Start

===Uga1a/e7Tew8/lvTaglWWAV/nYadsrKYKwER3yoQkto=

Přeložila Klára Dvořáková Winklerová

KATAKOMBENS HEMMELIGHET

Copyright © 2013, H. Aschehoug & Co. (W. Nygaard) AS

Translation © Klára Dvořáková Winklerová, 2014

ISBN 978-80-242-4617-8

===Uga1a/e7Tew8/lvTaglWWAV/nYadsrKYKwER3yoQkto=

===Uga1a/e7Tew8/lvTaglWWAV/nYadsrKYKwER3yoQkto=

SUZY LEEOVÁ, HLAVNÍ ASTRONOMKA observatoře na hoře Mauna Kea na Havajských ostrovech, se neodvažovala uvěřit svým vlastním očím. Ale nebylo pochyb o tom, co obrovským hvězdářským dalekohledem zpozorovala: na obloze se objevila nová, neznámá kometa. Krásná. Majestátní. – Vypadá skoro jako vánoční hvězda, pomyslela si Suzy a usmála se.

Astronomové se horlivě a s nadšením pustili do výpočtů její velikosti, rychlosti a dráhy.

Nikdo z nich zatím netušil, co ten objev bude znamenat.

===Uga1a/e7Tew8/lvTaglWWAV/nYadsrKYKwER3yoQkto=

Pohřební komora

===Uga1a/e7Tew8/lvTaglWWAV/nYadsrKYKwER3yoQkto=

KAPITOLA I

Schránka

Dřevěný sloupový kostel v Borgundu

Robert si s přimhouřenýma očima prohlížel uhlově černý dřevěný kostel. Jeho členitost a spousta střech a stříšek byly ohromující. Patro se klenulo nad patrem. Střecha nad střechou. Věže a věžičky. Temný, mohutný a mystický kostel se tyčil na pozadí oslepující záře letního slunce. Dračí hlavy se vzpínaly k nebi. Křesťanské kříže a staroseverská bájná zvířata bok po boku. Ornamenty a dřevořezby. Ale žádná okna, žádné malby na skle. Jen ta uzavřená černá temnota.

Byl teplý letní den prodchnutý pylem z květů a bzukotem hmyzu. Slunce pálilo. Oblak písečného prachu z naleziště, kde probíhaly vykopávky, pokryl jemnou vrstvičkou stromy i louku. Kostel vrhal ostrý stín na archeology, kteří klečeli na zemi a pátrali po minulosti.

Jedním z nich byl Robert. Docela obyčejný kluk. Obyčejně vysoký, obyčejně vypadající. Před pár měsíci mu bylo čtrnáct. Měl rád hudbu. Napínavé filmy. Počítačové hry. A křečka jménem Burre. Ale právě teď se nacházel spolu se svou matkou u dřevěného kostela v Borgundu. Máma byla archeoložka. Robert s ní v práci trávil každé prázdniny už odmalička. Naprosto mu to vyhovovalo. Miloval archeologii. Neboli hledání pokladů, jak tomu říkal. Ale my nehledáme poklady, namítala někdy máma. Robertovi to bylo jedno. Pro něho to znamenalo hledání pokladů.

Celé dnešní dopoledne pracovali s matkou na dně jednoho přes tisíc let starého vikinského hrobu. Milimetr po milimetru, centimetr po centimetru se prohrabávali a pohyby štětce se propracovávali proti proudu času.

Najednou přerušila Robertova matka ticho:

„Ale copak to tu máme!“

Trochu moc hlasitě. Trochu moc významně. Pomalu vstala. Ostatní archeologové se seběhli a obklopili ji.

„Co je to, mami?“ zeptal se Robert.

Matka zvedla cosi do vzduchu.

Schránka.

Schránka z mědi.

Schránka z doby Vikingů.

Archeologové se v houfu vydali k provizorní dřevěné stavbě. Tady byly uskladněné všechny brože, hřebeny a hroty šípů, které doposud objevili. Robert s matkou šli v čele průvodu.

Vedoucí vykopávek, konzervátorka Ingeborg Mykleová z oddělení starověkých sbírek Historického muzea, vyšla na dřevěnou plošinu, aby si poslechla, co našli.

Robertova matka byla tak rozrušená, že když pokládala měděnou skříňku na pracovní stůl uvnitř ubikace, třásly se jí ruce.

Nahoře na schránce byly vyryté tři symboly:

„To je nepochopitelné!“ mumlali archeologové jeden přes druhého. Někteří se tlumeně smáli. Někteří vrtěli nevěřícně hlavou.

„Co je na tom nepochopitelného?“ zeptal se Robert.

„Ten první symbol je ankh,“ vysvětlovala matka.

„Cože to je?“

„Ankh je staroegyptský hieroglyf neboli znak pro věčný život, pro znovuzrození. Druhý symbol je staroseverský runový znak ty, který odkazuje na vikinského boha války Týra. A třetí je křesťanský kříž, symbol Ježíšova ukřižování a zmrtvýchvstání.“

„No a?“ řekl Robert.

„Tři tak staré a odlišné symboly k sobě zkrátka nepatří.“

„No a?“ opakoval Robert.

„A všechno, co se nějakým způsobem nehodí nebo někam nezapadá, nás archeology zajímá ze všeho nejvíc.“

„Ale nejzajímavější je přece to, co je uvnitř schránky, ne?“ opáčil Robert.

S tím matka souhlasila.

Nekonečně opatrně odstranila z víka hlínu a schránku otevřela.

Mnozí z archeologů zalapali po dechu.

Ve schránce ležely čtyři římské mince a na kůži ručně malovaná mapa Říma.

Ale archeology přimělo zalapat po dechu něco úplně jiného: byl to šperk. Nepopsatelně nádherný přívěsek. Třpytící se trojúhelník:

Dokonce i po tisíci let ve schránce ve vikinském hrobě šperk teple zářil.

To je skoro magické, pomyslel si Robert.

===Uga1a/e7Tew8/lvTaglWWAV/nYadsrKYKwER3yoQkto=

===Uga1a/e7Tew8/lvTaglWWAV/nYadsrKYKwER3yoQkto=

KAPITOLA II

Katakomby

Řím – o několik měsíců později

I

Troubení klaksonů. Sirény. Kvílení brzd. V Římě právě vrcholila odpolední dopravní špička, když Robert s matkou dorazili taxíkem na místo vykopávek. Jeli přímo z bytu, který si v centru pronajali, ani si po příletu nevybalili.

U vchodu do uzavřené oblasti na ně čekal vedoucí vykopávek. Když je zahlédl, rozzářil se, mávnutím ruky je přivolal k sobě a představil se jako Umberto.

Neuvěřitelné, pomyslel si Robert, Umberto je první archeolog, co znám, který nepáchne hlínou a potem, ale je cítit vodou po holení.

Umberto políbil matce ruku a zpěvnou italštinou vykřikl „bella donna“. Krásná dámo. Potom Umberto potřásl obřadně rukou Robertovi.

===Uga1a/e7Tew8/lvTaglWWAV/nYadsrKYKwER3yoQkto=

===Uga1a/e7Tew8/lvTaglWWAV/nYadsrKYKwER3yoQkto=

„Mladý muži,“ řekl Umberto anglicky, „setkání s těmito katakombami bude zážitek, na který do smrti nezapomeneš.“

Robert už se zúčastnil mnoha archeologických vykopávek. Žádná z nich nevzbudila zvláštní pozornost. Ale tentokrát to bylo jinak. Ukázalo se, že na mapě ze schránky, kterou jeho matka objevila v Borgundu, je zakreslená cesta k dosud neznámým katakombám v Římě. A neznámé katakomby v Římě, to byla pořádná senzace. Jelikož Robertova matka mapu našla, směla se jejich průzkumu zúčastnit. Což byla tak trochu čest, jak Robert vyrozuměl.

A Robert jí bude moci pomáhat. To mu máma slíbila. Hrozně se na to těšil. Snil o tom, že právě on objeví něco, co všechny archeology ohromí.

Jednou z podmínek, aby ho uvolnili ze školy, bylo napsat práci na téma související s jeho pobytem. O Římě. Katakombách. Raném křesťanství. Měl v plánu sepsat všechno, co se dozví, vytvořit malý lexikon. Robertovy poznatky o hieroglyfech a runách. Robertovy poznatky o katakombách. Robertovy poznatky o víceméně všem, co potřebujete vědět, abyste se stali světoznámým archeologem.

===Uga1a/e7Tew8/lvTaglWWAV/nYadsrKYKwER3yoQkto=

===Uga1a/e7Tew8/lvTaglWWAV/nYadsrKYKwER3yoQkto=

„Katakomby,“ zapsal si Robert, než odjeli z domova, „jsou podzemní chodby používané jako pohřebiště.“

Po pravdě řečeno připadalo Robertovi zvláštní, že něco tak starého a divného – dva tisíce let starý masový hrob! – zajímá noviny a televizní zpravodajství po celém světě. Katakomby zkrátka lidi bezmezně fascinují. A Robert teď byl členem týmu, který bude jednu z nich prozkoumávat. Spolu se svou matkou a předními světovými archeology bude odhalovat prastará tajemství tohoto pohřebiště.

Už se nemohl dočkat.

II

Umberto vybavil Roberta s matkou přilbami a žlutými reflexními vestami, na kterých bylo napsáno ARCHEOLOGO. Archeolog. Robert pýchou jen zářil.

„Připraveni?“ zeptal se Umberto.

Robert s matkou horlivě přikývli.

Umberto je vedl k přístřešku postavenému nad vchodem. Dolů do katakomb vedly příkré, nově vytesané schody.

„Katakomby najdeme po celém světě,“ vysvětloval Umberto, když sestupovali dolů, „ale Řím je jimi obzvlášť proslulý.“

To přece vím, pomyslel si Robert. Ale ze zdvořilosti se zájmem přikývl.

Poslední schod byl poněkud vyšší. Robert seskočil na zem a rozhlédl se podzemím.

Zatrnulo v něm.

III

Robert si položil ruku na ústa. Podíval se doprava. Doleva. Pohled do podzemní chodby a chladný, zatuchlý vzduch ho rozechvěly. Připadalo mu, že to tam poznává. Jako by… ano, jako už by tam někdy byl. Dole v katakombách. Ale to přece není pravda. Je v Římě poprvé v životě.

Naštěstí si matka ani Umberto jeho reakce nevšimli.

„Mnohé ze čtyřiceti římských katakomb jsou otevřené pro veřejnost,“ vykládal Umberto. „Jedna z nich je dlouhá celých patnáct kilometrů. Jiná zase obsahuje přes tisíc koster. Některé jsou v hloubce tří čtyř pater a sahají více než dvacet metrů pod zem.“

Robert nevěděl, co říct. Cítil se tak… podivně.

„Děje se něco?“ všimla si toho matka.

Zavrtěl hlavou.

„Fakt ne?“

„Ne!“

Když vešli do tunelu, udeřil je do nosu štiplavý zápach. Tmavé chodby osvětlovaly pracovní svítilny visící na stropě a na stěnách. Některé stály na stojanech. Žárovky bzučely či slabě vibrovaly.

Všude kolem ležely kostry. Kosti. Lebky. Některé částečně zakryté shnilými zbytky oblečení.

Usmívající se a gestikulující Umberto je vzal na prohlídku spoustou tunelů a místností. Vysvětloval, jak budou archeologové postupovat a co budou hledat. A co doufají, že najdou. Robert zůstal kousek pozadu. Podivný pocit ho začal pomalu opouštět. Šel sám a zvědavě pokukoval kolem. Umbertův hlas už k němu doléhal jen z dálky.

V jednom výklenku Robert zahlédl symbol vytesaný do kamenné zdi. Zčásti ho zakrýval džbán, takže bylo vlastně štěstí, že si ho vůbec všiml:

Robert ztuhl. Ten symbol mu připadal tak známý! Pokoušel se rozpomenout, kde se s ním mohl setkat. Ale neviděl ho úplně celý. Bránil mu ten hliněný džbán. Mohl by ho posunout? Ne, dobře věděl, že to udělat nesmí. Znal pravidla archeologů. Bylo by to jako pohnout něčím na místě, kde byla spáchána vražda.

Vtom na něho zavolala matka. Zmizeli už s Umbertem za zatáčkou.

„Mami, pojď se na něco podívat!“ zavolal nazpět.

„Teď ne!“

„Ale mami…“

„Drž se tady u nás!“

„Ale…“

„Roberte! Teď hned!“

Tón jejího hlasu vylučoval další diskuzi. Robertovi nezbývalo než je doběhnout.

„Mami…“

„Teď ne!“

„Ale mami…“

„Nepřerušuj Umberta!“

Ten právě poučným hlasem vykládal: „Nikdo zatím netuší, jak dlouhé nebo hluboké právě tyto katakomby jsou. Ale to je jen jedna z věcí, která nás zajímá. Nevíme ani, kolik koster obsahují. Ale asi můžeme mluvit o několika tisících.“

Několik tisíc mrtvých. Neuvěřitelné, pomyslel si Robert.

IV

Konec tunelu byl zahrazen stěnou z prken.

„Sem, ale dál už ne!“ řekl Umberto. „Zbytek chodeb se musí zabezpečit, než budeme moci pokračovat. Půda za tou stěnou z prken je nestabilní. Musíme to tam nechat zpevnit vzpěrami a trámy, teprve pak se můžeme pustit do práce v další části chodby. Pokud je nám známo, není tímto směrem žádný východ.“

Zpátky se vydali jinou, kratší cestou. Katakomby byly úplné bludiště. Umberto je naštěstí znal jako své boty.

Po prohlídce vyšplhali nahoru po provizorním dřevěném schodišti. Nahoru k odpolednímu slunci, světlu, k téměř čerstvému vzduchu plnému zplodin. Robert se zhluboka nadechl, pokoušel se potlačit ten podivný pocit v těle.

„Díky za prohlídku,“ řekla matka.

„Viděl jsem tam takový symbol…“ začal Robert.

„No ano!“ přerušil ho Umberto. „Není to úžasné? Zdi katakomb jsou plné nápisů a starých symbolů. Vytesali je tam křesťané a jistě i další lidé, kteří se dole ocitli.“

„Už jsem ho předtím někde viděl,“ řekl Robert.

„Tak to často se symboly bývá.“

„Ale přesně tenhle symbol…“

„Z Roberta jednou bude archeolog,“ skočila mu matka do řeči a podrbala ho ve vlasech.

„To je skvělé!“ nadchl se Umberto.

„A víte co? Bude mým asistentem.“

„Vaším asistentem?“ opakoval Umberto se smíchem.

„Ano, je v pořádku, že mi bude pomáhat? Doufám, že ano?“

„Ale s čím?“

„S vykopávkami samozřejmě. Dole v katakombách.“

Umberto zvážněl. Pohlédl z Roberta na matku a zase zpátky na Roberta.

„To je dobrý nápad. Rozhodně.“ Odmlčel se.

Robert s matkou na něho tázavě hleděli. Robert už tušil, co přijde.

„Ale…“ Umberto rozhodil rukama, „bohužel to nejde. Nařízení jsou přísná. Robert je ještě dítě. Podzemní archeologické vykopávky jsou příliš rizikové, aby se jich účastnil někdo v jeho věku. Je mi líto. Asi to nebude možné.“

„Ale…“ začala matka.

Umberto zvedl ruce do vzduchu. „Opravdu je mi to líto. Ale odpověď zní ne.“

V

Odpověď zní ne.

Jeli taxíkem zpátky do bytu. Robert tak zuřil, až mu vstoupily slzy do očí. Zíral ven z okýnka, aby matka neviděla, jak je zklamaný. Kolem nich se prodíralo policejní auto se spuštěnou sirénou. A přímo před ně se nacpal nějaký skútr.

Odpověď zní ne.

Ne?

A on všem svým kamarádům vykládal, jak bude pracovat jako archeolog hluboko dole v katakombách.

A teď nesmí?

„Ach jo, to mě mrzí, Roberte,“ řekla matka.

„V pohodě,“ vymáčkl ze sebe.

V pohodě? Vůbec nic nebylo v pohodě. Máma porušila slib. Když se objevila možnost odcestovat do Říma, nebyl Robert nijak zvlášť nadšený. Zrovna ho jmenovali kapitánem fotbalového družstva, jeho, ne Patricka. A najednou – přestěhovat se do Říma? Pamatoval si z té diskuze každičké slovo. No tak, Roberte, říkala matka. My se tam přece nebudeme stěhovat. Jde jenom o jeden měsíc. Čtyři týdny! A trenér slíbil, že až se vrátíš, budeš jako kapitán pokračovat. Matka už mezitím promluvila s ředitelem školy a s třídním. Za jeho zády. Všichni o Římu věděli. Kromě Roberta. A budeš mi moci dělat asistenta! řekla taky máma. Budeš mi pomáhat dole v katakombách. Můžeš se toho spoustu naučit. Robertovi poskočilo srdce. Pracovat jako archeolog! V Římě! Doopravdy!

Myslel si, že to tak bude. Až do teď. Ale kdepak. Matčin slib nestál ani za zlámanou grešli.

Odpověď zní ne.

Robert si opřel čelo o okýnko taxíku a pozoroval chodce na chodníku.

„Určitě mi můžeš pomáhat s jinými věcmi,“ pokračovala matka. Slyšel jí na hlase, že je z toho smutná.

„A s čím?“

„Na něco přijdeme. S tím, co budu dělat, až se vrátím večer domů.“

Věděl moc dobře, co má na mysli. Registrování. Katalogizace. Systematizace. Papírování.

Děsná nuda.

„To je v pohodě. Zapomeň na to,“ odpověděl.

„Já…“

„Prostě na to zapomeň!“

VI

Během vybalování na sebe nepromluvili ani slovo. Pak zašla matka dolů do restaurace na rohu a koupila pizzu. Při jídle si Robert najednou vzpomněl, kde už ten symbol z podzemní chodby viděl.

Byl to ankh!

Ten egyptský hieroglyf ze schránky v Borgundu.

„Mami,“ řekl s pusou plnou pizzy, „ten symbol, co jsem viděl dole v katakombách…“

Matka na něho tázavě pohlédla.

„Byl to ankh! Byl tam vytesaný do zdi.“

„Ankh?“

„Ano, takový jako na schránce z Borgundu.“

„Egyptský hieroglyf patří do římských katakomb asi tak stejně jako na schránku v Borgundu, tedy vůbec.“

„No právě! Ale co tam teda dělá?“

Matka se usmála. „Jsi si jistý, že jsi viděl opravdu ankh? A ne třeba kříž? Člověk se snadno splete, když ty symboly nezná dost dobře.“

„Byl to ankh! Zcela určitě. Kříž s kolečkem nahoře.“

„Tak to zní zajímavě.“ Matka pokrčila rameny. „Ale nepochybně existuje nějaké vysvětlení a to najdeme, jakmile se pustíme do práce.“ Ukousla si pizzy a začala listovat v papírech s plány vykopávek.

Robert byl rozčilený. Proč ho nebere víc vážně? Pokud je ankh v katakombách něco tak neobvyklého, mělo by ji to přece zajímat. Měl si symbol vyfotit, když tam dole byli. Měl by alespoň důkaz.

VII

Druhý den ráno matka vstala časně a Umberto ji vyzvedl. Robert se jen převalil a spal ještě několik hodin. Pak vylezl z postele, došoural se do kuchyně a udělal si tři tousty. Vypil dvě skleničky pomerančového džusu.

Následující měsíc se bude muset od rána do večera obejít bez mámy. To je právě dost času na to, aby sám na něco přišel, pomyslel si.

Robert uklidil nádobí od snídaně, šel do obýváku a připojil se k internetu. Ze všeho nejdřív chtěl vyzkoumat, proč byl dole v katakombách do zdi vyrytý ankh. A jednalo se vlastně vůbec o ankh? Když o tom víc přemýšlel, už mu ten symbol nepřipadal úplně stejný. Musí tomu přijít na kloub.

Ale ukázalo se, že to nebude tak jednoduché. Googloval. Hledal ve Wikipedii. Jistěže našel spoustu obrázků symbolu ankh, ale žádný z nich neměl nahoře smyčku s křížem. Po téměř hodině hledání byl stejně daleko jako na začátku. Rezignovaně si povzdychl. Koho by se tak mohl zeptat? Kde by to mohl zjistit? Kam zamíří člověk, když hledá odpovědi na ty nejpodivnější otázky na světě – a musí se držet dál od jisté podzemní chodby?

Knihovna! pomyslel si. No jasně!

Jenže co je tady v Římě za knihovny?

Je jich celá hromada, zjistil, když se podíval na internet.

Robert si poznamenal adresy dvou, k nimž mohl z bytu dojít pěšky: Národní knihovna a Vatikánská knihovna. Do tašky strčil tablet a plán města, hodil si ji přes rameno a zabouchl za sebou dveře.

Nejdřív vyhledal Biblioteca Nazionale Centrale di Roma. Robert stačil sotva dojít ke vchodu, když na něho zavolal nějaký muž. Italsky.

„I have to find a book,“ vysvětloval Robert zajíkavě.

„How old are you?“ zeptal se vrátný.

„Fourteen.“

Vrátný zavrtěl hlavou a vysvětlil Robertovi, že se dovnitř smí až od osmnácti.

Až od osmnácti? Do knihovny?

Nemělo smysl se dohadovat. Robert si ani nedokázal v angličtině vzpomenout na správná slova. Zklamaně vyšel z budovy. Tak to půjde radši zkusit do Vatikánské knihovny.

Trvalo mu skoro hodinu, než do Vatikánu z Národní knihovny došel. Cestou přemýšlel o tom, co říkal Umberto. Robert je ještě dítě. Však on jim ukáže! Zaručeně objeví něco, co ostatní archeologové přehlédli. Ještě něco dalšího kromě toho symbolu na zdi! Něco senzačního! Znovu a znovu si v duchu promítal matčin pohled – on vychází z katakomb a nese … ano, třeba římský císařský meč z ryzího zlata nebo Ježíšovu trnovou korunu nebo Svatý grál!

Ještě dítě, to určitě.

Minul Piazza Venezia a pípnul mu mobil. Esemeska od Patricka:

Jak je? Jsem ted kapitan! :-) :-) :-)  Porazili jsme Grorud 3-0! Pohoda.

Tak dobře, minimálně jeden císařský meč, jednu trnovou korunu a jeden Svatý grál, abych tohle trumfnul, pomyslel si Robert a pospíchal dál.

===Uga1a/e7Tew8/lvTaglWWAV/nYadsrKYKwER3yoQkto=

===Uga1a/e7Tew8/lvTaglWWAV/nYadsrKYKwER3yoQkto=

VIII

Obrovské náměstí před bazilikou svatého Petra se hemžilo turisty, prodejci, žebráky, mnichy a jeptiškami. Robert zamířil k Vatikánské knihovně. U vchodu ho opět zastavili. Co to s těmi italskými knihovnami je?

„Jsem z Norska,“ vysvětloval Robert anglicky. „Přišel jsem…“

„Děti nemají povolený přístup do knihovny,“ přerušil ho vrátný.

„Ale…“

„Vrať se, až budeš plnoletý!“ odbyl ho vrátný příkře a vykázal ho ven.

Robert stál a zíral do prázdna. Byl unavený. Bezradný. A měl žízeň.

„Copak se vám přihodilo, mladý muži?“

Otázku mu lámanou angličtinou položil drobný mužík s kulatými brýlemi.

„Nechtějí mě pustit dovnitř,“ odpověděl Robert.

„A pročpak chceš navštívit Vatikánskou knihovnu, smím-li se zeptat? Víš přece, že tady nemají knihy pro mládež?“

„I know,“ řekl Robert. A potom ze sebe vysypal celý příběh. O katakombách. O znamení. O matce, která nebrala jeho objev vážně. „Pokouším se jenom zjistit o tom starém symbolu víc,“ uzavřel své vyprávění.

„Možná ti můžu pomoci,“ řekl mužík a narovnal si brýle. „Pojď se mnou.“

IX

Muž s kulatými brýlemi vedl Roberta přes náměstí u knihovny, až prošli velkými těžkými dveřmi. Když byli uvnitř, podal Robertovi ruku a pevně ji stiskl: „Jmenuji se Aldo Mancini.“

„Robert. From Norway.“

„Á, Norvegia! Krásná země. A teď se, mladý muži, nacházíme ve Vatikánském tajném archivu.“

„V tajném archivu?“ opakoval Robert překvapeně.

„No, zas tak tajný teď už není. Jmenuje se tak, protože místní sbírka patří papeži a je soukromější než knihy ve vatikánské knihovně.“

„A sem mají čtrnáctiletí přístup?“ zeptal se Robert s nadějí.

Aldo Mancini se rozesmál. „Sem nemá přístup téměř nikdo. Vědci, studenti a profesoři musí žádat o povolení, aby se dovnitř dostali. Pouze těm nejváženějším je dovoleno, aby archiv navštívili a sbírku zkoumali.“

Robert si zhluboka povzdychl.

„Ovšem,“ pokračoval Aldo Mancini, „jelikož tu pracuji, můžu tě vzít dovnitř jako svého soukromého hosta.“

Robert na něho tázavě pohlédl. Ale proč, měl na jazyku.

Aldo Mancini na Roberta pokukoval přes kulaté brýle. „Taky jsem kdysi býval kluk. Zvědavý kluk. Pamatuju si, jak mě rozčilovalo, když se mnou jednali jako – no jako s dítětem.“

Studovna Vatikánského tajného archivu bylo jedno z nejkrásnějších míst, kde se Robert kdy ocitl. Něco mezi kostelem a knihovnou. U stolů v řadách seděli vědci a listovali ve starých knihách a dokumentech. Police se tyčily do výše dvou pater.

Aldo Mancini měl maličkou, stísněnou kancelář přeplněnou knihami, novinami a krabicemi zažloutlých dokumentů.

„Takže,“ začal Aldo, „co se to vlastně snažíš zjistit?“

Robert mu vyprávěl o symbolu, který našel vyrytý do zdi dole v podzemní chodbě.

„Egyptský ankh?“ zeptal se Aldo Mancini. „Musím říct, že je to skutečně neobvyklé. Jsi si opravdu jistý, že to byl ankh?“

„Úplně ne,“ připustil Robert, „vypadal přece jenom trochu jinak.“

Mancini mu podal čistý papír a pero a požádal Roberta, aby symbol nakreslil. Robert zavřel oči a v duchu si ho představil. Potom ho namaloval, jak nejlépe dokázal:

„Aha!“ zvolal Aldo Mancini nadšeně a zatleskal. „Tak teď je mi jasné, proč sis myslel, že je to ankh. Ale není tomu tak. Tenhle symbol představuje koptský kříž!“

„Koptský kříž?“ zopakoval Robert.

„Koptové patřili mezi první křesťanská společenství. Koptskou církev založil v Egyptě evangelista Marek už v roce 42 po Kristu. Dnes vypadá jejich kříž úplně jinak. Ale v té době zkombinovali koptští křesťané starý hieroglyf ankh se symbolem křesťanství, tedy s křížem. A ty jsi skutečně našel koptský kříž dole v katakombách? To je tedy věc! Úplná senzace. Každopádně pro vědce z oboru. Je to nejstarší výskyt takového egyptského kříže tady ve městě, o kterém vím. Vyplývá z toho, že koptové navštívili po roce 200 Řím a z nějakého důvodu vytesali svůj symbol dole v katakombách. Třeba v Římě zemřel nějaký vysoce postavený koptský Egypťan a byl pohřben spolu s místními křesťany. Je to skutečně velice zajímavé.“

X

Úplná senzace.

Robert opouštěl Vatikán celý nadšený a nedočkavý. Ulicemi Říma běžel zpátky do bytu. Koptský kříž vyloží před matkou a Umbertem na stůl jako trumfové eso. A oni se ani neobtěžovali přijít, když na ně tam dole v podzemní chodbě zavolal. A když vyprávěl, co objevil, nevěřili mu. Zároveň však věděl, že mu ti dva kvůli tomu nedovolí do katakomb jít. Ne bez důkazu. Potřeboval něco víc. Robert se zastavil. Když se mu během několika minut podařilo odhalit v katakombách úplnou senzaci, co by tam asi dokázal najít, kdyby měl víc času? Robert věděl, co musí udělat. Možná to věděl celou dobu už od chvíle, kdy ho Umberto odmítl do podzemí pustit, ale pokoušel se tu myšlenku zaplašit: Tak či tak se musí dolů do katakomb dostat na vlastní pěst. Najít výklenek se džbánem zakrývajícím do zdi vyrytý symbol a vyfotit ho, aby dokázal, že je to koptský kříž. A pak prozkoumat, jaké další symboly se v podzemních chodbách nacházejí. Kvůli tomu přece do Říma přijel.

Jenže jak to provede? A kdy?

XI

Příležitost se naskytla hned téhož večera.

Matka na něho zavolala, jakmile otevřela dveře bytu. Robert ji vyšel do předsíně přivítat. Po dlouhém dni dole v katakombách byla celá zaprášená a zpocená.

Odkašlala si. „Hele, Roberte…“

„Hm?“

„Nevadilo by ti, kdybys tu dneska večer zůstal sám?“

„Sám?“

„Dám ti peníze a můžeš si zajít do McDonald’s.“

„A proč?“

„Víš, Umberto pozval všechny archeology na večeři. Taková malá oslava.“

„A co budete slavit?“

„Nic zvláštního. Že začaly vykopávky. Jestli chceš, můžu to klidně zrušit. Nebo je to v pohodě?“

„Jasně že jo,“ odpověděl Robert. Pokud možno lhostejně. Nedbale. Aby jí nedošlo, co se mu ve skutečnosti honí hlavou: Yessss! Jestli se všichni archeologové sejdou v restauraci, budou katakomby pusté a prázdné. Přímo připravené na průzkum. Který provede on sám.

Matka se namalovala a zahalila do oblaku parfému. Vešla do obýváku, kde seděl Robert s tabletem a pracoval na poznámkách a informačních tabulkách, které nazval „Robertovy poznatky“.

„Opravdu ti to nevadí?“ zeptala se snad po sto padesáté.

„Zasloužíš si trochu rozptýlení,“ odpověděl Robert dospělácky a vysloužil si pusu.

Zatímco matka znovu odspěchala do koupelny – něco s pramínkem vlasů, jenž nechtěl držet na svém místě – využil Robert příležitosti: Přitočil se k její kabelce a vytáhl svazek klíčů. Potichu z kroužku sundal ten od katakomb.

Dole na ulici zatroubilo auto. To bude určitě Umberto. Robert tak tak stihl hodit klíče zpátky do kabelky, dřív než matka vyšla z koupelny. Strčila mu do ruky peníze na extra velké menu u McDonald’s včetně mléčného koktejlu.

Stál v okně a mával, zatímco Umberto s matkou odjížděli v černé, čerstvě umyté Alfě Romeo. Robert zatnul zuby. Šlo to všechno až příliš hladce.

XII

Chvilku vyčkával. Jen pro jistotu. Často se stávalo, že máma doma něco zapomněla. Ale když si byl jistý, že už se nevrátí, popadl klíč a baterku a seběhl dolů na ulici. Vzal si taxíka k vykopávkám a zaplatil penězi, které dostal od matky.

Místo, jež obvykle překypovalo činností, bylo teď opuštěné a liduprázdné. Všude byla tma. Nikde se neozval jediný zvuk. Nikde ani živáčka.

To se Robertovi dokonale hodilo.

Než odemkl dveře a sestoupil dolů do podzemní chodby, pověsil si na hřebík vedle vchodu kšiltovku. Jakýsi hloupý pokus o pozdrav, jehož si stejně nikdo nevšimne.

Dole to bylo strašidelné. Ale jinak super. Robert si připadal jako detektiv nebo špion s tajným posláním. Teď konečně zjistí, jaká tajemství katakomby ukrývají. O co přesně půjde, netušil. Ale určitě je tam dole i něco jiného než jen ten koptský kříž. Cítil to. Jen si nebyl úplně jistý, co to bude.

===Uga1a/e7Tew8/lvTaglWWAV/nYadsrKYKwER3yoQkto=

KAPITOLA III

V temnotách

Řím – katakomby

I

Černočerná tma. A ticho. Ani jediný zvuk.

Štiplavý zatuchlý vzduch se teď ve tmě zdál ještě intenzivnější. Nebylo divu. Po staletí tady dole ležely tisíce mrtvol. Robert se zhluboka nadechl nosem, aby si na pach podzemí zvykl.

Rozsvítil baterku a uviděl veliký oranžový elektrický rozvaděč na zdi hned pod schody. Otevřel dvířka a otočil největším vypínačem. Nic. Vyzkoušel i další vypínače. Ale nerozsvítila se ani jediná žárovka. To se dalo čekat. Hlavní vypínač asi umístili někam úplně jinam.

Tak mu bude muset stačit baterka.

O co se to tady vlastně snažím? Vždyť nedokážu ani rozsvítit světlo.

Váhavě vykročil a přemýšlel o tom, proč v něm katakomby vyvolávají takovou zvědavost. Jako by ho k sobě přitahovaly. Lákaly ho.

Zvuk.

Trhl sebou.

Je tady někdo? Stál naprosto tiše. Může to být máma? Došlo jí, kde je, a přiřítila se za ním? Na okamžik skoro zadoufal, že je to ona.

Ale ne. Je příliš brzo. Určitě ještě nemohla zjistit, že není doma. Kromě toho by na něj volala. Dobře ji znal. Roberte! ječela by. Roberte? Jsi tady? Roberte! Byla by hysterická. Zaručeně. Naprosto hysterická.

Další zvuk.

Kroky?

Kroky v kamenné suti.

Robert polkl.

Kdo to může být?

Umberto? Ne. Umberto pořádá večeři pro archeology. No dobře. Není to máma ani Umberto. Tak kdo to teda je? Nějaký jiný archeolog? V tuhle dobu? A proč by si nerozsvítil? Hlídač z ochranky?

Nebo… NĚCO úplně jiného?

II

Robert měl na sebe vztek. Na svou nenapravitelnou zvědavost.

Ani nevěděl, kolikrát ho máma prosila, aby se trochu krotil. Musíš myslet na následky, než se do něčeho vrhneš, říkala mu.

Před několika lety Robert zabloudil na staveniště v sousedství. No, zabloudil není tak úplně přesné označení. Vplížil se odpovídalo skutečnosti spíš. Jen chtěl zjistit, jak fungují buldozery a rypadla. Řídí se pákami? Mají brzdu a plyn jako auta? Mají řazení? Vlezl na staveniště dírou v plotě. Po pravdě řečeno, musel trochu napomoci tomu, aby byla díra dostatečně veliká. Když se protáhl dovnitř, domníval se, že práce pro ten den už skončily. Jenže najednou přistál jenom pár metrů před ním několikatunový ocelový nosník. Nevšiml si, že se ho jeřáb chystá spustit dolů. Rozezněly se sirény poplašného zařízení. Veškerá práce se zastavila. Přiběhl nějaký muž, hodil si Roberta přes rameno a odnesl ho do stavební buňky v areálu. Muž zuřil: Uvědomuje si, že chybělo málo a ten ocelový nosník ho zabil? Stavbyvedoucí zatelefonoval matce, která si pro Roberta musela přijet.

O něco později měl další průšvih. Na YouTube viděl, co se stane, když se smíchá sodík s vodou. Chtěl se přesvědčit, že to tak doopravdy je. Když zazvonilo, schoval se v chemické laboratoři pod lavici a čekal, až všichni odejdou. Přinesl si kbelík s vodou. Ve skříni s chemikáliemi našel láhev fenolftaleinu a krabičku sodíku. Natáhl si gumové rukavice a nalil fenolftalein do vody. Potom napjatě vhodil do kbelíku velkou hrudku sodíku. V příštím okamžiku směs explodovala takovou silou, že se rozřinčelo veškeré sklo v místnosti. Zvedl se oblak páry. Vzápětí se rozezvučel požární alarm. Oslepený kouřem dotápal Robert ke dveřím a vypotácel se na chodbu. Za několik minut se ozvaly sirény přijíždějících hasičských aut. To už stál Robert se svojí třídou venku na školním dvoře a pokoušel se dělat jakoby nic. Ale samozřejmě ho odhalili.

A teď se nachází tady. V katakombách. Kde nemá absolutně co pohledávat. Umberto řekl naprosto jasně, že potloukat se po nezajištěném archeologickém pracovišti může být životu nebezpečné.

III

Robert poslouchal. Všude bylo ticho. Copak se spletl? Neslyšel snad kroky? Ještě několik minut stál a naslouchal. Nakonec si dodal odvahy a vykročil.

Došel do velké komory. Ve zdech bylo vyhloubeno na třicet či čtyřicet hrobních výklenků. Paprsek světla ozářil prohnilé kostry a lebky s vyvrácenými čelistmi. Prastaré zdi byly pokryté nesrozumitelnými znaky a symboly.

Poznal, kde je. Tamhle je ten výklenek! Opatrně sundal starý hliněný džbán. Baterkou si posvítil na symbol, který hledal. Koptský kříž. Žádný ankh.

Úplná senzace.

Vytáhl mobil a několikrát si symbol vyfotil:

Další zvuk. Jakoby povzdech.

Robert dostal strach. Je tu někdo? měl sto chutí zavolat. Ale neodvážil se. Jako by ta otázka mohla z temnoty někoho vylákat. Nebo něco.

NĚKOHO či NĚCO, s čím se rozhodně nechtěl setkat.

Dlouho stál úplně tiše.

Naslouchal.

Zvuk utichl.

Dech se mu zklidnil. Jistěže je sám. Jistěže tu nikdo není. Vše si jen namlouvá. Přesto mu to připadá jako noční můra. Jako by byl hlavní postavou v nějakém hororu.

Musím se vzchopit, pomyslel si.

Otočil se a zíral do tmy. Rozsvítil baterku a namířil ji do chodby. Pokud ho skutečně NĚKDO pronásleduje, přesně tam teď bude stát. Přímo za ním.

A nebo třeba za rohem?

Přestaň už, Roberte! Nebuď takový strašpytel!

Přemohl strach. Přinutil se vydat zpátky směrem ke schodům.

Ve tmě stíny zmizely. Jen když rozsvítil baterku, probudily se k životu. Letmé. Ne úplně skutečné. Jako stíny někoho, kdo neexistuje. NĚKOHO. Nebo NĚČEHO.

Znovu zhasnul baterku. Představil si polomrtvé lidi, jak se mu s nataženýma rukama potácejí vstříc. Znovu rozsvítil. Aby se vrátil zpátky do skutečnosti.

Robert vrávoral dál. Světlo baterky rozřezávalo tmu. Kolena se mu třásla. Kamenná suť skřípala pod podrážkami bot. Paprsek světla klouzal po kamenných zdech a klenutém stropě. Lebky na něho s otevřenými čelistmi zíraly z kamenných polic, kam zemřelé před dávnými časy uložili k odpočinku. Nechtěl se na ně dívat. Nechtěl čelit pohledům prázdných očních důlků. Mrtví jako by ho sledovali.

IV

Když Robert vešel do další místnosti, zastavil se a rozhlížel se kolem. Nepoznával to tam. Vedly odtud dvě chodby: jedna doleva a druhá doprava. Musel se rozhodnout.

Doleva, pomyslel si, jsem si docela jistý, že jsem vyšel z téhle chodby.

Nebo ne?

Robert se zkusmo vydal levou chodbou.

Na zdi si všiml dalšího zvláštního znaku. Otřásl se. Oko a kříž. Proč ho právě tenhle symbol tak zneklidnil?

Znovu vytáhl mobil a vyfotil ho:

Další mystický symbol, pomyslel si.

Potom pokračoval dál. Přišel přece touhle cestou. Nebo ne? Po několika minutách znejistěl. Nepoznával to tam. Teprve když se dostal k vlhkému kamennému schodišti, které se svažovalo prudce dolů, byl si stoprocentně jistý. Po žádném kamenném schodišti rozhodně nepřišel. Spletl si cestu.

Robert se obrátil. Přímo před ním přeběhla po zemi veliká krysa. Vykřikl. Ne že by se bál krys – on, který měl křečka a tak. Jeho nejlepší kamarád Svein choval dokonce krysu v kleci u sebe v pokoji.

Přesto se musel zastavit, aby znovu nabral dech. Bylo to tak nečekané.

Krysa… No jistě… To krysy dělají všechny ty zvuky.

S úlevou se pousmál.

Krysy!

Robert znovu nechal klouzat paprsek světla po zdech a všiml si ještě jednoho symbolu.

Byla to ryba.

Matka mu vyprávěla, že úplně první křesťané používali rybu jako svůj tajný symbol. Přejel špičkami prstů po hrbolatých okrajích a pomyslel si: Před téměř dvěma tisíci lety tady někdo stál, přesně tady, kde stojím teď já, a vytesal právě do téhle zdi tuhle rybu. A té se já právě teď dotýkám.

Pod rybou rozeznal Robert nějaký text. Pokoušel se ho přečíst, ale ničemu nerozuměl. Asi to bylo latinsky. Třeba už archeologové ten nápis přeložili. Co kdyby tam stálo něco důležitého? Něco, co by změnilo světové dějiny. To by byla věc! Vytáhl mobil a text vyfotil:

===Uga1a/e7Tew8/lvTaglWWAV/nYadsrKYKwER3yoQkto=

===Uga1a/e7Tew8/lvTaglWWAV/nYadsrKYKwER3yoQkto=

V

Nezbývalo než si to přiznat: Ztratil se. Netušil, kde je. Jako by už v katakombách neexistovalo žádné ven nebo dovnitř, jen nekonečné řady pohřebních komor.

Krok za krokem procházel dál kamennými chodbami, pod zaoblenými portály, skrz místnosti s vysokými, klenutými stropy.

Nebyl jsem už tady? Chodím v kruhu?

Když zahnul za nejbližší roh, chodba se opět dělila.

Teprve teď pochopil, proč si s sebou archeologové a speleologové berou na průzkum neznámých chodeb veliká klubka provázku. Aby našli cestu zpátky.

Robert posvítil do kamenné suti pod nohama.

A tehdy je objevil.

Stopy. Otisky svých vlastních adidasek.

A pak ještě jednu dvojici otisků.

Mnohem větších. A hlubších.

Jako by ho někdo pronásledoval.

V panice začal kolem sebe svítit baterkou. Potom ji vypnul. V černočerné tmě byl neviditelný.

Čekal. Pokoušel se zadržet dech. Ale nedařilo se mu to. Srdce mu bušilo jako o závod. Naslouchal.

Přemýšlej, Roberte, přemýšlej!

Nebylo to právě jednoduché. Myšlenky se mu v hlavě rojily jedna přes druhou.

Musí existovat nějaké vysvětlení!

Soustředil se. Dva páry otisků. Mohlo to znamenat, že ho někdo pronásleduje. Ale… ale mohlo se také stát, že on sám šel ve stopách některého z archeologů.

Takhle to určitě je, nebo ne?

Rozsvítil baterku.

Před ním se mihnul stín.

Robert sebou trhl. Obrátil paprsek světla za pohybem – směrem do temné chodby. Nikoho neviděl. Ruka se mu třásla. Paprsek se chvěl.

Představy. Určitě jsou to jen představy.

A nebo to bylo světlo baterky, jež vytváří iluzi pohyblivých stínů, když klouže po nerovných zdech.

Váhavě pokračoval dál. Za ním zakřupaly drobné kamínky. Robert se zprudka otočil. Paprsek baterky se komíhal ze strany na stranu.

Nikdo.

Vytáhl mobil. Žádný signál. Jistěže ne.

Co tady v katakombách vůbec pohledávám?

Proč se nepokusil pořádně si o tom koptském kříži promluvit s matkou? Pomalu a v klidu. Tak aby mu věřila. Ale kdepak. Místo toho se sem dolů zkrátka musel vplížit.

VI

Robert pokračoval dál. V ústech mu vyschlo. Když se jazykem dotkl patra, ozval se mlaskavý zvuk.

Měl jsem si s sebou vzít láhev s vodou, pomyslel si.

Vzpomněl si na matku. Hodnou maminku, která se pořád strachovala, aby se měl dobře. Někdy ho až rozčilovalo, jaké si dělá starosti. Aby mu to šlo dobře ve škole. Na fotbale. S kamarády. Jestli se kvůli něčemu netrápí. Kdyby něco, musíš mi to říct, Roberte. Občas míval chuť zakřičet, že je všechno v pohodě! I když třeba nebylo. Jen aby tomu naléhání unikl.

Jakmile zahnul za další roh, poznal, kde je. Došel na konec chodby. K ochranným páskám a stěně z prken. Za ní byly katakomby neprobádané. Hrozilo tam nebezpečí závalu. Nezbývalo než se vrátit.

Zvuk. Za ním.

Další krysa?

Robert se otočil.

Projela jím hrůza.

Kolena se mu roztřásla. Skoro se složil na zem.

Protože teď ho uviděl. V příšeří, tam, kde chodba ústila do jedné z komor.

Mnich.

Mnich s tváří ukrytou ve velké kápi.

Jen jeho oči ve tmě žhnuly.

===Uga1a/e7Tew8/lvTaglWWAV/nYadsrKYKwER3yoQkto=

KAPITOLA IV

Mnich

Řím – katakomby

I

Muž měl na sobě černou mnišskou kutnu. Jako dlouhé šaty. Přes břicho a boky měl převázaný provaz.

„Kdo jste?“ vykřikl Robert. Roztřesený hlas mu selhával.

… jste… jste… jste… zněla ozvěna.

Mnich neodpověděl. Robert otázku zopakoval anglicky.

… who are you… are you… are you…

Mnich se přibližoval. Jeho oči hluboko pod kápí žhnuly v záři baterky.

Robert ustoupil o krok zpátky.

Mnich se zastavil. Pomalu si přiložil ruku na čelo, pak dolů na břicho a nakonec na jedno a druhé rameno.

Znamení kříže.

A potom… potom začal zpívat.

Tiše a monotónně.

Hlas měl hluboký a jasný.

Robert se otřásl.

Tóny zněly cize. Starobyle. Robert zachytil sem tam nějaké slovo. Něco s Kristi krux a mea lux, ať už to znamenalo cokoliv.

II

Najednou přestal mnich zpívat. Stáli a hleděli na sebe. Vyčkávali. Mnich rozpřáhl ruce a obrátil je dlaněmi k Robertovi. Jako nějaký kněz.

Robert se zalykavě nadechl.

Mnich popošel o krok blíž. Natáhl ruku. Na prstu měl masivní zlatý prsten. Na něm rozeznal Robert symbol:

Kříž uvnitř – zubu, řezáku?

Musel se dostat pryč. Robert vrhl rychlý pohled na stěnu z prken. Mezi tím nejspodnějším a zemí byla třiceticentimetrová mezera.

Na okamžik zaváhal. Potom se vrhl dozadu. Dolů na zem. V panice začal stěnu z prken podlézat. Pryč od mnicha. Spodní hrana stěny ho dřela do zad. Připadalo mu, že se pohybuje nekonečně pomalu. Snažil se proklouznout pod stěnou. Do temnoty.

Pak ji ucítil. Silnou ruku. Popadla ho za pravý kotník. Strašlivou silou táhl mnich Roberta zpátky.

Šaty se mu zachytily za prkna ve stěně. Nebyla právě bytelná. Cítil, jak povoluje. Zřítila se na mnicha, který musel uvolnit sevření, aby se ochránil před padajícím dřevem.

Robert vyskočil na nohy. Aniž se ohlédl, vyběhl do tmy. Do uzavřené části katakomb.

Nejistého a životu nebezpečného místa, podle Umberta. Ale na to teď nesměl myslet.

Ozval se rachot, jak mnich odstrčil dřevěnou stěnu na stranu. A rozběhl se za Robertem.

Robert si nerozsvítil baterku. Namlouval si, že tma mu poskytuje alespoň maličkou výhodu. Běžel, jak nejrychleji si troufal, rukama škrábal o stěny po obou stranách.

Mnich něco vykřikl. Robert mu nerozuměl.

Byl blízko. Velmi blízko.

Robert běžel ještě rychleji. Pryč do tmy.

Najednou narazil do sníženého stropu, až se mu zatočila hlava. Sehnul se.

Rána. Zasténání.

Mnich musel také narazit hlavou.

Robert se snažil vrávorat dál. Ale nedokázal udržet rovnováhu. Hýbe se mu snad země pod nohama? Opřel se o zeď. Do vlasů a do obličeje se mu sypal písek.

Co se to děje?

Něco zadunělo. Zahřmělo. Vzduch byl najednou plný prachu. Robert se rozkašlal.

Potom se strop chodby zřítil.

III

Všechno se seběhlo tak rychle, že ani nestačil na nic pomyslet.

Tlaková vlna ho srazila na zem. Zvířila oblak prachu a písku. Robert kašlal a kašlal. Nemohl dýchat. Zabořil obličej do loketní jamky. Přitiskl nos a ústa k látce košile. Několikrát se zhluboka nadechl. Rozkašlal se. Oči ho pálily. Rychle a prudce mrkal, aby se prachu zbavil.

Ticho.

Robert seděl na tvrdé kamenné podlaze a pokoušel se ovládnout svůj dech, srdce i strach.

Kde je mnich?

Schoval se někde v dutině, která po závalu zůstala? Stejně jako Robert? Nebo leží kdesi pod hromadami kamení?

Robert znovu zapnul baterku. Posvítil kolem dokola. Skrz prach nebylo téměř nic vidět. Nic kromě lebky přímo před ním. Zamžoural. Vypnul světlo. Je potřeba šetřit baterie.

IV

Prach se pomalu začínal usazovat. Už dokázal rozeznat zdi podzemní chodby.

Posvítil kolem sebe.

Tunel, jímž přišel, byl zavalený tunami kamenů. Teď na něho mnich nemohl. Druhý konec chodby se ztrácel ve tmě.

Vzpomněl si na Umbertova slova: Tímto směrem není žádný východ.

Byl zavalený.

Pohled mu bezděčně zabloudil ke kostře ve zdi. Lebka jako by na něho zírala a smála se.

Zhasnul baterku.

V

A tehdy uslyšel ten hlas.

Tichý. Blízký. Téměř neslyšný.

*Roberte,* šeptal.

Nic víc.

Roberte.

===Uga1a/e7Tew8/lvTaglWWAV/nYadsrKYKwER3yoQkto=

KAPITOLA V

Hlas

Řím – katakomby

I

*Roberte…*

Šepot ve tmě.

Rozsvítil baterku. Rozhlédl se kolem. Ale nikdo tam nebyl. Jen on sám.

Tak kdo to teda šeptal jeho jméno?

Hlas byl příliš vysoký na to, aby patřil mnichovi. Byl to hlas dívky.

Mladé dívky…

Chodba byla stále plná prachu ze závalu. Téměř jako v mlze. Roberta pálily oči. Oklepával si prach a písek z oblečení.

Jsou to jen představy? Nebo je dole v katakombách nějaká dívka?

Dívka? Dívka v katakombách?

Nějaká dívka, která ví, jak se jmenuje… To není možné.

*Roberte! Pojď!*

Znovu ho slyšel. Ten hlas. Naléhavý.

*Roberte! Pospěš si!*

To si jenom namlouváš, říkal si Robert v duchu.

Vytočil na mobilu matčino číslo. Čekal. Ale kdepak. Žádný signál.

Prsty, které se mu třásly tak, že se skoro nedokázal trefit na tlačítka, napsal textovku:

Zavaleny v katakombach! :-( Zritil se strop! :-( Zraneni zadne! Potrebuju pomoc! :-( Promin!

Stiskl odeslat. S trochou štěstí se přece může stát, že se za několik vteřin signál objeví.

Každopádně v to mohl doufat.

II

Opatrnými kroky se Robert vydal dál do tunelu. Do tmy. Měl pocit, jako by proplouval časem. Do minulosti. Všude ležely tlusté vrstvy písečného prachu. Pokrývaly zem i kostry ve výklencích ve zdech. Robert jako by se brodil moukou.

Bylo tam tak teplo a vlhko, že si musel rozepnout košili. Cítil, že se mu dýchá stále hůř. Že by byl v podzemní chodbě nedostatek kyslíku? Zachvátila ho panika. Jestliže nebude mít dostatek kyslíku, udusí se. Pomalu a nelítostně. Zhluboka se nadechl. Naplnil si plíce. Zadržel dech. Vydechl. Nadechl se. Znovu a znovu. Nádech, výdech. Nádech, výdech. Nakonec cítil, jak ho panika opouští.

Robert nevěřil na strašidla. Ne na taková, která mají na hlavě prostěradlo a řinčí řetězy. Ale v duchu si představoval, jak se zemřelí z nudy začnou šourat temnými liduprázdnými pohřebními chodbami. Asi sotva jako kostry. Možná jako duchové – mihotavé odlesky lidí, jimiž kdysi byli. Zrcadlové obrazy z onoho světa.

V černočerné tmě viděl před očima pohřební průvody, které se těmito chodbami ubíraly před téměř dvěma tisíci lety. Plačící vdovy. Truchlící otcové. Někdo možná zpíval. Zemřelí ležící na nosítkách, zabalení do lněného plátna. Čerstvé květiny.

Robert šel dál, pořád dál… A přemýšlel: Tak hluboko v těchto chodbách nebyl živý člověk už dva tisíce let.

Najednou se zprudka zarazil. Zaslechl tklivé kvílení, při kterém ho zamrazilo po celém těle. Táhlý nářek z hlubin katakomb.

III

S bušícím srdcem se zastavil a poslouchal… čekal… poslouchal… čekal… Pokoušel se obrnit proti příštímu zakvílení, které se mu zařízne až do morku kostí.

Odkud ten zvuk přichází? Kdo nebo co to je?

Ten zvuk určitě nevydává člověk. Alespoň tím si byl jistý. Že by tady dole v katakombách žila nějaká divoká zvířata?

Ten nářek zněl, jako by pocházel… pokoušel se tu myšlenku zaplašit, ale stále se mu vnucovala… od nějaké příšery. Jako je zombie.

Robert se přitiskl ke zdi. Nechtěl rozsvěcet baterku. Aby ho nebylo vidět.

Pokoušel se představit si, kdo nebo co může vydávat takový kvílivý zvuk.

Třeba se tady v podzemí vyvinul nějaký úplně nový živočišný druh? Slepé, holé podzemní šelmy, které se živí krysami, netopýry, hmyzem a vším, co se sem dolů případně zatoulá?

Jako třeba kluky z Norska?

Další zakvílení.

Táhlé a tklivé.

Robert zavřel oči. Náhle mu problesklo hlavou: Vítr!

Pocítil nepopsatelnou úlevu. Určitě to byl vítr! Vítr, který proudí úzkým průchodem.

A vítr mohl znamenat pouze dvě věci:

Že v chodbě nedochází životadárný kyslík.

A že musí existovat cesta ven.

IV

*Roberte.*

Hlas. Zase tu byl. Nezřetelný, šeptající dívčí hlas.

Robert rozsvítil baterku a napůl čekal, že dívku uvidí stát přímo před sebou.

Bledou. Mrtvou.

Vypnul baterku. A vzápětí ji znovu rozsvítil.

A tehdy ji objevil.

===Uga1a/e7Tew8/lvTaglWWAV/nYadsrKYKwER3yoQkto=

KAPITOLA VI

Strach

Řím

Modré majáky uprostřed noci. Blýskající fotoaparáty. Televizní reportér s mikrofonem v ruce mluvil v přímém přenosu: Prozatím není jasné, co zřícení podzemních chodeb způsobilo, ale policie se obává, že se v podzemí nachází jedna osoba. Novináři se shromáždili kolem vedení záchranných prací, jehož členové tam stáli společně s Umbertem a zkoumali nákresy chodeb.

Uprostřed tohoto roje stála Robertova matka, bez sebe strachy. Když se vrátila z večeře s archeology, zjistila, že Robert není doma. Nejdřív se rozzlobila. Potom v ní vzklíčilo podezření. Otevřela kabelku. Nemýlila se. Klíč od vstupu do katakomb byl pryč.

Roberte!

Přijelo další hasičské auto. Světlo majáků se mihotalo na fasádách domů. Ve vysílačkách praskalo. Policie natáhla pruhovanou plastovou pásku, aby zadržela zvědavce.

Vedoucí záchranného týmu byl statný hasič v přilbě a těžké uniformě. Vzal matku obřadně za ruku. „Patří tahle kšiltovka vašemu synovi?“ zeptal se a ukázal jí Robertovu čepici.

Zmohla se pouze na přikývnutí.

„Paní,“ řekl s účastí, „uděláme všechno, co bude v našich silách, abychom ho našli.“

Ta slova zněla jako rozsudek smrti. Rozplakala se.

===Uga1a/e7Tew8/lvTaglWWAV/nYadsrKYKwER3yoQkto=

KAPITOLA VII

Angelina

Řím – katakomby

Dívka.

Robert sebou trhnul tak silně, až zavrávoral dozadu.

V prašném pološeru nejasně probleskovala její silueta jako na rozmazané fotografii.

Dívka?

Co tady dělá?

*Roberte!* Její hlas. Bylo na něm něco podivného. *Rychle!*

„Kdo jsi?“ vykoktal ze sebe. „Jak víš, jak se jmenuju? Znáš cestu ven?“

*Spěchá to! Pospěš si, Roberte!*

Ukazováčkem mu pokynula. Robert ji váhavě následoval.

Spěchá? Co spěchá?

Rychlými kroky – tak rychlými, že to téměř vypadalo, jako by neběžela, ale letěla – pokračovala dívka temnou chodbou.

Robert ji dohnal ve velké komoře plné koster.

Stála uprostřed a čekala na něho. Skrze závoje prachu ji sotva rozeznal. Dívka asi tak stejně stará jako on sám. Měla na sobě jakési bílé šaty s páskem. Robert lapal po dechu. Ona se nezdála zadýchaná ani trochu.

*Pospěš si, Roberte! Máme málo času!*

Na tom jejím hlasu bylo rozhodně něco divného. Něco, co nedokázal vyjádřit.

„Počkej!“ vykřikl. „Jak se jmenuješ?“

*Angelina.*

Angelina. Jako anděl, napadlo ho. Anděl…

*Jakýpak anděl, to ne. Ale přála bych si být andělem. Andělem Božím na nebesích.*

===Uga1a/e7Tew8/lvTaglWWAV/nYadsrKYKwER3yoQkto=

KAPITOLA VIII

Beznaděj

Řím

V doprovodu čtyř policejních motocyklů přijel autojeřáb a náklaďák s rypadlem. Výkřiky a máváním rukou ho muži navigovali dolů z korby na ulici. Robertova matka nechápala, co má jeřáb zvedat. Novináři a televizní štáby byly vykázány do prostoru naproti provizornímu ústředí záchranných prací. Blesky fotoaparátů nepřetržitě zářily. Umberto a vedoucí záchranářů přišli k Robertově matce. Odkašlali si, těkali pohledem.

„Ta část katakomb, která se zřítila,“ řekl vedoucí záchranářů, „je ta nejhlubší a neprobádaná.“

„A je málo pravděpodobné, že Robert došel tak daleko,“ pokračoval Umberto.

Tak to neznáte Roberta, proběhlo matce hlavou.

„Uděláme, co budeme moci,“ ujistil ji znovu vedoucí záchranářů.

Ale viděla jim to na očích. Už ztratili naději.

===Uga1a/e7Tew8/lvTaglWWAV/nYadsrKYKwER3yoQkto=

KAPITOLA IX

Zával

Řím – katakomby

*Pospěš si, Roberte!*

Rozběhli se.

A proč máme tak naspěch?

Několik minut vedla Angelina Roberta labyrintem chodeb.

*Rychleji, Roberte, rychleji!*

V tom okamžiku to ucítil.

Nejdřív přišly vibrace. Země se chvěla. Ze stropu se sypal prach a písek.

Potom uslyšel zvuk.

Zněl jako bouře.

Dunivý. Rachotivý.

*Rychleji, Roberte! Rychleji!*

Zaznělo mu to v hlavě jako výkřik.

Robert pohlédl ke stropu. Objevila se tam puklina. Dolů padal písek, hlína a kamení.

*Sem, Roberte! Sem!*

Rozběhl se za dívkou.

*Rychle!*

A potom se chodba zřítila.

===Uga1a/e7Tew8/lvTaglWWAV/nYadsrKYKwER3yoQkto=

KAPITOLA X

Zemětřesení

Řím

Zemětřesení.

Takový měli pocit. Ulice se zachvěla. Někdo vykřikl. Jedno zaparkované auto se převrátilo a zůstalo ležet na boku. Rozezněly se alarmy aut. Střešní tašky se tříštily o asfalt. Z podzemí stoupaly mřížkami kanálů sloupy prachu. Zemětřesení? prolétlo Robertově matce hlavou. Teprve když uviděla Umbertův výraz, došlo jí to. Katakomby!

„Panebože!“ vykřikla.

Umberto na ni hleděl, ale neříkal nic. Jen stál a díval se na ni. Nakonec otevřel ústa: „To nemusí nic znamenat…“

Ale jistěže to něco znamenalo. Robert je někde tam dole. A teď se tam všechno zřítilo.

Rozběhla se ke vchodu do katakomb. Ale žádné schody už dolů nevedly. Všude bylo kamení.

Tuny kamení.

Přistoupil k ní vedoucí záchranářů. Sundal si přilbu. Oči měl plné slz.

„Paní. Dělali jsme, co jsme mohli.“

Zaťala ruku v pěst a vší silou se zakousla do kloubů.

„Vykopávky pravděpodobně narušily stabilitu horniny,“ pokračoval. „Pochopitelně provedeme průzkum…“

Další slova mu zamrzla v hrdle.

Netroufala si položit mu otázku. Stáli a zírali jeden na druhého.

„A Robert?“ vykoktala nakonec.

Vedoucí záchranářů sklopil oči.

„Ne,“ zašeptala.

Umberto k ní přistoupil a objal ji.

„Ne, ne, ne…“

Podlomila se jí kolena. Umberto ji musel přidržet, aby neupadla.

„Néééééé!“

Bolestné výkřiky se rozlehly nocí. Práce ustaly. I ostatní hasiči si sundali přilby. Kolem se rozhostilo ticho. Slyšet byly jen blížící se sirény a hysterický pláč Robertovy matky.

===Uga1a/e7Tew8/lvTaglWWAV/nYadsrKYKwER3yoQkto=

KAPITOLA XI

Šperk

Řím

I

V podzemí to zadunělo. Kolem nich se řítily těžké kameny. Vzduch naplnil písek a prach.

*Rychle! Rychleji!!!*

Angelina táhla Roberta za sebou.

*Ještě rychleji, Roberte!*

Ze stropu se uvolňovaly obrovské kamenné bloky a s duněním dopadaly na zem. Angelina a Robert běželi ruku v ruce, jak nejrychleji dokázali. Ohlušoval je rachot a lomoz. Angelina vedla Roberta do úzkého průchodu. Ústil do prastarého kamenného sklepa. Angelina vešla první. Robert musel odsunout nějaké dřevěné bedny a proutěné koše, aby se do sklepa dostal. V posledním okamžiku. Úzký průchod za ním se zřítil.

„Kde to jsme?“ vykřikl Robert.

Angelina neodpověděla.

„Angelino?“

Rozhlédl se kolem.

Byla pryč. Robert nic nechápal. Kam zmizela? V prašné tmě se jí asi podařilo vyklouznout ze sklepa těsně před ním.

Robert šel tápavě dál. Nahoru po starých schodech. Stupně byly pokryté silnou vrstvou prachu. Žádné stopy. Podivné.

„Angelino?“

Musela přece vyběhnout přímo před ním. Ale proč neodpovídá? Proč na něho nepočkala?

Z kamenného sklepa vyšel Robert do prastaré prádelny. Chvějícíma se rukama otevřel dveře. Vypotácel se na dvůr. Dlouhé schodiště vyčerpalo poslední zbytek jeho sil. Robert se opřel o zeď, aby znovu popadl dech.

Rozhlédl se kolem sebe. Dvorek byl prázdný.

„Angelino! Kde jsi?“

Zachránila mu život a teď byla pryč.

Robert vrávoral pryč. Když vyšel ze dvorku na ulici, zamířil směrem ke světlu modrých majáků. Byl zmatený, v hlavě mu hučelo. Kašlal, plíce plné prachu.

Nejdřív se rozhostilo naprosté ticho. Potom se ozvalo mumlání.

„To je zázrak!“ vykřikl náhle nějaký hlas.

Ozval se potlesk.

Pro Roberta to byly vzdálené, neskutečné zvuky. V uších mu pískalo.

V tom okamžiku zahlédl matku. Umberto ji objímal.

„Podívej!“ vykřikl.

Matka si promnula uslzené oči a zírala před sebe.

Uběhlo několik vteřin. „ROBERTE!“ S divokým výkřikem se vytrhla Umbertovi a rozběhla se k němu.

„Mami!“ vzlykal Robert.

„Roberte! Ach Roberte!“ plakala.

Několik minut jen stáli a objímali jeden druhého. V záblescích fotoaparátů je obestoupili záchranáři a tleskali.

II

Dva ošetřovatelé v reflexních vestách navlečených přes uniformu pomohli Robertovi do sanitky. Sedl si na nosítka. Sanitka se rozjela. A tehdy to zjistil. Když si lehal na nosítka, uhodilo ho do hrudi cosi těžkého, co mu viselo na krku.

Robert to vzal do ruky.

Přívěsek?

„Very nice,“ řekl jeden z ošetřovatelů a usmál se na něho.

Řidič sanitky spustil sirénu.

Odkud se ten přívěsek vzal?

Prohlédl si ho pozorněji.

To je neuvěřitelné!

Šperk, který mu visel na krku, vypadal naprosto stejně jako přívěsek, který jeho matka našla ukrytý ve schránce u kostela v Borgundu:

===Uga1a/e7Tew8/lvTaglWWAV/nYadsrKYKwER3yoQkto=

Psi Páně

===Uga1a/e7Tew8/lvTaglWWAV/nYadsrKYKwER3yoQkto=

SUZY LEEOVÁ, HLAVNÍ ASTRONOMKA v observatoři na hoře Mauna Kea, si uvařila tu noc už desáté kafe. Horká a silná káva nebyla dobrá, ale udržela Suzy vzhůru.

Z pustého vrcholu havajské sopky ve výšce přes 4000 metrů nad mořem pozorovala Suzy spolu s ostatními astronomy vesmír těmi nejsilnějšími teleskopy na světě. Novou kometu odtud sledovali minutu za minutou. Suzy hleděla dalekohledem nahoru na noční oblohu. Od chvíle, kdy novou kometu objevili, ani jedinou noc pořádně nespala. Se svým týmem pracovala čtyřiadvacet hodin denně. Mezitím si občas zdřímla na polním lehátku v rohu observatoře.

„Už máš hotový ten výpočet směru a dráhy komety?“ zeptal se jeden kolega.

„Pracuju na tom,“ odpověděla Suzy a potlačila zívnutí.

„A co velikost?“

„Ještě to nemám úplně hotové. Ale je obrovská.“

Při práci používala současně počítač a poznámkový blok. Prsty jí kmitaly po klávesnici. Potom zase popadla propisovačku a zaznamenávala si dlouhé řady čísel.

O té nové kometě nikdy nikdo neslyšel. Suzy a ostatní astronomové byli bez sebe nadšením a zvědavostí. Pocházela snad z oblasti Kuiperova pásu za planetou Neptun? Nebo z Oortova oblaku v ještě vzdálenějším vesmíru? Suzy neměla tušení. Doufala, že jim výpočty poskytnou nějaké odpovědi. Ale jedno věděla s jistotou: Kometa se skládá převážně z ledu, ale také z kamenů a kovu. Když se přiblíží ke Slunci, vytvoří se jí ohon z ledu a páry. Fantastický pohled.

Nás lidi komety fascinují už od pravěku, přemýšlela Suzy a usrkla kávu. Pohlédla na svoje poznámky. V dávných dobách měli lidé z komet strach. Usmála se. Lidé bývali tak pověrčiví. Pokaždé když viděli kometu, věřili, že se tady na Zemi stane něco strašného.

Suzy přelétla pohledem své poslední výpočty dráhy a směru komety. Svraštila čelo. Cítila, jak se jí rozbušilo srdce.

„Tohle přece nemůže být pravda,“ zamumlala tiše pro sebe. Cosi ji náhle zneklidnilo.

===Uga1a/e7Tew8/lvTaglWWAV/nYadsrKYKwER3yoQkto=

Klášter Vescovo al Monte

Itálie

„Odpusť mi, Pane, že jsem zhřešil.“

Lucio klečel. Vysoko na oltáři na prastarém dřevěném kříži visel Ježíš. Dřevěná socha na něho shlížela smutnýma očima. Lucio sepjal ruce a opřel si čelo o kamenné zábradlí obklopující oltář. Vitrážemi v oknech vrhalo slunce dovnitř barevné šikmé pruhy světla. Miniaturní duhy. Z jiné části kostela se linuly tóny sborového zpěvu. Nasládlý a štiplavý pach kadidla se šířil kaplí.

Mnichové v širokých černých kutnách se dlouhými klášterními chodbami rozcházeli za svými každodenními povinnostmi. Jiní klečeli a modlili se. Každičkou minutu dne bylo třeba naplnit činností pro větší slávu Boží. Někteří studovali Bibli, jiní pracovali v klášterní zahradě. Zahálka byla hříchem.

Už po mnoho staletí pátral Luciův mnišský řád po svatém amuletu. První zmínka o něm pocházela ze starého židovského proroctví, další pak z jedné římské legendy.

Před dvěma tisíci lety – záhy poté, co Ježíše ukřižovali – byl amulet rozdělen na dva. Takže mnichové v podstatě hledali dva přívěsky. Dva trojúhelníky. Jednu polovinu amuletu ukradli mnichům v devátém století Vikingové. Druhá část zmizela před osmnácti sty lety v Římě.

Podle onoho starého proroctví měla na obloze zazářit hvězda a přinést svědectví o tom, že Bůh stvořil zemi, aby ji později opět zničil. Pokud by však amulet nosil chlapec z Ultima Thule – chladného severu – byl by svět před zničením zachráněn. Pro mnichy bylo poselství zcela jasné: Amulet ohlašuje příchod soudného dne! Domnívali se, že ubíhá-li čas bez přítomnosti Pána, je to známkou zatracení. Nic pro ně nebylo důležitější než soudný den. Protože tehdy se Ježíš Kristus navrátí, náš hříšný svět zanikne – a konečně znovu povstane Boží království.

V proroctví byla také zmínka o strážci amuletu. O něm neměli mnichové žádné informace. Byli si ovšem jisti tím, že právě jejich řád byl Bohem vyvolen, aby amulet našel.

Až bude jejich svatý úkol splněn, nastane soudný den.

Přívěsek ukradený Vikingy jako by se do země propadl. Při pátrání po něm se mnichové v průběhu staletí vydali až do chladné země na severu – do Norska. Vždycky se však vrátili s prázdnýma rukama.

Teď se konečně dostali amuletu na stopu. Ovšem ne tomu, který uloupili Vikingové, ale oné polovině, jež zmizela v Římě.

A sice díky nově objeveným katakombám.

Amulet se nazýval Svatá hvězda.

V sedmnáct set let starém spisu De fide ad Gratianum Augustum je zaznamenán příběh, jenž vypráví muž jménem Horatius – později známý jako svatý Horatius. Ve třetím století se účastnil pronásledování křesťanské jeptišky z kláštera, kde byla Svatá hvězda střežena. Horatius napsal:

S jekotem a řevem jsme ji pronásledovali ulicemi Říma. Byla pro nás pouhou krysou. Neměli jsme slitování. Nakonec uprchla dolů do katakomb. Asi si tam připadala v bezpečí – skrytá ve tmě, v zápachu hnijících mrtvol, střežená svými zemřelými bratry a sestrami ve víře. Ale naše zlovůle neznala hranic. Uvěznili jsme ji uvnitř. Vchod jsme zahradili zdí z těžkých kamenů. Tak jsme ji navždy uzavřeli ve věčné temnotě katakomb.

Již před mnoha lety prohledali mnichové při pátrání po zmizelém amuletu všechny známé katakomby v Římě. Mladá jeptiška, o níž Horatius psal, ho tam přece mohla někde ukrýt. Hledání však bylo bezvýsledné. Takže když se mnichové dozvěděli o dalších – nově objevených – podzemních chodbách, svitla jim opět naděje, že amulet najdou.

Kardinál – představený kláštera – požádal Lucia, aby si případ vzal na starost. Večer za večerem jezdil Lucio do Říma, a když archeologové na sklonku dne ukončili práce na vykopávkách, vplížil se do katakomb. Trpělivě metr za metrem prohledával podzemní chodby a hledal amulet.

Marně.

Lucio vzpomínal na předešlý večer. Při svém putování katakombami náhle nebyl osamocený. Narazil na mladého chlapce, který bloudil chodbami. Úplně sám.

Kdo to je? Odkud pochází? Co tam dole v katakombách pohledává?

Lucio se plížil za ním. Chlapec si mobilem fotografoval symboly na stěnách. Lucio nechápal proč. Ale měl pocit, že chlapec něco ví. Že by mohl být užitečný.

Když se mu Lucio nakonec ukázal, vyděsil chlapce k smrti. Nebylo divu. Veliká kápě mnišské kutny skrývala obličej ve stínu. Oděv mu sahal až na paty. V člověku, který nikdy předtím neviděl mnicha řádu Domini Canes, musel skutečně budit hrůzu. To Lucio chápal. Aby chlapce uklidnil, začal zpívat starý žalm. Píseň však nepomohla.

Lucio by ovšem nikdy nevěřil, že se chlapci podaří uniknout. Hbitě jako myška podlezl chatrnou dřevěnou přepážku. A když se strop v chodbě zřítil, byl Lucio přesvědčený, že chlapec určitě zahynul. Rozdrcený pod tunami kamenů, hlíny a písku. Pokřižoval se a pronesl modlitbu, v níž prosil Boha, aby vzal to ubohé dítě k sobě. Ve spěchu opustil katakomby a odjel desítky kilometrů zpátky do kláštera podat hlášení a požádat o odpuštění hříchů.

Teprve dnešního rána, když mu kardinál ukázal noviny, zjistil, že se chlapci na druhé straně závalu podařilo uniknout do bezpečí. A nejen to: Vyvázl šťastně, i když se krátce nato zřítil celý labyrint katakomb. Není pochyb o tom, že nad všemi lidmi drží svou ochrannou ruku všemocný Bůh.

===Uga1a/e7Tew8/lvTaglWWAV/nYadsrKYKwER3yoQkto=

Starý opevněný klášter Vescovo al Monte ležel na odlehlém místě v pustém rozeklaném pohoří. Tady mohli mnichové řádu Domini Canes uctívat a chvalořečit Boha v klidu nenarušovaném zvědavými venkovany, turisty a kněžími, kteří se s oblibou pletli do toho, jak jiní vzývají Pána. Už po mnoho staletí přebývali mnichové v tomto zapadlém klášteře, který trůnil na vrcholu útesu jako mocný křižácký hrad.

Domini Canes.

Tak se nazývali.

Psi Páně.

Zpočátku bylo to jméno vlastně nadávka, jíž je označovali s nimi soupeřící mnichové a kněží, pohrdající jejich řádovými zvyky a rituály. Nikdo z nepřátel – ani papež v Římě ani ostatní mnišské řády – neznal staré tajemství členů Domini Canes:

Codex Domini.

Codex Domini byla veliká prastará Bible zapsaná na kůži. V klášteře ji přechovávali ve zvláštní místnosti.

Jen mnichové řádu Domini Canes věděli o její existenci.

Codex Domini byl starší než všechna další vydání Bible. Nejenže obsahoval ranější a nyní neznámé verze textů, které byly později zahrnuty do Nového zákona, ale rovněž spisy, jež byly zavrženy, když první vůdci křesťanské církve rozhodovali o tom, jaké texty budou do Bible zařazeny.

Tajné texty. Mystické texty…

Jedním z nich bylo proroctví o Svaté hvězdě.

Lucio byl oddaný mnich. Jeho úkolem bylo poslouchat Boha a své nadřízené. Pokud někdy musel porušit pozemská pravidla a zákony, nedalo se nic dělat. Jak Lucio věděl, my lidé jsme stvoření Boží. Bůh nás stvořil k obrazu svému. Bez Boha by žádní lidé na zemi neexistovali. Co tedy znamená jeden ubohý lidský život? přemýšlel Lucio.

Pán dává a Pán bere.

Není nic důležitějšího než sloužit Bohu.

===Uga1a/e7Tew8/lvTaglWWAV/nYadsrKYKwER3yoQkto=

„Konec světa je tady. Blíží se den, kdy Ježíš znovu povstane.“

Kardinál, nejvyšší představený a duchovní vůdce kláštera, přejížděl pohledem z jednoho muže na druhého. Shromáždil kolem sebe osm svých nejbližších podřízených. V ruce držel výtisk novin Corriere della Sera. Titulní straně dominovala velká fotografie. Momentka. Pod titulkem Zázračný chlapec bylo vidět mladíka, jak vrávoravě vychází z temného oblaku prachu. Je celý zaprášený a pokrytý silnou vrstvou písku.

Kardinálovy muže však nezaujal jen chlapec.

Ale i přívěsek, jenž měl na krku.

Pod rozepnutou košilí bylo možné rozeznat řetízek, na němž visel trojúhelník.

Kardinál neřekl nic. Přikývl – jako by všichni věděli, o co jde – a odložil noviny.

„Můžeme si být jisti?“ zeptal se opat.

„Pouze nevěřící si jsou jisti,“ odpověděl kardinál. „Ale vše naznačuje, že jsme měli pravdu. Jeptiška, o níž psal Horatius, chtěla asi amulet ukrýt před lůzou, která zaútočila na klášter a pak ji pronásledovala ulicemi Říma. Domnívám se, že konečně byly nalezeny katakomby, do nichž uprchla. Co stojí v proroctví?“

„Že Svatá hvězda zazáří a…“

„Tohle nemám na mysli! Dál!“

„Až šperk ponese mladík z Ultima Thule, stane se ze dvou částí opět Svatá hvězda a zachrání pak svět před zatracením.“

„Což znamená?“

„Návrat Ježíše! Soudný den! Armagedon! Konec světa! Království Boží na zemi! Všichni mrtví znovu povstanou a Bůh k sobě pozvedne ty, již budou spaseni.“

„Haleluja!“ zvolali někteří.

Kardinál je utišil. „Mladík z Ultima Thule – vzdáleného, chladného, nehostinného severu. A odkud je tenhle chlapec?“

Podal noviny opatovi, který si nasadil brýle a začetl se do článku.

„Z Norska!“ vyhrkl opat překvapeně.

„Přesně tak. Mladík z Ultima Thule.“

„Ale – ten chlapec si nesmí v žádném případě amulet ponechat! Je náš!“ vykřikl opat.

Kardinál přikývl a opět pohlédl z jednoho muže na druhého.

„Ten chlapec,“ řekl zvolna, „stojí mezi námi a soudným dnem.“

===Uga1a/e7Tew8/lvTaglWWAV/nYadsrKYKwER3yoQkto=

Po setkání se svými nejbližšími muži se kardinál odešel do kaple modlit.

Dlouhou mnišskou kutnu šoural po zemi. Byla stejně černá jako kutny ostatních. Ale protože byl kardinál, měl ji převázanou rudým páskem a na hlavě měl rudý klobouk ve tvaru misky.

Před oltářem padl na kolena a sepjal ruce. V modlitbě žádal Pána o radu. Pohlédl nahoru na sochu Krista na kříži.

Armagedon. Soudný den.

Je to vůbec možné?

Už dva tisíce let čeká církev na armagedon. Konec světa. Boží soud. A ten čas právě nadchází. Tím si byl kardinál jistý. Všechna znamení, že se soudný den blíží, už se objevila. Satan se zabydlel na zemi. To bylo jasné. Války, terorismus, ničení životního prostředí. Zemětřesení. Ženy a muži, kteří žijí nevázaně a v hříchu. Kardinál se oklepal. Svým chováním se vysmívají všemu, co Bible hlásá. Lidstvo je na nejlepší cestě zničit Boží dílo. Všechno je vina Satana. A čím silnější Satan je, tím blíž je armagedon. Konec světa. Zánik země. Ale především příchod Božího království na zemi.

Protože teprve až všechno bude zničeno, stane se náš Pán nezpochybnitelným vítězem bitvy. Pak bude Satan ležet mrtev, rozdrcen a zničen, a Bůh k sobě bude moci povolat všechny, kteří věřili v Něho a Jeho jediného Syna, Ježíše Krista.

Poskytneme Pánu veškerou pomoc, kterou potřebuje, pomyslel si kardinál.

Po modlitbě odešel kardinál do své pracovny v jedné z vnějších věží kláštera.

Z lomeného okna měl výhled na pustou krajinu. Zazvonil na zlatý zvonek na stole. Téměř okamžitě stál ve dveřích jeden z noviců – mladých zaučujících se mnichů – a mírně se uklonil.

„Dojdi pro bratra Lucia, chci si s ním promluvit.“

„Ano, můj pane,“ uklonil se novic a zmizel.

Lucio zaklepal a kardinál zavolal, ať vstoupí.

„Drahý Lucio,“ spustil kardinál, „už více než tisíc let se náš řád snaží naplnit proroctví – najít obě poloviny amuletu a opět sjednotit Svatou hvězdu. Ale jednu z částí jsme nikdy nezískali a druhou nám ukradli Vikingové. Každých pětadvacet let vysíláme výpravu vybraných mnichů do chladné země pod sněhem, jež se dříve nazývala Norvegr. Norsko. Vybíráni byli vždy jen ti nejstatečnější, nejsilnější a nejzbožnější mnichové. Přesto se pokaždé vrátili s prázdnýma rukama.“

„Ve jménu Ježíše, štěstěna se brzy musí obrátit na naši stranu.“

„Mnozí se pokoušeli staré proroctví o Svaté hvězdě vyložit. Ale jen málokteří mu porozuměli správně. Většina ho nepochopila. Ovšem my ano.“

Lucio přikývl.

„Proto víme, jak je důležité, aby nám ten mladík, ten Robert, amulet předal.“

„Domnívá se kardinál, že právě nám amulet dá?“

„To je důvod, proč jsem si tě nechal zavolat, Lucio. Sleduju tě nepřetržitě už od chvíle, kdy jsi k nám do kláštera přišel jako novic. Jsi zbožný a svědomitý mnich. Pevný ve víře. Silný a statečný.“

„Dělám, co je v mých chabých silách.“

„Mám pro tebe úkol.“

„Jsem připraven se ho zhostit, kardinále.“

„Chci, abys vedl příští svatou výpravu do Ultima Thule, do Norska.“

„Já?“

„Ty, Lucio. Najděte toho chlapce! Najděte amulet! A přivezte ho zpátky. Ať to stojí, co to stojí. Ve hře je království Boží.“

===Uga1a/e7Tew8/lvTaglWWAV/nYadsrKYKwER3yoQkto=

… jako ve snu

===Uga1a/e7Tew8/lvTaglWWAV/nYadsrKYKwER3yoQkto=

SUZY LEEOVÁ, HLAVNÍ ASTRONOMKA observatoře na hoře Mauna Kea zalapala po dechu. Už potřetí prošla své výpočty.

Určitě někde udělala chybu!

Natáhla se pro hrnek s kávou. Ale ruka se jí tak třásla, že ho převrhla. Vlažná tekutina se rozlila po bloku s čísly.

„Suzy?“ vylekal se jeden z kolegů. „Děje se něco?“

Suzy neodpověděla.

„Jsi hrozně bledá. Není ti špatně?“

„Ta kometa…“

„Co je s ní?“

Suzy ukázala chvějícím se prstem na blok s výpočty. Káva čísla rozpila. Suzy si musela několikrát odkašlat, než odpověděla.

„Ta kometa se řítí plnou rychlostí přímo na Zemi!“

===Uga1a/e7Tew8/lvTaglWWAV/nYadsrKYKwER3yoQkto=

KAPITOLA I

Zázračný chlapec

Řím – Oslo

I

Sirénu sanitky tvořil vysoký a hlubší tón, které se v nepravidelném rytmu střídaly.

Robert zastrčil přívěsek za košili a zapnul si ji. Matka si naštěstí řetízku nevšimla. Nechtěl, aby ho viděla.

Nic nechápal. Odkud se vzal? Dala mu ho snad Angelina, aniž si toho všiml?

Jedna ošetřovatelka ho pohladila po tváři. Robert se pokoušel vysvětlit, že mu nic není. Že je jenom špinavý od prachu. Ale nikdo ho neposlouchal. Dokonce ani máma.

Ležel na nosítkách a myslel na Angelinu. Nikomu o ní neřekl. Zatím ne. Co by taky říkal? Netušil, kdo to je. Ani kam zmizela. Co tam dole v katakombách pohledávala?

Člověk by skoro věřil, že věděla, že se tam dole ztratil. Že věděla, že se chodby každou chvíli zřítí. Že přišla proto, aby mu ukázala cestu ven.

Nesmysl.

A co když vůbec neexistuje? Co když si ji vytvořil jen ve své fantazii? Vymyslel si ji ze strachu?

II

Následujícího rána vytrhlo Roberta ze spánku, když někdo otevřel dveře jeho nemocničního pokoje. Matka vstoupila dovnitř, v ruce italské noviny Corriere della Sera. Titulní straně dominovala Robertova veliká fotografie. Zázračný chlapec! zněl titulek. Za matkou vešel Umberto.

„Myslím, že už je na čase, abys mi pověděl, proč ses vydal dolů do katakomb, Roberte,“ řekla matka a posadila se na kraj postele.

„Musím vám něco ukázat,“ odpověděl Robert. Byl připravený jim povědět o tom, co dole v chodbách našel – ale jen o tom, co mohl dokázat. Všechno o mnichovi, Angelině a přívěsku si nechá pro sebe. Alespoň do té doby, než bude vědět, co říct. Robert vyhledal v telefonu obrázky, které v katakombách nafotil.

„Co to proboha je?“ zeptal se Umberto a mžoural na obrázek. „Ankh?“

„To jsem si taky myslel. Ale je to koptský kříž,“ vysvětloval Robert – nemálo pyšný na to, že může Umberta něco naučit.

„Koptský kříž?“ vyhrkli matka s Umbertem sborem.

„Ale koptský kříž takhle přece nevypadá,“ namítl Umberto.

„Teď už ne,“ odpověděl Robert, „ale kdysi dávno, hned po Kristově úmrtí, takhle vypadal.“

„Aha,“ odvětil Umberto. „Tak ty jsi tohle vyfotil dole v katakombách?“

„Právě proto jsem tam znovu šel. I když se to nesmí. Objevil jsem ten kříž při prohlídce. Ale vy jste mě vůbec neposlouchali.“

„To je úplná senzace,“ mumlal si Umberto pro sebe. „Raně koptský kříž v římských katakombách! O tom jsem nikdy neslyšel. A dokládá to úzké spojení mezi egyptskými kopty a římskými křesťany. Pozoruhodné. Díky bohu, že se ti podařilo udělat fotku předtím, než se chodby zřítily. Přepošleš mi hned ten obrázek, prosím tě?“

III

Robert nemohl spát. Převaloval se v posteli a přemýšlel o tom, co se mu přihodilo v katakombách. O všech těch symbolech. Stopách. Mnichovi. Ale ze všeho nejvíc o Angelině.

Měl o ní říct záchranářům? Ne… Stejně by mu nevěřili. A i kdyby mu uvěřili – co mohli dělat? Nic. Vůbec nic. Angelině se podařilo uniknout těsně před Robertem. A jestli ne… Ne, na to si netroufal ani pomyslet… Katakomby se zřítily doslova v okamžiku, kdy se Robert protáhl do kamenného sklepa. Angelina by přece nemohla… Povzdychl si.

A co ten přívěsek, který stále nosil pod šaty? Odkud se vzal? Jak to, že je stejný jako ten z Borgundu? To přece nemůže být náhoda. Nebo ano? Dala mu ho snad Angelina? Nebo našel přívěsek na zemi? A Angelinu si stvořil jen ve své fantazii?

Kdo jsi, Angelino? Kam ses poděla?

===Uga1a/e7Tew8/lvTaglWWAV/nYadsrKYKwER3yoQkto=

KAPITOLA II

Doma

Oslo

I

Den po neštěstí odcestoval Robert s matkou z Říma domů.

Neměl v úmyslu odvézt si s sebou přívěsek, který dostal od Angeliny. Opravdu ne. Až moc dobře věděl, že něco tak starého by se pochopitelně mělo odevzdat úřadům. Šperk patřil do muzea. Jenže na nějaká pravidla po pravdě řečeno vůbec nepomyslel. V nemocnici měl přívěsek na krku pod pyžamem. Dokonce ani matka si ho nevšimla. Sestrám to bylo jedno. Teprve když šperk spustil alarm při bezpečnostní kontrole na letišti v Římě, zjistila matka, že ho má. „Jak to, že máš, proboha, na krku ten přívěsek z Borgundu?“ zeptala se rozzlobeně a zmateně zároveň.

„Mami, to není on! Je jen… úplně stejný.“

„Kde jsi ho vzal?“

„V katakombách.“

„Cože? Ty jsi ho našel v katakombách?“

„Já nevím!“

„Nevíš? Jak to myslíš? Musíš přece vědět, odkud ho máš!“

„Prostě mi visel kolem krku, když jsem vyšel ven.“

„Teda upřímně řečeno…“

„Vysvětlím ti to později. Doma. Teď ne.“

Jako kdyby nějaké vysvětlení měl.

II

Když na letišti doma v Norsku prošli celnicí, čekal na Roberta houf novinářů a fotografů.

Zázračný chlapec.

Znovu a znovu musel vyprávět o dramatu v katakombách. Mnicha ani Angelinu nezmínil.

Bál ses? ptali se. Proč jsi šel dolů do katakomb sám? chtěli vědět. Na co jsi myslel, když ti došlo, že jsi zabloudil? Jak jsi našel cestu ven?

Ano, jak vlastně našel cestu ven?

Mikrofony a diktafony. Televizní kamery a fotoaparáty. Pera a poznámkové bloky.

Otázky, otázky, otázky.

Nakonec matka prohlásila, že už by to stačilo, a odtáhla ho od všech novinářů pryč.

Robertův nejlepší kamarád se jmenoval Svein.

Přátelili se už od školky. Když začali chodit do školy, sedli si spolu do lavice. Svein byl úplně jiný než Robert. Neměli vlastně žádné společné zájmy. Svein nesnášel fotbal. Nečetl knihy. Zásadně neposlouchal muziku. Svein hrál šachy a sbíral hmyz, který zaléval do tvrdého průhledného plastu. Přesto byli nejlepší kamarádi.

Svein byl jediný, kdo se dozvěděl o mnichovi a Angelině. Když Robert ležel v Římě v nemocnici, chatovali a skypovali spolu. Robert mu vyprávěl o všem, co se v katakombách stalo. O všem! Svein byl první – a prozatím jediný –, komu pověděl celý příběh.

Když taxík z letiště zabočil k Robertovi před dům, Svein tam stál a čekal na něho. Na rameni měl svou krysu a v ruce držel klec s Robertovým křečkem Burrem.

„Kde je? Kam se poděla?“ zakřičel Svein, když Robert s matkou vystupovali z taxíku. Svein kroutil hlavou a koulel očima, jako když se rozhlíží.

„Kdo?“ zeptal se Robert.

„Přece Angelina!“ ušklíbl se Svein.

„Angelina?“ zeptala se matka nechápavě.

„Zapomeň na to!“ řekl Robert. Naznačil Sveinovi, aby mlčel.

Matce neřekl ani slovo. Zatím ne. Ani o mnichovi. Ani o Angelině.

Když vynesli zavazadla nahoru, vytratili se Robert se Sveinem na hřiště. Několik kluků ze třídy tam právě hrálo fotbal. Jakmile Roberta uviděli, hru rychle ukončili. Rozběhli se k němu. Jako první se přiřítil Patrick.

Ne že by Robert neměl Patricka rád. Ale vlastně ne. Neměl ho rád. To musel upřímně přiznat. Dlouho spolu soupeřili o funkci kapitána, až trenér nakonec vybral Roberta. A Patrick využil sebemenší příležitost, aby Roberta jako kapitána týmu kritizoval.

Teď se všichni seběhli kolem Roberta, aby si vyslechli jeho vyprávění.

A Robert vyprávěl. O Římě. O katakombách. Neměl v úmyslu říct jim víc než matce a policii v Římě. Ale když viděl Patricka, jak se na něj coby kapitán šklebí, neudržel se. Setkání s mystickým mnichem z něho zkrátka vylétlo.

Ale o Angelině ani slovo.

Kamarádi nejdřív jen mlčeli.

Rozhostilo se hrobové ticho.

Nakonec ho přerušil Patrick:

„Mnich? Dole v katakombách?“ Odmlčel se. „Mnich? Myslíš – nějaký duch?“

A když to slovo vyslovil, celá skupinka se hystericky rozesmála.

„Strašidlo? Hůůůůů! Duch? Hahaha!“

Někteří se pošklebovali. Jiní předváděli duchy.

Takovou reakci Robert nečekal. Ne že by to bylo důležité. Na jednu stranu chápal, proč se smějí. Být jedním z nich, taky by se smál.

Jediný, kdo zůstal potichu, byl Svein. „Vy jste tam nebyli,“ poznamenal, když se smích konečně utišil.

„A ty jsi tam snad byl?“ zeptal se Patrick kousavě.

„Ne. Ale věřím Robertovi. Když říká, že tam byl nějaký mnich, tak tam byl.“

Odpověď – a jeho vážný tón – změnila atmosféru. Takže když Robert vytrhl Patrickovi míč a rozběhl se na hřiště, ostatní ho bez komentáře následovali.

III

„Je to vůbec možné?!“

Vedoucí konzervátorka oddělení starověkých sbírek Historického muzea Ingeborg Mykleová vypadala přesně tak přívětivě, jako když ji Robert viděl naposledy – a byla stejně tak nadšená, jako když v létě otevřeli schránku v Borgundu. Stála spolu s Robertem a jeho matkou v jedné z konzervátorských laboratoří v Historickém muzeu a zkoumala přívěsek, jenž Robert přivezl z Říma.

„Ten se přece stoprocentně shoduje s trojúhelníkovým přívěskem z Borgundu!“ pokračovala dál jako u vytržení.

„Ano, to je taky jeden z důvodů, proč jsme ho přišli odevzdat,“ řekla matka provinile. Nervózně si odkašlala. „Takže tenhle přívěsek, co Robert… nemůže být ten z Borgundu…“

„Mami!“

„Přívěsek z Borgundu?“ usmála se Ingeborg konejšivě. „O ten není důvod se strachovat. Tohle je skutečně věrná kopie. Ale přívěsek mám plně pod dohledem a můžu vás ujistit, že kdyby zmizel, věděla bych o tom!“ S tlumeným pousmáním vytáhla Ingeborg Mykleová lupu. „To je pozoruhodné! Ulil ho stejný šperkař a ve stejné formě jako ten borgundský. Naprosto identické kopie! O tom není pochyb.“

„Ale jaké mohlo existovat spojení mezi Borgundem a Římem?“ zeptal se Robert.

„Mezi Borgundem a Římem?“ opakovala Ingeborg a zamyslela se. „No, tím si nejsem docela jistá. Norští Vikingové samozřejmě Řím několikrát navštívili. Ale jestli některý z nich pocházel z Borgundu, jsou už čiré dohady. Jak jsi vlastně dole v katakombách na ten šperk narazil?“

===Uga1a/e7Tew8/lvTaglWWAV/nYadsrKYKwER3yoQkto=

===Uga1a/e7Tew8/lvTaglWWAV/nYadsrKYKwER3yoQkto=

„Prostě mi visel na krku, když jsem se dostal ven,“ vykoktal Robert. Nebyla to přímo lež, jen si stále nechával pro sebe teorie o Angelině.

„Prostě ti visel na krku, aha,“ pousmála se Ingeborg.

„Pokud jde o ty přívěsky, je víc věcí, kterým nerozumím,“ pokračoval Robert. „Je šperk z katakomb kopií toho z Borgundu? Anebo je to naopak – borgundský je kopií přívěsku z katakomb?“

„To bych taky ráda věděla,“ odpověděla Ingeborg. „Z řemeslného provedení je zřejmé, že byl šperk vyroben dávno před dobou Vikingů – a daleko, daleko odtud. I když je podivné, že přívěsek z Říma skončil ve vikinském hrobě u kostela v Borgundu – ano, přinejmenším to dokazuje, že přímé spojení mezi Římem a Borgundem existovalo.“

„To je skutečně záhada,“ souhlasila Robertova matka. „A o jaké spojení mohlo jít?“

„Třeba Vikingové šperk vyměnili při jedné z obchodních cest?“ navrhla Ingeborg.

„Nebo může pocházet z nějakého loupežného tažení. Nález z hrobu je podstatně starší než borgundský dřevěný kostel, takže kostra patřila pravděpodobně Vikingovi.“

V tu chvíli si Robert vzpomněl na nápisy na zdech, které vyfotil v katakombách. „Počkejte!“ přerušil je, vytáhl mobil a přitom vysvětloval, že dole v podzemních chodbách udělal nějaké fotky. Nejdřív jim ukázal snímek koptského kříže. A potom rybu a text pod ní:

„To je úžasné!“ vykřikla Ingeborg. „Vypadá to,“ mhouřila oči, „že ten text je latinsky. Takže musím sehnat někoho, kdo nám ho přeloží.“

Dala Robertovi telefonní číslo a on jí snímek přeposlal.

„A tohle?“ zeptal se Robert a ukázal jim fotografii druhého symbolu – oka a kříže:

Matka s Ingeborg obrázek dlouho zkoumaly.

„Ne, takový symbol jsem ještě nikdy neviděla,“ zamumlala Ingeborg. Matka také zavrtěla hlavou.

„Kříž naznačuje, že jde o jakýsi křesťanský symbol,“ poznamenala matka.

Robert váhal. Možná tím prozradí příliš mnoho, ale zeptat se musí . „A co znak ve tvaru zubu řezáku s křížem uvnitř?“

Ingeborg s matkou na něho nechápavě pohlédly.

„Cože?“ zeptala se matka.

„Řezák. A kříž.“

„Máš fotku?“

„Ne. Jen jsem… to zahlédl,“ zamumlal Robert.

„A kde jsi to zahlédl?“ upřela na něho matka pohled.

„Řezák? A kříž?“ přerušila je Ingeborg Mykleová a rozesmála se. „No, to asi žádný křesťanský symbol nebude!“

IV

Když se Robert toho večera uložil ke spaní, přišla za ním matka do pokoje. Ležel a četl si. Posadila se na kraj postele.

„Zítra přijdu domů o něco později,“ řekla. „Musím zajít s mobilem do obchodu, nefunguje mi klávesnice.“

„Dobře.“

Matka na něho pohlédla. „Jak ti je?“

„Fajn.“

„Ve škole to dneska šlo v pohodě?“

„Ano.“

„Četl někdo ze třídy o tom, co se stalo?“

„Mami, moje fotka je na titulní straně úplně všech novin. Samozřejmě že o tom četli!“

„Ano, jistěže. To je jasné. To byla hloupá otázka.“ Zvláštně se usmála. „Poslyš, kdy mi hodláš povědět, co se skutečně stalo?“

„Co se stalo?“ odvětil Robert vyhýbavě.

„Ano, co se opravdu stalo, Roberte? Kdy už mi to řekneš?“

Neodpověděl.

„Nechápu, ani jak jsi se dostal ven z katakomb, ani jak jsi našel ten trojúhelníkový přívěsek. Chápu, že je ti nepříjemné o tom mluvit, ale…“

Podíval se jí do očí. A uviděl ten prázdný, trochu lesklý pohled, který obvykle mívala, když byla smutná.

„Budeš tak hodný, Roberte?“

V

Vlastně bylo příjemné všechno to ze sebe dostat. Strach, prach, zmatek. Věty se z něho jen řinuly. Matka se mu celou dobu dívala do očí.

Vypravoval, jak se ztratil. O hodinách v podzemních chodbách – a o záhadném mnichovi, jenž ho pronásledoval. A nakonec jí pověděl o Angelině, která mu zachránila život.

Když se strop v katakombách začal sesouvat, vyprávěl, zachránila ho Angelina. Vzala ho za ruku a utíkala s ním labyrintem chodeb a ukázala mu neznámou cestu ven, která ústila do starého kamenného sklepa.

„Ach Roberte,“ zašeptala matka.

Oči se jí leskly. Pohladila ho po tváři a po vlasech. Tekly jí slzy.

„Ach Roberte, chlapče můj. Nevěděla jsem… Kdybych jen tušila…“

„To je v pohodě, mami.“

„To zvládneme. Společně.“

„Zvládneme?“

„Neboj se, chlapče, bude to v pořádku.“

„Ale co? Co bude v pořádku?“

Pohlédla mu do očí. Pokusila se o úsměv.

„Broučku můj! Ach Roberte! Seženu někoho, kdo ti pomůže.“

Pomoct mi? Co tím chce říct? Copak potřebuju pomoc? Jakou pomoc?

„Ale s čím mi má pomáhat?“

Matka ho objala.

„Neboj se, Roberte! Budeš zase úplně, úplně zdravý!“

===Uga1a/e7Tew8/lvTaglWWAV/nYadsrKYKwER3yoQkto=

PSI PÁNĚ

Pes Boží

Vescovo al Monte

Itálie

Luciovi se třásly ruce.

Poprvé v životě dostal svolení zalistovat v prastaré knize Codex Domini.

Kdysi dávno to byl svitek z kůže. Ale před více než tisícem let ho rozřezali a z jednotlivých částí slepili knihu.

Lucio seděl v klášterní knihovně spolu s mnichem-knihovníkem, jehož životním úkolem bylo knihu studovat a střežit.

Tajný poklad tohoto mnišského řádu.

Mladík z Ultima Thule se jmenuje Robert. Z nemocnice ho propustili už den po zřícení katakomb. Nazítří Lucio odletí do Norska. Má najít amulet a přivézt ho zpátky do kláštera.

Ať to stojí, co to stojí.

„Kniha Páně,“ pronesl starý knihovník chraplavým hlasem, „obsahuje nejen všechny biblické texty, ale také mnoho příběhů, které se nikdy do církevní verze Bible nedostaly. Jedno z proroctví pojednává o amuletu zvaném Svatá hvězda. V Bibli o něm není jediná zmínka. Možná proto, že se představitelé církve obávali poselství tohoto proroctví. Svatá hvězda ohlašuje příchod armagedonu, soudného dne, a Ježíšova návratu.“

„Haleluja!“ Lucio se pokřižoval.

Náhle zjistil, že za ním stojí kardinál a poslouchá. Jak dlouho už tam asi stál? Lucio se otočil, sepjal dlaně na prsou a uklonil se.

„Nevím, jestli jsem tohoto svatého úkolu hoden, kardinále.“

Kardinál se otcovsky usmál a položil Luciovi ruku na rameno.

„Jeď do Norska. Najdi amulet! Ty jsi vyvolený, Lucio. Máš od Boha svaté poslání. Buď hrdý, protože jsi pes Boží! Použij jakékoliv prostředky! Jakékoliv!“

===Uga1a/e7Tew8/lvTaglWWAV/nYadsrKYKwER3yoQkto=

KAPITOLA III

Noční šepot

Oslo

I

„Vypravuj mi přesně, co se stalo, Roberte.“

Psycholožka si Roberta měřila přes skla brýlí. Z očí jí čišela skepse. I tón jejího hlasu byl skeptický. Všechno na ní bylo skeptické.

Jmenovala se Wenche, byla ve středním věku, oblečená do sukně a vlněného saