.

Rychlostí blesku jsem se sesunul ze židle na podlahu.

„FBI!“ křičeli znovu. Kdybychom je snad přeslechli anebo nám to myslelo extrémně pomalu.

Stuart zvedl ruce. „To musí být nějaké nedorozumění.“

„Down! Down! Down!“

Stuart sebou škubl a neochotně se položil na podlahu. Jako by to bylo pod jeho důstojnost. Podíval se na mě. Potom roztáhl ruce a nohy.

„Cleared!“ vykřikl jeden z chlápků od FBI.

Místnost zaplnili další policisté. Někteří vypadali jako týloví vojáci z mezigalaktických válečných lodí. Někteří měli bundy s nápisem FBI. Velká žlutá písmena. Někteří měli MP5, někteří velké pušky, jiní zase pistole. Nakonec vstoupili agenti v oblecích.

„Pan Belto?“ zeptal se jeden z nich.

„Yes, sir!“

Pomohl mi na nohy a podal mi berle. „Rádi bychom si s vámi promluvili.“

(9)

Zbytek dne jsme s Laurou strávili na FBI.

Dostat Hasana, Sturta a celou bandu do vězení za vraždy a pokus o vraždu ve třech evropských zemích je zapeklitá věc. S výjimkou Stuarta jsou všichni Arabové. Muslimové. Mají zbraně, na které nemají povolení.

„Islámští teroristé,“ opakoval jsem znovu a znovu.

Nevím, co bude se Stuartem a jeho druhy. Ale nejspíš je hned tak nepustí.

Když jsme na policii konečně skončili, vyrazili jsme s Laurou do washingtonské noci. Najedli jsme se v jednom japonském fastfoodu a odjeli taxíkem zpátky do hotelu.

(10)

Druhý den jsem si koupil úplně nový mobilní telefon. Nechali jsme ho zaregistrovat na jméno jednoho z Lauřiných přátel. Poslal jsem číslo několika nejbližším přátelům, kterým jsem věřil. Jedním z nich byl i Terje Lonn Erichsen.

Společně jsme se další den snažili rozluštit šifru.

Poslal jsem mu fotografie pergamenu. Každý jsme seděli nad svou MSN a zkoušeli různé klíče a kombinace šifer. I když byl dopis z Karibiku napsán o několik století později než kódy v kostelech, byla šifra úplně stejná.

Každé druhé slovo bylo kódováno kombinací šifer Caesar 7 a Caesar 8 a každé třetí slovo bylo napsáno pozpátku.

Byl to pozoruhodný dokument.

V dopise arcibiskupovi z Valkendorfu děkují za předchozí zprávu. Očividně nevěděli, kdo je biskupem v Trondheimu, a ani netušili, zda cech strážců doma v Norsku stále existuje. Potvrzovali, že biskup odpověděl správnými symboly - ankh, ty a kříž - a omlouvali se, že se dlouho neozvali, ale že teprve nyní našli klidný přístav v městě zvaném Santo Domingo na ostrově Hispaniola. Dnes je tento ostrov rozdělen mezi Dominikánskou republiku a Haiti. Tam se setkali s Evropanem zvaným Bartolomé Colón, bratrem Cristóbala Colóna, kterého známe jako Kryštofa Kolumba.

Po masakru v Grónsku uprchla celá skupina do země na západním horizontu. Posledních padesát let se svátostí putovali na jih. Na základě starých vyprávění věděli, že se mohou spolehnout na východní vítr, který je dopraví zpátky do Evropy.

Mnoho let žili v různých sídlech vikingských usedlíků na jihu východního pobřeží a udržovali kontakt s domorodci. Zanechali po sobě runové kameny. Mnoho jich zemřelo cestou stářím nebo padlo v boji s domorodci. Někdo se zde usadil natrvalo. Někdo začal s domorodci žít. Přestože se narodilo několik dětí, je počet strážců nyní snížen na devatenáct mužů, devět žen a osm dětí.

Upozorňovali arcibiskupa na to, že se rozhodli vrátit mumii zpátky do Egypta, jak si přál Asim.

Společně s Laurou jsme znovu a znovu četli překlad dopisu. Kde máme hledat dál?

Santo Domingo je nejstarší evropské město v Karibiku, velkoměsto s více než dvěma miliony obyvatel. Zastavila se pouť strážců právě tady? Anebo se jim podařilo vrátit se lodí do Evropy? Neskončila mumie nakonec ve Vatikánu?

(11)

V knihovně jsme si vyhledali řadu knih o historii Santo Dominga. A začali jsme hledat.

Zavolal jsem profesoru Llyleworthovi do SIS, abych se zeptal, jestli nám s něčím nemůže pomoci. Na hlase jsem mu poznal, že ho spojení se Santo Domingem přivedlo na nějakou myšlenku.

„Hledali jste souvislostí s palácem Miércoles?“

Zachytil jsem kapičku naděje. O paláci Miércoles v Santo Domingu jsem slyšel vyprávět celé příběhy.

„Esteban Rodriquez, znám ho, poněkud výstřední šlechtíc. Omrkněte ho!“ prohlásil profesor Llyleworth.

V díle z roku 1954 zvaném The Worlďs Ten Greatest Palaces nalistovala Laura kapitolu o paláci Miércoles. Nádherný palác je pět set let starý renesanční zámek obklopený rozlehlým parkem na okraji historického jádra Santo Dominga. Podle místního vyprávění ho postavil Kryštof Kolumbus, což poněkud nesedí, neboť ten v době zahájení výstavby zámku byl již po smrti. Na výstavbě měl však podíl jeho bratr Bartoloměj. Zařizoval stavební parcelu zarostlou lesnatým porostem za hranicemi tehdejšího centra města. Dnes je palác Miércoles oázou uprostřed milionového velkoměsta.

V článku bylo také zmíněno, že rod Rodriquezů, který palác obývá, tvrdohlavě chrání svou minulost. Podle textu je rod Rodriquezů jedním z evropských šlechtických rodů, který následoval bratra Kryštofa Kolumba, Bartoloměje, na cestě do nově objevené země. Psalo se i o spekulacích, že bohatství rodu Rodriquezů pochází ze zbytků zmizelého pokladu templářských rytířů, což měl být úplatek od královny Isabely, aby nevyzradili informace o jejím původu. Nebo že výstavbu paláce financoval Jindřich VIII., aby udržel rodinu Rodriquezů po jistém skandálu co nejdále od Evropy. Že prý Leonardo da Vinci přemluvil dynastii Sforziů v Miláně, aby nechali postavit palác jako součást plánu na vybudování aristokratického předvoje v Novém světě. Ale pokud jde o fakta, o původu rodu Rodriquezů z doby, než v 16. století začali žít v Santo Dómingu a vybudovali palác Miércoles, nebylo známo skoro nic. Nastěhovali se a bránu zavřeli s bouchnutím tak silným, že v historii stále doznívá. Miércoles.

Miércoles znamená španělsky středa. Slovo pochází z označení římského boha Merkura, stejného boha jako je germánský Wotan (Woden, Wódinaz) a staroseverský Odin. Anglický výraz Wednesday, středa, je odvozenina od Wědnes dceg. Stejným způsobem vzniklo norské slovo středa - onsdag čili Odinův den.

Palác Miércoles.

Palác středy.

Odinův palác…

Laura ukázala na černobílou fotografii erbu samotářského šlechtického rodu Rodriquezů.

Obklopeny draky, lvy a serafíny s meči stály uprostřed tři symboly.

Ankh, ty a kříž.

MEZIHRA

.

BARDŮV PŘÍBĚH (III)

Nyní bojoval král Olav směle a odvážně. Ťal Torgeira z Kvistadu tak mocně, že rozdrtil chránič nosu na přilbě a hlavu pod očima rozťal vedví.

snorri

Ty jsi z nesmrtelné říše Barbeló.

Jidášovo evangelium

Chlad klášterní cely ho zastudil, a tak si přitáhl kápi těsněji k tělu. Ponořil čerstvě seříznutý brk do kalamáře. Po večerech, když slunce zašlo za obzor, zapisoval na světlou kůži ve svitu dvou lojových svící, kterému mnichové každé ráno vyměňovali. Pach rozpouštějícího se loje se mísil s pachem inkoustu a zápachem z ryb nebo vařeného zelí či ovčího masa zdola z kuchyně. Občas zaslechl, jak se mniši smějí. To ho vždycky přimělo k úsměvu. Potom zavíral oči a poslouchal večerní zpěv mnichů a ozvěnu jejich zpěvu. Mlha nad mořem vymazávala obrysy ostrovů a hor. Často po večerech vzpomínal na pocity, kterého naplnily, když po mnoha letech na vikingských výpravách znovu z lodi uviděli

(úryvek z bárdova příběhu)

v mlze rodný břeh. Byli jsme doma. I sám král Olav byl ve slavnostní radostné náladě. Jediný, kdo neměl radost z pohledu na hory a fjordy, byl Asim. Stál vážně a mlčky na horní palubě a pochmurně hleděl směrem k pevnině.

Přistáli jsme u domovských břehů. Olav pak odplul na jihovýchod podél pobřeží zálivu Viken společně se stovkou nejvěrnějších mužů. Potom šel král pěšky do rodného stavení za matkou Ástou a nevlastním otcem.

Hodně se toho vypráví o tom, jak král přinesl do země křesťanství. Já, který jsem byl po celá ta léta králi nablízku, mohu potvrdit jen málo z toho, co se dneska říká. Pravda je taková: říše byla rozštěpená a král ji sjednotil. Byla to spíše rodová společnost než jedna země. Řada samostatných oblastí, které spravovali náčelníci a drobní králové. Aby král mohl zemi pokřtít, musel mít moc. Andělé mu v tom nepomáhali, jak tvrdili lidé v kraji Sorvestlandet. Brána nebeská se nikdy neotevřela, jak si zase myslí lidé na západě. Bílý Kristus nikdy nestál králi po boku. Kdepak. Pokřesťanštění země byla tvrdá práce. A vyžadovala pevnou kázeň. Olav dokázal dobře mluvit a drobní králové, náčelníci i velcí sedláci v kraji Oppland ho uznali za svého krále. Postupně získal také vládu ve Vikenu, Agderu, Trondelagu a Inntrondelagu. Když ovládl jižní a střední Norsko, uzavřel mír se švédským králem a oženil se s jednou z jeho dcer. Slavná svatba to byla! Můj pán Olav byl nyní hlavním králem v Norsku. V zemi, kterou se chystal pokřtít, žila víra v ásy zároveň s křesťanstvím. Mí krajané se tedy modlí k bohům, kteří jsou právě použitelní. Na jednáních na sněmech po celé zemi bylo rozhodnuto, že Norové přijmou víru v bílého Krista, a většina náčelníků k této víře postupně přešla. Alespoň to tvrdili. Podél pobřeží křesťanství jen kvetlo. Ve vnitrozemí se sedláci spíše drželi zažitých zvyků. Dávali přednost starým severským bohům.

Král Olav byl netrpělivý misionář. Proto se proti němu poddaní obrátili. Když se jeho krajané postavili proti poselství Božímu, probudil se v Olavovi starý viking. Pálil dvory a statky. Mrzačil své protivníky a vraždil nepřátele. Všechno ve jménu Krista. Pokřesťanštit Norsko znamenalo vyhnat staré bohy silou a výhrůžkami. Ježíšova slova o soucitu, milosrdenství a milování bližního svého nevzbudila žádné nadšení. Tomu dobře rozumím. I já uctíval bohy, které chtěl Olav zahnat. Kdyby se ukázalo, že Bůh a bílý Kristus jsou mocnější než Odin a ostatní naši bohové, nechali by se mí krajané přemluvit. Moc je jazyk, kterému Olav rozuměl. Křesťanství do Norska přinesl násilím. Cestoval po celé zemi, aby donutil sedláky žít podle nových zákonů. Oni protestovali. Přikázání bílého Krista byla v rozporu se zažitými zvyky. Odpor a nepřátelství proti králi Olavovi rostlo.

Asim nechal založit klášter na Selje. Našel si mezi lidmi skupinu strážců, kteří střežili mumii a poklady, které jsme přivezli z pouštní země. Navštěvoval jsem ho každý třetí rok.

Na Asima každý pohlížel s velikou úctou. Byl více než kněz a mnich. Asim byl kouzelník, troll, astrolog, prorok, který dovedl naslouchat bohům. V klášteře učil Asim královy muže astronomii a astrologii, geografii a historii. Pravidelně vysílal expedice do Norska. Za pomoci astronomických pozorování a měření sbíral informace o zemi a moři, o řekách a horách. Tak zakreslil mapu Norska. S mapou mohli muži krále Olava jezdit bezpečněji a rychleji po celé říši.

Asim byl člověk pevných zvyků. Každé ráno za východu slunce vyšel na planinu před jeskyní a díval se na moře. Mnichové říkali, že čeká na něco, co má odtamtud přijít.

Řada Olavových nepřátel se shromažďovala kolem Knuta Mocného, krále Dánska a Anglie, který připlul do Norska s válečnou flotilou. Děsivý byl pohled na napnuté plachty a strašlivé dračí hlavy na přídích. Nikdo nepozvedl zbraň proti dánskému králi. Naopak. Lidé měli po krk výhrůžek a útoků krále Olava. Křesťanský král urazil a napadl mnoho hrdých mužů. Knut přislíbil mužům moc, svobodu a bohatství. Své nejdůležitější spojence platil osobně. I muži z Olavovy družiny zradili.

Král propadl trudomyslnosti. Jeho životní dílo bylo zničeno. Křesťanská mise po Norsku nebyla triumfální cesta. Když se král Olav musel stáhnout na východ, připadal si jako pes. On, král Norska! Viking! Válečník, který vždycky strachu pohlížel přímo do tváře. Muž Boží! On musel uprchnout před králem Knutem a rozhněvanými sedláky.

Byl jsem po Olavově boku, když král ujížděl na východ mohutnými norskými lesy. U švédského krále Anunda zanechal svou ženu Astrid a dceru. Potom jsme pluli dál až k velkoknížeti Jaroslavovi v Novgorodě.

Na sněmu prohlásili Norové Knuta za nového krále Norska. Hákon Eiriksson se stal jeho jarlem. Olav byl neutišitelný. Velkokníže Jaroslav Olavovi nabídl, aby se stal králem v Bulharsku. To král odmítl. Přál si jen získat nazpět svou rodnou zemi, rodové dědictví. Norsko.

V létě roku 1030 dostal Olav dobrou zprávu. Jarl Hákon se utopil, když ztroskotala loď, na které se plavil. Norsko přišlo o správce! Plný nadějí i nadšení se Olav vydal zpět. Cestou přizval ozbrojené muže, které si vypůjčil od švédského krále, najatou vojenskou družinu a také různé dobrovolníky. Po cestě se k nám přidal i Olavův nevlastní bratr Harald se svými muži. Překonávali jsme velké lesy, pustiny a široké vodní toky. Někdy jsme se museli rozdělit, na některých místech jsme mohli pokračovat všichni společně. Po cestě jsme se dozvěděli, že zvědové už donesli zprávu, že se starý král vrací domů. Velcí sedláci, loajální ke Knutoví, sebrali obrovské vojsko. Většinou to byli muži z Inntrondelagu, ale také náčelníci a mocní muži z kraje Vestlandet a severního Norska. Někteří se chtěli Olavovi pomstít za násilí, které napáchal na jejich rodinách. Jiní se nechali koupit od krále Knuta.

Král Olav vjížděl do severotrondského Verdalu hrdý a jistý vítězstvím. Když jsme se blížili ke Stiklestadu, svítilo na nás ostré červencové slunce. Bylo nás pět set. Nad krajinou se líně povalovaly mráčky. Všude bylo plno ptáků a vzduchem poletovalo chmýří. Podél polí odpočívali lidé ze statků opření o lopaty a vidle a sledovali nás očima plnýma obav. Děti s křikem vybíhaly na cestu, kde zůstaly ve strachu stát. I krávy na nás obrátily svůj prázdný pohled a bučely, prasata pochrochtávala, hejna slepic třepotala křídly a neklidně kdákala, psi ňafali a vrčeli.

Na pláních u Stiklestadu se naše vojska setkala. Olav vedl muže vzhůru. Vojáci postupovali seskupení ve tvaru podkovy, což nám poskytovalo výhled na rozmístění nepřátel. Ti postupovali v oddělených skupinkách. Na sever od nás byla bažina. Na jihu plynula řeka, napravo od nás bránila nepříteli v útoku rokle. Pokud se s námi chtěli bít, museli přímo vzhůru na patnáct metrů vysoký vršek, kde Olav shromáždil své síly.

Dojel jsem ke králi a řekl jsem: „Nepřátelská vojska jsou asi třikrát početnější než naše!“ Králův přítel Dag Ringsson stále ještě nedorazil se svou tisícovkou mužů, které jsme tak zoufale potřebovali. Olav se nebojácně usmál. „Bůh i prozřetelnost stojí na naší straně!“ No prosím. Dole na planině se formovaly tisíce mužů do bojového šiku. Olavovi zvědové hlásili, že nepřítel má nejméně pět tisíc mužů: sedláci, náčelníci a mocní mužové se postavili proti Olavovi. Rukou jsem sevřel rukojeť meče. Bez královy jasné vize a sebedůvěry bych viděl jen velkou přesilu.

„Ty jsi byl vždycky dobrý zbrojnoš a věrný přítel, Bárde,“ řekl král. Stále ho vidím před sebou. Oblečený do kroužkového brnění a v helmě, ozbrojený mečem a sekyrou, s bílým štítem s křížem bílého Krista vyvedeným ve zlatě. Řekl jsem: „Děkuji, králi.“ Král odpověděl: „Vzpomínáš si, jak jsem ti v Karlsrá vyprávěl o snu, ve kterém ke mně přistoupil muž s ohnivým pohledem a řekl mi, abych se vrátil do Norska a stal se králem země?“ Odpověděl jsem králi, že si na to vzpomínám. Olav zasmušil čelo a řekl: „Když jsem nedávno spal s hlavou v klíně Finna Arnessona, zdálo se mi o stezce, která vede přímo do nebes. U bran ráje na mě čekal tentýž muž s ohnivým pohledem.“ Král se na mě tázavě podíval. Soudil jsem, že takový sen může být zlé znamení. To krále rozesmálo. „Právě naopak, Bárde!“ řekl mi. „Je to příslib!“

Olav shromáždil své nejsilnější a nejsmělejší muže. Společně s několika vylekanými skaldy vytvořili štítovou hradbu. Úplně dopředu postavil berserky a lupiče, kteří nebyli cvičení válečníci, ale byli diví a prahli po krvi. Kolem sebe měl Olav švédské vojáky, které si půjčil od krále Anunda Jakoba, válečníky, kteří s námi putovali od knížete Jaroslava, a vojsko, které doprovázelo patnáctiletého nevlastního bratra Haralda z Opplandu.

Vrhli jsme se dolů na vyčkávající sedláky. Rozezněl se náš bojový pokřik. Já měl pocit, že se řítíme přímo do vlastní zkázy. Nebál jsem se boje po boku svého krále. Ale obrovská převaha znamenala, že jediné, co můžeme dělat, je oddálit nevyhnutelné: královu smrt.

Boj byl surový a krvavý. Cestou z kopce jsme nabrali takovou rychlost, že jsme přímo naběhli na vojsko sedláků. Někteří začali před naším útokem prchat, jiní se dali do boje. Někdo bojoval s kopím, jiní se rvali se sekyrami nebo s mečem. Oblohu zakryla oblaka vystřelených šípů. Někdo vrhal oštěp, další házeli kameny. Muži křičeli a řvali. Někdo byl bez sebe vztekem, někdo bolestí, někdo strachy ze smrti. Zem byla zalitá krví. Ostrý pach vnitřností vytvářel nad krajinou smrti neviditelný mlžný opar. Mužů, kteří obklopovali krále, bylo stále méně. Bojoval jsem s divokostí, jakou jsem od mladých let nepocítil. Jako bych snad sám mohl zachránit krále před smrtí. Tor nesl královu zástavu statečně stále kupředu. Když dostal úder, stihl ještě vrazit zástavu do země, takže zůstala trčet vzhůru. Z otevřené rány Torovi prýštila krev. Bojovalo se muž proti muži zkrvavenými meči a sekerami. Jeden muž z Kviestadu, jmenoval se Torgeir, na krále učinil výpad. Král mu rozťal hlavu vedví přímo pod očima. Teď se kolem krále shromáždila skupinka mužů - Kalv Arnesson, další Kalv, další Olav a Tore Pes. Olav zaútočil na Toreho Psa, ale meč se odrazil. Několikrát se král pokusil zranit Toreho, ale jemu meč neublížil. Král se zuřivě otočil na Bjorna Podkoního. Požádal ho, ať udeří. Bjorn otočil sekyru a udeřil Toreho do ramene. Tore se zapotácel. Hned potom propíchl Bjorna kopím. Mezitím Kalv napadl Olava. Tentokrát meč narazil na maso. Král zasténal. Já se rozkřičel, jako bych úder dostal sám. V tu chvíli se Torstein Kovář chopil sekery a vrazil ji královi do stehna přímo nad levé koleno. Král klesl na kámen a toužebně vzhlédl k modré obloze. Královy prsty stiskly zlatou rukojeť ostrého meče. Tiše se v duchu modlil. Rty se mu téměř neznatelně pohybovaly. Pozlacená helmice a brnění se třpytily ve slunci. Krev se mu řinula z rány. Přitlačil na ni ruku. Krev mu protékala mezi prsty. „Králi! Bojuj!“ křičel jsem a zároveň bojoval s mladíkem, který krvácel z ramene. Tore Pes, králův starý nepřítel, vykročil. „Olave!“ zařval hromovým hlasem a napřáhl kopí. Potom bez dechu vrazil kopí do králova břicha přesně v místě, kde končilo brněni. Já i mladík jsme sklopili meče. „Můj králi,“ zašeptal jsem, ale přehlušil mě ryk stovek, tisíců mužů v boji. Král začal chrčet a vykašlával krev. Sténal bolestí. Dennodenně mě tíží tyto vzpomínky. Ztěžka dýchal. Při každém nadechnutí bylo slyšet, jak jeho krev bublá. Král se na mě podíval. Myslím, že jsem v jeho tváři uviděl náznak statečného úsměvu. Muž jménem Kalv se postavil vedle krále. Zdvihl meč. V mžiku jsem zahlédl nebezpečné ostří. Hrana zranila krále na levé straně krku. Z bílého masa se stala otevřená rána. Krev se valila ven. Zoufale jsem klesl na kolena. Kolem nás se na stromy začaly slétat vrány a havrani. Najednou jako by hluk z bojiště ztichl a chraplavé, hladové krákání naplnilo krajinu. Král mi pohlédl do očí. Pokusil se promluvit.

A takto v bitvě u Stiklestadu zemřel můj pán, vikingský král Olav Haraldsson, muž, který je nyní znám jako Ólafr hinn helgi, Olav Svatý.

Zdvihl brko z pergamenu. V cele kamenného kláštera uzavřel kalamář a pergamen sroloval. S hlubokým povzdechem si narovnal záda.

Čtyřicet let uplynulo od toho slunného dne u Stiklestadu, kdy zemřel král. Přesto si pamatoval každičký okamžik zcela jasně. Jasné vzpomínky nyní, ke stáru, obvykle postrádal. Ale pamatoval si to červencové slunce, které zářilo na obloze, pach krve a vnitřností, který se mísil s vůní polí, květin a lesa, nářek umírajících mužů a výhružné výkřiky divých a smělých bojovníků.

Racci za oknem plachtili ve větru. Vlny ztěžka narážely do skal na pobřeží.

Věčný dech moře, říkal si. Slaný dech moře.

Mnichové ho našli hned po odpoledních modlitbách. Ležel na lavici s rukama složenýma na břiše. Okamžitě poznali, že starý viking je mrtvý.

Opat, který sám přísahal věrnost Egypťanu Asimovi, ihned poslal zprávu o úmrtí velmistrovi v Nidarosu.

ČTVRTÝ DÍL

POSLEDNÍ STRÁŽCE

Mojžíš a Áron učili, jak Hospodin přikázal. Áron pozdvihl hůl a před očima faraóna a jeho služebníků udeřil do vody

Nilu, a všechna voda Nilu se proměnila v krev.

Druhá kniha Mojžíšova

Sufficientia Scripturae Sacrae

(Dostatečnost Písma svatého)

PALÁC MIÉRCOLES

Dominikánská republika

(1)

Život byl plný zvuků.

Zavřenými okny jsem slyšel hluk projíždějících aut jako vzdálený hukot. Klimatizační zařízení tiše bzučelo. Někde se otevřely dveře. Smích. Ozvala se zvuková indikace zavření výtahových dveří.

Seděl jsem na posteli v hotelovém pokoji. Vedle sebe jsem měl rozložené turistické průvodce a mapu. Hotel není nejlevnější, ale na druhou stranu si ho taky neplatím.

Poslal jsem Lauře esemesku, že jsem na místě. Její úkol skončil. I když bych uvítal, aby mě do Santo Dominga doprovázela, na SIS usoudili, že pro ni bude bezpečnější, když se vrátí do Londýna.

Mě tedy, jak se zdá, obětovat mohou.

Stuart, Hasan a šejkovi ozbrojení chlápci sedí ve vězení, psala Laura. FBI se je chystá žalovat za únos a terorismus.

Z hotelu jsem si vzal taxi do paláce Miércoles, který leží hned za starým městem, nedaleko katedrály Catedral Primada de America, první katolické katedrály na americkém kontinentě.

Palác obklopuje park, který je tak velký, že přes rozložité staleté stromy není honosná budova prakticky vidět. V parku je řada mělkých umělých jezírek s obloukovitými kamennými můstky. Celý park obklopuje téměř čtyři metry vysoký plot z kovaného železa zakončený ostrými hroty. Pečlivě vypracované cihlové sloupy zdobí vlysy s biblickými motivy.

Výstavba paláce Miércoles byla zahájena počátkem 16. století, ale dokončena byla až o sto let později. Podle průvodce, kterého jsem si koupil na letišti, byl právě tento palác včetně zahrady vzorem při výstavbě Versailles.

Dnes v paláci vládne Esteban Rodriquez. Uzavřený, nespolečenský filatrop, který se občas objeví ve společnosti některé z evropských královských rodin. Vždy jako přítel krále nebo knížete. Pokaždé se ale drží dál od světel ramp. Rodina financuje nemocnice, kostely a školy v zemích třetího světa prostřednictvím téměř neznámé nadace Miércoles se sídlem ve Washingtonu. Esteban Rodriquez se oženil se Sophií Goldsmithovou, právě vycházející filmovou hvězdou, potkali se v roce 1958. Narodily se jim dvě děti, Javier v roce 1964 a Graciela v roce 1968.

Soural jsem se s berlemi dlouhou cestou od plotu k hlavní bráně, která je uzavřená a střežená ozbrojenými strážci v legračních uniformách. Hledal jsem zvonek nebo domácí telefon, ale zdálo se, že obyvatelé paláce Miércoles nemají zájem o návštěvy podomních prodejců, turistů či misionářů. Snažil jsem se přivolat jednoho ze strážců, ale byl zvyklý zvědavce přehlížet.

Nakonec jsem to vzdal a vrátil se zpátky do hotelu.

Večer jsem rukou napsal na tvrdý, vodoznakem označený hotelový papír dopis. Adresoval jsem ho Seňoru Estebanu Rodriquezovi, palác Miércoles. Napsal jsem mu několik slov o sobě, o svém úkolu a zeptal jsem se ho, zda by nebyl ochoten se se mnou sejít. Ale měl jsem ho spíš požádat o audienci.

Odnesl jsem obálku do recepce a požádal jsem, aby ji po poslíčkovi poslali do paláce. Jinak zcela korektní hotelový zaměstnanec zvedl obočí a prohlásil: „Samozřejmě. Sir, right away.“

Druhého dne brzy ráno mě vzbudilo klepání na dveře.

Nasadil jsem si na nos brýle. Bylo osm hodin. Natáhl jsem si kalhoty a otevřel.

Přede dveřmi jsem uviděl tři muže. Poznal jsem recepčního. Za ním stáli dva asi třicetiletí chlápci v dokonalých oblecích.

„Mister Belto,“ řekl recepční vzrušeným hlasem. „Tito pánové jsou z paláce Miércoles.“

Oba muži se zlehka uklonili. Jeden z nich mi podal arch papíru. Nahoře byl rodový erb rodiny Rodriquezů vyražený ve zlatě. Vzkaz byl psaný rukou:

(2)

Nablýskaná černá limuzína čekala před hotelem a vypadala jako tři sta metrů dlouhý panteon. Okna začerněná. Sedadla z bílé kůže.

Limuzína nabrala rychlost a porušila veškerá pravidla silničního provozu, která v Dominikánské republice mají. Proto nám taky trvalo pouhou čtvrthodinku, než jsme se dostali k paláci. Brána se otevřela. Minuli jsme stráže. Za námi se brána zavřela a zbytek světa zůstal venku.

Projeli jsme širokou štěrkovou cestou parkovištěm. Konečně jsem na vlastní oči uviděl palác Miércoles v celé jeho kráse.

Říká se, že když už člověk jednou v životě viděl zámek, dovede si dobře představit, jak asi vypadají ostatní. Ale přesto mi pohled na Miércoles vzal dech. Jeho velikost i výzdoba byly ohromující. Znovu jsem si říkal, co je to za rod, který dokázal před pěti sty lety vystavět takovou nádheru.

Pět sluhů v livrejích už čekalo, když se limuzína blížila k padesát metrů širokému schodišti, které vedlo k velkému žulovém prostoru před hlavním vchodem. Přivítali mě krátkou úklonou a odvedli do paláce.

Hala měla rozlohu tří pater a schodiště tak obrovité, že jsem začal přemýšlet nad tím, odkud vzali tolik mramoru. Odvedli mě do prvního patra kolem velkých nástěnných maleb, sloupovím a nekonečnými chodbami. Zastavili jsme se před dvoukřídlými dveřmi vysokými čtyři metry. Sluhové mě s poklonami vyprovodili do sálu.

Dveře za mnou zavřeli.

Uprostřed místnosti stál stůl prostřený ke snídani. V obrovském sále to působilo zvláštně.

Strop byl vyzdoben náboženskými motivy orámovanými zlatými ornamenty. Na stěnách visela zrcadla ve zlacených rámech. Na konci sálu za klenutými okny byl vstup na terasu.

Pomalu jsem vešel dovnitř. Jedny dveře se otevřely. Nic jsem neslyšel, ale ucítil jsem na tváři závan vzduchu.

(3)

Zastavil se na červeném běhounu a prohlížel si mě. Usmál se. Zůstal jsem na něj civět. Tak jsme se na sebe chvíli dívali.

Už jsme se setkali.

V Luigiho pánském klubu v Římě.

Esteban Rodriquez byl ten dlouhovlasý distingovaný muž, který mi tak dlouho tiskl ruku.

„Vy?“ řekl jsem jenom.

Jeho úsměv připomínal jizvu.

„Setkal jsem se s vámi v Římě,“ řekl jsem, abych zaplnil ticho. Přistoupil ke mně. Podal mi ruku. Znovu se mi podíval do očí.

Esteban Rodriquez měl vlasy sčesané za uši. Tvář měl ostře řezanou, pohled očí intenzivní. Připomínal filmové hvězdy ze čtyřicátých let. Byl oblečený, jako by čekal pozvání na odpolední čaj k velkému Gatsbymu.

„Sledoval jsem vás,“ řekl příjemným barytonem. Mluvil anglicky s náznakem španělského přízvuku. „Jste zarytý jako bojový pes. Teriér. Pitbull. Co se zakousne a nepustí.“

Luskl prsty. Vedle nás se materializovala služebná s podnosem a dvěma skleničkami koňaku.

„Dobrý začátek dne,“ prohlásil. Pozdvihli jsme číše. Koňak mi proplul krkem a usadil se v žaludku.

Esteban Rodriques dělal se sklenkou krouživé pohyby. Potom ochutnal bouquet. Jeho úzké nosní dírky zavibrovaly.

„A vy?“ zeptal jsem se. „Kdo jste vlastně vy?“

„Kdo jsem…“ odpověděl s hravým, napůl tázavým výrazem. „Většina lidí může sledovat svou rodinu tak čtyři, pět generací nazpátek. Kolik toho víme o našich praprapraprapředcích? Genealogové dokáží vystopovat předky o několik století zpět. Možná až do 16. století. Nejstarší zachovaná norská matrika pochází z roku 1623. V knihovně mám genealogii, jméno za jménem. Mohu sledovat svůj rod do roku 930.“

„V Norsku?“

„Samozřejmě.“

Chvíli jsem ho pozoroval. Začínal jsem si být jistý. Za okny si vítr hrál v korunách stromů. Listy se za ním otáčely.

„Narodil jsem se ve čtvrtém patře tohoto paláce. Moje matka byla kubánská šlechtična proslulá svou krásou a nádherným hlasem. Můj otec se s ní setkal na plese a poslal jí kurýrem pozvánku na oběd. Přirozeně přijala. Nikdo neodmítne pozvání do paláce Miércoles. Můj otec byl světlovlasý, modrooký muž se světlou pletí. Matka měla oříškově hnědé oči, uhlově černé vlasy a zlatou pleť. Vždycky mě překvapovalo, jak otcovy geny zvítězily nad matčinými.Tak tomu bylo v našem rodě vždycky. Něco na tom bude.“

„Vy jste strážce!“

Dopil zbytek koňaku jedním dlouhým lokem a přivřel oči. Nadechl se.

„Vy jste poslední strážce!“ opakoval jsem.

„Dovolil jsem si zaplatit za váš pobyt v hotelu a nechal jsem přestěhovat vaše věci sem do paláce. Nechal jsem vám připravit pokoj v křídle pro hosty. Doufám, že přijmete mou nabídku?“

„Nikdo neodmítne pozvání do paláce Miércoles.“

Posadili jsme se ke stolu uprostřed sálu. V mžiku se vyrojili číšníci s teplým pečivem, marmeládou, míchanými vajíčky a sýrem. Když jsme se najedli a vypili čerstvou pomerančovou šťávu, odvedl mě Esteban Rodriquez dlouhou chodbou do pokoje pro hosty, který byl o hodně větší než můj byt na Grefsenu. Můj kufr stál uprostřed pokoje na podlaze. Mezi okny stála postel s nebesy, která by se dala dobře využít pro orgie, o kterých mohu jenom fantazírovat. Dva salonky ve stylu Ludvíka XVI. Toaleta, koupelna a šatna. Těžké záclony na oknech s výhledem do parku byly zatažené. Podél jedné zdi stála ve vitríně sbírka knih za zamčenými dvířky z broušeného skla.

Poslal jsem esemesku profesoru Llyleworthovi, napsal jsem mu, kde jsem. Z nějakého důvodu jsem dostal odpověď z Dianina mobilu:

Palác Miércoles? Lucky you! Wish I was there!

Po několika minutách odpověděl i profesor Llyleworth:

To je privilegium. Málokdo se dostal do paláce Miércoles. Musíte pozdravovat Estebana. Je jedním z věrných přispěvatelů SIS.

(4)

Když jsem si vybalil a osprchoval se, vzal mě Esteban Rodriquez na prohlídku.

„Musím vás pozdravovat od Grahama Llylewortha,“ řekl jsem.

„Profesor! Podpořil jsem SIS nějakým pakatelem. Sympatický gentleman.“ Déle než hodinu jsme procházeli sály, malými i většími salonky, komnatami, zdobenými ložnicemi a budoáry. Všechno bylo spojené jediným labyrintem dlouhých chodeb. Pravidelně jsem se musel zastavit, posadit se a vydechnout si. Z berlí se mi dělaly mozoly v dlaních.

Na jednom místě jsem zaslechl zvuk klarinetu. „Omlouvám se,“ řekl Esteban, „syn komorné mé ženy je členem pochodové kapely.“

Dva spojené plesové sály, každý o velikosti koncertního sálu, byly bohatě zdobené. Minuli jsme hudební salonek s křídlem značky Steinway, vybavený piany, spinety, varhanami a pozlacenou harfou. Kočka, která dřímala na stoličce od piana, se na mě podívala tak zdrcujícím pohledem, že si snad musela myslet, že je sama císařovna.

Ale nejúžasnější místo si Esteban Rodriquez nechal na konec. Knihovnu.

Knihovna paláce Miércoles zabírá celé západní křídlo této honosné stavby. Neobsahuje pouze desítky tisíc děl z období renesance, baroka a romantismu, ale také tisíce původních rukopisů spojených s objevením a kolonizací Ameriky od 16. století dále. Esteban Rodriquez mi ukázal ručně psané dopisy Kryštofa Kolumba královně Isabele, význačným osobnostem a šlechticům.

„Pojďte,“ řekl a odvedl mě k jedné vitríně. Pod silnou skleněnou deskou jsem uviděl pergamen. Kůže v průběhu let získala tmavě hnědou barvu. „Dopis od jednoho z těch, kteří přežili masakr v Grónsku. Dopis měla doručit zpátky na Island skupina lovců z Newfoundlandu, ale posla zabili domorodci. Dopis se později dostal do rukou rodiny novousedlíků. V dopise jsou popsány události v Grónsku a útěk, když bratrstvo strážců pochopilo, že je Vatikán vystopoval a papežovo vojsko se blíží ke kolonii.“

Pečlivě jsem si pročítal text ve staré severštině.

„Hledali jsme záchranu pro svatý poklad v zemi na západě za horizontem.“

„Země na západě za horizontem,“ opakoval Esteban téměř neslyšně.

„Spojené státy…“

„Ano. Mějte na paměti, že k tomu došlo v polovině 15. století. To neexistovaly ani Spojené státy, ani Kanada. Uprchlíci z východního pobřeží Grónska sledovali trasu Leifa Erikssona a staroseverské vikingy. Ti minuli jižní cíp Grónska, křížili Davisovu úžinu, pluli směrem k Baffinově ostrovu a pokračovali jižně k místům, která dnes nesou název Labrador, Newfoundland, Nova Scotia, Main a New Hampshire. Vinland…“

V tichu jsme si prohlíželi pergamen. V duchu jsme si představovali těžkou cestu ledovými vodami.

Vzdáleně, téměř neslyšně naříkal klarinet.

„Bjorne. Vy jste na Islandu něco našel.“

Okamžitě jsem se nastražil.

Položil mi ruku na rameno. „Rukopis. Četl jste ho?“

„Ne.“

„Nechte mě hádat - hebrejský text s koptským překladem?“

„Hádat umíte.“

„Netušíte, jakou cenu ten rukopis má.“

„Tři vraždy. Zlomená noha, zlomený prst. Zmiňovali patnáct milionů dolarů. Mám určitou představu.“

„Kde je?“

„Překládáme ho.“

„Ale kde?“

Naléhavost jeho otázky mě přesvědčila o tom, že to opravdu neví. „Na bezpečném místě,“ odpověděl jsem.

(5)

„Základní kámen paláce Miércoles položil Bartoloměj Kolumbus.“

Bylo pozdní odpoledne. Esteban Rodriquez seděl opřený ve vyplétaném křesle na terase s výhledem na park. Zapálil si doutník. Závan větru rozžhavil popel na špičce doutníku. Ve vzduchu byla cítit mimóza. Rybák třepotal křídly ve větru. Zahradník zapnul zavlažování. Voda se rozstřikovala a osvěžovala vzduch.

„Když Kryštof Kolumbus poprvé připlul do Ameriky, tady v Santo Domingu se etablovaly španělské koloniální síly.“

„Podle pověstí sem vaši předkové připluli s ním.“

„Souvislosti znáte.“

„Vy jste poslední strážce.“

Natáhl do plic kouř z doutníku.

„Santo Domingo bylo první evropskou osadou v Novém světě. Pokud nebudeme brát v potaz vikinské osídlení Severní Ameriky. Pořád ještě se dohadujeme, na který ostrov se Kolumbus vylodil nejdřív, když sem v roce 1492 poprvé připlul. Řada historiků odmítá připustit, že by byl Kolumbus obeznámen s vikingskými plavbami na Vinland.“

„Máte na mysli jeho návštěvy Islandu a Grónska v roce 1477?“

„Kolumbus a ostatní námořníci hovořili s rybáři a s lovci, kteří jim vyprávěli o zemi za západě. Kolumbus si myslel, že se musí jednat o Asii.“

„Drobné nedorozumění.“

„Problém spočíval v tom, že chybně vypočítal obvod zeměkoule. Kolumbus, stejně jako ostatní mořeplavci, věděl, že je země kulatá. Ale vycházel z výpočtů geografa Marina z Tyru a domníval se, že stupně jsou kratší, než tomu ve skutečnosti je. Kromě toho pracoval s italskými délkovými mírami, 1238 metrů, nikoliv s arabskými, což je 1830 metrů. S touto chybou se Kolumbus dopočítal, že obvod země je zhruba 25 000 kilometrů a vzdálenost mezi Kanárskými ostrovy a Japonskem je 3700 kilometrů. Ve skutečnosti je to téměř 20 000 kilometrů. Jeho kritikové se nebáli, že by se námořníci překotili přes okraj Země, ale že zemřou hlady a žízní dřív, než se do Asie dostanou.“

„Takže Amerika jim zabránila v cestě za jistou smrtí.“

„A Kolumbus se mohl triumfálně vrátit do Evropy. Přesvědčený o tom, že doplul do Asie. Až na své třetí cestě v roce 1498 vykročil na jihoamerickou pevninu. V Severní Americe nikdy nebyl. V roce 1504 se vrátil do Evropy a o dva roky později zemřel ve Valladolidu ve Španělsku.“

„Četl jsem, že bylo nedávno zjištěno, kde je pohřben.“

„Nejprve byl pohřben ve Valladolidu. Potom byly jeho ostatky převezeny do Sevilly. Potom přes moře do katedrály v Santo Domingu. V roce 1795 převezli Francouzi jeho ostatky do Havany, v roce 1898 byly zase vráceny do katedrály v Seville. V roce 1877 jsme tady v Santo Domingu objevili schránu s ostatky s nápisem Don Christopher Columbus. Řada lidí se domnívala, že bylo přemístěno jiné tělo.“

„Kde tedy odpočívá?“

„Pletou se všichni. Je pohřbený tady v paláci Miércoles.“ To mi vyrazilo dech.

„Přáli si to jeho příbuzní. Uzavřeli dohodu s dvorem. Kolumbovy ostatky byly uloženy k odpočinku do hrobu v parku paláce v roce 1569. Ostatky, které všichni považovali za jeho, patřily jeho synovi Diegovi.“

„Nechápu spojení mezi Kolumbem a strážci.“

Sklepl popel z doutníku, až se popílek rozlétl kolem terasy. Vítr mu začal cuchat bílé vlasy, které si úhledně upravoval za ucho.

„Dlouhá historie,“ řekl a uhasil doutník. „Historie, která sahá o celá století nazpět.“

A potom mi ji vyprávěl.

PŘÍBĚH STRÁŽCŮ

.

(1)

Esteban Rodriquez si opřel prsty o sebe.

„Abyste pochopil příběh strážců, musíte nejdříve porozumět egyptskému veleknězi Asimovi. Byl to učenec znalý mnoha věd i náboženských směrů. Učil lidi ve svém okolí - v Egyptě a později v Norsku - náboženství, mytologii a magii. Číst z hvězd. Odhalit budoucnost. Mluvit s mrtvými. Psát šifrované zprávy a magické nápisy. Vykládat sny. Objevovat v přírodě posvátné geometrické vzory. Asim byl dokonalý mystik.“

Esteban zaklonil hlavu a zavřel oči. Znovu se naklonil dopředu a podíval se mi do očí tak upřeně, až z něho šel strach.

„Asim představoval skládanku všech postojů, které my na západě můžeme snadno považovat za nesmiřitelné. Jako velekněz uctíval egyptské bohy. Ale Amon-Ra musel být tolerantní bůh, protože Asim se modlil také k Abrahamovi a Mojžíšovi, Ježíšovi a Mohamedovi. Asim byl astrolog a praktikoval okultismus a čarodějnictví. Zároveň byl sečtělý, znalý řady jazyků, rozuměl vědám. Vzdělaný a moudrý muž. A celý svůj život věnoval jedinému úkolu: chránit pohřební komnatu se svatou mumií a poklady a texty, které s sebou mrtvý dostal do hrobu. Mumie byla v Asimově době již dva a půl tisíce let stará, tedy starší, než by dnes bylo Ježíšovo tělo, kdyby existovalo. Takže když Vikingové vyplenili chrám a pohřební komnatu, znesvětili jeho víru a sebrali mu jeho životní úkol. Asim by za mumii obětoval život. Ale když pochopil, že přesila je příliš velká, rozhodl se, že se k ní připojí. Když by pokračoval s vojskem nepřítele, mohl by se pokusit chránit svátost a postupně zase všechno vrátit zpět do Egypta a do místa věčného odpočinku mumie v pohřební komnatě.“

„Ambiciózní projekt.“

„Ambiciózní muž.“

„Jak objevil Olav pohřební komnatu, když byla tak utajovaná?“

„Neloajální a vyloučený egyptský kněz kultu Amona-Ra zakreslil za doby královny Kleopatry mapu, kde vyznačil nejen polohu pohřební komnaty u Nilu, ale také vstup z chrámu a dvě vnější pohřební komnaty, které chránily vnitřní komnatu. Pravděpodobně se snažil vlichotit Římanům. Ale Římané zřejmě zrádci nedůvěřovali. Víme, že mapa skončila v Římě díky Kleopatřinu muži Marcu Antoniovi. Později se pravděpodobně náhodou stala součástí daru anglickému králi Adalsteinovi. On ji přenechal Hákonovi Dobrému, kterého vychoval. Od něj se mapa dostala k mladému Olavu Haraldssonovi.“

Esteban si promnul nos, jako by zápolil s bolestí hlavy. Jeho pohled se u mě zastavil a potom ze mě sklouzl. Jako by se nějakým pozoruhodným způsobem měnil v jiného člověka. Připomínal mi ztracence na nervové klinice, člověka, kterého jeho zoufalství přivedlo k šílenství.

„U vévody Richarda v Rouenu napsal Asim egyptskému kalifovi žádost o pomoc. Odtamtud také odeslal první koptský překlad rukopisu na papyru, který byl uložen v pohřební komnatě. O několik let později, z Norska, poslal novou žádost o pomoc a mapu. Všechno bylo ukryté v keramické figurce. Ale pošta tenkrát nebývala zrovna bezpečná. Žádost o pomoc, mapu a překlad starověkého rukopisu zabavila papežova tajná služba, která sledovala všechny podezřelé poštovní zásilky.“

Z krabice z tenkého dřeva vylovil Esteban nový doutník, který si obřadně zapálil. Než znovu promluvil, chvíli seděl se zavřenýma očima a potahoval z doutníku.

„Zatímco král Olav Haraldsson křtil Norsko násilím a hrozbami, seděl Asim na ostrově Selja a čekal na své krajany. Jednou ale pochopil, že žádná záchranná výprava do ledové pustiny nedojde. Vymyslel plán, který nejen umožní další ochranu mumie, ale také ji dostane zpět do Egypta.“

„Jaký plán?“

„Vytvořil bratrství, řád strážců. První strážci byli mnichové - válečníci, které Asim poznal v klášteře na Selje, a muži z okruhu krále. Řád byl směsicí mnichů, skaldů, znalců run a vikingů, kteří stále uctívali staré bohy. Těmto lidem vštěpoval Asim koptskou a egyptskou mytologii. Asim věřil, že mumie znovu ožije jako bůh v lidské podobě. Křesťané čekali na zmrtvýchvstání Ježíše a později i svatého krále Olava. V chaosu různých náboženství, magie, astrologie a posvátné geometrie spojil mudrc Asim egyptskou mytologii se staroseverskou mytologií a s křesťanstvím. Výsledkem toho jsou tři symboly ankh, ty a kříž. Kombinace tří takzvaných sakrálních znaků měla charakterizovat bratrství strážců, ale představovala také formu magické ochrany v několika náboženstvích. Asim učil strážce náboženství, astrologii a esoterickým vědám. Ti se loajálně podřídili svému mistrovi a svůj život spojili s daným úkolem.“

Esteban se nadechl kouře z doutníků a potom ho vyfoukl mým směrem. Rozehnal jsem dým rukou.

„Zároveň si Asim musel vzít na pomoc magii. V egyptské mytologii a tradici je důležité uctívat bohy výstavbou pomníků. Svět je, jak víte, plný svatých míst, jejichž poloha tvoří magické vzorce, které vůbec neznáme. Asim se radil s hvězdami a vytvořil horoskop. Dokázal ho sestavit tak, aby pozemská posvátná geometrie odpovídala vybranému souhvězdí. Umístil pět pohřebních komnat tak, aby vytvořily pentagram, který odpovídal souhvězdí Gemini, Blíženců. Tím chránil pohřební komnatu nadpozemskou silou. Jak víte, poloha byla odvozená z mapy, kterou měl k dispozici. Jeskyně svaté Sunnivy. Nidaros. Hamar. Tonsberg. Bjorgvin. Asimovi následovníci, pokřtění budovatelé národa, potřebovali více než jedno století, aby naplnili mistrův grandiózní plán. Když byly nádherné stavby hotové, skrývala každá z nich jednu tajnou pohřební komnatu. Dóm v Nidarosu, katedrála v Hamaru, kostel v Tonsbergu a klášter Lysekloster.“

„A co stěžňové kostely? Jak ty zapadají do vaší teorie?“

„To je jiná kapitola, k tomu se dostanu.“

Esteban došel k zásuvce a vytáhl text psaný perem na perforovaném, odřeném papíru.

„Asimovy vlastní zápisky. Tady je poněkud pokulhávající překlad.“

Když mi podal papíry, srdce se mi zachvělo.

Asimův příběh

Buď pozdraven, Amone-Ra, mocný bože a vládce pravdy. Buď pozdraven, Osiride, králi věčnosti. Buď pozdraven, Ježíši, milosrdný spasiteli a syne Boží. Buď pozdraven, Mohamede, Alláhův nejvyšší proroku. Já jsem Asim, velekněz z chrámu Pokorných služebníků jeho svátosti, boha slunce Amona-Ra a strážců božské úmluvy v blízkosti thébských zdí a královských hrobů. Tato slova píšu jako vězeň v zemi utrpení. Vpravdě vám pravím: ztroskotal jsem na konci světa, v říši věčného ledu a chladu, v zemi sněhu, kamenů a hor tyčících se k nebesům. V hlubokých fjordech a tmavých lesích řádí muži suroví a divocí jako nejstrašnější démoni z říše mrtvých. Doufám, že u bohů vzbudím radost, když řeknu, že jsem našel novou pohřební komnatu pro Svatého.

Zde, bohové bohů, je mé vyprávění:

Divoši přišli za šera, když dech Amona-Ra barvil oblohu do ruda. Stál jsem bosý na chladné skále a díval se dolů na cizílodě, které připluly protiproudu. Dlouhé krásné lodě s velkými plachtami a chňapajícími dračími hlavami. Lodí bylo tolik, že řeku zaplňovaly, kam až oko dohlédlo. A pořád připlouvaly další.

Vstal jsem toho dne dříve než ostatní. Smyl jsem ze sebe noční pot vodou ze džbánu v nejchladnější části sálu a snědl jsem čerstvě nasbírané ovoce. Osvěžený jsem opustil chrám a vyšel ven do nadcházejícího rána. Zastavil jsem se u skal, odkud jsem zahlédl lodi. Tázavě jsem pohlédl na oblohu. Proč mě hvězdy nevarovaly? Proč mě na to bohové nepřipravili? Jací cizí bohové střežili ty cizáky a pomáhali jim? Jistě nemohli být mocnější než mí bohové. Proč mí bohové zavřeli oči a odvrátili se?

Divoši se pohybovali tiše jako kobry. Nejlstivější a nejnebezpečnější zvířata jsou ta nejtišší. Krokodýla taky nikdy neslyšíte, než do vás zatne zuby, ani hada, než vás ochromí svým jedem. Zneklidněně jsem sledoval lodě pohledem. Byly mnohem rychlejší než naše. Jak mohly minout strážní věže a celnice? Museli být neporazitelní. Doufal jsem, že poplují dál, do Karnaku nebo Wasetu nebo do Údolí králů anebo ještě dále na jih do Swenetu nebo do Abú Simbelu. Naděje pohasla, když nejbližší lodě stáhly plachty a zamířily ke břehu. Z boků lodí se vynořily řady vesel a systematicky veslovaly k pevnině. Nevydaly jediný zvuk. Jediný hlásek. Žádný válečný pokřik. Jenom ticho. Démonické dračí hlavy na mě zíraly. Vběhl jsem zpátky do chrámu a poslal kněze Fenuku, aby varoval strážce chrámu a muže ve vesnici. Potom jsem spěchal zpátky do skal. Dole na břehu se divoši začali vyloďovat. Mocný Anubisi, kolik jich jen bylo! Tisíce! Tisíce bojovníků, obrovití, vysocí, svalnatí muži s dlouhými neupravenými vlasy a vousy. Každý z nich měl meč, sekyru, kopí a zdobený štít.

V obrovském houfu, který rozechvěl zemi, vyskákali z lodí a vyrazili nahoru ke chrámu. Vedl je vysoký, urostlý a svalnatý mladík. Ani jsem se nepohnul. Hrdě jsem zdvihl hlavu a složil si ruce na hrudi. Teď mi mí bohové přijdou na pomoc. Teď věční vládci Egypta zachrání Svatého. Mladíček se zastavil několik kroků přede mnou. Obličej měl široký, vlasy světle hnědé a rozcuchané. Modré oči mu zářily ve vycházejícím slunci jako safíry. Postupně jsem pochopil, kdo to je. V zápiscích zcestovalého ibn Fadlanse o cestě po řece Volze, která se uskutečnila asi před sto lety, jsem četl o nebojácných a barbarských arrusech. V geografickém díle al-Yaquabis psal o divoších, kteří se dostali do Sevilly po mohutné řece Córdobě. Al-Magus. Uctívači ohně.

Zpátky! vzkřikl jsem a zdvihl ruce k nebi. Obraťte se! Tento chrám střeží nejmocnější bohové.

V Knize mrtvých se píše o hodině hněvu. Ta právě nastala. Mladík ze mě nespouštěl oči. Potom udělal krok kupředu, aby mě srazil mečem. Připravoval jsem se na setkání se svými předky. Mí bohové mě zradili. Ve chvíli hněvu mi bohové šeptali do ucha. Smrt není žádný hrdinský čin. Smrt by byla jen útěk před mým svatým úkolem, jako mrtvý bych Svatému nemohl posloužit. Musel jsem se podvolit. Mým životním úkolem bylo chránit Svatého a jeho poklady. A proto, mocný Amone-Ra, jsem padl na kolena a pohlédl vzhůru do očí mladíka. Proto jsem, velký Osiride, položil čelo i dlaně na zem na znamení toho, že se vzdávám. Byla to ponížená oběť, svatý lve Sekhmete, poddal jsem se necivilizované nepravé víře z konce světa. Nebylo to však ze strachu.

Mladík mě nechal naživu. Dva z jeho mužů mě odvlekli do největší lodi a přivázali mě ke stěžni.

Barbaři byli nemilosrdní. Na planinu před chrámem shromáždili kněze, oddíl ozbrojených strážců chrámu a velkou skupinu řemeslníků s lopatami, motykami a sekyrami. Někteří se směle vrhli do chrámu, aby chránili tajný vchod do pohřební komnaty za oltářem, jiní složili zbraně a odpochodovali dolů k řece. Bezmocný, pevně přivázaný ke stěžni jsem viděl, jak divoši nemilosrdně zabíjejí každého, kdo se jim protivil. Postupně byli všichni stateční muži pobiti barbarskými meči a sekyrami. Proti tomuto houfu bezbožníků nepomohla žádná z taktik, které jsme před chrámem nacvičovali. Žádná z formací, které jsme se učili, abychom se chránili, žádné kroky ani pohyby rukou, které jsme zdokonalovali, abychom získali maximální sílu při úderu mečem. To všechno bylo v boji s těmito divochy k ničemu. Nemilosrdně řezali a nepříteli nedali nejmenší šanci. Boj netrval dlouho. Krev mých mužů se mísila s pískem a prachem. Miliony much se objevily nad kalužemi krve a otevřenými ranami. Slunce žhnulo. Hněv Amona-Ra neznal hranic.

Když divoši přinesli rakev se Svatým, měl jsem v očích slzy. Mé nicotné oči dosud nikdy nespatřily cypřišovou rakev ve vnitřní komnatě. V pláči jsem je žádal, ať se zastaví. Neposlouchali mě a ani mi nerozuměli. Čtyři barbaři odnesli rakev na loď, kde ji zakryli mnoha vrstvami pytloviny, slámy a juty. Nakonec všechno zabalili do látky, kterou používali na opravu plachet. Potom rakev obtočili lanem a spustili ji do nákladového prostoru pod palubou. Znesvěceními naplnilo oči slzami a duši žalem. Barbaři nechali džbány s mumifikovanými orgány Svatého v pohřební komnatě, ale zlata a klenotů pobrali, co jen unesli. Vzali i všechny nádherné předměty, sochu Anubise, zlaté skříňky, zlaté sošky, amulety, šperky - skarabey, magické figurky, dva modely lodí, několik šawabti sošek, které měly Svatému sloužit v záhrobí. Ke svému zděšení jsem také zahlédl, jak nesou zapečetěnou schránu se svatými spisy. Nic nenechali na pokoji.

Jako vězeň mladíka s modrýma očima jsem zůstal na velké lodi uvázaný ke stěžni, dokud jsme nedopluli k ústí Nilu. Od stínu alexandrijské věže jsme plachtili na západ proti kolébce slunce.

Jaký to byl strašlivý čas! Svatý Osiride, jak jenom smrdí! Jako nečistá zvířata - ano, jako svině s vyvrženými vnitřnostmi a horský jezevec stižený snětí - zamořují vzduch kolem sebe tělesným pachem; trpkým pachem žluklého potu, nakyslými výpary ze žaludků, hnijícím pachem střevních plynů, chodidly, která neznají čerstvý vzduch, nemytými pohlavními orgány; jejich oděvy páchnou starou močí a výkaly, potem, krví a zahnívajícími droby obětí. Přesně, jak to ibn Fadlan popsal, jsou špinaví a nevadí jim, že páchnou. Ale mají i lidské vlastnosti: Jsou hrdí a ctižádostiví, dbají na svůj rod a svůj majetek. Dvě stě let se plaví po mořích a řekách a loupí a plundrují. Dobře chápu, proč se jich lidé na pobřeží tolik bojí. Jsou rychlí a nemilosrdní. Dlouho předtím, než se protivníkům podaří sebrat vojsko, se vylodí a rychle odplouvají - s ukradeným zbožím, ženami a otroky. Jejich rychlé válečné lodi jsou mělké a ploché, takže mohou doplout až k říčnímu břehu. Jejich odvaha bojovat nezná hranic. Jsou to krvežízniví lvi. Jsou prohnaní a bystří. V boji jsou nebojácní, suroví a brutální. Zuřivě bojují proti každému nepříteli. Ani s těžkými ránami nebo useknutými údy neustávají v boji. Jejich odvaha je pochopitelná: Odvážné muže, kteří zemřou v boji, odvedou valkýry do ráje zvaného Valhalla, kde padlí muži znovu ožívají, bojují, jedí a pijí na věčnost. Konec světa nazývají Ragnarok.

Od otroků, kteří mi nosili jídlo, jsem se naučil mnoho slov. Jiná slova jsem pochytil, když jsem naslouchal hovoru mužů. Snadno se učím jazyky. Když mi bylo osm let, ovládal jsem jazyky šesti zemí, které obklopují Egypt. Když mi bylo dvacet, hovořil jsem dvanácti jazyky. Někdo se narodí s krásným hlasem. Já se narodil se schopností učit se řeči.

Dny a týdny jsme pluli na západ a na sever. Vzduch byl stále chladnější. Brzy mi dovolili pohybovat se po lodi.

Divoši útočili na vesnice podél pobřeží. Loupili, vypalovali a vraždili. Po řece, která se kroutila jako had v písku stejně jako Nil jsme dopluli do města, kde jsme nějaký čas pobyli. Tady nevytáhli zbraně. Byli mezi přáteli. Město se jmenuje Rouen. Jejich hostitel byl vládce, kterého nazývali vévodou. Z vévodova paláce jsem odeslal zprávu s opisem svatých spisů kalifovi. Později jsme odpluli přes moře na ostrov na západě. Tam jsme nějaký čas zůstali.

Na podzim obrátili kormidlo dál na konec světa, do mrazivého chladu říše mrtvých. Cestovali jsme ze Říše slunce od úrodných nilských břehů k neúrodnému kamennému pobřeží země sněhu. Opustili jsme dobrodiní Amona-Ra, nechali jsme za sebou teplý Osiridův dech a podřídili jsme se bohům barbarů. Ó, bohové našich otců, dejte mi sílu! Když mne jako dítě v noci strach vedl k branám říše mrtvých, byla to krajina, jako je tato. Studená, jalová a zdivočelá. Představoval jsem si, jak za ní prosvítá mlžný opar smrti. Několik dní jsme plachtili podá pobřeží země, kterou nazývali NorSrvegr. Hory se tyčily proti obloze a jejich vrcholky mizely v mracích. Mořské břehy roztínaly členité skalnaté ostrovy a pobřežní skaliska.

Jedno odpoledne připlula loď k ostrovu na okraji chřtánu moře. Stál jsem a díval se na mírné vršky na malém ostrůvku. Cítil jsem vůni, kterou jsem se naučil znát jako vůni půdy a bažiny, lesů a hor, vřesu a mechu. Nadechoval jsem se té neobvyklé vůně. Trochu mi připomínala domovinu, když se Nil vracel po záplavách do svých břehů.

Připoutali jsme lodě ke dvěma kůlům podepřeným balvany. Pod strmou horskou stěnou stála malá dřevěná kaple. Zatímco král a biskupové se šli modlit ke svému bohovi, vydali jsme se s vikingem jménem Bárd vzhůru do hor. Docela nahoře, skrytý zrakům a nedostupný, byl ukrytý vchod do velké jeskyně. Děkuji, mocný Amone-Ra, že jsi nás dovedl k cíli.

Nikdy jsem neopustil klášter, který jsme postavili na ostrově v zemi se stojícím půlměsícem.

V jedné zprávě odeslané do Egypta jsem popsal dlouhou cestu na sever. Vyložil jsem, kam jsme ukryli Svatého. Text napsaný na zvířecí kůži byl zapečetěn a srolován do skleněné lahve, která byla zatavena do keramické figurky představující Anubise, vládce podsvětí a boha balzamování. Dal jsem dvěma loajálním mnichům zlato z pohřební komnaty Svatého a poslal jsem je k nejbližším obchodníkům. Od nich se měli dostat na jih a vykonat dlouhou cestu do Egypta se soškou Anubise s poselstvím. Nevím, jestli se dostali do cíle. Asi se jim to nepodařilo. Nikdy už jsem o nich neslyšel.

Brali s sebou verše, které měli mí krajané ukázat, až připlují pro Svatého. Strážci je podle nich poznají. Pouze nejdůstojnější egyptští muži znají a užívají slova z Knihy mrtvých. Mužům, kteří se prokáží Klíčem, mají Strážci ukázat pohřební komnatu Světce.

-Klíč-

Muži z královského dvora následují

Osirida krále Tutanchamona na západ.

Volají: Ó králi! Přijď v míru!

Ó Bože! Ochraňuj zemi!

V té době jsem s muži zahájil práce na vybudování pohřební komnaty v jeskyni. Hory zde byly mnohem tvrdší než v Egyptě, ale jeskyně naštěstí vytvářela přírodní prostor. Práce trvaly řadu let. Jako v Egyptě jsem nechal vybudovat vnitřní pohřební komnatu a uprostřed ní kamenný podstavec pro sarkofág Světce. Do postranní komnaty jsem umístil všechny poklady, které Olav zanechal v mé péči. Podél zdi ve vnitřní komnatě jsem nechal vybudovat podstavec pro vlastní rakev v případě, že vejdu do podsvětí dříve, než dorazí mí lidé. Společně s pěti nejnadanějšími muži jsem vyzdobil zdi malbami a starými hieroglyfy, kartušemi a runami. Vystavěli jsme vnitřní zeď s obloukovitou bránou. Ta bude znovu zazděna a zapečetěna v den, kdy bude poslední tělo dopraveno do místa svého posledního odpočinku v pentagramové komnatě. Potom bude brána zasypána kamením a jeskyně bude zcela zakryta.

Chladné slunce se pohybuje po obloze. Tady v klášteře na ostrově víme málo o Olovových těžkostech. Zimy jsou tvrdé. Mráz se zařezává do těla jako ostrý nůž. Nikdy si nezvyknu na nemilosrdný mráz země sněhu. Ve volných chvílích jsem opisoval svaté texty a překládal jsem je do koptštiny. Dny jsem trávil výukou, zakreslováním mapy, kontemplacemi a rituály. V barbarské zemi bojoval král Olav, aby své krajany obrátil ke svému novému bohovi. Až teď jsem pochopil, kdo byl Olav. Byl to vpravdě svatý muž. Král Olav byl z mrtvých povstalý Ježíš. V Olavově postavě se Kristus po tisíci let vrátil, aby na zemi zavedl Království Boží.

Když jsem dostal zprávu o smrti krále Olava u Stiklestadu, vyslal jsem deset mnichů, aby mrtvého přinesli. Královo tělo bylo nahrazeno tělem jiného muže, který se mu podobal. V lodi bylo královo tělo převezeno z Nidarosu a podél pobřeží na Selju. Zde jsem ukázal mnichům, jak Egypťané balzamují a zaopatřují své mrtvé. Ve společnosti mnichů jsem mumifikoval Olavovo tělo a požádal jsem je, aby totéž udělali se mnou. Abych se i já mohl setkat se svými bohy, až opustím tento život. Vybudovali jsme nový podstavec v pohřební komnatě, aby král odpočíval vedle Světce. Až přejde tisíc let, společně vstanou z mrtvých.

Když Olav ležel v hrobě, sebral jsem třiatřicet nejzbožnějších válečníků, mnichů, biskupů a skaldů, kteří byli Olavovi nejvíc nablízku. Řekl jsem jim, ať vytvoří družinu Stážců, svatý řád. Svými životy budou chránit Světce, jeho spisy a poklady a tajemství o místě jeho posledního odpočinku. Každý ze strážců měl za povinnost předat své poslání čestnému následovníkovi, aby byl zajištěn běh věcí. Požádal jsem je, aby spolu komunikovali pomocí šifer, aby nikdo z nepovolaných nemohl jejich zprávy přečíst. Na magickou mapu jižního Norska jsem jim zakreslil svatý symbol a vyložil jsem jim, že pentagram je tvar, který bohům lahodí. Vše se podřizuje harmonii pentagramu a je chráněno božskou silou. Poté jsem Strážcům řekl: V průběhu následujícího století musí být vybudována čtyři skvělá svatá místa. Pod každým z nich v největší tajnosti vybudujete pohřební komnatu. Muži, kterým jsou pohřební komnaty určené, budou odpočívat tady na ostrově, než bude jejich pohřební místo připravené. Pět pohřebních komnat společně vytvoří mocný svazek ve svatém tvaru pengtagramu. Nejdůležitější pohřební komnata tady na ostrově je už hotová. Zde bude král Olav odpočívat společně se Světcem. V Trondheimu vystavte katedrálu nad pohřební komnatou biskupa Grimkjela. V Hamaru postavte dóm nad pohřební komnatou biskupa Bernharda. V Tonsbergu postavte pevnost nad pohřební komnatou biskupa Sigurda. A u Bjorgvinu založte klášter nad pohřební komnatou biskupa Rudolfa.

Tato slova jsou oddána Tobě, velký Amone-Ra, a Tobě, JAHVE, a Tobě, Alláhu.

(2)

Ohromen Asimovou verzí událostí, které se staly před tisícem let, jsem rukopis vrátil Estebanovi.

„Moje sestra to v osmdesátých letech přeložila, jak nejlépe dovedla,“ řekl.

„Ona umí koptsky?“

„Beatriz umí spoustu zvláštních věcí.“

„Pořád mám řadu otázek.“

„To není nic překvapivého.“

„Jedna věc, které nerozumím, je loajalita, jakou Asim projevoval králi Olavovi. Neuprchl. Neobrátil se proti králi, který ho unesl a vyplenil pohřební komnatu. Naopak. Zdá se, že Asim začal krále uctívat?“

Esteban položil ruce před sebe na stůl. „S Asimem se něco stalo. Možná cestou do Norska, možná v Rouenu, možná v klášteře. Král Olav musel nějak zapůsobit na jeho náboženské cítění. Faktem je, že Asim začal krále považovat za proroka. Za člověka, který je v kontaktu s bohy. Mějte na paměti, že Asim věřil v moc čar a viděl souvislosti v číslicích. Od doby, kdy žil Ježíš, uplynulo tisíc let. Postupně nabyl přesvědčení, že Olav není pouhý prorok, ale že v jeho osobě vstal Ježíš z mrtvých. A odtud byl jenom krůček k dalším prorokům: jak mumie SVĚTCE, tak i Olav měli za tisíc let vstát z mrtvých v mocném spojenectví.“

„Tomu opravdu věřil?“

„Kdy je náboženství racionální? V náboženstvích jde o sny a touhy. Ve víře v boha hledají lidé význam, který lidská existence postrádá. A Asimova sekta si přála sjednotit všechny náboženské směry. Chtěli spojit všechna náboženství do jedné víry. Obecně vzato, hlásal Asim, si pouze jinak vysvětlujeme stejné skutečnosti, stejné pravdy. Pro Asima bylo naprosto přirozené mumifikovat Olava a umístit ho k věčnému spánku společně s tisíc let starou mumií. Tak se choval k bohům.“

„Asim nebyl vězeň. Nemohl se sám vrátit s mumií do Egypta?“

Esteban nakláněl hlavu ze strany na stranu. Potom odpověděl.

„Teoreticky mohl ze Selji uprchnout. Ale jak? Bezpečně odcestovat z Norska až do Egypta s pokladem? To bylo riskantní. Na pevnině by čelil loupeživým tlupám, námezdním žoldákům, musel by projít celnicemi, vyhnout se bláznivým vévodům, krvežíznivým zločincům. Nemluvě o nezanedbatelném počtu čarodějnic a trollů. Musel by překonat obrovskou vzdálenost, křižovat řeky a projít pohořími.“

„Ale po moři…“

„…by potřeboval obrovskou vikinskou flotilu, aby se ubránil pirátům, lupičům, celníkům a armádám nepřátelských sil.“ Na Estebanově tváři se mihl náznak úsměvu. „Nepochybně důležitá byla předpověď, kterou Asim nalezl ve hvězdách. Jeho astrologická věštba o SVĚTCI a králi Olavovi, která říkala, že oba za tisíc let vstanou v Egyptě z mrtvých.“

Přestože nevěřím astrologii a věštbám, naplnilo mě Asimovo proroctví zvláštním, mrazivým pocitem. Jako kdybych se díval na zrcadlový obraz něčeho, co neexistuje.

„A teď uplynulo tisíc let,“ řekl jsem tiše.

(3)

Esteban odešel, aby si vyřídil několik telefonátů, které nemohly počkat. Za jeho nepřítomnosti jsem naslouchal zvukům parku a uvažoval o záhadě jménem Asim. Nějaký brouk velký asi jako angličák šramotil po dlaždicích terasy. Kolem prolétl hysterický pták. Když se Esteban vrátil, pokračovali jsme v hovoru o strážcích. Esteban věděl víc, než co stálo v Asimově příběhu. Jeho knihovna nejspíš překypuje dopisy předků a jejich spisy. „Bratrství strážců bylo pečlivě zvoleno,“ pokračoval ve vyprávění. „Tajemství, loajalita a hrdost se zakládaly na starých norských ideálech a členy bratrstva strážců pevně spojovaly. Asim byl chytrý. Jen někteří ze strážců se dozvěděli celé tajemství. Stejně jako v bezpečnostní službě nebo ve zločinecké organizaci. Jednotlivec věděl jenom to, co vědět musel. O pohřební komnatě na Selje se dozvědělo jen několik mužů, říkali si Kruh sedmi.“

„A šifry?“

„Šifry představovaly spojovací nit k dalším členům bratrstva, k další generaci strážců. Pokaždé, když byla mumie nebo jiné části pokladu přemístěny ze stěžňového kostela nebo pohřební komnaty, zanechali strážci zprávu o tom, kam byl poklad přemístěn. Předávali poklad se šifrovaným vzkazem, kdo za něj převzal odpovědnost. Šifru nedokázal nikdo, kromě strážců samotných, rozluštit.“

„Všechny šifrované vzkazy tedy představovaly komunikaci mezi strážci navzájem?“

„Dá se to tak říct. Řekněme například, že jeden ze strážců nečekaně zemřel. Pokud by nezanechal vzkaz s dalšími vodítky, mělo by to katastrofální důsledky. Kruh sedmi měl vždycky přehled, ale ostatní strážci byli řadoví strážci, kteří neměli tušení o struktuře bratrstva. Měli příkaz podělit se o své znalosti s dalším strážcem, kterého naverbovali, a se strážci ze sousední farnosti. Díky tomu stále žil někdo, kdo vládl potřebnými znalostmi. Když byl poklad přemístěn z určitého kostela, napsal strážce zašifrovaný vzkaz, který popisoval cestu. Dneska by strážci poslal esemesku nebo šifrovaný e-mail. Tenkrát musel vytesat runy.“

„Jak našli strážci šifry svých předchůdců?“

„Stejně jako vy. Hledali. Ale na rozdíl od vás strážci věděli přesně, co hledají a kde mají hledat. Bratrstvo sdílelo společné znalosti. Šifry, vzkazy, pokyny, odkazy a stopy byly uloženy na místech, která strážci znali. Strážci zanechávali vodítka - v šifrovaných runových nápisech a kryptoformulacích pro strážce své současníky i pro své následovníky. Strážci v Urnesu například věděli, že poklad byl z jejich kostela přemístěn do Flesbergu kolem roku 1180. Už ale nevěděli, že byl rozdělen a zčásti odeslán ze země a zčásti dopraven do Gramo v Lomu. Ale řekněme, že velmistr bratrstva v roce 1250 věděl, že válka nebo nemoc zahubila téměř všechny strážce, a dal pokyny strážci v Urnesu, aby umístil poklad do bezpečí. Strážce z Urnesu ale nevěděl, kde se poklad nalézal. Ovšem strážce, který ho pro jeho úkol získal, by mu vyložil, že vodítko k pokladu nalezne v runovém nápisu na sloupu kostela. Šifra runového nápisu mu sdělí, že má hledat ve Flesbergu, a slovo zvučný mu napoví, že musí hledat na kostelním zvonu. Tam by našel magické runy, které by na rozdíl od většiny lidí dokázal rozluštit. Pamatujete si text na kostelním zvonu? Zvon zvoní Urnes padesát let Flesberg padesát let Lom padesát let. Strážci byl význam textu jasný. Vybaven znalostmi o šifrách by se vydal do Lomu. Tam by našel vzkaz o tom, že Svaté texty a spící bůh jsou dopraveni do bezpečí u našeho druha v zemi, kde slunce zapadá, tedy u strážce Snorriho na Islandu. Další vodítko je skryto ve výrazu kde slunce vstává. Protože strážci věděli, že stěžňové kostely tvoří kříž, věděl by, že Lars je umístěn v kostele v Ringebu a že jeho bible obsahuje další šifru.“

„Takový rébus na oběhu stoletími…“

„Ovšem jen pro zasvěcené. Strážci si nacházeli následovníky. Těm vyložili, kde jsou ukryté šifry a jak jim mají porozumět. Tímto způsobem zůstávaly šifry pro většinu lidí nerozluštitelné. Ale strážci je neměli pouze hledat, museli je dokázat rozluštit a pochopit. Tak mohly nové generace strážců sledovat poklad z jednoho stěžňového kostela do druhého, z úkrytu do úkrytu.“

„Co by strážci udělali, kdyby se Asimovi egyptští kněží opravdu objevili?“

„Strážci věděli, že Asimovi lidé by měli klíč. Verš. Modlitbu z egyptské knihy mrtvých, z nápisu na stěně Tutanchamonovy pohřební komnaty. Muži z královského dvora následují Osirida krále Tutanchamona na západ. Volají: Ó králi! Přijď v míru! Ó Bože! Ochraňuj zemi!“

„Text ze Snorriho kodexu…“

„Klíč nebyl nikdy použit. Egypťané nepřišli. To ovšem zapříčinil Vatikán.“

„Příliš pozdě.“

„Správně. Vatikán založil zabavené rukopisy a mapy, aniž si je kdo prostudoval. Uplynulo sto let, než si někdo ve Vatikánu udělal čas a text si pročetl. V roce 1129 vyslal kardinál biskup Benedictus Secundus rytíře Clemense de Fieschiho do Norska, aby hledal. V roce 1152 byl papežův vyslanec Nicholas Breakspear, který se krátce na to sám stal papežem, blízko pohřební komnaty v Hamaru, kde založil biskupské sídlo. V roce 1180 vyslal papež Alexander III. novou výpravu. O deset let později přišli do Norska johanité, když od krále Sverreho Sigurdssona dostali klášter ve Vaerne. V roce 1230 uskutečnil papež Řehoř IX. další pokus.“

„Jak strážci poznali, že je Vatikán na stopě jeskyni na Selje?“

„Byli varováni. Vatikán nemohl utajit, že vyslal ozbrojenou jednotku, která putovala Evropou na sever, všude byli nějací zvědové. Po varování usoudili strážci, že bude bezpečnější změnit skrýš, alespoň dočasně.“

„Přestože hrobka na Selje byla svatá?“

„Asim po sobě zanechal řadu návodů, jak si počínat v různých případech. Strážci věděli, co dělat. Na základě astrologické věštby rozhodl Asim, že mumie bude v případě ohrožení vyslána na svatou cestu podle magického čísla padesát.“

„Co je na padesátce magického?“

„V Bibli je to číslo jubilea. Jubileum čili jubilejní rok bylo označení, kdy se mohly odpouštět hříchy, otroci a vězni propouštět a dluh prominout. Strážci plnili Asimovy příkazy. Takže když se doslechli, že vyslanci Vatikánu jsou na cestě, rozšířili stěžňový kostel v Urnesu, který byl právě ve výstavbě, o podzemní pohřební komnatu. Kostel v Urnesu byl postaven přesně sto let po Olavově smrti. O padesát let později byl poklad přemístěn do Flesbergu. A tak dále.“

„A Vatikán nevěděl nic?“

„O stěžňových kostelích se nedozvěděli nikdy. Ani o hrobce v jeskyni. Když Clemens de Fieschi postupoval podle Asimovy nepřesné mapy, došel k jeskyni v Dollsteinu. Další papežská výprava prohledala jeskyni svaté Sunnivy na Selje. Ale vnitřní komnata byla tak dobře ukrytá, že ji neobjevili. Všechno postupovalo podle Asimova plánu až do roku 1239. Strážci zpanikařili. Král birkebeinerů Hákon Hákonsson se dostal příliš blízko. Strážci nechtěli riskovat a poslali to nejdůležitější pryč ze země.“

„To nejdůležitější?“

„Mumii. A zlatou schránu se šesti džbány, které obsahovaly originál rukopisu na papyru.“

„Na Island…“

„O dva roky dříve získal jarl Skule Snorriho Sturlusona mezi strážce. Snorri převzal rakev a svatý rukopis a vše odvezl s sebou na Island. Zároveň také dostal pergameny norských strážců.“

„Takže kodex, který sira Magnus objevil na Reykholtu, byl Snorriho vzkaz strážcům, kteří ho měli následovat?“

„Přesněji Thordurovi Koktavci. Pergamenový kodex se skládal ze Snorriho vlastnoručně psaných odkazů a z pergamenů, které dostal od strážců v Norsku. Sbírka pergamenů tedy obsahovala soupis úkrytů v Norsku a na Islandu. Obsahovala také mapy, všechny texty byly šifrované.“

„Řekl jste, že Hákon Hákonsson byl na stopě pokladu?“

„Když kdosi Hákonovi vyzradil tajemství, poslal král dalšího spiklence Gizura Thorvaldssona na Snorriho, aby z něj dostal pravdu. Snorri mlčel. A zemřel.“

„Takže se strážcem stal Thordur Koktavec.“

„Snorri sám zasvětil Thordura Koktavce jako svého nástupce. Hákon povolal Thordura do Norska, aby ho vyzpovídal. Král prahl po pokladu. Provdal svou dceru Kristinu za bratra kastilského krále a vyslal diplomaty k tuniskému sultánovi jen proto, aby mohl sledovat vodítko, o kterém doufal, že ho dovede k pokladu.“

„Jeskyně… Stěžňové kostely… Šifry… Všechno je to takové zamotané.“

„Pro vás. Pro nás. Dneska. Ale musíte mít na paměti, že jste rozmotával zašmodrchané klubko, spleť vláken. Vy jste nenacházel údaje v chronologickém pořadí. Naopak jste odkrýval zlomky minulosti, jak to šlo. Kopii rukopisu, kterou jste nalezl na Thigvellir, tam, například, ukryl Snorri více než dvě stě let poté, co ji Asim vytvořil. Stěžňové kostely byly vystavěny mnoho let po stavbě pohřební komnaty na Selje.“

„Víte, proč Snorri poklad rozdělil?“

„Pravděpodobně kvůli bezpečnosti. Vystavěl pohřební komnatu pod svým vlastním dvorem na Reykholtu. Tam byl umístěn papyrový rukopis i rakev s mumií. Asimův překlad papyrového rukopisu byl ukrytý v otvoru na Thingvellir.“

„Zatímco zbytek pokladu byl stále ukrytý ve stěžňových kostelech?“

„V té době vládl mezi strážci zmatek. Poklad byl rozdělen. Ale samozřejmě dělali svou práci na výstavbě všech čtyř stěžňových kostelů. Podle svátosti pentagramu tvořily stěžňové kostely posvátný vzor. Egyptský znak ankh. Runový znak ty. Kříž. V té době byla jeskyně na Selje prázdná. Ale kolem roku 1250 byl zbytek pokladu vrácen zpět. Poslední vodítko - trik se dvěma soškami svatého Vavřince v Ringebu a Borgundu, ukončilo norskou část krycí operace. Zároveň už nebyla mumie a spisy, nejdůležitější část pokladu, v rukou Norů.“

„Není snadné to všechno sledovat.“

„Právě díky tomu, že krycí operace byla tak složitá, se poklad nikdy nedostal do rukou Vatikánu.“

„A potom, když přišel mor, byla mumie přemístěna z Islandu do Grónska?“

„Velmi správně. A po sto letech Vatikán opět objevil stopu v Grónsku. V roce 1447 přirazila papežská výprava k jižnímu břehu Grónska. Přistáli ale příliš jižně, takže strážci mohli být varováni a padesát mužů a žen prchlo ve dvou lodích. Zbývající obyvatelé kolonie byli vyvražděni.“

„A strážci odpluli do Vinlandu?“

„Po následujících téměř padesát let žili ve Vinlandu, vybudovali tam pět osad. Celou dobu se připravovali na cestu na jih. Zanechali po sobě runové kameny, dlouhý vikingský dům a kamennou věž.“

„Proč se nevrátili domů do Norska a na Island?“

„Protože se rozhodli, že vrátí mumii zpět do Egypta. Už z vikingských časů znali proudění mořských větrů, věděli, jaký vítr je dopraví z míst, kterým dnes říkáme Florida a Karibik, na východ, přes Azorské ostrovy do Evropy a Středozemního moře. Proto vypluli na jih, za větrnými proudy, které by je dopravily domů. Když se dostali do Karibiku, setkali se s domorodci, kteří jim vyprávěli o bílých námořnících na ostrovech dále na jihu.

Strážci, jejichž staré lodě byly tak chatrné, že by sotva vydržely cestu napříč Atlantikem za bouří a za nepřízně počasí, doufali, že by se mohli vrátit společně s evropskými objeviteli. Právě tady, v Santo Domingu se setkali s Bartolomějem Kolumbem. Odsud poslali zašifrovanou zprávu arcibiskupovi do Nidarosu. Je to ten dopis, co se o něm říká, že jste ho objevil ve Washingtonu.“

Neodpověděl jsem. Esteban pokračoval:

„Arcibiskup Erik Valkendorf byl sám jedním ze strážců. Řád byl v té době ve špatné situaci, nebylo jasné, co vlastně střeží. Valkendorf nicméně konstatoval, že k tomu došlo přesně pět set let po událostech v Egyptě a pět set let předtím, než měla podle Asimova proroctví mumie vstát z mrtvých. Znovu magie čísel.“

„Jako ta satanistická Pečeť strážců, kterou jste mi ukázali v Římě. Kombinace symbolů, která tvoří číslo 666. Co to vlastně je?“

Esteban se usmíval. „Mí přátelé v pánském klubu trochu přeháněli. Čísla vám poslouží právě k tomu, co potřebujete. Já si prostě myslím, že Bartoloměj ty znaky neopsal přesně. A když dáte symbolům jinou číselnou hodnotu, získáte úplně jinou odpověď. Pokud opravdu existuje Ďáblova bible, tak s tímhle nemá nic společného.“

„Co se tedy stalo se strážci, když se setkali s objeviteli? Nikdy se už do Evropy nevrátili?“

„Někdo se vrátil. Někdo zůstal. Někdo se dal do hledání pokladu na středoamerické pevnině. Našli tady velké množství zlata. Tím financovali výstavbu paláce Miércoles a byl to i základ bohatství mé rodiny.“

„A mumie?“

„Smutná záležitost. Zmizela koncem 17. století. Přesněji řečeno rozpadla se. V té době už nebyl nikdo loajální k Asimovi ani ke svým předkům. Život tady v paláci byl příjemný.“

„Mumie se rozpadla?“

„Ve džbánu leží zbytek kostí a prach. To je všechno.“ Pocítil jsem prudké zklamání.

„Pravděpodobně se na tom podepsala změna klimatických podmínek. Z egyptského suchého vedra do chladného a vlhkého norského vzduchu. Moře. Slaná vlhkost. Převozy. Prostě to nevydržela.“

„A papyrové svitky?“

„Některé jsou stále v našem vlastnictví. Několik jich bylo darem posláno Vatikánu. Většina z nich je tady v knihovně. Ale není na nich nic tak zvláštního. Zajímavé jsou hlavně pro vědce a odborníky. Fragmenty opisů Bible z pátého a šestého století, popis života lidí v Egyptě, chvalozpěvy. A takové věci.“

Chvíli mlčel. „Bjorne. Asimova kopie z Thingvellir… Znovu se vás ptám,“ podíval se na mě. „Dáte mi islandský rukopis?“

Mlčel jsem.

„Patří sem. Do paláce. Společně s tím ostatním.“

„Já ho ani nemám.“

„Kdo ho má?“

„Rukopis je historický artefakt,“ řekl jsem vyhýbavě. „Je trestné ho vydat.“

„Ten rukopis…“ začal, ale potom to vzal z jiného konce. „Důvěřujete mi? Nepomůžete mi dokončit Asimův plán?“

„Asimův plán byl chránit mumii. A ta už neexistuje.“

„Možná ne ve fyzické formě.“

„Strážci zradili. Zradili svůj úkol.“

Zmlkl. „Víte,“ řekl po chvilce, „vy byste mohl být jedním z nás. Strážce. Máte dobrou povahu! Takové muže, jako jste vy, si Asim i král Olav vybírali. Neodbytné. Nebojácné. Posedlé velkými vizemi.“

„Pořád existuje? To mi chcete říct? Řád strážců pořád existuje?“

Odvrátil pohled. Díval se kamsi do sebe. Na to, co bylo. „Teď střežíme pouze vzpomínky a stíny minulosti.“

BEATRIZ

.

(l)

Když velké hodiny na chodbě odbíjely osmou hodinu, zaklepali na dveře dva sluhové v livreji. Pomalými kroky jsem byl eskortován dvěma tučňáky chodbami paláce Miércoles do minulosti.

V jídelně čekal Esteban Rodriquez a jeho rodina pod lustrem, který by člověk z jisté vzdálenosti mohl považovat za polární záři. Estebanova manželka Sophia mi stiskla ruku s úsměvem, který nikdy nesahá až k očím. Byla to tmavovlasá krasavice. Při pohledu na ni si člověk bezděky vybavil představu velekněžek starých Inků ve chvíli, než svým obětem vyrvaly srdce z těla. Schopní chirurgové uzamkli její tvář i postavu v minulosti, kterou nikdy nenechá uniknout. Syn Javier byl playboy se zlatistou pletí, zářícíma očima a úsměvem plným bílých zubů a krásných slibů. Část roku obvykle trávil v Bel Air a Saint-Tropez. Zářil, jako by se právě vrátil z bujarého večírku s mraky krasavic a heroinu zdarma. Graciela zdědila odtažitost své matky i její krásu. Byla zhruba mého věku, ale stejně jako matka vypadala mnohem mladší. Stisk její ruky byl mdlý. Rychle ji přitáhla k sobě, jako by se dotyku štítila.

Potom jsem se pozdravil s Estebanovou sestrou.

Beatriz bylo téměř šedesát let. Její pohled však naplňovala ohnivá jiskra, kterou se vyznačují silné a duchaplné dospělé ženy, které v sobě stále ukrývají hravé děvčátko. Světle hnědé rozpuštěné vlasy se jí vlnily až do pasu. V nose se jí leskl drobný piercing. Diamant. Měla postoj i postavu člověka, který tráví hodiny bolestivým tréninkem ve fitcentru. Ruku mi stiskla pevně a pohlédla mi přímo do očí.

„Tak vy jste ten muž, který objevil The Shrine of Sacred Secrets.“

Její hlas byl vřelý a trochu chraplavý, jako by potřebovala odpočinek v posteli a nejlépe v něčí společnosti.

Viděl jsem na ní, že mi čte myšlenky. Začervenal jsem se. Posadili jsme se ke stolu, který byl tak dlouhý, že by u něj mohl povečeřet celý parlament.

Zatímco číšníci pochodovali v dlouhém průvodu, aby nám naservírovali hors ďceuvres, vyprávěl Esteban o historii paláce Miércoles a význačných členech rodu Rodriquezů. Byli mezi nimi státníci, povaleči, rytíři a kapesní zloději, panny a nymfomanky, hrdinové i černé ovce. Pravidelně přitom dělal narážky na Beatriz. Jeho nedostatek taktu přecházela se shovívavým nadhledem a chladným pohledem. Sophia neřekla ani slovo. Javier vyprávěl o večírku na Cap Ferratu, na kterém Mick Jagger nastříkal šampaňské do tváře nějakému finančníkovi, který si příliš dovoloval k hostitelově manželce. Javierova angličtina měla španělský přízvuk, který ženy nutí svlékat šaty. Jeho smích zněl jako zvučná kaskáda. Sophia a Graciela se nimraly v jídle. Esteban se zeptal Beatriz, jak pokročila s doktorskou prací. Odpověděla vyhýbavě a hledala záchranu u Sophie, která se dívala do prázdna a mechanicky žvýkala. Javier škytl a to mu zkazilo celou pointu historky o Georgi Michaelovi v obchodě s obuví na Páté avenue.

Dobré dvě hodiny jsme seděli u stolu a konverzovali. Připadal jsem si stranou hovoru. Ostatní jedli karibské speciality jako pelau, kuře na kari a chilli, kořeněné channa a solenou rybu s lilkem. Já dostal syrovou, smaženou, vařenou, grilovanou a marinovanou zeleninu, o které jsem nikdy neslyšel a kterou jsem nikdy neochutnal. Pili jsme exkluzivní vína z palácového vinného sklepa. Celou dobu jsem tajně pokukoval po Beatriz. Nevím, jestli si toho všimla. Myslím, že ano. Je mimořádně krásná. Pokud mi čte myšlenky, dokáže to dobře skrývat. Možná si se mnou hraje. Naštěstí mám v mozku prostor, kam své fantazírování bez dozoru uzavírám do karantény.

(2)

Po večeři si pánové dali sklenku koňaku a zapálili si doutník. Zeny se odebraly do sousedního salonku a usrkávaly portské. Potom jsme se sešli v místnosti, které říkají předpokoj a odkud vedou velké skleněné dveře na terasu. Kolem desáté se Esteban a Sophia omluvili. Jakmile rodiče odešli, Graciela roztála. Poprvé jsem ji uslyšel se smát. Ale asi za půl hodiny odešli i oba sourozenci.

V tichu, které po sobě zanechali, jsme zůstali s Beatriz stát a dívali se ven skleněnými dveřmi. Vědomí toho, že jsem s ní sám, mě naplňovalo rozčilením. Čistě teoreticky bych mohl udělat těch pár kroků, které nás dělí, přitisknout ji k sobě a pevně ji držet. Cítit její tělo přitisknuté k mému.

„Nenadýcháme se trochu čerstvého vzduchu?“ navrhla Beatriz.

Vrhla po mně pohled, který jsem si nedovedl vyložit. Předpokládám, že mi zase četla myšlenky. Začal jsem být plachý a podrážděný. Se smíchem mě uchopila v podpaží a vyvedla na terasu. Měl jsem chuť ji políbit, ale něco tak podivného bych přirozeně nikdy neudělal. Posadili jsme se do hlubokých a měkkých zahradních křesel. Mezi stromy vykukovalo Santo Domingo jako nějaká vzdálená galaxie. Hluk velkoměsta k nám doléhal jako vágní hukot. Park naplňovaly ptačí a žabí milostné písně. Ale ani cvrčci a další drobotina se nenechávala zahanbit.

„Věřil byste tomu, že jsem kdysi bývala hippie?“ zeptala se Beatriz.

Pokusil jsem se zvednout obočí, ale koordinace svalů drobátko selhala, takže to vypadalo, jako by mi do oka spadla muška.

„Tři roky jsem žila v San Francisku, od roku 1966. Haight-Ashbury. Summer of love. LSD. Flower power.“

Její hlas měl slunečný nádech. Bylo z něj cítit teplo, které jí vycházelo z duše, kam nikdo neměl přístup.

„Možná to byl můj způsob protestu,“ pokrčila rameny, „proti tomu všemu.“

„Chudinka bohatá holčička?“ řekl jsem trochu víc nakysle, než jsem měl v úmyslu.

Její úsměv zhořkl a zchladl. Musel jsem ji hluboce urazit. Potom se ale změnil, znovu byl vřelý a milý.

„Vyrůstala jsem jako princezna v královské rodině bez říše, bez lidu. Můj otec byl alkoholik, matka samý milenec a můj starší brácha Esteban… tedy…“

Podívala se na oblohu. Oba jsme pohledem sledovali blikající letadlo.

„Víte, Bjorne, moje rodina byla vždycky součástí této společnosti, této kultury. Palác Miércoles by mohl klidně ležet uprostřed Hyde Parku v Londýně nebo v Central Parku na Manhattanu, v Bombaji nebo v Tokiu, pořád bychom žili stejně izolovaně, uzavření před světem jako tady.“

Já jsem sice vyrostl v bíle natřené vilce v tiché postranní ulici ve čtvrti Grefsen, ale chápal jsem ji.

„Řada lidí nám závidí naše bohatství.“

„Tomu bych věřil.“

„Ale ne ten divný život.“

„Bohatí lidé obvykle říkají takové věci.“

„Doufám, že to nezní moc blazeovaně. Ale taková určitě jsem. Bohatství s člověkem něco udělá. A není to nic hezkého.“

Prsty si uhladila vlasy. V pološeru svítila její hladká pleť zlatavým nádechem. Nechápal jsem, že je o dvacet let starší než já. Byla jako křehký, nestárnoucí elf.

„Doba hippies a všechno to, co přinesla, mě paradoxně zachránilo. Bez vzpoury bych se nikdy nedostala až na dno. Musela jsem se stát někým jiným, abych mohla být sama sebou. Rozumíte?“

„Myslím, že ano.“

„Moje rodina nic netušila. Mysleli si, že žiju tiše a v ústraní na internátu.“

„Jak se dozvěděli pravdu?“

„Dostala jsem se do nemocnice. Předávkování. Lékaři si mysleli, že to nemůžu přežít. Rektor zavolal matku a otce do San Franciska. Co myslíte, že se stalo? Ten starý mazavka a ta lovkyně zajíčků mě vydědili. Absolutní pokrytectví! Nebyla jsem jich hodna! Esteban zdědil všechno. On!“

S očima upřenýma do mých se nadechla, aby pokračovala a řekla něco důležitého. Ale odstřihla slova a odvrátila pohled. Když pokračovala, říkala něco docela jiného, než měla původně v úmyslu. Uvažoval jsem, co ji přimělo mlčet. Možná mě dobře nezná. Anebo jsou to příliš těžká slova.

„Po ukončení školy jsem žila mnoho let v Londýně, v Římě, v Rio de Janeiru. Nikdy jsem se nevdala. Ale osamělá jsem nebyla, to mi můžete věřit. Až mnoho let po smrti rodičů jsem se vrátila domů. Esteban převzal otcovu úlohu s úžasnou precizností. Občas jsem si říkala, že snad musí být tatáž osoba.“

„Proč jste se vrátila?“

Sklopila pohled. „Protože,“ řekla s jistou svéhlavostí, „sem patřím. A to mi nikdo nemůže vzít. Nikdo! Ani matka, ani otec, ani Esteban. Esteban ze všech nejméně. Esteban ze všech nejméně.“ Potom pokračovala mírnějším tónem. „Ale hlavně proto, že se mi tady nejlépe pracuje. Blízko knihovny a historických spisů. A v blízkosti Restaurátora, přirozeně.“

„Koho?“

„Kolegy. Přítele. Seznámím vás.“

V absurdním návalu žárlivosti jsem zauvažoval o tom, jestli je něco víc než kolega nebo přítel.

„Váš bratr říkal, že pracujete na doktorské práci.“

„Ale, co ten ví… No, je to tak. Studovala jsem teologii a historii na Berkley. Teď mám poloviční úvazek jako hostující profesorka na Universidad Autonoma de Santo Domingo, ale nejčastěji pracuju tady v paláci v kanceláři.“

Seděli jsme a povídali si až do dvou. Celou tu dobu jsem ji viděl ve své posteli. Nahou, s vlasy rozpuštěnými na hedvábném ložním prádle, s horkým dechem a zářícíma očima. A malá, ostrá ňadra a piercing v pupíku. Mluvili jsme o rozdílech mezi hnutím New age a náboženstvím, o životních podmínkách v Jižní a Severní Americe, o prvním stěhování lidí z Afriky a formování prvních lidských kmenů. Představoval jsem si, jak tiskne stehna k mým kyčlím, jak se jí nehty zařezávají do mých zad. Vyprávěla mi o svých přátelích z Grateful Dead a Jefferson Airplane, o halucinacích způsobených LSD a meskalinem. Dvojznačně jsem prohlásil, že já k halucinacím potřebuju stimulaci. Dvojsmyslně mi odpověděla, že to ví.

Když jsme se rozloučili, objala mě a rychle políbila na tvář. Jako by chtěla říct, že kdybychom se sešli ve Frisku v šedesátém sedmém, mohli bychom to spolu zkusit. Anebo jsem si to všechno jen sugeroval. V šedesátém sedmém jsem byl ještě na houbách.

Otisk jejího těla mi spaloval kůži, když jsem uléhal.

(3)

Celý následující den jsem strávil v knihovně.

Nezahlédl jsem ani Beatriz, ani Estebana. Namísto toho jsem byl ve společnosti knih, dopisů, rukopisů a zásuvek se stovky let starými mapami Karibských ostrovů a pobřeží americké pevniny.

Knihovna byla umístěna v prvním patře s okny směřujícími k parkánu. Z podlouhlé hlavní haly vedlo deset dveří. Některé místnosti byly zaplněné knihami od podlahy až ke stropu, v jiných byly skříně se zásuvkami, kde ležely systematicky uspořádané dokumenty, dopisy, mapy a další spisy. Rozděleny byly geograficky, tematicky a chronologicky. Na konci knihovny stály velké dvoukřídlé dveře s mosaznou klikou. Vzal jsem za ni. Dveře byly zamčené. Na stěně byla namontována krabice bezpečnostního zařízení s kódem, čtečkou otisků prstů a skenerem oční duhovky.

Náhodou jsem objevil materiály týkající se řádění pirátů v Karibiku. Mezi zprávami o odsouzených k smrti jsem objevil xylografie proslulých pirátů, únosců a bukanýrů, kteří pózovali jako králové. V tmavých deskách z tvrdého papíru jsem našel dlouhé dopisy Estebanovým prapředkům od pirátských kapitánů - Henry Morgana, Francise Drakea a Edwarda „Černovousa“ Teache. Dřevěná zásuvka byla zaplněná dokumenty z doby, kdy měly Spojené státy pouhých třináct kolonií. Dopisy, dohody, dokonce i jedno z nejstarších vydání Deklarace nezávislosti od Thomase Jeffersona. Po obědě, který jsem si snědl sám pod slunečníkem na terase, jsem objevil oddíl, který obsahoval dokumenty ze severu Evropy. Vzácná první vydání knih, rukopisy a trpké dopisy, které si vyměňovali Hamsun s Ibsenem.

(4)

Pozdě večer se v knihovně zastavil Esteban. Předstíral, že na mě narazil náhodou, jako že se jen zastavil pro nějakou dobrodružnou knížku na čtení před usnutím. Ale tak naivní zase nejsem.

Zeptal jsem se ho, co je za zavřenými dveřmi. Odpověděl, že jsou tam nejcennější knihy a dokumenty v bezpečnostním sejfu.

Jako by se do paláce mohl dostat zloděj…

„Bjorne, jde o ten rukopis, který jste objevil na Islandu.“

Zase.

„Jde,“ zeptal se, „o peníze?“

Otázka mě tolik překvapila, že jsem nebyl schopen odpovědět.

„V tom případě jste si jistě všiml, že mám možnost z vás udělat boháče. Měl byste před sebou docela jiné možnosti než jako první amanuens na univerzitě v Oslu.“

„Mám svoji práci rád.“

„Váš nový život by se vám zamlouval ještě víc.“

„Proč je pro vás ten rukopis tak důležitý?“

„Chci mít sbírku kompletní.“ Žádná lež, ale celá pravda taky ne.

„Budu o tom přemýšlet.“

Neměl jsem v úmyslu mu cokoliv prodat. Ale potřeboval jsem čas. Čas k přemýšlení.

Podíval se na mě s vítězným výrazem, jako bychom právě podepsali dohodu a jenom čekali, až zaschne inkoust.

(5)

Mobil jsem měl uložený v zásuvce nočního stolku. Profesor Llyleworth mi osmkrát volal a poslal esemesku:

Hasan a Stuart Dunhill jsou na svobodě. Zavolejte!

Profesor telefon zvedl odkamžitě. Vyprávěl mi, že Stuarta a Hasan pustil z vězení dicstrict court ve Washingtonu.

„Jak je to možné?“ chtěl jsem vědět. „Soud přehodnotil důkazy. Státní žalobce měl prázdné ruce.“

Ani Stuart, ani Hasan nebyli při zatčení ozbrojení. Jejich advokáti tvrdili, že byli oba pozváni k obchodnímu jednání jako prostředníci. Že celou věc chápali jako řádné obchodní jednání o prodeji sbírky středověkých textů. Že jsme s Laurou byli uneseni a že někteří z mužů byli ozbrojení, to nemohli vědět. Yeah right.

„Hasan je hledaný válečný zločinec a vrah,“ namítl jsem.

„Hasan je mrtvý.“

„Mrtvý? Cože?“

„Oficiálně neexistuje. Podle pasu, rodného listu, iráckého velvyslanectví a různých mezinárodních registrů, včetně mezinárodního soudu v Haagu, je zadržený Jamaal Abd-al-aziz. Advokát dokonce doložil platný Hasanův úmrtní list.“

„Ale…“

„Mě se neptejte. Zdá se, že někdo dokázal všechny mezinárodní registry nějak zmanipulovat. I Hasanovy portréty se změnily. Soud žalobci neuvěřil.“

„Ale to je všechno manipulace!“

„Se soudcem se nedalo hnout.“

„Šejk ho musel podplatit. Pár milionů sem, pár milionů tam…“

Zeptal jsem se profesora, kam Stuart s Hasanem odjeli. To nevěděl. „Pokud vás to nějak uklidní, všichni ostatní jsou ve vazbě. Byli ozbrojení neregistrovanými zbraněmi.“

„To je slabá útěcha.“

„Snažte se zbytečně nerozčilovat, Bjorne. Nemohou vědět, kam jste odjel.“

„To mě neuklidní, necítím se bezpečně.“

„Musíme rozhodnutí soudu respektovat. Právo pracuje pro nás i proti nám.“

„A co moje bezpečnost?“

„Palác Miércoles je to nejbezpečnější a nejjistější místo, kde právě teď vůbec můžete být.“

SVATÁ KNIHOVNA

.

(1)

„Beatriz, můžu se vás na něco zeptat?“

„Samozřejmě.“

Pozvala mě na večeři. Seděli jsme u okna v její jídelně. V severní části paláce měla vlastní byt. Byli jsme sami. Jen my dva. Beatriz a já. Člověk by si mohl něco významného pomyslet.

„Co je za zamčenými dveřmi v knihovně?“

„Další knihy.“

Kuchař připravil vegetariánský pokrm, který se skládal z chřestu dušeného na másle, pečených rajčat a papriky plněné rýží s kořením. Beatriz měla křepelčí prsíčka marinovaná v bílém víně. Zdvihla sklenku s vínem. Připili jsme si.

Nebyla ve své kůži. Snažila se nenucené usmívat, ale něco ji trápilo. Přehrada se prolomila, když jsem dojídal poslední kousek chřestu. Napřed se dívala na zbytky křepelčích prsíček. Potom prudce zvedla hlavu ke mně.

„Chcete mu vydat rukopis?“

Pomalu jsem kousal. Chřest jsem nikdy zrovna nemiloval. Nesmí se vařit moc dlouho a musí v ústech trochu křupat, když ho člověk kouše.

„Komu? Nikomu jsem nic neslíbil.“

„Estebanovi. Tvrdí, že mu rukopis prodáte.“

„To mě tedy špatně pochopil. Řekl, že ho potřebuje. Já jsem odpověděl, že o tom budu přemýšlet. Tečka. Rukopis ani není můj. Proč bych prodával něco, co mi nepatří?“

„Bude vám před očima mávat miliony dolarů.“

„Peníze mě zase tolik neberou.“

„Oklame vás. Dobře rukopis před Estebanem ukryjte.“

Beatriz si otřela koutky úst do ubrousku s rodinným monogramem.

„Upřímně řečeno, Beatriz, nechápu, co se mi to snažíte říct.“

Vyhlédla z okna. Stromy v parku v záplavě světla z elektrického osvětlení zářily v modrošerém podvečeru. Lucerna na terase k sobě lákala roj hmyzu, který už nepustí.

„Estebanovi nevěřte. Nikdy.“

„Je to váš bratr.“

Něco v ní se pohnulo, v očích jí zaplálo vzrušení.

„Dovedete si představit, co to je, být součástí rodiny, kterou tvoří podvodníci a lháři?“

Dovedu. Máma se mě před smrtí ptala, jestli jsem jí odpustil, co se stalo, když otec spadl ze skalní stěny v Telemarku. Pohladil jsem ji po tváři a odpověděl - samozřejmě. To jsem ale lhal.

O tom jsem ovšem Beatriz nevyprávěl. Teď ne. I přesto však natáhla ruku a položila ji na mou. Živá snědá laň na mé mléčně bílé ruce.

„Esteban mi pověděl, že vám řekl všechno.“

„Ano. Ale možná ne úplně všechno.“

Chvíli jsme mlčeli.

„Když se na mě podíváte,“ řekla, „těžko uvěříte, že pocházím z vikinského rodu. Ne, nemusíte odpovídat. Ve mně karibské geny zvítězily nad severskými.“ Stiskla mi ruku. „Bolí to, když se člověk musí stydět za vlastní rodinu.“

„Vy máte nějaký důvod, abyste se styděla?“

„Vy netušíte…“

„Já bych byl hrdý na nezdolnost vašich předků. Po celá staletí střežili mumii.“

Zasmála se. Krátce a chladně. Jako prodejné děvče, když se jí zákazník zeptá, jestli ho miluje.

„Dovedu si představit, co vám Esteban napovídal.“

„Lhal?“

Dveře se otevřely. Zástup číšníků nám sebral talíře a naservíroval dezert. Vlahé ovoce s domácí vanilkovou zmrzlinou. Do malých křišťálových sklínek nalili dezertní víno. Dveře zavřeli tak tiše, že jsem se musel otočit, abych se ujistil, že skutečně odešli.

„Ano. Lhal. Ale bylo na tom hodně pravdy. Většina. Ale v tom nejdůležitějším vám lhal.“

„V čem?“

„V Estebanovi je jed z minulosti.“

„Co tím myslíte?“

„Všichni jsme jen produkty volby svých předků.“

„No. Ale máme taky svobodnou vůli.“

„Svobodnou vůli lze zlomit.“

„Estebanovu vůli?“

„Můj bratr je zkorumpovaný staletou zradou a dvojí morálkou. Nemá žádné mravní principy.“

Říkala ta slova, jako by každé stahoval řetěz s železnou koulí.

Tázavě jsem se na ni podíval a spolkl další sousto ovoce. Potlačovaná zlost způsobila, že jí mírně zčervenaly tváře.

„Co se mi tu snažíte říct, Beatriz?“ Stříbrnou dezertní vidličkou si odkrojila kus zmrzliny. V očích měla slzy.

„Jak myslíte, že mohli mí prapředkové vybudovat takový palác?“

„Zlato Inků?“

Tiše se zasmála. „Zlato Inků a Aztéků taky přišlo vhod, samozřejmě. Strážci se připojili ke conquistadorům a loupili na Karibských ostrovech i na pobřeží. León. Velazquez. Cortés. Pizzaro, de Soto, de Coronado. My jsme byli s nimi. Rodinná legenda by ráda tvrdila, že mí předkové objevili jihoamerické zlaté město El Dorado. Že náš majetek pochází z El Dorada.“

„Copak El Dorado není jen legenda?“

„Tvrdí se to. Ale kdo ví? Základ obrovského bohatství mé rodiny byl položen v šestnáctém či sedmnáctém století. Velká část pochází z loupeživých výprav conquistadorů. Ale dostali jsme i velkou sumu z Evropy.“

„Od koho?“

„Od té nejmocnější instituce Evropy v šestnáctém století.“

„Což byla?“

„Dovolte jednu otázku - kolik století předpokládáte, že byli členové bratrstva, kterému říkáte strážci, loajální k Asimovi a k svému úkolu?“

Dlouho jsem doufal, že Esteban je strážce, který poctivě spravuje úmluvu, kterou jeho předkové uzavřeli.

„Mí předkové zradili, Bjorne. Zradili Asima, zradili všechny, kteří obětovali své životy, zradili svůj úkol.“

„Jak?“

„Řada lidí se domnívá, že Kolumbus přinesl do Ameriky zkázu a evropskou dekadenci. Objevení Ameriky Evropany byla pro domorodé obyvatele pohroma. Ano, a byla to i zkáza strážců. Nechali se zkorumpovat, všichni do jednoho. Peníze. Moc. Výnosná místa. Esteban a já jsme z rodu bídáků a grázlů.“

Nevěděl jsem, co na to říct.

„Karibské ostrovy nikdy nebyly cílem strážců,“ pokračovala. „Chtěli zpět do Evropy. Hledali příznivé větrné proudy, které by je dopravily domů. A přesto tady zůstali. Nezajímá vás proč?“

„Proč?“

„Hrabivost.“

„Nechápu…“

„Pořád zůstávali strážci. Jenom trochu pozměnili poslání. Stále střežili staré tajemství, ale pro nového pána.“

„Pro koho?“

„Když si dáte dohromady dvě a dvě, pochopíte.“

„Matematika mi nikdy nešla.“

„Zůstali v Santo Domingu, v paláci, který vybudovali přední evropští architekti a stavitelé. Přijali španělská jména. Někteří ze strážců zůstali tady v Santo Domingu v paláci Miércoles. Mí předkové. Jiní se vrátili na španělských obchodních lodích zpátky do Evropy. Tam každý z nich dostal šlechtický titul, velký majetek a víc peněz, než se mu kdy snilo. Těch pár, co nesouhlasilo, zabili. Ty nejčestnější zabila Inkvizice na přímý rozkaz Vatikánu. Přežili jen ti, co zradili a porušili dané sliby. Dnes žijí jejich potomci na zámcích v Itálii, Francii a Španělsku.“

„Kdo za tím stál?“

„V té době, v prvních letech poté, co se strážci dostali do Santo Dominga, papež Julius II. Známe spoustu jeho skutků. Říkalo se mu válečný papež. Byl to mocichtivý intrikán. V roce 1506 založil Švýcarskou gardu, která dodnes střeží Vatikán a papeže. Inicioval výstavbu Svatopetrské katedrály. Povolal Michelangela, aby vymaloval Sixtinskou kapli. Ten potom dostal za úkol vytvořit i papežův pomník se slavnou sochou Mojžíše.“

„Pořád ale nechápu souvislost.“

„Ta souvislost je Vatikán.“

„Ale jak to? Mluvíme, ve vší úctě, o mumii. O rukopisech psaných na papyru. O vikingských výpravách.“

„Ani Asim, ani strážci nemohli tušit dosah toho, co skrývali. Aniž by cokoliv věděli, střežili mumii a spisy, které by změnily pojetí židovství, křesťanství a islámu.“

Nevěděl jsem, jak reagovat. Ta slova byla příliš pompézní, neskutečná.

„To, co říkám, zní naprosto neuvěřitelně, že?“

Dala si do úst další sousto ovoce a snědla ho.

Zeptal jsem se: „Jaké tajemství by mohlo mít takové důsledky? Byla mumie Bůh?“ Pokusil jsem se zasmát, ale vyznělo to dost uboze.

Beatriz se napila vína a zavřela oči. Tlumené světlo jí z tváře vymazalo vrásky. Vypadá mladě, jako když za měsíčního svitu tancovala na Haight-Ashbury.

„Musím se vás na něco zeptat, Bjorne.“

„Do toho.“

Chvíli mlčela, jako by hledala slova. „Ano?“

„Co o tom víte?“

„Kopie z jedenáctého století a překlad staršího, původního rukopisu Bible.“

„Četl jste něco z textu?“

„Pořád se překládá.“

„Doufám, že jste pergamen dobře ukryl.“

„Přirozeně. Je v nejlepších rukou.“

„Máte kopii?“

To byla otázka, kterou mi Esteban nikdy nepoložil.

„Jistěže.“

Nezavřela ústa.

„Chcete se podívat?“ zeptal jsem se a podal jí ruku.

V knihovně jsem zapnul počítač a zadal heslo svého Gmailu, který mi založil sira Magnus. V doručené poště pod Snorriho kodexem čekal e-mail od profesora Sigurdssona s digitalizovanou verzí Thingvellirských svitků.

„No páni,“ vydechla Beatriz, když jsem otevřel soubor.

Jasně a zřetelně se před námi rýsovaly pergameny.

„Restaurátor nebude věřit vlastním očím. Myslíte…“ zaváhala. „Myslíte, že bych si to mohla vytisknout?“

Stiskl jsem ikonku s tiskárnou. Vděčně mě chytila za rameno. Velká laserová tiskárna se probrala k životu. Když byl dokument vytištěn, řekl jsem: „Vlastně jste mi nikdy neodpověděla na otázku.“

„Na jakou otázku?“

Pokývl jsem směrem k zamčeným dveřím. „Aha, tohle. Pojďte.“

Přivedla mě ke dveřím a upřela pohled na skener duhovky, dokud se nerozsvítila zelená kontrolka. Potom zadala kód. Zámek tiše zavrčel a ona otevřela těžké dveře.

(2)

Vstoupili jsme do minulosti, do mystéria. Fresky na zdech a na stropě zobrazovaly vrcholné momenty z Bible. Kdybych si nebyl jist, že tomu tak nemohlo být, věřil bych, že místnost vymaloval Michelangelo. V kopuli stropu byly usazeny tři lustry. Na policích a v nikách stály ikony a schrány s relikviemi. Jako bych slyšel gregoriánský chór. Na vzdálenější stěně visel kříž s trpícím Kristem. EU, EU, lemá sabaktání? Bože, Bože, proč jsi mě opustil? Ve skleněné vitríně na vysokém podstavci byla umístěna trnová koruna. To přece nemůže být ona, říkal jsem si v duchu, ale nebyl jsem schopen se na to zeptat. Pod křížem, na stole s bílým ubrusem hořely vysoké bílé svíce v sedmiramenném svícnu - menoře. Podél zdí mezi freskami se vyjímaly knihovny se skleněnými dvířky a zásuvkami. Hluboká okna byla zajištěna mřížemi z pevného kovaného železa. Ve stropě byla zabudována bezpečnostní kamera.

„Vítejte ve Svaté knihovně,“ řekla Beatriz. „Tady uchováváme naše nejcennější a nejvzácnější poklady.“

Vešli jsme do knihovny na běhounu měkčím než mech.

Beatriz se zastavila u jedné z prosklených skříní. Vytáhla kodex v dřevěných deskách. Stál jsem za ní a nahlížel jí přes rameno. Opatrně ho otevřela.

„Tohle je originál De Transitu Virginis o cestě panny Marie na nebesa sepsaný v roce 169 svatým Melitem Sardis. Protože Marie byla matkou Božího syna, nemohla zemřít pozemskou smrtí. Byla vynesena do nebes, když její dny na zemi skončily.“

Bez dechu jsem si prohlížel písmena, každé psané s láskou a vírou.

Beatriz mě přivedla blíže k zásuvkám, jednu z nich otevřela. Na polštářku ležely dvě zlaté mince. „Tyto mince jsou připisovány Mikulášovi z Myry čili svatému Mikulášovi. Dneska ho všichni mají za strýčka, který nosí dětem dárky. Ve vší tajnosti zachránil jednoho muže a jeho tři dcery z velké bídy a před prostitucí. Vhodil jim oknem a komínem do domu váček se zlatými mincemi.“

Z pozlaceného sekretáře vyndala zlatou skříňku s popraskaným dokumentem vloženým mezi dvě skleněné desky.

„Tohle je rozsudek smrti, který Pilát Pontský připravil pro Ježíše Krista.“

„Jak jste to všechno získali?“

„Vždycky jsme dobře vycházeli s Vatikánem. Různí papežové, kardinálové a biskupové nás využívali pro různé účely. Když byly teologické debaty příliš divoké, bylo užitečné dostat pryč dokumenty, o kterých předpokládali, že by je jejich protivníci mohli proti nim použít. Palác Miércoles je bezpečnější než Vatikánský archiv. Zrádní archiváři a kardinálové vždycky představovali pro Vatikán riziko.“

„Naprosto nepochopitelné, Beatriz…“

„Ne všechno pochází z Vatikánu. Rukopisy, dopisy, knihy, kodexy a pergameny kupujeme na legálním i nelegálním trhu. Financovali jsme otevírání hrobů. Podpláceli archeology, vynálezce i dobrodruhy. Tím, že jsme si tyto poklady zajistili, jsme alespoň zabránili jejich ztrátě.“

„Jestli jsou zavřené za dveřmi paláce Miércoles nebo u šejka Ibrahima v Emirátech, je to pro vědce i pro veřejnost vlastně totéž.“

„Šejk nám vykoupil řadu rukopisů přímo před nosem. Ale to samé by jistě mohl říct i on o nás. Počkejte chvíli, chci vás s někým seznámit.“

(3)

Byl to čahoun. Tak hubený a bledý, že byl skoro neviditelný. Měl křídově bledou pleť jako já. Možná jsem s ním pocítil jistý druh spojenectví. Šedým chmýřím mu prosvítaly na pokožce hlavy jaterní skvrny. Nos měl ostrý a ohnutý, plný chlupů. Pohled očí zamyšlený, jako by se díval někam mimo tento svět.

Jeho ložnice fungovala i jako pracovna. Když jsme zaklepali na dveře, seděl s čajem nad stolkem zaplaveným papíry, knihami a dokumenty.

„Tohle je Restaurátor,“ řekla Beatriz. „Říkáme mu tak. Jenom Restaurátor.“

Podal mi dlaň s vystouplými klouby. Bylo to jako stisknout pár kostí.

„Četl jsem o vás,“ řekl hlasem stejně křehkým a křaplavým, jako byl vzácný starý hedvábný papír, který ležel na stole.

Beatriz položila ruce kolem jeho vyhublých ramen s citlivou něhou. „My jsme staří přátelé. Znám Restaurátora celý svůj život. Hlídal mě jako dítě. Stal se mým přítelem, učitelem. Bydlí a pracuje tady v paláci od roku 1942, kdy se mu podařilo uprchnout z Varšavy…“

„…jako kluk, víte, to jsem byl ještě kluk!“

„…projel Kodaň, Boston a Havanu a skončil tady. Můj otec se nad ním slitoval v jednom z řídkých záchvatů lásky k bližnímu. Právě Restaurátor mě přivedl k zájmu o historii a teologii. O všechno, co je skryté ve starých spisech.“

„Pochopil jsem, že sdílíte naše zaujetí pro poklady minulosti,“ prohlásil Restaurátor. Jeho hlas byl tichý, skoro šeptal, jako když si vítr hraje s listy rozevřené knihy, zapomenuté na lavičce v parku. Když se naše pohledy setkaly, bylo to, jako bych otevřel dvířka do svého já. Jako bych měl halucinaci a nahlédl do nekonečné chodby plné knih pokrytých stoletým prachem. Potom iluze zmizela a já uviděl jeho vlhké oči plné krvavých žilek.

Zavrtěl hlavou. „Beatriz je láskyplná osoba, že? Buďte rád, že jste si získal její přátelství a oddanost.“

Nevěděl jsem, co na to říct. Za jeho zvláštním projevem jsem tušil ironickou duši, která si mě chce vyzkoušet.

„Když jsem žila v zahraničí,“ řekla Beatriz, „telefonovali jsme si a psali. Proto jsem věděla, co se děje tady v paláci. Když jsem se tady zastavila, vždycky jsem se těšila na Restaurátora.“

Restaurátor tázavě mžikal na vytištěné stránky, které Beatriz držela v ruce. Neznatelně přikývla. On se kousl do rtu. Podala mu výtisk. Rozechvělýma rukama převzal papíry. Z náprsní kapsy vytáhl brýle na čtení. Bez dechu zíral na dokument. Oči se mu pohybovaly podle řádek. „Konečně,“ zašeptal. Podíval se na Beatriz. „To je ono!“

„Říkala jsem to.“

„Neodvážil jsem se tomu uvěřit. Ale je to ono!“

Restaurátor nám nalil tři skleničky sherry. Beatriz a já jsme seděli na jeho posteli. On seděl na vysoké židli u pracovního stolu.

„Vikingský král Olav nevěděl, co vlastně uloupil,“ řekl Restaurátor. Sherry zanechalo na jeho horním rtu vlhkou stopu. „Šlo mu o zlatou schránu, ve které byly uložené spisy.“

„Originál rukopisu,“ řekla Beatriz, „je tady v paláci Miércoles.“

„Esteban tvrdil, že na rukopise není nic zvláštního.“

„Esteban lže.“

„Můžu rukopis vidět?“

„To nebude snadné. Přístup má jenom Esteban a já. Bezpečnostní opatření. Pokaždé, když otevřeme dveře, zaznamená se to do bezpečnostního záznamu. Esteban bude vyzvídat.“

„Rukopis bohužel není kompletní,“ dodal Restaurátor. „Suchý pouštní vzduch dokonale uchovává papyrus. Ale syrový norský a islandský mořský vzduch je, mírně řečeno, méně vhodný. Části papyru se úplně rozpadly, jsou plné děr, velká část je nečitelná. Abychom mohli rukopis přečíst a správně přeložit, potřebujeme nepoškozený opis z Thingvellir.“

„Můžete mi už konečně říct, co je na tom rukopisu tak jedinečného?“

„Je to originál biblického textu.“

„To vím. Ale co se v něm píše, že to tolik děsí Vatikán?“

Restaurátor vstal a doplnil poloprázdné sklenky sherry. Uzavřel láhev korkovou zátkou.

„Děsí… Tak jednoduché to taky není. Před tisícem let měl Vatikán docela jiné ohledy než dnes. Nevím, jak by Vatikán reagoval, kdyby se rukopis objevil dnes, v naší době. Ale před tisícem let propadl panice.“

„Proč?“

„Protože církev celá staletí tvrdila a vyvolávala iluzi, že Bible je slovo Boží.“ Jeho řeč zněla svéhlavě. „Není to snad poslání církve?“

„Právě proto by autorita a váha Bible i církve utrpěla, pokud by Vatikán uznal, že Bible je, ano, sbírka věroučných příběhů, které zapsali, měnili, sbírali a vybírali lidé. Lidé. Jenom lidé.“

„Každý ví, že Bibli není možné chápat doslovně. Bible zastupuje něco vyššího. Jen málokdo ještě biblickému vyprávění věří doslova.“

„Ale? Zeptejte se homosexuálů. Zeptejte se žen. Za dva tisíce let se církevní interpretace v nás zažila. Překvapilo by vás, kolik lidí čte Bibli jako slovo Boží určené člověku. Jako by Bůh sám vedl pero. Někteří věřící chápou Bibli jako zdroj pochopení, uctívání a rozjímání. Inspirace byla od Boha, ale sepsáno to bylo lidmi. Ale stejně… Stejné síly, které vytvářely křížové výpravy, zavedly inkvizici a otroctví, jsou stále v rozpuku.“

„Myslel jsem, že se to změnilo s Lutherem…“

„No… Vezměte si Pavlova slova o homosexualitě. Apoštol, který přináší poselství lásky, odpuštění a soucitu, zatracuje homosexualitu a ještě dnes za to sklízí potlesk u mnoha církevních představitelů.“ Všechno to ze sebe hořce vychrlil. „Co myslíte, že by Ježíš řekl na nenávist, se kterou se homosexuálové setkávají u některých věřících?“

„Ano,“ řekla Beatriz. Natáhla se dopředu a poplácala ho smířlivě po stehně. „Pavel žil v jiné době,“ namítl jsem. „Právě! To ukazuje, že Bible patří do časů, které minuly.

Dnes, ano, dnes odsuzuje církev stejné otroctví, které po staletí z celého srdce podporovala. Ale homosexuálové jsou pořád zatracovaní.“

Restaurátor po tomhle výstupu ztěžka dýchal. Opřel se o pracovní stůl.

„Je ti dobře?“ zeptala se Beatriz.

„Ale ano!“

„Restaurátor se snadno nechá strhnout!“ řekla Beatriz. „Ale já s ním souhlasím. Bible je mistrovské literární a mytologické dílo. Které náleží své době, svým lidem, svému světu. Dnes si můžeme vybrat, jestli chceme číst Bibli jako náboženské poselství nebo filozofický manifest. Jestli je Bible prostředek pro sdělení slova Božího, nebo není, to už je na každém čtenáři. Autorita Bible závisí na síle textu a její neporazitelnosti.“

Beatriz se nadechla. Restaurátor využil přestávky:

„Naše Bible byla uznaná církevními otci před více než pěti sty lety. Po všechna ta století se papež, duchovní vůdci, kněží a kazatelé opírali o nenapadnutelnost Bible. Kritizovat Bibli bylo jako zavrhovat Boha. Kvůli šíření Bible se vedly války. Miliony lidí ve jménu Bible zemřely.“

V tu chvíli dostal Restaurátor záchvat kašle. Já se vzmohl na otázku: „Jak s tím mohou otřást Thingvellirské svitky?“

Zatímco Restaurátor kašlal, Beatriz mi odpověděla: „Nejdůležitější ze všech textů, teologický fundament židovství, křesťanství a islámu jsou Knihy Mojžíšovy. Vyprávění o stvoření světa. Příběhy patriarchů. Exodus. Země kanaánská. Kain a Ábel. Lvi. Nařízení. Deset přikázání. Všechny příběhy jsou základem našeho společného kulturního dědictví a jeho chápání.“ Beatriz zlehka udeřila kašlajícího Restaurátora do zad. „Mojžíš patří mezi postavy, které nejvíce ovlivnily dějiny světa. Polovina obyvatel zeměkoule zakládá svou víru na jeho slovech.

Všemocný Bůh, který vystupuje v Knihách Mojžíšových, je tentýž Bůh, ke kterému se modlí křesťané, židé a muslimové.“

Restaurátorovi se podařilo znovu se nadechnout. Vypil najednou celou sklenku sherry. „Co by se asi stalo, kdyby někdo prokázal, že je to falsum?“

„Falsum?“ opakoval jsem jako ozvěna. „Co je falsum?“

„Jak byste reagoval, kdybych řekl, že Knihy Mojžíšovy jsou sbírka četných textů a myšlenek ze starověku?“

„To zní jako první věc, kterou se učí studenti na teologické fakultě.“

„Ale podivné na tom je, jak si hájí své znalosti. Většina lidí neví, že Knihy Mojžíšovy - tedy větší část Starého zákona, představují souhrn babylónských mýtů, fénických a chetitských pověstí a egyptských vyprávění spojených popisem samovládného boha a stvořením monoteistického náboženství. A nového státu. Řada lidí by to smetla jako další mýtus. Konspirační teorii. Někteří lidé - odborníci, kritičtí teologové a vědci - to ovšem uznávají, ano, Starý zákon je jedinečná sbírka starých textů v novém hávu a s novou etiketou.“

„Ale člověk se samozřejmě může rozhodnout celý problém přehlížet z prostého přesvědčení, že Bible je slovo Boží,“ řekla Beatriz.

„Anebo se na Bibli můžeme dívat jako na popis kultur v mytologické minulosti s nadějí na idealizovanou budoucnost,“ doplnil Restaurátor. „Kniha o odvěkém lidském snu o nadpozemských silách. Ještě sherry?“

Natáhl jsem ruku se sklenicí, kterou naplnil až po okraj. Beatriz měla sklenku stále způlky plnou. Zakryla ji dlaní.

„Ale představte si,“ pokračoval Restaurátor a postavil láhev na stůl, „představte si, že by někdo předložil nezvratné důkazy, které by odhalily, jak Knihy Mojžíšovy vznikly a jak bylo vytvořeno nové náboženství.“

„Jaký druh důkazů?“

„Thingvellirské svitky!“

Beatriz a Restaurátor na mě hleděli. Tázavě, vyzývavě.

„Na světě jsou dvě miliardy křesťanů. Polovina z nich jsou katolíci,“ řekl Restaurátor. „Miliarda a půl muslimů. Čtrnáct milionů židů. Pro mnoho z těchto zbožných lidí jsou základem víry Knihy Mojžíšovy. Mojžíš vytvořil cestu pro Ježíše a Mohameda.“

„Proto je rukopis tak důležitý,“ řekla Beatriz. „Říká jiný příběh.“

„Papež nikdy neprohlásí, že spisy, na kterých se církevní otcové dohodli, byly neúplné,“ řekl Restaurátor. „Nikdy nemůže říct, že se Bible musí přepsat. To je nemyslitelné! Nikdy nemůže začít vykřikovat, že Knihy Mojžíšovy obsahují chyby, které se musí opravit. Tím by vrazil dýku do zad všem svým předchůdcům za poslední dva tisíce let. A zároveň by tak připustil, že Bible, ve vší své literární kráse, není slovo Boží, ale jen slovo člověka.“

„Bible,“ doplnila Beatriz, „by se tak změnila v dobře napsanou, krásnou dobrodružnou knížku plnou vizí moudrých lidí o bohu a ráji, o kterém můžeme všichni snít.“

„Prostě odhalená iluze,“ uzavřel Restaurátor.

ŠESTÁ KNIHA MOJŽÍŠOVA

.

(1)

Přemístili jsme se na terasu. Beatriz s sebou vzala víno, svíčku a mucholapku, která mě obtěžovala o dost víc než samotný hmyz. Restaurátor zašel dovnitř pro tři sklenky.

„Proč má v sobě takovou zlobu?“ pokývl jsem hlavou směrem ke dveřím a k Restaurátorovi.

„Za války se společně s rodiči snažil ukrýt v jednom varšavském kostele. Kněz je vykázal ven. Nechtěl poskytnout azyl židům. Jeden z ministrantů vyběhl na ulici a zavolal vojáky. Otce mu zastřelili na kostelních schodech. Matku poslali do koncentračního tábora, kde zemřela. Jenom Restaurátorovi se podařilo uprchnout. Bylo mu deset.“

Restaurátor se vrátil se sklenkami. „Cože jste tak potichu,“ zeptal se, když otevíral první láhev a rozléval víno.

„Ty mluvíš za všechny, ty mluvko,“ odpověděla mu Beatriz a zapálila svíčku.

„Já jsem jenom zapálený pro věc,“ odvětil jí Restaurátor. Připili jsme si.

Restaurátor zaplul ho hlubokého křesla a ztrácel se v rudé záři vína. „Vydržíte ještě další lekci?“ zeptal se žoviálně.

„Mám snad na vybranou?“ zasmál jsem se.

„Ne,“ odpověděla mi Beatriz.

(2)

Restaurátor chvíli držel skleničku za nožičku. Potom ji postavil na stůl.

„Bible… Obvykle o Bibli přemýšlíme jako o něčem jednotném, božském a nezměnitelném. Ale Bible je výsledek cílevědomé redakční a vysoce lidské práce. Ta práce byla ovlivněna osobní vírou a politickými i teologickými názory redaktorů. Neexistuje jedna Bible, na které by se shodli všichni věřící. Židé, křesťané, pravoslavní, katolíci, protestanti - všichni mají svou verzi Bible. Abych to zkrátil - Thingvellirské svitky představují kompletní hebrejskou kopii a koptský překlad sbírky starobylých textů. Klidně tomu říkejme první vydání. Pracovní verze. Koncept. Později různí editoři tyto spisy znovu redigovali, přepracovávali a upravovali, aby tak vytvořili souvislý příběh.“

„A ten příběh,“ řekla Beatriz, „se jmenuje Knihy Mojžíšovy.“ Zachvěl jsem se.

„Thingvellirské svitky,“ pokračoval Restaurátor, „tvoří původní texty, ze kterých Knihy Mojžíšovy vycházely.“

„Tyto původní texty neodhalují pouze, jak vzniklo všech pět Knih Mojžíšových. Kapitola po kapitole, stránka po stránce,“ doplnila Beatriz, „ale je v nich uvedeno i to, co bylo později vynecháno.“

„Páni…“ vydechl jsem. Měl bych říct něco výstižného. Ale bohužel mě nic nenapadalo.

„Je toho víc…“ dodala Beatriz. „V textu se píše ještě o jedné Knize Mojžíšově.“

„Ještě o jedné? Co tím myslíte?“

Přikývla.

Restaurátor dopil víno. „Rukopis obsahuje Šestou knihu Mojžíšovu.“

(3)

Potřeboval jsem chvilku na to, abych si to všechno srovnal v hlavě. Neznámá Kniha Mojžíšova? Znělo to dost šíleně. Zároveň mi ale všechno začalo zapadat. Tajemství. Strach. Šejk a Hasan. Vatikán. SIS. Všechny nevysvětlitelné věci najednou dostaly význam.

„Vím, že se to těžko chápe,“ podotkl Restaurátor.

Někde ve městě se ozvalo několik výstřelů. Anebo to byl jen špatný výfuk.

„Všechno, co jsme byli schopni přečíst,“ vyprávěla Beatriz, „byly jen neúplné útržky ze zčásti zničeného původního textu, který máme tady v paláci. Proto jsou Thingvellirské svitky tak moc důležité. Protože obsahují text v jeho původní podobě, slovo za slovem.“

„Podle našich útržků,“ ozval se Restaurátor, „zobrazuje Šestá kniha Mojžíšova výchovu a mladá léta Mojžíšova. Stanovuje jiná pravidla, která by ovlivnila židovství, křesťanství a islám. Bůh toho víc říká o sobě, o tom, proč stvořil Zemi a co očekává od lidí. Naznačuje sice existenci více bohů, ale On je stvořitelem lidí a země.“

„Bůh předkládá vize, které mnohem později zastávali gnostikové a kataři,“ řekla Beatriz. „Šestá kniha Mojžíšova podstatně oslabuje pozici církve i kněží. Bůh zatracuje každého, kdo Ho samovolně chybně tlumočí. Opravdová víra je v každém z nás. Nejsvětější chrám, stojí tam, najdete ve svém vlastním srdci. Bůh varuje Mojžíše před falešnými kněžími, kteří by chtěli církev využít pro svou vlastní moc.“

„Šestá kniha Mojžíšova se ve čtyřech kapitolách věnuje Ďáblovi a ve třech známým a neznámým archandělům a andělům. Bůh nazývá Ďábla svým padlým synem a hovoří o něm s otcovskou láskou. To, co chápeme jako zlo, je především absence božství.“

Lokl jsem si vína a pokoušel jsem se neztratit nit.

„Šestá kniha Mojžíšova změní chápání ostatních Mojžíšových knih,“ konstatoval Restaurátor. „Někdo z důvodů, které neznáme, šestou knihu vynechal. Ta - pokud dojde k její kanonizaci - povede k tomu, že se tři největší světová náboženství budou muset přizpůsobit novému spisu.“

„Jakým způsobem?“

„To poznáme, až si budeme moci přečíst souvislý text. Vyvozovat závěry z překladů, které jsme už udělali, by bylo hádání. Tady je příklad toho,“ vytáhl z vnitřní kapsy arch s krátkým textem, „jak jsme závislí na Thingvellirských svitcích…“

Když se modlíte k Pánu vašemu Bohu, je On…[nečitelné]… a vy naleznete…

[nečitelné]… je jedno, tak je… [nečitelné]… stvořeno. Budete… [ nečitelné]… již nalezeno to, a to je… [ nečitelné]…

„Čitelný text je přeložený ze zničeného originálu na papyru uloženém tady v paláci Miércoles,“ vysvětloval Restaurátor. „Ale abychom vyplnili prázdná místa na poničeném papyru, potřebujeme Asimovu kopii. Když text není úplný, nedává smysl.“

(4)

Mojžíš a Izraelité putovali čtyřicet let výhní pouště. Mají mé plné sympatie.

Mé vlastní putování pouští bylo dost děsné. A ještě pořád nekončí.

Restaurátor zašel do budovy a vrátil se s jedním poněkud zašlým svazkem Starého zákona. Dlouhými prsty obracel tenounké stránky.

„První, co musíme udělat, abychom pochopili a mohli tlumočit Mojžíšovy knihy správně,“ prohlásil, „je připustit, že je Mojžíš nikdy nenapsal.“

Dal se do čtení:

I zemřel Mojžíš, služebník Hospodinův, tam v moábské zemi podle Hospodinovy výpovědi. Pochoval ho v údolí v moábské zemi naproti Bét-peóru. Nikdo až dodnes nezná jeho hrob. Mojžíšovi bylo sto dvacet let, když umřel*

„Takže - tohle taky napsal Mojžíš?“ zeptal se Restaurátor. „Jak by asi mohl popsat svou vlastní smrt i svůj pohřeb?“

Znovu zalistoval v knize:

Mojžíš však byl nejpokornější ze všech lidí, kteří byli na zemi.**

Restaurátor si dopřál úsměv. „Hovořil by snad nejpokornější ze všech lidí o sobě tímto způsobem?“

„To nic nedokazuje,“ namítl jsem. „I když Mojžíš sám Knihy Mojžíšovy nenapsal, neznamená to, že nenapsal nikdy nic.“

„Řada lidí se domnívá, že tomu tak skutečně je,“ potvrdila Beatriz. „Že nějaký redaktor upravil a vyzdobil Mojžíšův text. Ale většina teologů i kněží se dnes shoduje na tom, že Mojžíš Knihy Mojžíšovy nenapsal.“

„Když budete Knihy Mojžíšovy číst,“ pokračoval Restaurátor, „budete zmaten opakováním, různými označeními Boha a lidí a protichůdnými verzemi jedné události.“

„V První knize Mojžíšově existují dva různé příběhy o stvoření,“ řekla Beatriz. „Dva?“

„Dva příbuzné příběhy spletené do jednoho,“ odpověděl Restaurátor. Potom začal číst:

Na počátku stvoňl Bůh nebe a zemi. Země byla pustá a prázdná a nad propastnou tůní byla tma. Ale nad vodami vznášel se duch Boží.*

„Tak začíná příběh stvoření, jak ho známe. Ale do textu je včleněno vyprávění o stvoření, které tomuto příběhu odporuje. Vyprávěl ho někdo jiný a je vloženo do první verze. Spojení dvou příběhů je provedeno tak elegantně, že si čtenář ani neuvědomí, že vyprávění znovu začíná.“

„Kde?“

Restaurátor zalistoval v knize a ukázal mi text: „Podívejte se sám! První kniha Mojžíšova, kapitola druhá. Tady začíná nový příběh o stvoření. Nemusíte být ani teolog, ani lingvista, abyste viděl, jak tato slova uvádějí samostatné vyprávění.“

Potom četl:

Toto je rodopis nebe a země, jak byly stvořeny. V den, kdy Hospodin Bůh učinil zemi a nebe, nebylo na zemi ještě žádné polní křovisko ani nevzcházela žádná polní bylina, neboť Hospodin Bůh nezavlažoval zemi deštěm, a nebylo člověka, který by zemi obdělával. Jen záplava vystupovala ze země a napájela zemský povrch. I vytvořil Hospodin Bůh člověka, prach ze země, a vdechl mu v chřípí dech života. Tak se stal člověk živým tvorem. * *

„Slyšíte, že je to samostatný úvod příběhu stvoření, který je zcela nezávislý?“ zeptala se Beatriz.

„V první verzi,“ pokračoval Restaurátor, „stvořil Bůh nebesa i zemi, světlo a tmu, moře a zemi, rostliny, ptáky, ryby, pozemská zvířata a nakonec člověka, muže a ženu. V tomto pořadí.“

„Ale v další kapitole,“ pokračovala Beatriz, „je pořadí jiné. Tady stvoří Bůh nejdříve zemi, nebesa a vodu, potom muže, pak zvířata, ptáky a nakonec ženu, Evu.“

„Jak by mohly být správné obě verze?“ zeptal se Restaurátor.

„A takhle můžeme pokračovat,“ dodala Beatriz. „Přečtěte si příběh o Noem. Ten je plný rozporů. Na jednom místě v Bibli stojí, jak šel Mojžíš ke svatostánku dříve, než ho vybudoval. Knihy Mojžíšovy jsou plné údajů, které si vzájemně odporují.“

„A nepřesností,“ přidal Restaurátor. „A chyb.“

A já si musel odskočit.

(5)

Když jsem se vrátil zpátky, otevřel Restaurátor ještě jednu láhev vína. Nějaký zmatený hmyz narážel vytrvale a zarytě do lucerny na terase. Světlo měsíce prosvítalo mezi listovím. Zahradou se proháněl mírný vítr od moře.

Posadil jsem se a napil se vína. Beatriz i Restaurátor se na mě dívali, jako by se pokoušeli odhadnout, jestli už mám dost.

„Teologie je plná ‚tajemství‘, která jsou dodnes neobjasněná,“ řekl Restaurátor. Zhluboka se nadechl a pokračoval: „Tyto slabiny Knih Mojžíšových byly teologům, rabínům a kněžím vždycky známy. Dávno se námitky odmítaly s tvrzením, že za představou leží větší pravda.

Už v sedmnáctém století viděli kritičtí teologové naprosto jasně, že Mojžíš Knihy Mojžíšovy rozhodně napsat nemohl. Teologové to vědí celá staletí. Když strčíte nos na nějakou teologickou fakultu kdekoliv na světě, je to součást základního chápání Bible. Mojžíš Knihy Mojžíšovy nikdy nenapsal.“

Beatriz si lokla vína. Dívala se přitom na mě.

„To všechno nás vede k hypotéze o zdroji,“ doplnil Restaurátor.

„Teorie JEPD,“ řekla Beatriz.

„A to je?“

„Hypotéza JEPD o Knihách Mojžíšových tvrdí, že knihy vycházely nejméně ze čtyř hlavních zdrojů. J jako Jahvista, E jako Elohista, P jako kněžský kodex z německého Priestercodex a D jako Deuteronomium,“ vysvětlovala Beatriz.

Rozplácl jsem mušku, která se mi usadila na paži.

„Práce na Knihách Mojžíšových byla zahájena asi 900 let před Kristem. Do roku 400 před Kristem byla zredigována řada různých spisů a Knihy byly sestaveny,“ dodala Beatriz.

„Autoři Knih Mojžíšových vyprávějí stejný základní příběh, ale z různých perspektiv.“ Restaurátor sepnul prsty. „Odstranili ze spisů politické i náboženské ohledy a pokusili se upravit a zkorigovat předcházející verzi.“

„Je ironií osudu, že byly všechny ty rozdílné a protichůdné představy spojeny do jednoho díla,“ řekla Beatriz.

Kousek od nás, v křídle pro služebnictvo, zhaslo světlo v okně.

„Na základě znalostí o teologii, historii, politice a jazykovědě rozstříhali teologové všechny kapitoly a verše z Knih Mojžíšových a pokusili se je slepit v příslušných souvislostech,“ řekl Restaurátor. „Díky tomuto postupu došli teologové k závěru, že se Knihy Mojžíšovy skládají z více a z podstatně komplexnějších zdrojů, než je JEPD.“

„Takže kdo napsal Knihy Mojžíšovy?“ zeptal jsem se.

(6)

Začal mi zvonit mobil.

Nejdřív jsem ho nechtěl vzít. Nejsem otrok mobilu. A byl jsem zvědavý na Mojžíše. Potom jsem si uvědomil, že číslo na mě mají jen lidé, kteří se mnou opravdu potřebují mluvit.

Byl to profesor Llylerworth. Silně rozrušený. SIS zapátrala. Jistý Jamaal Abd-al-aziz, tedy Hasan, přiletěl letem American Airlines z Miami do Santo Dominga zhruba před hodinou.

„Jak ví, že jsem tady?“ zeptal jsem se skoro bez sebe.

„Šejkovi lidé s tím nemají nic společného.“

„Co mám dělat?“

„Zůstaňte tam, kde jste. V paláci je to nejbezpečnější.“

„Nejbezpečnější? Když je Hasan na cestě?“

„Už jsem mluvil s Estebanem Rodriquezem. Bezpečnost paláce Miércoles byla zvýšena a ostraha je informována.“

Vyprávěl jsem Restaurátorovi a Beatriz o Hasanovi. Souhlasili s profesorem v tom, že pro mne bude bezpečnější zůstat než zmizet.

„Stejně vás najde,“ řekla Beatriz. „Tady jste alespoň v bezpečí.“

Zíral jsem do velkého, temného parku.

„Je tady spousta bezpečnostních zařízení,“ dodal Restaurátor, „každý narušitel by byl objevený dřív, než by se mu podařilo dostat se přes bránu.“

„Zpátky ke Knihám Mojžíšovým,“ řekl jsem tedy a vypil jedním lokem celou sklenku vína. „Kdo je napsal?“

Beatriz mi dolila víno. „Teologové operují s nejméně čtyřmi hlavními zdroji, ale ve skutečnosti jich bylo mnohem více.“

„Jahvista, který Boha důsledně nazývá Jahve, je první z teologů a literárních mistrů Starého zákona,“ řekl Restaurátor. „Žil zhruba kolem roku 900 před Kristem a vytvořil základní strukturu a geniální rámec Knih Mojžíšových. Dal starověkým mýtům a příběhům novou epickou formu a teologický význam. Jahvistova perspektiva, způsob vyprávění, výběr slov, literární styl a náboženský náhled ukazuje, že byl Judejec, všichni jeho hrdinové byli z Judeje. Pravděpodobně to byl písař na jeruzalémském dvoře, možná na dvoře krále Šalamouna.“

„Elohista, který Boha označuje jako Elohima, napsal odpovídající příběh k příběhu Jahvisty o sto let později,“ pokračovala Beatriz. „Všichni Elohistovi hrdinové byli Izraelité, nikoliv Judejci. Nahradil judejskou perspektivu perspektivou izraelitskou.“

„Kněžský kodex,“ doplnil Restaurátor. „Text napsala skupina kněží z Judeje v době výstavby Druhého chrámu, tedy 500 let před Kristem. Předtím než Jeruzalém padl do rukou Babyloňanů. I kněží měli svou vlastní teologickou a politickou agendu.“

„Deuteronomium, Pátá kniha Mojžíšova, byla napsána kolem roku 600 před Kristem,“ řekla Beatriz. „Řada lidí věří, že Deuteronomium napsal tentýž Jeremiáš, který napsal Knihu Jeremiášovu ve Starém zákoně.“ Uvnitř v paláci někdo otevřel dveře. Restaurátor zmlkl. Za dveřmi na terasu se objevil Esteban Rodriquez. „Tak tady jste,“ prohlásil bez dechu a podíval se na mě. „Slyšel jste to?“

„Profesor Llyleworth právě volal.“

„Posílili jsme bezpečnost v paláci. Nechal jsem povolat další členy ostrahy a posílil dozor v prostorách parku.“

„Děkuji. Moc se omlouvám, že vám způsobuju takovéhle potíže, všechnu tu práci navíc. Pokud by to pro vás bylo lepší, klidně odjedu…“

„Na to rozhodně zapomeňte!“ Jeho pohled sklouzl z Beatriz na láhve od vína. „No. Nebudu rušit. Musím zavolat policejního ředitele.“

Beatriz se ke mně naklonila a pohladila mě po ruce.

„To bude v pořádku,“ zašeptala.

Když Restaurátor slyšel, jak Esteban zavírá dveře na chodbu, pokračoval: „Je ironií osudu, že byly všechny protichůdné verze včleněny do jedné. Jako by člověk vystřihl z novin polemiku a vlepil různé příspěvky do jednoho zdánlivě souvislého článku, který se tváří jako argument pro tentýž pohled na věc. Jako jeden text měl spis velkou sílu. Spojoval jižní a severní říši, Judeu a Izrael nábožensky, politicky a sociálně.“

„Jak to všechno skončilo u Asima?“

„Různé spisy, ze kterých později vznikly Knihy Mojžíšovy, se ke kultu Amona-Ra dostaly čtyři sta let před naším letopočtem. Byly stočené, zabalené do látky a uložené ve džbánech, které byly zapečetěné a umístěné ve zlaté schráně. Historik Manetho popisuje v díle Aegyptiaca, založeném na egyptských archivech ve chrámu Heliopolis, náboženský obřad, při kterém byla zlatá schrána s rukopisem na papyru odnesena do pohřební komnaty a umístěna u nohou mumie.“

„Tam schrána nerušeně ležela až do roku 1013,“ řekla Beatriz.

Zaklonil jsem se a zadíval se na oblohu plnou hvězd. Napil jsem se vína a myslel na to, co všechno se může stát.

TŘETÍ STRÁŽCE

.

(1)

Tma byla plná hmyzu. Zvuk sirén z hlavního města tady byl slyšet jen jako houkání vlaku v prérii. Otevřeli jsme třetí láhev.

„Tak,“ prohodil jsem a opřel si sklenku s vínem o hruď. „Proč jste mi to všechno říkali?“

„Čekali jsme na vás,“ řekla Beatriz. „Na mě?“

„Hned od okamžiku, kdy jsme s Restaurátorem začali zkoumat materiály z konce šedesátých let, jsme čekali na třetího strážce.“

Jako by se přede mnou rozevřela propast.

„Moment! Co máte na mysli?“

„Vy, Bjerne,“ řekla Beatriz, „jste třetí strážce.“

„Já nejsem žádný strážce.“

„Netušili jsme, že jste to vy. Ale věděli jsme, že na třetím strážci je něco zvláštního. Něco, čím se odlišuje.“

„Jako vy,“ řekl Restaurátor.

„Když jsme se dozvěděli, že do paláce Miércoles přišel nějaký Nor, hned jsme to pochopili,“ pokračovala Beatriz. „Bjorn Belto… Muž, který zachránil The Shrine of Sacred Secrets.“

„Beatriz a já máme poslání,“ řekl Restaurátor.

„A to?“

„Dokončit úkol strážců.“

„Máte na mysli…“

„…vrátit mumii zpátky do její pohřební komnaty v Egyptě.“

„Mumie existuje? Esteban říkal…“

„Estebana neposlouchejte!“ přerušila mě Beatriz. „Lže. Lže. Lže! Svět si zaslouží poznat texty tak, jak byly původně napsány.“

„Já nesdílím neklid Vatikánu,“ řekl Restaurátor. „Ti, co věří, budou věřit dál. Jejich víra dostane další rozměr. A teologové se budou mít dalších sto let o čem dohadovat.“

„A proč jste čekali na mě?“

Restaurátor vytáhl z náprsní kapsy složený arch papíru. „To je překlad textu, který Asim napsal na Selje krátce před svou smrtí. Astrologická věštba, proroctví… Říkejte tomu, jak chcete.“

Podal mi arch:

A přijde čas, kdy Strážci přinesou Svatého zpět do místa jeho odpočinku, pod svaté slunce, do svatého ovzduší, do svaté jeskyně. Přejde tisíc let. Polovinu té doby zamlží zkáza a úplatnost. Z velké skupiny Strážců zůstanou jen tři. Oddaní s ryzím srdcem a jejich číslo je tři; neboť tři je svaté číslo. Tito tři potěší Svatého, neboť číslo tři zahrnuje pilíře Boží: židovství, křesťanství a islám, svatou trojjedinost, tři svatá města islámu, tři patriarchy, tři poutnické festivaly Šaloš Regalim, tři mudrce, tři izraelské vůdce při putování pouští: Mojžíše, Aarona a Mirjam, tři oddíly Tanachu a pravdu věčnosti: Nebesa, Peklo a Očistec.

(2)

Beatriz si promnula kořen nosu a prohlásila, že je na čase jít do postele.

Řekla to a přitom na mne vrhla krátký pohled. Na několik vteřin mě napadlo, že si přeje, abych ji doprovodil. Ale hned dodala, že je strašlivě unavená a z vína ji bolí hlava. Zvedla se a sebrala prázdné lahve.

„Asi nebude náhoda, že uplynulo tisíc let od chvíle, kdy byla mumie odvezena z místa odpočinku,“ řekla.

„Anebo že uplynulo pět set let od morálního úpadku strážců tady v Karibiku,“ doplnil Restaurátor a sfoukl svíci.

„A teď jsme konečně tři,“ konstatovala Beatriz.

MAUZOLEUM

.

(1)

„Pojďte,“ řekl Restaurátor.

Nad našimi hlavami se netopýr vydal na noční lov hmyzu. Uplynula chvíle od okamžiku, kdy Beatriz zmizela uvnitř paláce a nechala nás ve tmě a v podivném mlčení.

„Kam?“

Restaurátor se narovnal opatrnými pohyby starce. „Něco vám ukážu. Pojďte.“

Nechali jsme na stole mucholapku, prázdné sklenice i zhasnutou svíčku a zavřeli za sebou dveře na terasu.

(2)

Vedl mě zpátky do Svaté knihovny. „Okamžik,“ zašeptal a upřel oči s popraskanými žilkami do skeneru duhovky. Zadal kód a znovu jsem vstoupil do knihovny tolik podobné kostelu.

Otevřel skříň mezi dvěma policemi označenými Guardas nórdicos a Textos santos. Ze zásuvky s nápisem Aven turas de caballeros vytáhl obdélníkové papírové desky. Otevřel víko a rozložil hedvábný papír.

„To vás bude zajímat.“

Zvědavě jsem se podíval. Na velmi jemném pergamenu z nejkvalitnější telecí kůže jsem uviděl text v runovém písmu. Řady staroseverských znaků symetricky tvořily části textu. Sklonil jsem se níž a přeložil si první řádky:

Odine, dej mi sílu.

Ruce se mi chvějí. Moje zkroucené prsty připomínají orlí pařáty. Nehty mám ostré a popraskané. Dech chroptí a sípá. Můj pohled, který kdysi dokázal i přes husté mraky zahlédnout káně nebo vlajku na stěžni lodi na vzdáleném horizontu, je uzamčen ve věčné mlze.

„Tento spis jsme nazvali Bárdův příběh,“ řekl. „Text napsal zbrojnoš svatého Olava a jeho blízký přítel Bárd v klášteře na Selje čtyřicet let po bitvě u Stiklestadu.“

„Bárd?“ vykřikl jsem. BárÓrl Ta zničená mumie v kamenné rakvi vedle Asima v pohřební komnatě na Selje!

„Neobyčejný spis. Text se značně liší od stylu, který byl v jeho časech běžný.“

„Jak se sem ten rukopis dostal?“

„Strážci ho museli poslat po Snorrim, když…“

Dveře se zprudka rozletěly. Trochu vztekle, jako zrazený polní maršál vpochodoval dovnitř Esteban se dvěma členy ochranky. Restaurátor a já jsme sebou trhli. Diskrétně, ale nikoliv dostatečně diskrétně, jsem mu podal desky s Bárdovým příběhem.

„Stalo se něco?“ zeptal jsem se. „Objevil se tu Hasan?“

Estenban zavrčel něco španělsky. Nerozuměl jsem ani slovu. Restaurátor mu schlíple podával desky s rukopisem.

Esteban na ně vrhl rychlý pohled. „Historia de Bárd,“ řekl. „Porqué?“

„Perdonarme, seňor Rodriquez,“ mumlal Restaurátor.

Esteban se prudce otočil ke mně. „Zajímavé?“ vyštěkl.

„Přečetl jsem jen několik řádků,“ odpověděl jsem mírně. „Doslechl jste se něco o Hasanovi?“

Muži z ochranky chytili Restaurátora a vyváděli ho z knihovny jako nějakého vězně.

„Co se děje?“

Esteban na mě vrhl ředitelský pohled. „Já se omlouvám, jestli…“ začal jsem. „Omlouvat by se měl Restaurátor!“

„My…“

„Nehorázně překročil své pravomoci.“

„Když jste mi ukázal Asimův text, domníval jsem se…“

„Co vám já dovolím číst a co vám dovolí číst Restaurátor, jsou dvě odlišné věci.“

„Přirozeně. Omlouvám se. Nechtěli jsme…“

„Bueno!“ přerušil mě. „Pojďte se mnou!“

Esteban mě chytil za rukáv saka a táhl mě knihovnou. S berlemi jsem mu sotva stačil.

(3)

Vyšli jsme z paláce postranním křídlem, dolů po širokém kamenném schodišti a dál po dlážděné chodbě. Cestou jsme míjeli zurčící fontány a mramorové sochy, které zíraly do věčnosti. Park byl jako hluboký les, který se ztrácel ve tmě. Slyšel jsem šustění v listoví, vrkání a různé zvuky nočních stvoření divočiny. Esteban mě vedl štěrkovou pěšinou mezi velikými záhony květin. Uprostřed pestrého koberce květů stál osvětlený, metr vysoký kamenný podstavec. Runový kámen.

Dotkl jsem se prsty vyrytých znaků, které uplynulá století téměř vyhladila. Znak po znaku jsem si pro sebe překládal:

Tord vytesal tyto runy daleko od říše otců přes bouřlivé moře a cizí pohoří skrze lesy a přes horské štíty nesli jsme tuto svátost.

Narodili jsme se, abychom střežili v bázni boží jak Asim radil k ostrovu slunce

Hispaniole

1503

Uprostřed parku, ohraničené květinami a za vysokým plotem z tepaného železa s dlouhými ostrými špicemi stojí bílé mauzoleum.

Stěny zdobí vlysy z červených cihel, ale nejsou v nich žádná okna. Kupole střechy je měděná.

Zastavili jsme se u brány. „Pojďte se mnou,“ řekl Esteban. Z kapsy vytáhl dálkové ovládání. Obrovitá mříž z infračervených paprsků zasvítila do tmy. „Kvůli bezpečnosti,“ objasnil Esteban. „Pokud by nějaký odvážlivec překonal vnější ploty, pozemní čidla, bezpečnostní kamery, infračervené paprsky, detektory a psy.“

Zdvihl pohled ke skeneru duhovky a zadal kód. Brána z tepaného železa se otevřela.

Chvíli jsme stáli před žulovým schodištěm, které vedlo na plochu před vchodem. Ve štítu nad velkými dvoukřídlými dveřmi jsem uviděl tři symboly. Ankh, ty a kříž.

Vystoupali jsme po schodech před vchod. Staré solidní zámky nahradilo bezpečnostní zařízení s kódy. Esteban znovu vyťukal čísla. Chvíli počkal a potom zadal další kód.

Těžké dveře se neslyšně otevřely.

Vešli jsme do vstupní haly s mozaikovou dlažbou. Stěny a strop byly mezi vyřezávanými rámy a zlacenými snítkami pokryty freskami. Dveře za námi se s bouchnutím zavřely. Vnitřní a vnější dveře zjevně nemohou být otevřené zároveň.

Za dalšími dveřmi pokračovalo široké schodiště dvě patra do podzemí do další vstupní haly. Znovu upřel pohled do skeneru duhovky. Znovu zadal kód.

Dveře se otevřely.

Vstoupili jsme.

(4)

Užasl jsem při pohledu na tu nadpozemskou krásu.

Vysokou, křídově bílou stropní klenbu s motivem hvězdné oblohy podpíralo čtrnáct mramorových sloupů. Za sloupy byly bílé a světlé zdi. Rotunda, sloupy a stropní klenba souzněly v éterické harmonii. Zatímco Svatá knihovna a zbytek paláce překypovaly výzdobou, mauzoleum bylo prosté a jednoduché. Neuvěřitelně krásné a zářivě bílé.

Zvenku se nezdálo být velké. Ale uvnitř mě ohromilo svými monumentálními rozměry.

Uprostřed podlahy vyložené dlaždicemi stála zlatá rakev na metr vysokém podstavci s širokými výčnělky. V každém rohu hořelo sedm svící v metr vysokém zlatém sedmiramenném svícnu, menoře.

S nábožnou úctou jsme se přibližovali k podstavci a rakvi. Ťukání berlí znělo jako znesvěcení. Dal jsem si je tedy do podpaží a dál jsem pokračoval jenom po svých.

Vystoupili jsme po pěti schodech k podstavci.

Víko rakve bylo otevřeno. Leželo na vlastním podstavci z ebenového dřeva.

V rakvi, křehké ruce zkřížené na hrudi, ležela mumie.

Celá omotaná plátnem. S oválnou a špičatou hlavou.

„To,“ řekl Esteban, „je Mojžíš.“

I když jsem to už pochopil, vyrazilo mi to dech. Zůstalo ve mně vakuum, bezmyšlenkovité nic. Srdce mi bušilo tak prudce, až jsem se zadýchal. Neuvěřitelně slavnostní chvíle mi zaplnila oči slzami.

„Mojžíš…“ zopakoval jsem zbožně.

(5)

Vnitřní dveře v mauzoleu se otevřely. Vstoupila Beatriz se stejnými členy ochranky, kteří odvedli Restaurátora. Strážní se postavili každý na jednu stranu dveří. Beatriz k nám přistoupila.

Zmateně jsem se díval z Beatriz na mumii a z mumie na Beatriz. Proč sem přišla? Myslel jsem, že už dávno spí. Proč si s sebou vzala ochranku?

„Chci Thingvellirské svitky,“ řekl Esteban.

I když promluvil nečekaně, mělo to svou zvláštní logiku. Přes neklid a rostoucí strach jsem začínal chápat, proč mi Esteban ukazuje mumii.

„Divíte se, proč jsem vás sem vzal,“ odtušil Esteban. „Chci, abyste pochopil, že Thingvellirské svitky jsou součástí jednoty. A ta jednota je tady, v paláci Miércoles.“

Tázavě jsem se podíval na Beatriz. Co tady děláš? Její pohled ale zůstával chladný a vyzývavý.

„Beatriz?“ zeptal jsem se. Podívala se na svého bratra.

„Hezká žena, že?“ obrátil se ke mně. „Myslíte, že jsem si nevšiml, jak na ni civíte?“

„Kde jsou rukopisy?“ zeptala se Beatriz. Vřelost z jejího hlasu zmizela.

„Dostaneme je, když vás nechám s ní spát?“ Esteban se ušklíbl. „Co ty na to, Beatriz? Muchlovala by ses za svitky s tímhle vybledlým ksichtem?“

Beatriz ze mě nespouštěla oči.

Esteban řekl: „Měl jsem s vámi trpělivost. To nepopřete. Byl jsem přátelský a vstřícný. Dal jsem vám řadu šancí. Ale teď už pomalu začínám trpělivost ztrácet.“

„Nevím, kde jsou,“ odpověděl jsem. Hlas se mi třásl.

„Možná vám to věřím. Možná ne. V každém případě to můžete snadno zjistit.“

Pokynul oběma strážným, kteří přispěchali. Esteban mě nechal eskortovat o pět schodů níže. Beatriz mě sledovala pohledem. Všichni společně mě vyvedli z mauzolea, schod za schodem dál do podzemí a pryč renovovanými sklepními chodbami s masivními bezpečnostními dveřmi. Nakonec jsme museli být někde pod palácem.

Otevřeli pevné dřevěné dveře. Dlouhé schodiště za nimi vedlo kamsi do hlubokého sklepa.

„Kam jdeme?“ zajíkl jsem se.

Beatriz se otočila a odešla na druhou stranu. Za světlem.

Strčili mě na schodiště, do tmy, do pachu hniloby. Zaslechl jsem škrábání na kamenné podlaze. Ozářilo mě žluté světlo baterky, kterou rozsvítil jeden ze strážců.

„Kam jdeme?“ zeptal jsem se znovu. Bylo mi jasné, že se nevracíme do mého pokoje s širokou měkkou postelí a velkým lustrem. Ale vysvětlení bych uvítal.

Sklepní chodba byla nízká a vlhká, s klenutým stropem. Kameny na podlaze byly kluzké. Na rohu jsme zabočili a zastavili se před mohutnými dřevěnými dveřmi s železným kováním. Z podlahy vyběhla vzhůru na stěnu ztracená ještěrka.

Jeden ze strážců otevřel dveře neuvěřitelně velkým klíčem. Zámek skřípal, jako by ho nikdo nepoužil celá staletí. Což možná nebylo daleko od pravdy.

„Nezbývá mi, než vás přinutit, abyste se zamyslel nad mou pohostinností,“ prohlásil Esteban. „Jakmile prokážete vůli spolupracovat, přestěhujete se zase nahoru. Jsem si jist, že podmínky ve sklepě vám v přemýšlení pomohou.“

Pokynul mi, abych vstoupil.

Tak to sakra ne! Zůstal jsem stát.

„Víte,“ prohlásil jsem s pláčem na krajíčku, „já trpím klaustrofobií.“

Jeden ze strážců do mě strčil tak, že jsem do cely přímo vpadl. Berle se s rachotem skácely na podlahu, která byla tvrdá, studená a mokrá.

Dveře se s bouchnutím zavřely.

CELA

.

(l)

V cele byla absolutní tma. Páchlo to tam starobou, plísní, močí a zahnívající vodou. Taky mechem a čímsi, co zemřelo a už dávno se to začalo rozkládat.

Postavil jsem se a uhodil se do hlavy o kamenný strop. Zasténal jsem. Ve tmě jsem těžko udržoval rovnováhu.

Musel jsem se soustředit, abych zbrzdil počáteční projevy klaustrofobie. Věděl jsem, že za žádnou cenu nesmím propadnout panice. Tři, dva, jedna… Dýchat pomalu a zhluboka. Nic mi tady nehrozí. Je tady dost vzduchu. Tři, dva, jedna… Nadechl jsem se zhluboka a snažil se uklidnit.

I když si moje oči už musely zvyknout na tmu, neviděl jsem nic. Naprosto nic.

S rukama před sebou jsem udělal několik kroků ke zdi. I ta byla z velkých balvanů. Několika prsty jsem se dotkl hlavy. Boule jako hrom.

Když jsem se alespoň trochu uklidnil, zaregistroval jsem i jiný zvuk než své vlastní poplašené dýchání.

Zadržel jsem dech a poslouchal.

Někdo dýchal. Nejsem tu sám!

(2)

Strach mě paralyzoval. Ztuhlý hrůzou jsem se přitiskl ke chladné zdi a poslouchal tichý dech té druhé bytosti.

Je to člověk? Nebo zvíře? Nebo nějaké stvoření, které žije posledních čtyři sta let pod zemí a konečně dostalo svačinu?

Hrdlo se mi stáhlo. Skytavě jsem se rozvzlykal. Ruce a kolena se mi rozklepaly. „To jsem já, Bjorne.“ Srdce se mi zastavilo.

Potom jsem si uvědomil, že ten hlas znám. Restaurátor.

Ještě několik vteřin jsem měl tělo ochromené strachem. Potom jsem prudce vydechl.

Zády opřený o zeď jsem se pomalu sesunul k zemi.

„V těchto celách byla zavřená celá řada lidí. Od otroků a námořních lupičů po vzbouřence. A politické buřiče. Jsme ve druhém sklepení. Bývalo tady i padesát, šedesát vězňů. Někteří tu strávili celá léta a zemřeli tady. Teď se tu obvykle skladují potraviny.“

Neviděl jsem ho. Ale podle hlasu jsem soudil, že musí být takové tři, čtyři metry nalevo ode mě.

„Omlouvám se, že jsem vás do toho zatáhl,“ řekl jsem.

„To nebyla vaše chyba.“

„Myslel jsem, že Beatriz je na naší straně.“

„Samozřejmě že je.“

„To ona, Beatriz, přivedla ochranku do mauzolea, aby mě sem odvedli.“

„To má přirozené vysvětlení.“

„Vy nechápete…“

„Já chápu!“

„A Esteban… Nemůže s námi přece takhle jednat.“

„Král Esteban může jednat s kýmkoliv, jak se mu zlíbí.“

„Normální člověk se takhle přece nechová.“

„Normální? Esteban? Vždyť on je posedlý!“

„Neměl jsem v úmyslu vás zatáhnout do svého pátraní.

„Je to všechno moje chyba. Měl jsem si uvědomit, že nás uvidí strážci přes bezpečnostní kamery. I uprostřed noci.“

„Já tomu nerozumím… Vždyť jste jeho spolupracovník!“

„Až doteď jsem pro něj byl užitečný pitomec. Teď je mezi vámi a ním ta věc s rukopisem. Mě to nepochybně nemůže minout.“

„Ale proč vás…“ hledal jsem správná slova, „… vsadil do domácího vězení?“

„Protože mi nedůvěřuje. Protože mě konečně načapal. Šel po mně už léta. Beatriz mě chránila. Ale teď na mě konečně něco má. V Bárdově příběhu samozřejmě není nic tak nebezpečného. To moje neloajálnost ho naštvala. Že jsem vám ukázal Svatou knihovnu za jeho zády.“

„Proč po vás jde?“

„Vždycky jsem ho rozčiloval. Nemohl mě vystát. Navíc žárlí.“

„Na vás?“

Zase jsem slyšel jenom jeho dech.

„Protože mě Beatriz má raději než jeho.“

„Cože? Vždyť je to její bratr! Vy jste přítel. To přece nelze srovnávat!“

„Esteban,“ řekl tiše, „měl o Beatriz vždycky více než bratrský zájem.“

Ticho by se dalo krájet.

„Co tím chcete říct?“

„Víte, že egyptští faraóni tolik stáli o to, aby udrželi božskou rodovou linii čistou, že se ženili s vlastními sestrami? I Kleopatra byla provdána za svého mnohem mladšího bratra. Někteří lidé soudí, že faraón Achnaton a jeho matka královna Teje měli poměr, který se stal základem pověsti o Oidipovi.“

„Chcete naznačit, že Esteban má se svou sestrou incestní poměr?“

„Nikdy jsem se neptal.“

„Esteban není faraón.“

„Ale je stejně posedlý velikášstvím. Blázen. V šedesátých letech, než se Beatriz přestěhovala do USA, se mi svěřila, že se ji Esteban pokusil získat násilím.“

„Co to povídáte?“

„Tenkrát byla naprosto zoufalá, pomýšlela na sebevraždu. Podařilo se mi jí v tom zabránit, pak mi všechno řekla. Nikdy v životě se už o tom nezmínila. Nevím, jestli to pokračovalo, nebo jí dal pokoj.“

Položil jsem si hlavu do dlaní. „Proč mi to říkáte?“

„Je důležité, abyste pochopil, že Esteban je šílenec.“

„Šílenec…“

„Nenechte se zmást jeho psychopatickým šarmem. Je zosobněním zla.“

Uvažoval jsem v duchu, jestli ten, kdo není v pořádku, nemůže být Restaurátor. Mučila mě představa Beatriz v Estebanově náruči.

„Esteban má jistě mocné přátele,“ řekl jsem. „Ale až tohle skončí, pozná, že takové přátele mám i já.“

„Milý Bjorne…“ Restaurátor na chvilku zaváhal. „Snad si nemyslíte, že nás odsud někdy pustí.“

MOJŽÍŠ

.

(l)

Celou noc jsem spal neklidně.

Seděl jsem na chladné, mokré kamenné podlaze zády opřený o tvrdou zeď. Sny a strach se proplétaly. Několikrát jsem se náhle probudil, vytřeštil oči do vlhké tmy a lapal po vzduchu. Jeden hypnoterapeut mě kdysi naučil zmírnit děsivý strach klaustrofobie tím, že se obrátím do sebe a nechám poklesnout pulz. Tři, dva, jedna… Snažil jsem se ztotožnit se svým dechem. Nešlo to zrovna hladce.

Slyšel jsem, jak cosi škrábe po podlaze. Představil jsem si, že strop je celý pokrytý pavučinou a pár tučných pavouků čeká, až se jim do sítě chytí nějaká krysa. Když jsem se pokoušel utéct do spánku, děsily mě náhlé návaly strachu.

Poslouchal jsem slabé Restaurátorovo chrápání. Mluvil pravdu? Nebo mě s ním Esteban zavřel do cely, aby mě obelstil? Má společenství Restaurátora, Beatriz a Estebana formu spiknutí? Není šílenec Restaurátor? Nepokusil se on získat Beatriz násilím? Jak jsem se v Beatriz mohl tak strašlivě mýlit? Jak jsem se mohl zamilovat do ženy, která je stejně zkorumpovaná jako její bratr?

Podřimoval jsem a zdálo se mi, že jsem se stal strážcem. Člověk, který převzal úlohu tam, kde bratrstvo před pěti sty lety sešlo z cesty. Bjorn Belto. Strážce.

Bolelo mě celé tělo. Žádná poloha nebyla pohodlná.

Probudil jsem se tím, že Restaurátor močil u zdi. Vstal jsem a učinil totéž.

Potom jsme se znovu pokusili usnout.

(2)

Netušil jsem, jestli je ráno, odpoledne nebo noc. Ve tmě čas ztrácí smysl. Hlad pomalu začal překonávat strach.

V polospánku jsem viděl piráty a otroky, kteří v této cele nalezli smrt. Přímo jsem cítil jejich strach.

(3)

„Bjorne?“

„Ano?“

„Nebudeme mluvit?“

„Proč?“

„Je to lepší než přijít o rozum.“

„O čem chcete mluvit?“

„O Mojžíšovi?“

„Zase?“

„Proč myslíte, že Vatikán zaplatil takové peníze rodině Rodriquezů, aby střežili jeho mumii a texty po pět set let?“

„Dobrá otázka. Pokud je mumie skutečně Mojžíš, Vatikán by určitě k jeho slávě vybudoval katedrálu. Takovou, jako je Svatopetrská katedrála! Svátost pro všechny židy, křesťany a muslimy na světě.“

„Nikoliv v případě, že byl Mojžíš jiný, než jakého ho církev chtěla mít. Nikoliv, pokud Mojžíš nikdy nevedl Izraelity čtyřicet let pouští. Nikoliv, pokud by to byl neposlušný a neloajální egyptský princ, který vzdoroval svému otci.“

„Takže biblický text je zfalšovaný?“

„Od doby, kdy Mojžíš pravděpodobně žil, k okamžiku, kdy byly jeho příběhy sebrány do Knih Mojžíšových, uplynulo téměř tisíc let. Tisíc let. Příběh v průběhu tisíce let dozná řady změn, Bjorne. Je to dlouhá doba.“

Souhlasil jsem. Tisíc let je dlouhá doba.

(4)

Lidé, kteří přijdou o zrak, často říkají, že se jim zbystřily ostatní smysly. Chápu, co mají na mysli. Ve tmě jsem slyšel vzdálený hukot vody kdesi hluboko ve zdech, tiché a chrchlávé Restaurátorovy nádechy. Cítil jsem běh času i pach moči v rohu cely. Vnímal jsem, jak mi v žilách pulzuje krev. Neviděl jsem Restaurátora, ale tušil jsem obrys jeho aury.

„V Bibli jsou události, ke kterým došlo v průběhu mnoha staletí, popsány v souvislé zkratce,“ řekl Restaurátor. „Teprve když se všechno uspořádá na správné místo, do správného tempa a v chronologickém sledu, setkají se fakta a mytologie.“

„Jako například?“

„Podívejme se na deset egyptských ran. Voda v Nilu se proměnila v krev. Výskyt nevídaného množství žab a hmyzu. Smrt domácích zvířat. Vředy. Krupobití. Temno. Vzpomínáte?“

„Ano, chodil jsem na náboženství.“

„V biblických dobách rozdělil obrovský vulkanický výbuch řecký ostrov Santorini na dvě části. Celá oblast Středozemního moře byla postižena vlnami tsunami. Vulkanický prach se dostal až do stratosféry a zakryl slunce. Životu nebezpečný prach padal opět k zemi a způsobil klimatickou katastrofu. Tisíce lidí i zvířat zemřely. Voda v Nilu byla jedovatá. Ryby zmizely vyhlazeny. Ekosystém se dostal do nerovnováhy. Larvy hmyzu se vyvíjely, ale nebyly ryby, které by je požíraly. Když se larvy po tisících vylíhly, vytvořily skvělé podmínky pro život žab, které měly absolutní dostatek potravy. Chápete? Všechno spolu souvisí.“

„A co exodus?“

„Historické mystérium. Všechno, co víme o útěku Izraelitů z Egypta, vychází z Druhé knihy Mojžíšovy. Když si vezmeme jako výchozí bod historickou událost, kterou je archeologicky možno určit v čase, zjistíme, že se exodus musel odehrát několik generací po režimu faraóna Thutmose III., který umožnil vznik nového a mocného Egypta. Země překypovala bohatstvím. Jeho pravnuk Amenhotep III. vystavěl v zemi nádherné stavby. V Thébách nechal vybudovat palác zvaný Malkata. Na severu, v nilské deltě dal znovu vystavět zničené město Avaris. Nové město dostalo název Pi-Ramesses - Pitom a Ramses, ale oblast je známá pod docela jiným názvem: Gošen. V Druhé knize Mojžíšově stojí, že Izraelité museli stavět faraónovi města pro sklady, Pitom a Ramses. A tady se biblický příběh setkává s archeologií: podle Druhé knihy Mojžíšovy pracovali izraelští otroci na gigantické stavbě. A archeologové objevili důkazy o přítomnosti zahraničních otroků při výstavbě Pi-Ramesses.“

„Což znamená?“

„… že Amenhotep III. byl biblický faraón. On byl otcem

Achnatona, který chtěl nahradit mnoho egyptských bohů jedním všemocným bohem.“

„Stejný projekt, jako měl Mojžíš.“

„Právě. A já vím, kdo byl Mojžíš.“

SLIBY

.

(1)

Z chodby k nám proniklo dunění těžkých kroků. Oba jsme zatajili dech.

Slyšeli jsme klíč, jak se otáčí ve vzpurném zámku.

Dveře se otevřely a do cely pronikla světelná exploze. Oba nás s Restaurátorem oslepila. Zaclonili jsme si oči před pálivým světlem ručních svítilen.

Když jsem si na světlo trochu zvykl, poprvé jsem si prohlédl celu. Nebyla velká. Zhruba čtyři krát pět metrů. Restaurátor seděl v rohu. Stěnu tvořily obrovské žulové bloky. Podlaha byla z nahrubo otesaných kamenů, které uhladily znavené kroky vězňů. Strop byl klenutý.

„Vy!“

Jeden ze strážců na mě ukázal.

Uchopil jsem berle. Restaurátor se zdvihl, aby šel se mnou, ale strčili ho zpátky a zabouchli dveře. Bušení na dveře znělo jako vzdálené, neskutečné dunění.

Strážci mě nechali vysprchovat a použít toaletu. Možná jsou mi šaty cítit hnilobným zápachem z cely.

(2)

Čekali na mě za rokokovým stolem z naleštěného mahagonu. Esteban měl na sobě exkluzivní oblek. Beatriz sladké úzké letní šaty.

„Buenos díaz,“ pozdravil mě Esteban. „Vyspal jste se dobře?“

Neodpověděl jsem.

Beatriz na mě zírala prázdnýma očima. „Všechno bude mnohem jednodušší, když nám řeknete, kam jste ukryl Thingvellirské svitky.“ Hlas měla chladný.

Umím mlčet.

„Není rozkošná?“ Zahlédl jsem špičku Estebanova jazyka. Selmovsky se usmál a pohladil ji po holé paži. „Lahůdka, co! Důkaz, že Bůh stvořil ženu! Měl byste ji vidět, když byla mladá. O la lá!“

Beatriz nehnula brvou.

„Máme jednu otázku,“ řekl Esteban.

„A když odpovím?“

„Přestaneme vás obtěžovat.“

„Necháte mě jít?“

„Samozřejmě.“

„Restaurátora taky?“

„Přirozeně.“

„A když neodpovím?“

„Odpovíte. Nejste hloupý. Budete mít dost času, abyste přišel k rozumu,“ odpověděla Beatriz. „Dost času?“

„K přemýšlení. Ve sklepě. S Restaurátorem.“

„Co myslíte, že bych měl udělat, Beatriz?“

„Myslím, že byste měl poslechnout Estebana.“

„Promyslím si to.“

KORUNNÍ PRINC

.

(1)

Po výslechu mě odvedli zpátky do cely. Dostal jsem dvě housky, dvě jablka a láhev vody.

Zápach v cele mě přímo udeřil do obličeje.

Strážci mě strčili dovnitř a nechali mě napospas tmě a Restaurátorovým lekcím z historie.

„Jak to šlo?“

„Beatriz se účastnila výslechu.“

„No…“

„Slyšel jste, co jsem říkal?“

„Ano?“

„Jede v tom taky.“

„V čem?“

„V těch Estebanových pletichách.“

„Beatriz? Nikdy.“

„Já to taky nechápu.“

Ve tmě jsme do sebe nasoukali housky a jablka. S vodou jsme šetřili. V tichu jsme slyšeli dech toho druhého.

(2)

„Tak kdo to byl?“

Slyšel jsem, jak se Restaurátor lépe usadil a odkašlal si.

„Biblický Mojžíš nikdy nežil.“

„A vy přesto víte, kdo to byl?“ odfrkl jsem si.

„Princ, kterého známe jako Mojžíše, byl Egypťan královského rodu. Nebyl to žádný syn otroka. Redaktoři Bible jeho osobu později upravili podle svého izraelitského záměru. Jako řada dalších věcí v Bibli, byl i tento příběh vyšperkován a dobarven.“

„Proč?“

„Museli vytvořit národ. Sjednotit lidi. Vybudovat náboženství. Potřebovali proroka. Potřebovali úžasný příběh, který by nadchl a zastrašil.“

„A proto si vymysleli Mojžíše?“

„Geniální tah. Tím, že si vymysleli literární postavu, Mojžíše, mohli ho dotvářet za pomoci skutečných i smyšlených postav, mýtů i skutečných událostí.“

„Jakým způsobem?“

„Mojžíšův původ - syn otroka, který se stal princem - je dobrý příklad. Všichni známe epizodu z Druhé knihy Mojžíšovy, kdy faraónova dcera nalezla kojence - Mojžíše plujícího na Nilu v ošatce upletené ze třtiny. Problém spočívá v tom, že by egyptská královská dcera nikdy nesměla adoptovat syna, jak vypráví Bible. Krevní pouta v egyptských královských rodinách byla tak svatá, že faraónové mívali děti s vlastními sestrami nebo dcerami, aby tak zajistili čistotu krve. Že by královská dcera, napůl božská osoba, směla adoptovat syna chudého hebrejského otroka, je nemyslitelné.“

„Jak ten příběh tedy vznikl?“

„Vyprávění o adoptivním synovi má původ zčásti v paralelním příběhu z babylonské mytologie a zčásti v egyptské historii. Mnozí faraóni si k sobě brali princezny z jiných království, aby vytvořili politické aliance. Některé z nich dostaly vlastní paláce a čestný titul tet-sa-pro. Uhodnete, co tet-sa-pro znamená?“ Zavrtěl jsem hlavou.

„Tet-sa-pro, Bjorne, znamená dcera faraóna. Tyto nebohé ženy žily v osamění a v celibátu, nesměly mít vlastní děti. Smutný život. Pokud si našli milého, byly popraveny. Z historických pramenů známe osud jedné takové ženy, syrské princezny Termut. Žila jako tet-sa-pro, faraónova dcera, za vlády Thutmose III. Neměla žádné děti. Přesto historické prameny tvrdí, že vychovala syna.“

„Adoptivního syna?“

„Ano. Neznáme jeho jméno, ale víme, že princezna Termut dostala svolení adoptovat syna, protože byla pouhou přivdanou ženou, tet-sa-pro. Zároveň existoval také babylonský mýtus o kojenci, kterého přinesla voda v rákosové kolébce. Tak našli autoři Bible inspiraci k Mojžíšově cestě z otroctví na egyptský královský dvůr.“

(3)

„Tak kdo byl biblický Mojžíš?“

„Vzpurný korunní princ.“

„Achnaton?“

„Achnaton převzal trůn namísto svého staršího bratra.“

„Což znamená?“

Restaurátor se na chvilku odmlčel. „Achnatonův bratr byl Mojžíš,“ řekl.

„Bratr? Jaký bratr?“

„Nejstarší syn Amenhotepa III., korunní princ, se jmenoval Thutmos. Byl známý i pod jménem Djehutymos. Patří mezi největší záhady egyptského starověku.“

„Nikdy jsem o něm neslyšel.“

„Právě. Zatímco všichni příbuzní jsou dodnes známí -otec Amenhotep III., matka Teje, mladší bratr Achnaton a samotný Tutanchamon, syn buď Achnatona anebo Amenhotepa III., nikdo nikdy neslyšel o korunním princi Thutmosovi. Mohl vstoupit do dějin jako velký faraón Thutmos V. Namísto toho ve vší tichosti z historie zmizel.“

„Proč?“

„Upadl v nemilost. Za třiadvacátého roku vlády Amenhotepa III. zmizel korunní princ Thutmos náhle a zcela nečekaně z historie. Jako smítko ve větru.“

„Co se stalo?“

„Smutná historie. Korunní princ Thutmos byl oslavovaný válečník a náboženský vůdce, odvážný generál otcova vojska. Stejně jako Mojžíš se i on vzbouřil. Ano, mezi korunním princem a Mojžíšem je příliš mnoho podobností na to, aby mohly vzniknout pouze náhodou.“

„Jako například?“

„V Bibli čteme o tom, že Mojžíš zabil Egypťana, který v Gošenu surově nakládal s otrokem. Také korunní princ Thutmos zasáhl proti surovému zacházení s otroky. Podle alternativní verze Bible Mojžíš neuprchl do země midjánské, ale do Etiopie. Tam hrdinně bojoval a byl prohlášen za krále. V Koránu přímo stojí psáno, že Mojžíš vládl jako král v Etiopii. Židovský Talmud také hovoří o Mojžíšovi jako o králi.“

„A z toho plyne?“

„Že korunní princ Thutmos byl po jistou dobu králem v Etiopii.“

„A to z něho dělá Mojžíše?“

„Je toho víc. Mojžíš i korunní princ Thutmos byli oba velcí vojevůdci. Po úspěšném vojenském tažení byl korunní princ Thutmos ustanoven veleknězem v chrámu boha Ra v Heliopolis na severu Egypta a je spojován i s kultem Ptaha v Memfisu. Z této náboženské základny, která neleží daleko od Pi-Ramesses, vládl korunní princ Thutmos všem kněžím v Horním i Dolním Egyptě.“

Restaurátor se rozkašlal. Napadlo mě, že je příliš slabý na to, aby dokázal v téhle cele přežít delší dobu.

„Rozumíte tomu, co říkám, Bjorne? Korunní princ Thutmos byl veleknězem v oblasti, kde jeho otec nechal vystavět Gošen. V místě, kde podle Bible Izraelité otročili faraónovi.“

(4)

Po krátké pauze, kdy se musel vydýchat, Restaurátor pokračoval:

„Další souvislosti mezi korunním princem Thutmosem a Mojžíšem najdeme v díle historika Manetha nazvaném Aegyptiaca. V něm píše o vzpouře otroků v Avarisu, tedy v Pi-Ramesse neboli Gošenu, ke které došlo za vlády Amenhotepa III. Manetho píše, že faraónovi byly dány rady, aby vyčistil zemi od nežádoucích a poslal je na práci do kamenného lomu v Avarisu.“

„Kdo byli ti nežádoucí?“

„Kdo to asi mohl být - kdo jiný než nenáviděný kmen Izraelitů? Podle Manetha museli otroci pracovat po mnoho let, než jim přišel na pomoc kněz z chrámu boha Ra v Heliopolis. Korunní princ Thutmos! Kněz opustil svou egyptskou víru i své egyptské bohy a uctíval boha všemohoucího. Manetho dále píše, že tento kněz byl bývalý voják, jako korunní princ Thutmos, a naučil nežádoucí bojovat. Bible píše, že Egypťané měli z Izraelců hrůzu*.

* Druhá kniha Mojžíšova, kapitola 1, verš 12.

Manetho vypráví, že když dovedl kněz nežádoucí ke vzpouře, podařilo se mnohým uprchnout do vlasti. Vidíte ty podobnosti? Vzpoura otroků… Egyptský pomocník... Útěk do vlasti…“

„Exodus…“

„Právě! O staletí později změnili autoři Bible toto vyprávění na epický příběh, dramatickou historii o odvaze a zradě, povstání a útěku, vzpouře a cestě do země Bohem zaslíbené. Biblická verze je přirozeně velkolepější a hrdinštější. Masový útěk… Bůh, který aktivně zasahuje do dění na zemi… Majestátní vůdce Mojžíšova kalibru…“

(5)

„Znamená to, že mumie, která leží v mauzoleu tady v paláci Miércoles, je korunní princ Thutmos?“

„Mumie je korunní princ Thutmos, syn Amenhotepa III. a královny Teje. Černá ovce rodiny. Rebel.“

„Co se s ním stalo po útěku otroků?“

„Když korunní princ Thutmos pomohl izraelitským otrokům uprchnout, vrátil se odvážně do paláce svého otce. Domů k tatínkovi. Jenomže Amenhotep III. nebyl žádný laskavý a chápavý otec. Odsoudil svého neposlušného syna k smrti. Nejen že korunní princ povstal proti vlastní rodině a proti egyptským bohům. Nejen že pomohl otrokům k útěku. On především zostudil svého otce, egyptského krále a boha. Pro takový přečin neexistovalo odpuštění.“

„Takže byl popraven?“

„Protože byl královského rodu, byl ušetřen veřejné popravy. Pro faraóna byla synova zrada státní tajemství, přísně utajená věc. Korunní princ Thutmos se sám mohl rozhodnout, jak zemře. Rozhodl se pro jed. Když vypil pohár s jedem, bylo jeho tělo nabalzamováno a mumifikováno. Přestože byl zrádce, byl stále královského, a tedy božského rodu. Ale ani po smrti nesměl ležet ve společnosti svých rodičů. Namísto toho byl pohřben ve skryté pohřební komnatě na západním břehu Nilu mimo Údolí králů, královen a princezen. A vymazán z historie. Amenhotep III. přikázal, aby zmizel. Všechny písemné dokumenty o jeho osobě byly zničeny. Památníky byly srovnány se zemí.“

„Přesto neupadl v zapomenutí?“

„Princ po sobě zanechal množství spisů. Jsou součástí zahnívající sbírky papyrů tady v paláci Miércoles. Texty vytvořily základ nové víry. Princovi nejbližší spolupracovníci, a nebylo jich málo, na svého vůdce nezapomněli. Starali se o spisy a o to, aby princovy myšlenky neupadly v zapomenutí. Studovaly jeho ideje a náboženské vize. Kněží přistoupili na jediného všemohoucího boha, který zvítězil nad egyptskými bohy. Tak se z korunního prince Thutmose stával náboženský vůdce. Postupně se stále více lidí přiklánělo k jeho bohovi a začalo ho uctívat. Jeden z těchto směrů se rozvinul do židovství. Další menší a zvláštní umožnil vznik kultu Amona-Ra. Mumie korunního prince, kterou střežili, byla jejich bohem. Vizionáři sjednotili všechny spisy. Tak vytvořili novou, mocnou hlavní postavu a dali jí jméno Mojžíš.“

ŠEJK

.

(1)

Ve tmě běžel čas pomalu.

Diskutovali jsme s Restaurátorem o teorii týkající se historické postavy Mojžíše a o historii strážců. Kolik toho věděli? Čemu všemu mohli rozumět? Jak se v průběhu století měnily dějiny?

Dvakrát mě odvedli za Estebanem a Beatriz. Žádali mě, abych jim prozradil, kde jsou Thingvellirské svitky. Měl jsem strach. Ale neřekl jsem jim ani slovo.

(2)

Když mě znovu vyvedli z cely, hodili mi přes hlavu černou kápi. Děs se změnil v paniku. Snažil jsem se pomalu dýchat. Pokoušel jsem se strážím vytrhnout. Naříkal jsem jako dítě.

Strážci mě protáhli sklepením a vynesli mě po schodech do místností, kde mě přivázali k židli. Lapal jsem po dechu a začal jsem zvracet.

Dveře se zavřely.

„Pomoc!“ křičel jsem. „Pomoc!“

Pokoušel jsem se zuby prokousat otvor do kápě.

„Žádný důvod k panice,“ řekl Esteban. „Látka je prodyšná, propouští kyslík.“

„Sundejte to!“

„Dýchejte klidně.“

„Sundejte to, říkám!“

„Jste pěkně zatvrzelý člověk, Bjorne Belto.“

„Sundejte mi to z hlavy!“

„Brzy.“

„Nemůžu dýchat!“

„Za chviličku.“

„Teď!“

„Samozřejmě že můžete dýchat.“

„Prosím! Sundejte to! Prosím!“

„Když zmlknete a poslechnete si, co vám chci říct, sundám to.“

Ve vlhkém horku se snažím uklidnit. Tři, dva, jedna…

„Ano, tak je to lepší.“

„Prosím, pospěšte si.“

„Bjorne?“

„Ano.“

„Setkáte se s šejkem.“

„Šejkem Ibrahimem?“

„Tváří v tvář.“

Představuju si, že takhle nějak cítí mnich přítomnost Boží v klášterní kapli. Já cítil šejkovu přítomnost v místnosti. Jako by všechen kyslík vytěsnila pouhá jeho existence.

„Takže vy v tom jedete spolu?“

Esteban se zasmál. „No, dá se to tak říct. Skoro nikdo na světě se se šejkem nesetkal.“

Lapal jsem po vzduchu a vdechoval svůj vlastní horký dech. Když mě představí šejkovi, podepíše nade mnou rozsudek smrti. To je mi jasné.

Uvolnil šňůru, kterou jsem měl utaženou kolem krku, a stáhl mi z hlavy kápi. Nadechoval jsem se a mžoural do ostrého světla. Hledal jsem šejka. Ale jediný, koho jsem viděl, byl Esteban s kápí v ruce. Za okny byla tma. Hodiny na stěně ukazovaly půl dvanácté. Dýchal jsem zhluboka a těžce. Panika a klaustrofobie způsobily, že jsem byl promočený vlastním potem.

„Kde je?“

„Je tady.“

Zmateně jsem se rozhlížel. V místnosti jsme byli jenom my dva. Esteban se mi podíval do očí. „Já,“ řekl, „jsem šejk.“

(3)

Dlouho jsem se na něj díval. Čekal jsem, že se rozesměje a řekne, že to byl vtip, že se otevřou dveře a objeví se šejk Ibrahim v celé své kráse.

Pak jsem začal tušit, že mluví pravdu.

Esteban chodil kolem stolu.

„Už jako chlapce,“ řekl, „mě otec naučil příběh strážců, rukopisů i mumie. Celý svůj život jsem se soustředil na jednu věc. Hledal jsem Asimovu kopii. Thingvellirské svitky. Jak víte, můj palác je pod ochranou Vatikánu. Ta má i ekonomickou formu. Musel jsem tedy pracovat na svém vlastním projektu. Zdědil jsem otcovo zaujetí a snažil se doplňovat sbírku rukopisů v našem paláci plnohodnotnými verzemi. Brzy jsem pochopil, že potřebuji alter ego. Příliš mnoho lidí vědělo, kdo jsem. Hned by se vyptávali a čenichali kolem. Proto jsem vytvořil šejka a nechal ho angažovat štáb spolupracovníků.“

„Proč zrovna šejka?“

„Proč ne? Ibrahim al-Jamil ibn Zakiyy ibn Abdulaziz al-Filastini. Mimořádně vzdělaný, kultivovaný, bohatý šejk, který se straní lidí a sídlí ve Spojených arabských emirátech. Štědrý sponzor, dárce, donátor a dobroděj. Jako šejk jsem financoval katedry na univerzitách a vědecké instituce. Ale všechno, co jsem dělal, všechna opatření, která jsem přijal, měly jeden jediný cíl: najít informace, které by mě dovedly k pergamenům, jež jste objevil na Thingvellir. Najal jsem si vědce i svalovce. Angažoval jsem odborníky a antikváře. Ale vždycky jsem pracoval prostřednictvím nastrčených lidí. Vždycky. Nikdy nikdo se nesetkal s šejkem osobně. Nikdo nevěděl, kdo to je. Ani moje drahá sestra Beatriz netušila, že šejk a já jsme tatáž osoba. Šejk nikdy nebydlel v jednom domě déle než týden. Nikdo nikdy nevěděl, kde je. Šejk působil prostřednictvím organizace. Síť lží a podvodů. Dokonalé krytí.“

„Proč mi tohle tajemství vyzrazujete?“

„Protože chci, abyste pochopil, jak je pro mě důležité získat Thingvellirské svitky. Chci, abyste pochopil, že mi musíte říct, kde jsou.“

„A když ne?“

Odešel k postranním dveřím, otevřel je a zamával na někoho, kdo tam seděl a čekal.

HASAN

.

(l)

Mohutná Hasanova postava vstoupila do místnosti. Hasan lamač kamene.

„Pokud nebudete spolupracovat,“ řekl Esteban, „budu nucen požádat Hasana, aby vás přesvědčil. Ale nenechte nás zacházet do krajností. Řekl jsem vám pravdu v naději, že vás tím přesvědčím, jak je tahle věc pro mě důležitá, jak seriózně pracuji a že se ničím, absolutně ničím nenechám zastavit.“

Nebyl jsem schopen odpovědět. Esteban kapesním nožíkem přeřízl provaz, kterým jsem byl připoutaný k židli.

„A když vám to řeknu, necháte mě s Restaurátorem odejít?“

„Přirozeně.“

Ale oba jsme dobře věděli, že si nemůže dovolit, aby se jeho tajemství dostalo na světlo.

Nadechl jsem se ústy. Ze zásuvky v sekretáři vytáhl něco, co jsem poznal.

„Jsem zvědavý, Bjorne. Ukažte mi, jak jste z tohoto pergamenu,“ položil na stůl vedle mě Snorriho kodex, „pochopil, že máte hledat v jeskyni na Thingvellir.“

Pohled na ztracený pergament siry Magnuse mě rozlítostnil. Viděl jsem v duchu svého přítele u stolu na farní zahradě a slyšel jeho hlas.

„Já vím, vy se domníváte, že jsme pergamen ukradli siru Magnusovi. A že jsme ho zabili. Ale pokud chcete slyšet pravdu, musím říct, že se nám pergamen nejprve pokoušel prodat. Že toho potom litoval, na věci nic nemění. Nechtěli jsme ho zabít. Jeho srdce tu zátěž nezvládlo. To je vše.“

Esteban se podíval na Hasana. Obrovitý Iráčan se díval přímo před sebe, bez jediného slova, jako bychom s Estebanem neexistován, a jeho myšlenky se potulovaly kdesi hluboko v autistickém světě.

To je vše.

S rukama, které se mi třásly tak, že jsem pergamen skoro nemohl uchopit, jsem listoval kodexem a ukázal jsem, jak nás verše na poslední straně dovedly k originálu rukopisu Ságy o svatem kříži, která obsahovala skrytý odkaz na jeskyni. Esteban si pro sebe pobrukoval. Potom se podíval na Hasana, který zamžikal.

„Je pozdě. Hasan právě přijel. Myslím, že si spolu můžete vážně promluvit zítra ráno.“

Představa vážného hovoru s Hasanem mě strašlivě vyděsila.

„Není rafinovaný. Ale je efektivní. Promyslete si to. Než se dá do práce. Bylo by rozumné, kdybyste spolupracoval hned od začátku. Než vám zláme další prsty. Anebo by vám mohl přerazit tu zlomenou nohu, co se vám tak hezky hojí. Neměl byste ho rozzlobit. Lámání kostí patří mezi Hasanovy nejmírnější postupy. V Iráku vypíchl muži, který odmítl mluvit, obě oči. Vlastními prsty. Jenom na to upozorňuju. Jistě nebudete váhat s odpovědí, kterou potřebuj u slyšet. Už kvůli sobě, Bjorne, byste měl spolupracovat.“

(2)

Kierkegaard jednou řekl, že by člověk neměl dopustit, aby jeho duši ovládl strach ze zítřka. Chápu, co měl na mysli.

Nemohl jsem usnout. Se zády opřenými o kamennou zeď jsem zíral do temné cely. Přestože jsem dobře věděl, že pár metrů přede mnou je zeď, mohl jsem stejně dobře zírat do nekonečného vesmíru. Nic nemohlo zmírnit děs z toho, co mě čeká za svítání. Strach mě dostal do svých železných spárů. Můj život se smrskl do jednoho slova: Hasan.

Samozřejmě vyzradím, kde svitky jsou. Nejsem hloupý. Neobětuju prsty, oči ani život za Thingvellirské svitky. Ale i tak jsem měl dva problémy. Stejně mě zabijou. A navíc nemám tušení, kde svitky jsou. Odhadoval jsem, že safehouse, jak tvrdili v SIS, bude nejspíš někde v Londýně nebo v jeho okolí. Ale stejně dobře mohl ležet někde v Llanfairpwllgwyngyllgogerychwyrndorobwlllantysiliogogogochu ve Walesu.

Co se mnou udělají, když se jim pokusím vysvětlit, že nevím, kde svitky jsou? Pro jistotu mi zlomí pár prstů? Určitě budou požadovat, abych zavolal na SIS. Co řekne profesor Llyleworth nebo Diana, když zavolám, naprosto nečekaně, a jen tak mimochodem řeknu, ahoj, tady Bjorn, kdepak jsou svitky? V nejlepším případě pochopí, že mě k zavolání někdo přinutil. V nejhorším případě odmítnou odpovědět. Ať tak či onak, až Hasanovi pochopové zabuší na dveře svými hlavněmi, budou svitky i vědci na docela jiném místě. Samozřejmě vůbec nepochybuji, že já přitom budu pořád tady, v cele, v temnu, zatímco oni si budou kontrolovat, jestli jsem je nepodvedl.

Když přišlo na bolest, byl jsem vždycky zbabělec. Zubař. Infekce v krku. Odřeniny, záděry. Já chudinka trpím nejvíc.

Pouhá představa, jakou bolest mi asi Hasan způsobí, mi svírala žaludek až ke zvracení. Nejradši bych brečel.

Dech se mi chvěl. Restaurátor tiše chrápal.

PLÁN

.

(l)

Tentokrát jsem kroky nezaslechl. Pouze hluk odemykaného zrezlého zámku, který vzdoroval klíči.

Děs mě zmrazil. Už? Přestal jsem dýchat. Srdce se mi zastavilo. Mozek se zasekl a udržel jedinou myšlenku -divokou, primitivní paniku.

Panty zavrzaly. Dveře se otevřely.

Nemohl jsem vydechnout, stáhlo se mi hrdlo.

Kolem nás se mihl roztříštěný kužel světla baterky.

V tu chvíli jsem přesně věděl, jak se cítí lidé odsouzení k smrti, když je odvádějí k elektrickému křeslu.

Zasténal jsem.

„Pssst!“ zašeptal vedle mě nějaký hlas. Beatriz.

Beatriz s rozpuštěnými vlasy a krásným úsměvem. Beatriz s hravým pohledem. Beatriz zrádkyně.

Proč mě přichází odvést právě ona? Štíhlá Beatriz? „Rychle!“ zašeptala.

Restaurátor vyskočil na nohy. „Beo!“ vyhrkl a objal ji. Já měl zatím problém se probrat z šoku.

„Fuj, tady to smrdí,“ řekla Beatriz.

Co se děje? Kde jsou muži z ochranky? Ceká Hasan za dveřmi?

Vylekaný a zmatený jsem se posouval podél zdi k východu z cely. Pryč od Beatriz a strachu, který mi přinesla. „Bjorne?“

Uhnul jsem obličejem, když mě světelný kužel jako úder biče šlehl do tváře.

„No tak, Bjorne,“ řekla Beatriz.

No tak, Bjorne?

Mžoural jsem do světla.

Zeptala se: „Příteli, copak jste to nepochopil?“

Nepochopil? Neodpověděl jsem. Příteli? Ne, nepochopil.

Vstoupila do cely. Podala baterku Restaurátorovi a pomohla mi na nohy. Třásl jsem se. A styděl jsem se, že se tak třesu. I ve smrti bych si rád zachoval jistou důstojnost. V posledních minutách svého života bych se nerad ukázal jako třesoucí se, ufňukaný chudák.

Položila mi ruce na ramena a podívala se mi do očí. Do těch slabozrakých očí, do kterých Hasan vtlačí palce, než mě připraví o život.

„Bjorne?“

Odvrátil jsem pohled. „Haló! Příteli!“

„Co chcete?“

„Vás.“

„Budete se dívat? Až mě Hasan bude mučit?“ Přitáhla mě k sobě.

„Bjorne. Slyšíte mě? Podívejte se na mě. Bjorne! Bjorne!“

„Ano?“

„Já to hrála.“

Hrála. Říká.

„Dělala jsem, že to táhnu s Estebanem.“ Dělala jsem. Říká.

„Není to těžké, znám roli. Celý můj život bylo jediné dlouhé představení dvou postav. Estebana a mě. On…,“ zamyslela se. Chtěla něco říct, ale nakonec se rozhodla, že si to nechá pro sebe. „Ten večer, kdy vás Esteban chytil s Restaurátorem v knihovně, mě přišel varovat jeden ze strážců, kterému platím něco navíc, aby… abych tak řekla, byl na mé straně. Bylo jasné, že musím hrát podle Estebanových not. Neměla jsem na vybranou. Byl to jediný způsob, jak zjistit, co Esteban plánuje. Nabídla jsem se, že přivedu do mauzolea muže z ochranky, aby si s vámi mohl sám promluvit, než vás uvězní. Měl radost, že jsem mu nabídla pomoc. Teď jsme byli sami dva proti zbytku světa… Esteban je sám ďábel, ale když dojde na mě, udělá, co chci. Vždycky se nechá oklamat. Vždycky se nechal.“

Poslední slova pronesla s téměř nepostřehnutelnou hořkostí.

„Jak mám poznat, že to teď nehrajete na mě?“

„Myslím, že víte jak, Bjorne.“

„Proč jste chtěla, abych prozradil, kde jsou Thingvellirské svitky?“

„Protože jsem musela dělat zlou Beatriz. Estebanovu ledovou královnu.“

„A kdybych to vyzradil?“

„Bjorne, znám vás. Věděla jsem, že neřeknete ani slovo.“

„Říká pravdu, Bjorne,“ ozval se Restaurátor. „Já znám Beatriz. Můžete jí důvěřovat.“

„A i když dříve nebo později budete muset vyzradit, kde Thingvellirské svitky jsou,“ řekla Beatriz, „pro nás nejdůležitější nejsou.“

„Co je důležitější?“

„Zachránit mumii a originál rukopisu.“

Zůstával jsem skeptický. Proč bych jí teď měl věřit? Ale moje tělo už vysvětlení přijalo. Svaly se mi uvolnily. Pařát strachu povolil. Neodolal jsem tomu mírnému pohledu. Jemně mě pohladila po tváři.

„Tady,“ řekla a podala Restaurátorovi pistoli.

„Všechno na svém místě?“

„Co je na svém místě?“ zeptal jsem se.

„Všechno je zařízeno,“ odpověděla Beatriz. „Nikdo nemá podezření. Chovala jsem se jako obvykle. Dělala jsem si manikúru, byla jsem na univerzitě, obtelefonovala jsem své přátele, prostě jako vždycky. Esteban nic netuší. Zároveň jsem připravila všechno, co budeme potřebovat, abychom to zvládli.“

„Co máme zvládnout?“ zeptal jsem se.

„Pronajala jsem nákladní loď se speciálními kontejnery s regulovatelnou teplotou a koupila jsem několik tun cukru a kávy, která se poveze do Itálie.“

Tázavě jsem se na ni podíval.

„Loď se jmenuje Desidéria,“ odpověděla mi. „Desidéria znamená touha.“

Přece jen mi to myslí trochu pomaleji.

„Proč,“ zeptal jsem se, „povezeme několik tun cukru a kávy do Itálie?“

Nikdo neodpověděl. Asi si mysleli, že žertuju.

„Zajistila jsem dvě identická nákladní auta a návěsy,“ pokračovala Beatriz. „Koupila jsem čtrnáct pytlů s bataty a dva sudy s domácím rumem. Podplatila jsem celníky, stráže a námořníky v přístavu. Pronajala jsem nákladní letadlo, je připravené na letišti. Mluvila jsem s profesorem Llyleworthem ze SIS, který má možnost využít své zdroje, tedy skupinku původně profesionálních vojáků ze speciální jednotky, přiletěli z Londýna. Všechno je připraveno.“

„Dobrá práce!“ prohlásil Restaurátor.

„O čem to mluvíte?“ zeptal jsem se.

Oba se na mě odevzdaně podívali.

„Bjorne,“ řekla Beatriz. „Vzpomínáte si na náš rozhovor? Musíme vrátit mumii zpátky do Egypta. Musíme se postarat o to, aby se papyry dostaly do rukou vědců.“

„Jak bychom to mohli dokázat?“

„Musíme ukrást mumii a papyry. Ne. Ukrást není to správné slovo. Vrátit. Vlastně musíme dokončit úkol tam, kde strážci před pěti sty lety přestali.“

„Jdeme?“ Restaurátor stál netrpělivě ve dveřích.

„Ano, nemáme moc času.“ Beatriz mi z ramen seťřepala prach. Potom mi podala berle.

(2)

Procházeli jsme sklepeními.

„Esteban má nahoře na schodišti svého muže,“ vysvětlovala Beatriz.

Sklepení tvořilo labyrint úzkých tmavých chodeb. Šli jsme a šli. Na podlaze se mihla ještěrka. Na chvilku jsem dostal strach, že jsme zabloudili, ale Beatriz nás suverénně vyvedla ven.

Rychle jsem se za nimi odrážel na berlích.

„Špičkové bezpečnostní zařízení prakticky znemožňuje ukrást mumii a rukopisy,“ prohlásila Beatriz. „Člověk, který se tu nevyzná, by nejspíš neprošel ani hlavní branou. V parku se ani veverka nepohne, aniž by o tom lidé z ochranky nevěděli. Ale se zradou systém nepočítá.“

(3)

Do konce sklepní chodby ústilo strmé schodiště, ne širší než půl metru. Dovedlo nás vzhůru do prvních sklepů. Tam jsme pokračovali chodbou na schodiště, které vedlo do haly před knihovnou. „Napřed vyzvedneme papyry. Odteď si musíme dávat pozor na bezpečnostní kamery,“ upozornila nás Beatriz. „Ochranka hlídá palác zvenku i zevnitř čtyřiceti bezpečnostními kamerami. Záběry se zobrazují na deset sekund na patnácti monitorech.“

Počítat mi nikdy moc nešlo. Ale prostý výpočet říká, že každá kamera má 20 vteřin pauzu.

„Máme málo času,“ upozornil Restaurátor.

„Knihovnu sledují dvě kamery,“ řekla Beatriz. „Jedna je umístěna v pravém rohu u stropu, druhá uprostřed sálu. U obou kamer je velká mrtvá zóna. Pojďte za mnou. Nikdo se ani nehne, dokud neřeknu.“

TREZOR

.

(1)

Na Beatrizin signál jsme proklouzli do knihovny. Přesněji řečeno Beatriz a Restaurátor proklouzli. Já se tam dobelhal. Klopýtl jsem o okraj koberce, upadl jsem a uhodil se ramenem o dveřní rám. Berle s rachotem spadly na zem. Zasténal jsem bolestí. Beatriz se otočila, gestikulovala a obracela oči k nebi.

„Ještě nikdo neví, že jsem vás pustila z cely,“ řekla tiše a autoritativně. „Jestli nás teď někdo objeví je konec. Nikdy už se odsud nedostaneme.“

„Rozkaz!“

V mrtvé zóně pod střešní kamerou, mezi dvěma porcelánovými nádobami jsme se přitiskli ke zdi.

Jakmile žárovka na kameře zhasla, pokračovali jsme podél polic s knihami k další mrtvé zóně. Beatriz musela dvakrát vyběhnout, aby nastavila oko skeneru duhovky, zadala kód a otevřela Svatou knihovnu.

Neslyšel jsem ani alarm, ani běžící kroky. Jenom srdce mi bušilo tak, že to muselo být slyšet až na Floridě.

Zavřeli jsme dveře do Svaté knihovny a přitiskli se ke zdi přímo pod bezpečnostní kamerou. Když žárovka zhasla, vyběhla Beatriz s Restaurátorem do knihovny. Dostali jsme se před ocelové dveře trezoru. Tady naštěstí žádná kamera nebyla.

Beatriz se podívala do skeneru duhovky, počkala na zelené světlo a zadala dva šesticiferné kódy. Každé stisknutí tlačítka vydalo pípavý zvuk. Zámek zarachotil.

Když otevřela těžké ocelové dveře od trezoru, rozsvítilo se uvnitř světlo.

„Jestli Esteban zjistil, co chystám, tak nás teď chytí,“ řekla.

Vbelhal jsem se do trezoru.

Místnost byla bílá a připomínala operační sál. Všechno bylo sterilní a chladné. V rohu hučelo klimatizační zařízení. Uprostřed místnosti stál ocelový stůl. Na něm spočívaly tlusté skleněné desky.

Beatriz mě minula a šla ke stolu. Vyrazil jsem za ní. Gumové podložky berlí povrzávaly na podlahových dlaždicích.

Pod centimetr tlustými skleněnými deskami - mezi pečlivě nastaveným zařízením, které sledovalo teplotu a vlhkost - leželo šest papyrových svitků.

Na několika místech byl papyrus poškozený a rozlámaný.

„Tohle,“ řekla Beatriz, „jsou Knihy Mojžíšovy.“

Uctivě jsem se sklonil nad skleněnými deskami a prohlížel si papyry s rozmazanými nesrozumitelnými nápisy.

Restaurátor zabubnoval prsty do tlusté skleněné desky.

„Vatikán je velice spokojený, že je střežíme tady, daleko od zvědavců a neloajálních služebníků, kteří by mohli prozradit pravdu. Po pět staletí platil Vatikán velké sumy za to, aby rodina Rodriquezů hlídala tyto svitky.“

(2)

Zatímco jsme se s Restaurátorem v temné cele bavili rozprávěním o Mojžíšovi, Beatriz připravila svitky k převozu.

Zabalila je do hedvábí. Pod ocelovým stolem s tlustými skleněnými deskami ukryla hliníkovou schránu se šesti speciálně vybudovanými zásuvkami. Šetrně přesunula šest svitků do zásuvek z tavené pěnové plastické hmoty.

Hliníková schrána nebyla tak těžká, Restaurátor ji mohl nést sám. Opustili jsme trezor a pokračovali dolů do chodby pro služebnictvo pod výhružným okem bezpečnostních kamer. Odtamtud jsme pokračovali zadním schodištěm do sklepení, kde bylo riziko, že na někoho narazíme, minimální. Beatriz kráčela první a svítila na cestu baterkou. Za ní šel Restaurátor s hliníkovou schránou. Jako poslední jsem se belhal já.

Ještě jednou jsme prošli labyrintem úzkých sklepních chodeb. Vůbec jsem netušil, jestli jsme tudy procházeli už předtím. Síť navzájem se křižujících podzemních chodeb byla spletitá a tmavá. Jednu chodbu od druhé vůbec nebylo možné rozlišit. Beatriz přesto znala cestu. Když otvírala železné dveře, skřípalo to jako ve filmovém hororu. Ocitli jsme se v podzemních garážích osvětlených křiklavým neonovým světlem.

„Esteban nechal tyhle garáže vybudovat v sedmdesátých letech,“ vysvětlovala Beatriz. „Předtím tady byly sklady.“

Otevřela zadní dveře červeného nákladního vozu s nápisem Coca-Cola na stěnách. V nákladním prostoru stály dvě pevné dřevěné bedny. Jedna velká a podlouhlá a druhá menší, čtverhranná. Restaurátor uložil hliníkovou schránu s rukopisy na papyru do menší krabice. Vyložil ji polystyrenem a dřevitou vatou.

V podlouhlé dřevěné krabici bylo místo pro rakev s mumií.

Opřel jsem jednu berli o stěnu garáže. Pokud mám pomoct s nošením, potřebuj u volnou paži.

Z garáže jsme vyrazili do další spleti podzemních chodeb, tentokrát na západní straně paláce. Když jsme zabočili doprava a prošli kovovými dveřmi v barvě burgundské červeně, poznal jsem vyzdobený vchod do mauzolea.

S jednou berlí se mi kupodivu šlo snáze. Divil jsem se, proč jsem až dosud používal obě. Lékaři v Itálii se nijak nevyjádřili k tomu, jak dlouho s nimi mám chodit. Norská lékařka, která mi nahradila sádru ortézou, o berlích neřekla ani slovo. Možná jsem je mohl už dávno zahodit. Typický já!

Zastavili jsme se přede dveřmi do bezpečnostního předpokoje v patře pod mauzoleem. Ani chodby, ani předpokoj nebyly sledované bezpečnostními kamerami. Beatriz zadala kód. Uvnitř v předpokoji jsme museli čekat, dokud se za námi nezavřely dveře a nezacvakly západky. Potom se Beatriz podívala do skeneru duhovky a zadala kódy. Dveře se otevřely.

Vyšli jsme nahoru po schodišti a vstoupili jsme do místnosti za mauzoleem.

„Oukej,“ řekla Beatriz. Otočila se ke mně a zhluboka se nadechla. „Teď to vypukne.“

„Co vypukne?“

„Protože v mauzoleu jsou dvě kamery, mají muži z ochranky mumii na monitoru neustále. Proto musíme přestřihnout vedení.“

„Je to rozumné? Když to uděláme, tak na sebe upozorníme. S trochou štěstí si nás na monitoru třeba nevšimnou?“

„Všimnou, věřte. Když přerušíme vedení, získáme několik minut, kdy si budou myslet, že jde o technickou závadu. Jeden z členů ochranky bude muset z centrály ve druhém patře paláce až sem, aby znovu nastavil kamery. Ta cesta trvá čtyři a půl minuty, když bude spěchat. Tady zjistí, že přívod elektřiny ke kamerám byl vypnutý ručně a že rakev je pryč. Po čtyřech minutách a padesáti vteřinách zapne centrální poplach.“

„Centrální poplach?“

„Poplašné zařízení v paláci je nastaveno na různé úrovně poplachu. Místní poplach se ozve v určitých vymezených oblastech a v centrále. Centrální poplach je horší. Zapne všechny vnitřní i vnější sirény. Všechny brány i dveře se automaticky zamknou. Zapne to všechny reflektory a červená a oranžová výstražná světla. Přivolá to policii. Ta do čtyř, pěti minut obsadí okolí paláce, uzavře hlavní dopravní tepny ze Santo Domingá a zastaví veškerou dopravu na letiště.“

„Zkrátka máme tři minuty, abychom dopravili rakev z mauzolea do auta a půl druhé minuty, abychom projeli parkem ven do města,“ shrnul Restaurátor. „Pojedeme západním výjezdem?“

„Ano,“ odpověděla Beatriz. „U západního vedlejšího výjezdu má dnes v noci službu Carlos.“

Kývla směrem k Restaurátorovi a ten otevřel kryt ovládacího panelu bezpečnostního zařízení.

„Sirény budou dělat strašlivý hluk,“ řekl. „Jdeme na to, Beatriz.“

„Jdeme.“

Zadala kód.

Restaurátor stál s prstem na spínači, který ovládal přívod proudu ke kamerám. Beatriz počítala do pěti. „Teď!“

VÝSTŘEL

.

(1)

Řev sirén prořízl noční ticho.

„Rychle!“ vykřikla Beatriz. Otevřela dveře a hnala mě s Restaurátorem před sebou do mauzolea.

Zvuk sirén se odrážel ode zdí, od podlahy i od vysokých stropních oblouků. Ozvěna se setkávala s výchozím zvukem jako disharmonické kvílení, které naprosto vypadlo z taktu.

Mihotavé plameny svící dávaly měkké světlo: Vrhaly stíny a tlumeně osvětlovaly bílé mramorové sloupy.

„Go! Go! Go!“

Běželi jsme, já pajdal, přes zářivé dlaždice na podlaze mauzolea a vyběhli jsme pět schůdků k podstavci.

Jako bychom mysleli na totéž, s úctou jsme se nad mumií zastavili.

Mojžíš… Korunní princ Thutmos… Neposlušný princ…

Tělo ve lněné látce vypadalo tak křehce. Zkřížené ruce odpočívající na propadlém hrudníku. Přemístit ho mi najednou připadalo jako provinění. Rušit ho z hlubokého, tisíciletého spánku…

Beatriz zavřela rakev víkem. Společně s Restaurátorem ho upevnila postranními zámky.

„Pospěšte si!“ křičela do kvílejících sirén.

Chytili jsme zlaté držáky - Beatriz a Restaurátor vpředu, já vzadu, a zdvihli jsme rakev ze sarkofágu. Bál jsem se, že rakev bude těžká. Ale nevážila skoro nic.

(2)

S rakví v pokud možno vodorovné poloze jsme seběhli z pódia a utíkali dál. Ozvěna našich kroků se topila v hluku sirén. Restaurátor mi podržel otevřené dveře do zadní místnosti. Za námi se zabouchly.

V uších mi hučelo. Sirény kvílely ve frekvenci, která byla pečlivě nastavená tak, aby člověk přišel o uši a zároveň pokud možno rychle zešílel.

Spěchali jsme po strmých schodech a pořád se snažili udržet rakev v horizontální poloze. Restaurátor s Beatriz nesli rakev nad hlavou, já šel ohnutý s hlavou skoro u schodiště. Berli jsem táhl za sebou. Narážela o každý schod.

Celou dobu jsem čekal, kdy narazíme na stráže. Anebo hůře: na Hasana a Estebana.

V bezpečnostním předpokoji se hluk sirén proměnil ve vzdálené hučení. Beatriz upřela pohled do skeneru duhovky a čekala, až zabliká zelené světlo.

Nic se nedělo.

„Nemůžou nás tady uvěznit?“ zeptal jsem se. „Samozřejmě,“ odpověděla Beatriz. „Celé zařízení lze dálkově ovládat z centrály ochranky.“

„Vždycky to chvíli trvá,“ uklidňoval mě Restaurátor. Chvíli…

Konečně se rozsvítilo zelené světlo. Beatriz zadala kód. Slyšeli jsme tlumený chod elektromotorů, které otevíraly šrouby. Vyběhli jsme ven do sklepní chodby.

S rakví jsme spěchali dolů. Jedna ze zářivek na stropě začala poblikávat. Naše nohy bušily do podlahy. Srdce mi tepalo až v uších.

Když Restaurátor položil ruku na kliku, aby otevřel dveře do garáže, měl jsem dojem, že jsem zahlédl ozbrojence připravené k výstřelu.

Ale garáž byla prázdná. Cítil jsem slabý zápach dieselu a motorového oleje. U stropu zvonil starodávný kovový zvonek. Takový, který u nás ve škole hlásil začátek vyučování.

Donesli jsme rakev k nákladnímu vozu s logem Coca-Coly. Beatriz otevřela dveře v nákladové částí.

(3)

Hasan čekal na jedné ze sklápěcích sedaček vzadu v prostoru pro náklad.

Tvář měl naprosto bez výrazu. Vypadal jako bankovní ředitel filiálky v malém městečku na odlehlém místě někde v cizině. Jeden z těch ředitelů, kteří postupují formálně a podle instrukcí o počtu razítek a podepsaném formuláři finanční instituce, takže vám odmítne převést peníze, které nezbytně potřebujete.

I v šeru auta mu lesklé čelo svítilo. Vousy měl nepoddajné a čerstvě zastřižené. Na sobě bílou košili, modrou kravatu a nažehlený šedomodrý oblek.

Restaurátor, Beatriz a já jsme zůstali bez hnutí stát. Nikdo nepromluvil. Zírali jsme na Hasana a čekali na to, co přijde. Pevně jsem stiskl zlatou rukojeť rakve.

Nebyl ozbrojený. Je tak velký, že nemusí myslet na takové triviálnosti, jako jsou střelné zbraně. Je zvyklý na to, že se všechno podvolí jeho vůli. Jeho obrovská postava budí v člověku dojem, že je neporazitelný, nezranitelný.

Ale to není.

Napřed jsem nechápal, odkud se střílelo. Třesk byl hlasitý, ostrý a nechal za sebou rezavou ozvěnu mezi betonovými zdmi. Beatriz a já jsme sebou trhli.

Hasanův obličej dostal zmatený, tupý výraz. Na bílé košili a šedomodrém saku prosakovala rudá skvrna. Byla stále větší.

Zachroptěl. V koutku úst se mu objevila růžová pěna.

Ztěžka dopadl na podlahu v náklaďáku. Skládací sedačka se vymrštila a vrátila se zpátky do polohy u stěny vozu.

Restaurátor vytáhl ruku z kapsy. Držel v ní pistoli, kterou mu podala Beatriz. Z díry v saku se mu lehce kouřilo. „Musel jsem,“ řekl.

Postavili jsme rakev na podlahu garáže a pokusili se vytáhnout Hasana z auta. Ale byl příliš těžký. I když jsme se ho snažili vytlačit všichni tři, ani se nehnul.

„Na to nemáme čas!“ řekla Beatriz.

Nechali jsme ho tedy ležet.

„Neměl jsem na vybranou,“ řekl Restaurátor. Potom dodal, jako by se potřeboval ujistit. „Je to tak! Neměl jsem na vybranou.“

„Neměl jste na vybranou,“ odpověděli jsme s Beatriz jednohlasně.

Vyzdvihli jsme rakev do vozu a vsunuli ji do dřevěné krabice. Potom jsme vše utěsnili polystyrenem a dřevitou vatou.

Snažil jsem se dívat jinam než na Hasana. Ale byl tak velký, že to šlo jen těžko. „Neměl jsem na vybranou,“ mumlal Restaurátor.

ÚTĚK

.

(1)

Beatriz vyběhla z nákladového prostoru, oběhla auto a sedla si za volant. My s Restaurátorem jsme museli přelézt Hasana, abychom mohli sklopit sedačky za Beatriz. Na koleni jsem se umazal od krve.

Beatriz otevřela dálkovým ovladačem vrata od garáže a rychle se rozjela řadou zaparkovaných vozů a širokých betonových sloupů. Uvolněná drenážní mřížka rachotila, když jsme přes ni přejížděli. Teprve teď jsem si vzpomněl, že jsem v garáži nechal jednu berli. No jo.

Pneumatiky při prudkém zatáčení kvílely. Beatriz musela trochu přibrzdit, když projížděla šikmým vroubkovaným výjezdem. Vyjeli jsme na zadní dvůr a zahnuli na štěrkovou cestu do parku.

„Půl minuty zpoždění,“ řekl Restaurátor.

Beatriz zvýšila rychlost. Štěrk a drobné kamínky narážely zespodu na podvozek.

„Zvláštní,“ prohlásila Beatriz.

„Co?“ zeptal se Restaurátor.

„Jestli Hasan věděl, co děláme, musel to vědět i Esteban. Kde je? Proč nás nezastavil?“

V této části parku nebyly žádné reflektory. Ve světle reflektoru auta byly vidět myriády hmyzu. Beatriz jela divoce. Tmavé kmeny stromů za okny auta tvořily černou zeď. Nějaké malé zvíře - králík nebo veverka - zmateně vyběhlo na cestu a ztuhlo ve světle reflektoru. Zlomek vteřiny předtím, než bychom ho rozmázli, uskočilo mezi kmeny stromů.

Beatriz držela volant tak pevně, až jí zbělely klouby na rukou.

Mezi stromy probleskovalo světlo z ulic za parkovištěm u západní brány. Zatáhli jsme s Restaurátorem záclonky v oknech.

Beatriz zastavila a otevřela okno. Strážce se jí na něco s úsměvem zeptal. Zachytil jsem slova Coca-Cola. Beatriz odpověděla. Strážce se zasmál. Mluvili španělsky, takže jsem jim nerozuměl. Dvojitá brána se s vrzáním otevřela. Beatriz něco dodala a zasmála se.

„Sí, sí, sí!“ smál se strážce.

„Bueno, Carlos,“ odpověděla mu Beatriz. „Buenas noches.“

V tu chvíli se spustil centrální poplach.

Hluk a povyk, který se rozpoutal, by člověka snadno vedl k úvaze, že začala třetí světová válka. Sirény, které zněly jako kříženec mezi leteckým poplachem a sirénou na supertankeru, měly hlasitost, která musela probudit celou Dominikánskou republiku, Haiti, Portoriko, Jamaiku a jihovýchodní Kubu.

Zadními dveřmi jsem zahlédl, jak se palác Miércoles a parkoviště náhle ocitly v záplavě světla jako hotelový komplex v Dubaji.

Brána se s trhnutím zastavila. Potom se automaticky začala zavírat.

Beatriz přidala plyn. Náklaďák se dostal do sevření křídel brány, které odíraly karoserii.

Strážce začal freneticky bušit do zadních dveří. „Stop! Que pasa? Stop!“

Ozval se zvuk trhajícího se plechu a brána povolila.

Byli jsme venku.

(2)

Západní příjezdová cesta se od budky strážného mírně svažovala k hlavní silnici. Byla obklopena nízkými zdmi a mimózou, která rostla až do poloviny plotu z kovaného železa. Obrovskou rychlostí jsme se hnali na hlavní silnici. Beatriz se nerozhlížela. Jako šipka si to zamířila přímo do provozu na hlavní. Šedý mercedes musel prudce brzdit a ve smyku zastavil napříč přes silnici. Řidič vztekle troubil.

Beatriz vymáčkla z náklaďáku na rozvoz Coca-Coly sto dvacet kilometrů v hodině.

„Lidi si musí myslet, že jedeme k někomu, kdo má opravdu velkou žízeň,“ poznamenal Restaurátor.

Naštěstí jsme tou noční dobou mnoho aut nepotkali. Středová část hlavní dopravní tepny byla osázena mohutnými stromy. Podél plotu paláce Miércoles blikaly stovky červených a oranžových poplašných světel.

Na příští křižovatce jsme odbočili doprava. Tam čekalo identické červené auto s logem Coca-Coly. Za ním parkoval velký nákladní vůz s návěsem, jeden lexus, jeden Ford Transit a dva hummery.

Beatriz prudce zabrzdila. Druhé vozidlo s logem Coca-Coly vyjelo na hlavní třídu a pokračovalo v našem směru. Beatriz se soustředěným pohledem vjela přes hliníkovou rampu do návěsu. Brána paláce Miércoles rozryla nápisy Coca-Cola. Vozidlo bylo uzamčeno v návěsu a my jsme s Beatriz a Restaurátorem přeběhli do lexu. Nákladní vůz s návěsem se rozjel a zanechal po sobě oblak černého kouře a pach dieselu. Objeli jsme blok - nákladní vůz s návěsem, lexus, transit a dva hummery s vojáky, které vyslalo SIS. Potom jsme zase vjeli na hlavní třídu.

Po několika stovkách metrů nás dojela police a pronásledovatelé z paláce Miércoles. Jako římská legie se hnali po hlavní třídě: černý Ford Excursion, dva Land Rovery a osm policejních vozů se zapnutými sirénami a blikajícími světly. Nechali jsme je projet. V tom okamžiku Beatriz zazvonil telefon. Chvíli poslouchala. Když zavěsila, řekla: „Letadlo, které jsem si najala, obsadila policie.“

„K čertu!“ ulevil jsem si.

„Právě naopak,“ prohlásila Beatriz. „Postupují přesně tak, jak jsem předpokládala.“

Zatímco Estebanovy jednotky pokračovaly v lovu druhého vozu s nápisem Coca-Cola a jeho zkorumpovaní policisté obsadili na letišti pronajaté letadlo, my jsme zabočili doleva. Na kruhovém objezdu jsme se otočili a namířili si to k přístavu.

(3)

O deset minut později jsme byli v přístavu, který se nacházel na výběžku, kde se do moře vlévá řeka.

Řidiči lexu někdo volal vysílačkou. Byl to řidič vozu od Coca-Coly. Říkal, že ho co nevidět zadrží policie a ochranka z paláce. Byl několik mil z města kdesi na venkově.

„V autě najdou čtrnáct pytlů batátů a dva sudy domácího rumu,“ vysvětlovala Beatriz. „A padesát plat s plechovkami Coca-Coly.“

Minuli jsme kůlny, sklady, dřevěné ubikace, tankery, jeřáby, skladiště kontejnerů a homole, které vypadaly jako z cukru, ale byla to kůra a písek na vývoz.

„Tak,“ řekla Beatriz, „jsme na místě.“

DESIDÉRIA

.

(l)

Před námi u můstku bylo přivázáno tolik lan, že by si člověk myslel, že tam loď kotví proti své vůli. Desidéria.

Byla to krásná loď. Na první palubě jsem zahlédl tváře důstojníků ve slabém světle z jiných lodí.

Nákladní auto zastavilo souběžně s lodí. Lexus a transit zaparkovaly vedle. Hummery odjely do tmy na nejbližší parkoviště.

Vystoupili jsme z auta. Za námi leželo město zaplněné hlukem sirén. Moře bylo cítit naftou, slanou vodou a cizokrajným kořením. Pelikán, který vypadal, jako by právě slupl tele, se kolébal na cestě za další potravou.

Beatriz vycouvala s dodávkou z návěsu a vjela na nájezd. Přístavní dělníci už nakládali na palubu zboží. Beatriz chtěla, abychom dřevěné krabice s rukopisy a s mumií sami naložili do speciálního kontejneru s regulovanou teplotou, který byl v nákladovém prostoru.

Restaurátor otevřel zadní dveře dodávky. Náhle se otočil. Sledoval jsem jeho pohled.

(2)

Podél přístavní hráze přijížděla tři černá auta se zhasnutými světly.

Zastavila se několik metrů od nás.

Dveře se otevřely.

Z aut vystoupilo osm mužů. Několik jsem jich poznal z paláce. Jednoho jsem viděl na Islandu. Všichni byli ozbrojení.

Nakonec vystoupil Esteban Rodriquez.

„Překvapuješ mě, Beatriz,“ řekl. S unaveným výrazem se opřel o otevřená dvířka auta. Beatriz stála mezi Restaurátorem a mnou a zírala na svého bratra. „Udělala jsi na mě dojem,“ pokračoval Esteban. „Nech si to!“ zasyčela.

„Nikdy bych nevěřil, že budeš tak důkladná. Pronajaté letadlo. Loď. Dvě nákladní auta. Krycí manévry. Jak dovedně jsi mě obelhala svým falešným šarmem a lhaním! Působivé! Velmi působivé!“

„Odjakživa jsem ti lhala, Estebane, odjakživa.“

Přestal se opírat o dveře auta. Krok za krokem se přibližoval. Jeho úsměv byl nucený.

„Mezi tebou a mnou bylo vždycky něco zvláštního.“

„Jenom v tvé choré mysli.“

„Ale no tak, Beatriz!“

Natáhl ruku. Beatriz o krok ustoupila.

„Jenom pojď, sestřičko. Vrať se se mnou domů. Do paláce. Jsem ochoten na tohle zapomenout. Víš, že si stejně vezmu rakev a rukopisy zpátky. A taky víš, že nemám možnost volby, co se týká jich,“ vrhl krátký pohled na Restaurátora a mě, „ale ty se můžeš vrátit domů. Zapomeneme na to.“

Beatrizina ústa se změnila v přísnou čáru.

„Nejsem necita,“ pokračoval Esteban. „Chápu. Jsi žena. Můžeš se nechat unést city a naivním idealismem. Všechno ti odpouštím, Beatriz. Vrať se se mnou do paláce.“

„Už od dětství sis myslel, že k tobě vzhlížím, Estebane. Že tě miluju. Ale pravda je, Estebane, že ses mi vždycky hnusil.“

„Beatriz…“

„Ty víš proč. Máš chorou mysl. Vždycky jsi byl takový. Jenže to nevidíš.“ Po tvářích jí stékaly slzy.

„Vrať se se mnou domů, drahá Beatriz. Domů do paláce.“

„Nikdy!“

„Patříš do paláce. Patříš ke mně.“

Jeho tvář a pohled odrážely jeho pocity. Hlas mu zhrubl: „Jestli se nevrátíš dobrovolně, donutíš mě k tomu, abych tě ukáznil, Beatriz. Opravdu si myslíš, že tě nechám tou lodí odjet? Nejsem žádný hlupák. Umím tě sledovat. Za mnou stojí osm ozbrojených mužů. Všichni mají bojové zkušenosti z války. Ve dvou hummerech tam vzadu máš šest ochránců ze SIS. Předpokládám, že jsou vyzbrojeni MP5. Možná že i vy máte pistole? Ano, ano. Jste bez šance. Tví přátelé budou zneškodněni během několika vteřin. Ale tobě nikdo nezkřiví ani vlásek. Beatriz, ty to víš. Tobě bych nikdy neublížil.“

Pelikán, který si to rázoval přístavištěm, se otočil k nám. Potom polkl a pokračoval v cestě.

„Mohla jsem tušit, že se mi budeš koukat do karet,“ řekla Beatriz.

„Znáš mě opravdu dobře, holubičko.“

„Proto jsem si vymyslela ještě další plán.“

Esteban zavrtěl hlavou.

„Plán, který nejsi schopen objevit. Na který nikdy nepřijdeš.“

Estebanovou tváří se mihl zákmit údivu.

Pelikán zvažoval, jestli nemá vzlétnout.

Jako na neviditelný signál vystoupili ze tmy. Vojáci v uniformách speciálního komanda. Deset, patnáct z nich bylo ukrytých v lodi. Čtyři nebo pět mužů na střeše nejbližšího parkovacího domu. Vyzbrojeni byli vším možným od automatických pistolí po pušky a kulomety.

Esteban se ušklíbl. „No ovšem, Beatriz, no ovšem.“

Pelikán složil metrová křídla a pomalu pokračoval v chůzi. Potom se šplouchnutím skočil do vody.

Esteban sledoval sestru s tajemným výrazem v očích.

Pomalými pohyby zdvihl ruku k ústům a poslal Beatriz vzdušný polibek.

(3)

Všechno se událo velice rychle.

Esteban se pokusil něco vyndat z vnitřní kapsy. Jako reflexním pohybem vytáhly jeho gorily automatické pistole.

Ale vojáci byli rychlejší.

Ozvaly se výstřely. Deset, dvacet ostrých ran uprostřed noci.

Esteban zůstal ještě chvilku stát, potom klesl k zemi. Zhroutil se do kaluže krve. Několikrát sebou škubl, potom se přestal hýbat. Beatriz se dlouze nadechla.

Osm Estebanových strážců zemřelo. Žádný z nich nestihl vystřelit.

„Ani já nejsem žádný hlupák, Estebane,“ řekla Beatriz. „Beatriz…“ zašeptal jsem. „Pst. Teď ne.“

Jeden z uniformovaných vojáků se před ni postavil. „Promiňte,“ řekl krátce. „Pokračujeme podle plánu?“

„Ano, udělejte, co bylo domluveno.“

„Domluveno?“ divil jsem se. „Vyrážíme.“

„Ale…“

Beatriz mě uchopila za ruce. „Víc toho vědět nemusíte, Bjorne.“

„Já to chci vědět. To byl vždycky můj problém.“

S tichým smíchem přikývla.

„Co bude teď, Beatriz?“

„Odplouváme.“

„A - tohle tady?“

„Těla, kromě Estebanova, budou pohřbena na opuštěném hřbitově deset mil od města. Jako by se tohle nikdy nestalo.“

„A Esteban?“

„Rodina má své vlastní mauzoleum, však víte. V paláci Miércoles.“

„Ale policie…“

„S policií jsem to už vyjednala.“

„Jak?“

„Dnes v noci byl palác přepaden. Lupiči, teroristy -nevím. Můj statečný bratr se je pokusil zastavit. Já unikla na poslední chvíli.“

Naposledy se podívala na bratrovo tělo.

„Sbohem, Estebane,“ řekla chladně.

(4)

Zatímco vojáci nakládali mrtvá těla do hummerů, odnesli jsme dvě dřevěné bedny s mumií a rukopisy na palubu lodi. Přístavní dělníci se vrhli na Beatriziny kufry a tašky v transitu.

Všechno probíhalo rychle, efektivně. Někdo mě chytil za paži a pomohl mi nastoupit na palubu lodi.

Posádka zvedla kotvu. Desidéria si to namířila na volné moře.

(5)

O půl hodiny později jsem se vydal na palubu a odpočíval jsem s lokty opřenými o zábradlí. Desidéria mířila na jihovýchod. Motor pravidelně hučel, trup lodi mírně vibroval.

Naposledy jsem se díval na Santo Domingo. Ve městě se rojila světla, blikaly reklamy. Řada aut za sebou nechávala rudý závoj.

Zahodil jsem druhou berli přes palubu. Jako potácející se šíp zmizela v hlubině.

Kdesi se otevřely a znovu zavřely dveře. Chvilku bylo ticho.

„Tady jste,“ řekla Beatriz tak tiše, že jsem ji skoro neslyšel. Přes holé paže si přehodila blůzku a opřela se mi o rameno. Znělo to, jako by plakala. Rukou jsem ji chytil kolem pasu. Loď se houpala ve vlnách. Sprška mořské vody mi zvlhčila tvář. Mořský vzduch byl ostrý a slaný. Po dnech strávených v páchnoucí cele mi moře přinášelo vůni naděje. A tak jsme tam stáli, těsně k sobě přitisknutí a bez jediného slova jsme se dívali na město, které se vzdalovalo. Na světla, která zhasínala noc a moře.

EPILOG

Opustil jsem život. Nebyly na mně shledány žádné chyby, když jsem stál před Osiridem a jeho soudci. Stojím před tebou, pane bohů. Připojil jsem se k mrtvým, ke spravedlivé zemi. Vstoupil jsem do země těch, kteří odpočívají za horizontem, blížím se ke svaté bráně.

egyptská kniha mrtvých

Přijde doba, kdy Strážci přinesou Svatého zpět na místo odpočinku, pod svaté slunce, do svatého vzduchu, do svatých skal.

asim

The New York Times

LONDÝN (Reuters) - Mumie, údajné ostatky biblického Mojžíše a originál rukopisu šesté Knihy Mojžíšovy byly předány egyptským úřadům.

V pondělí zahájí práci mezinárodní skupina vědců, která bude studovat mumii i starobylé texty.

Podnětem k tomuto významnému objevu byly nálezy několika hrobek v Norsku a na Islandu. Není však jasné, jestli je mezi egyptskými a severskými nálezy nějaká souvislost.

Mluvčí Vatikánu kardinál T. K. Bertone informoval, že Vatikán byl s nálezem mumie a rukopisů obeznámen pouze prostřednictvím sdělovacích prostředků a že považuje za samozřejmé, že „kacířská tvrzení“ budou brzy vyvrácena. Podle Vatikánu jsou Knihy Mojžíšovy, jak stojí v Bibli, slovem Božím.

Vatikán rok 2007

„Co myslíte tím, že Vatikán vlastní kopii tohoto… tohoto rukopisu… kardinále biskupe?“

Papežův hněv kardinála biskupa znervóznil. Začal si pohrávat s velkým křížem, který měl zavěšený na zlatém řetězu kolem krku.

„Svatý otče,“ řekl, „vaši předchůdci zabavili Asimovu koptskou kopii rukopisu již v 11. století. Takže když se rukopis i mumie objevily o pět set let později v Santo Domingu, usoudil papež Julius II. a kardinál biskup Castagna, že by bylo dobré, kdyby tam zůstaly.“

Kardinál biskup podal papeži složený dokument se zápisem ze schůzky Julia II. s Castagnou.

„Ale proč?“ zeptal se papež.

„Nechtěli vyvolávat nejistotu, Vaše svatosti.“

Papež se díval na kardinála biskupa se smíšenými pocity.

„Čili to udržovali v tajnosti…“

„Přirozeně, Svatý otče.“

„… také přede všemi dalšími papeži po Juliovi II.?“

„U některých záležitostí bývá nejlepší, Vaše svatosti, když je za vás vyřídí vaši pokorní podřízení, aniž by vás zatěžovali špinavými informacemi.“

Corriere della Sera

WASHINGTON, D. C. (Reuters) - Kongresové knihovně byla darována největší soukromá sbírka knih, dokumentů, dopisů a map na světě.

Sbírka z paláce Miércoles v Santo Domingu, která čítá několik milionů titulů, byla objevena při vyšetřování dosud neobjasněné vraždy Estebana Rodriqueze a při objevení takzvané Mojžíšovy mumie a původního rukopisu Knih Mojžíšových.

Podle vedoucího restaurátora Kongresové knihovny má dar nevyčíslitelnou kulturně historickou hodnotu.

El País

KÁHIRA, Egypt (AP) - Vedoucí představitelé více než padesáti zemí se zúčastní zítřejšího ceremoniálu, při kterém bude takzvaná Mojžíšova mumie uložena k věčnému spánku ve své původní pohřební komnatě na okraji starobylého egyptského města Luxor. Hostitelem obřadu je egyptský prezident.

Více než tři tisíce let stará mumie tam zůstane uložena, dokud nebude rozhodnuto, bude-li pohřební komnata otevřena pro veřejnost či zda bude pro mumii vybudován vlastní svatostánek v Luxoru, Káhiře nebo Jeruzalémě.

Ani egyptské úřady, ani církevní představitelé se dosud jednoznačně nevyjádřili k tomu, zda mumie bude v budoucnosti spočívat na lit de parade.

Zítřejšího obřadu se nezúčastní žádní zástupci Vatikánu ani židovské církve. Také vůdčí představitelé islámských imámů obřad bojkotují.

Podle vyjádření mluvčího Vatikánu papež neuznává, že mumie je skutečně starozákonní Mojžíš. V papežské bule stojí psáno, že nové biblické rukopisy jsou „staletí staré falzifikáty vytvořené pohany, aby šířily pochybnosti a nepravou víru“.

Podle slov mluvčího si je Vatikán jist, že skupina vědců v krátké době odhalí to, co Vatikán nazývá „zlovolný kacířský podvrh“.

Egypt rok 2007

Toho večera, kdy byla mumie odnesena do své původní pohřební komnaty, prohledávaly paprsky reflektorů hvězdnou oblohu.

Obřad byl na celém světě vysílán v přímém přenosu. Návštěvníky bavilo obrovské množství umělců na provizorním pódiu vystavěném vedle chrámu Amona-Ra.

Na jednotlivých záběrech tribuny mohli televizní diváci zahlédnout bledého bělovlasého muže s tlustými brýlemi. Seděl mezi jistou starší ženou se záplavou zvlněných kadeří a vyhublým starcem s orlím nosem.

Bjorn, Beatriz a Restaurátor byli pozváni jako čestní hosté. Uvolnili se z Schimmerova institutu, kde jsou k dispozici skupině odborníků, která pracuje na restaurování a překladu starobylých textů psaných na papyru.

Brzy po ránu toho dne napsal Bjorn e-mail profesoru Sigurdssonovi, Terjemu, Oyvindovi, Lauře a všem ostatním, kdo mu pomáhali. Drazí přátelé, napsal, zní to možná trochu nabubřele, ale dnes večer bude konečně splněn slib, který dali strážci před tisícem let. Poslední strážci jsme my, přátelé. Dílo je dokonáno.

Obřad byl zakončen kolem půlnoci velkým ohňostrojem. Tisíce raket vylétlo k obloze a rozprsklo se do oslepujících zářivých barevných spršek, jako by někdo sypal stříbro. Z hnízda nahoře ve skalách nad chrámem vyletěla bílá holubice a zmizela v tichu temné noci nad pouští. Nikdo ji neviděl.

z šesté knihy mojžíšovy

A když Mojžíš vyvedl Izraelity z Egypta a ukázal jim cestu do Kanáanu, jak mu Bůh přikázal, vrátil se zpět ke svému faraónovi.

V paláci na něj čekali. Faraón, čarodějové, veleknězi a členové královského dvora.

A Mojžíš padl na kolena a pravil: „Pán mi přikázal, abych vyvedl lid izraelský z Egypta, skupinu za skupinou. To je vykonáno.“

Faraón řekl: „Ale mne, svého otce, jsi zradil!“

A tehdy Mojžíš pravil: „Vyslyšel jsem slova Boha Izraelitů, co mám učinit.“

To rozhněvalo egyptského krále a ten řekl: „Zradil jsi mne, svůj lid a svou zemi, odsuzuji tě k smrti.“

A Mojžíš pravil: „Toť králova slova.“

Protože Mojžíš byl královského rodu, bylo mu povoleno rozhodnout se, jak zemře. Mojžíš si zvolil směsici jedu, medu a vína.

Odvedli ho od faraóna do jedné z palácových komnat a podali mu pohár naplněný jedem, medem a vínem.

V tu chvíli prolétala kolem holubice a její stín zaclonil komnatu.

V tom okamžiku vypil Mojžíš pohár s jedem. Když čekal, až jeho srdce ochromí jed, pravil:

„Kapli nejsvětější nalezneš ve svém srdci. Když se modlíš ke svému Bohu, on je s tebou jedno. Je s tebou vždycky, vždy je u tebe a ty Ho objevíš v sobě, neboť ty i Pán jste jedno tak, jak on tvoří jedno se vším, co stvořil, a s pravým Bohem v Barbelos. Nebudeš hledat ráj, neboť ten jsi již nalezl a ten je v tobě.“ Pak padl.

Tak zemřel Mojžíš, služebník Hospodinův, v paláci faraónově. V tajnosti ho pochovali v pohřební komnatě u řeky. A v oné skryté pohřební komnatě bude Mojžíš spočívat na věky, neboť nikdo až dodnes nezná jeho hrob.

Bůh nemá žádné náboženství. Mahatma Ghándí

PODĚKOVÁNÍ

Řada odborníků mi s ochotou, a možná i se skrytými obavami, byla nápomocna při mém pátrání v oblasti jejich odborného zájmu. Děkuji tímto všem svým pomocníkům, kteří přispěli svými radami, návrhy a informacemi. Jen já sám odpovídám za případné chyby, které by se v textu mohly objevit, a přirozeně také za smyšlenky a výmysly vytvořené na základě historické skutečnosti a teologických teorií, které se staly základem této fikce. Je nutno připomenout, že Strážci úmluvy jsou román a že jsem fantazii dal volný prostor. Historický rámec i teologické teorie jsou přizpůsobeny fiktivnímu příběhu a žádný z mých pomocníků ani zdrojů neodpovídá za to, jakým způsobem jsem s jejich informacemi naložil. Stejně jako ostatní romány, jejichž děj se odehrává v šedé zóně mezi fakty a fantazií, jsou Strážci úmluvy hrou myšlenek, příběhem, který pokračuje tam, kde skutečnost a věda končí.

Děkuji svému redaktorovi Oyvindu Pharovi z nakladatelství Aschehoug, nakladatelskému poradci Alexanderu Opsalovi, redaktorce pro oblast autorských práv Evě Kuloyové z Aschehoug Agency za to, že mi svými dobrými návrhy pomohla ukotvit rukopis v přístavu.

Děkuji svému islandskému příteli a kolegovi Thrainnu Berthelssonovi, spisovateli a filmovému režisérovi, za nezlomnou podporu. Děkuji profesorovi dr. philos. Gisli Sugurdsonovi z Institutu Arniho Magnússona za to, že mi umožnil nahlédnout do rukopisných sbírek, a trpělivě odpovídal na mé otázky. Děkuji faráři Geirovi Waagemu z Reykholtu za prohlídku míst, kde pobýval Snorri. Děkuji spisovatelům Haraldu Sommerfeldtovi Boehlkemu, Bodvaru Schjelderupovi a Einaru Birgissonovi za jejich informace o posvátné geometrii. Děkuji profesorovi dr. theol. Terjemu Stordalenovi z Teologické fakulty univerzity v Oslu a architektovi se specializací na církevní stavby dr. ing. Jorgenu H. Jenseniusovi. Děkuji profesorovi Michaelu Brettovi, odborníkovi na dějiny severní Afriky, egyptskou obranu a epochu fatimidské dynastie z The Schod of Oriental and African Studies, Univesity of London. Děkuji Lucovi Caronimu, tajemníku z Tajného vatikánského archivu, a Thomasu Mannovi, knihovníkovi z Kongresové knihovny ve Spojených státech.

Řada dalších lidí si zaslouží mé díky za to, že k tvorbě románu přispěli informacemi, návrhy, údaji a podporou. Děkuji May Grethe Lerumové, Arntu Stefansenovi, Bjornu Are Davidsenovi, Jornu Lier Horstovi, Vegardu Egelandovi, Knutu Lindhovi, Frederiku Graesvikovi, Knutu Andresu Skogstadovi, Davy Wathnemu, Kjellu Ovre Hellandovi, Viggo Slettevoldovi, Oyvindu Egaasovi a Astrid Egelandové. Děkuji Gunn Haalandové a K. Jonášovi Nordbymu z univerzity v Oslu, policejnímu řediteli Larsu Smestadmoenovi, archeologu Janu Billovi z Muzea vikingských lodí v Roskilde a profesorce Doris Behrens-Abourseifové z University of London. Děkuji svému islandskému nakladateli Jóhannu Pálí Valdimarssonovi, Thoře Sigridur Ingolfsdottir a všem ostatním z nakladatelství JPV, děkuji italské redaktorce Elisbettě Sgrabi z Bompiani a jejím kolegyním Beatrici Gatti a Valerii Frasce. Děkuji všem odborníkům ze Státního archivu, Správy církevních statků v Ringebu, Státnímu geografickému institutu, Centrálnímu statistickému úřadu a univerzitě v Oslu.

Děkuji své trpělivé rodině a manželce Áse Myhrvoldové Egelandové, která je mou trpělivou čtenářkou a rádkyní a také mnohokrát literární slaměnou vdovou.

A nakonec haf Teddymu za to, že mi dělal společnost.

POUŽITÁ LITERATURA

Žádná kniha nevznikne bez jiných knih. Při práci na Strážcích úmluvy jsem využil následující zdroje:

Bible

Den egyptiske dodeboken, De norske bokklubbene (2001), překlad Saphinaz-Amal Naguib, Eldrid Johansen, Anders Bettum a Jens Braarvig

John Bowker: Den fullstendige Bibelhandboken, Andresen & Buteschon/Det Norske Bibelselskap (1998-2001)

John Bowker: Gud - en historisk fremstilling, Andresen & Buteschon/Det Norske Bibelselskap (2003)

Aage Hauken: Teologene som skapte Det gamle testamente, Land og kirke/Gyldendal (1980)

Werner Keller: Men Bibelen hadde rett, Dreyer (1955)

Ronald Grambo: Djevelens livshistorie, Ex Libris (1990)

Harald Sommerfeldt Boehlke: Det norske pentagram, první vydání Eutopia Forlag, druhe vydání vlastním nákladem autora (2005)

Bodvar Schjelderup: Loggbokfor en helgen, Genesis forlag (1997) a Paktens tegn og denfemte tavlen, Periscope vision (2004)

Einar Gunnar Birgisson: Egyptian influence and sacred geometry in ancient and medieval Scandinavia, vlastní nakladatelství, Island (2002)

Erling Haagensen a Henry Lincoln: The Templars‘ Secret Island, The Windrush Press (2000)

Snorri Sturluson: Norges kongesagaer, Gyldendal (1979)

Ivar Eskeland: Snorri Sturluson, Grondahl Dreyer (1992)

Lars Roar Langslet: Olav den hellige, Gyldendal (1995)

Morten Myklebust: Olav - viking og helgen, Fantasi-Fabrikken (1997)

Terje Spurkland: I begynnelsen varfuthark - norske runer og runeinnskrifter, LNU a Cappelen Akademisk Forlag (2001)

Kjell Aartun: Runer i kulturhistorisk sammenheng, Pax (1994)

Eva Valebrokk a Thomas Thiis-Evensen: De utrolige stavkirkene, Boksenteret (1993)

Gisli Sigurdsson a Vesteinn Olason: The Manuscripts of Iceland, Arni Magnusson Institute in Iceland (2004)

Helge Ingstad: Vesterveg til Vinland, Gyldendal (1965)

Kare Prytz: Vestoverfor Columbus, Aschehoug (1990)

Knut Lindh: Leiv Eriksson - Oppdagelsen av Amerika, Fahrenheit/Pantagruel (2000)

James Graham-Campbell: The Viking World, Frances Lincoln (1980/2001)

W. Hodding Carter: A Viking Voyage, Ballantine Books (2000)

John Haywood: Historical Atlas of the Vikings, Penguin (1995)

Ed. Knut Mykland: Norges historic Cappelen (1976)

Karsten Alnaes: Historien om Norge, Gyldendal (1996)

David Murdoch: Tutankh-Amon, Damm (1998)

Richar Elliott Friedman: Who Wrote the Bible, Summit Books (1987/1997)

Graham Phillips: The Moses Legacy, The Evidence of History, Sidgwick & Jackson (2002)

Ahmed Osman: Moses andAchnaton - The Secret History of Egypt at the Time of the Exodus, Bear & Company (1990 -2002)

Israel Finkelstein a Neil Asher Silberman: The Bible Unearthed - Archaeology’s new vision of Ancient Israel and the Origin of its Sacred Texts, Touchstone (2001)

David Rohl: A Test of Time - The Bible from Myth to History, Century (1995)

Aidan Dodson/Dayn Hilston: The Complete Royal Families of Ancient Egypt, Thames & Hudson (2004)

Simon Singh: Koder - skjulte budskap fra det gamle Egypt til kvantekryptografi, Aschehoug (2000)

Následující webové servery byly při mé práci obzvláště užitečné:

www.arild-hauge.com

(o době vikinské, o runách a pověrách)

asv.vatican.va (Tajný vatikánský archiv)

www.stavkirke.info

(o norských dřevěných stěžňových kostelech)

no.wikipedia.org

en.wikipedia.org

www.katolsk.no

www.bibelen.no

Tom Egeland STRÁŽCI ÚMLUVY

Z norského originálu Paktens voktere, vydaného nakladatelstvím Aschehoug & Co. (W. Nygaard) v Oslu roku 2007, přeložila Daniela Krolupperová Obálku navrhl Ivan Brůha Redigovala Jarka Vrbová Odpovědná redaktorka Martina Bekešová Technický redaktor David Dvořák Počet stran 528 Vydala Euromedia Group, k. s. - Knižní klub, Nádražní 32,150 00 Praha 5, v roce 2009 jako svou 4801. publikaci Sazba SF SOFT, Praha Vytiskly Tlačiarne BB, spol. s r. o., Banská Bystrica Vydání první

Naše knihy distribuuje knižní velkoobchod Euromedia Group, k. s. - knižní distribuce, Nádražní 32,150 00 Praha 5 Zelená linka: 800 103 203 Tel: 296 536 111 Fax: 296 536 246 distribuce.sd@euromedia.cz

Knihy lze zakoupit v internetovém knihkupectví www.knizniweb.cz

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai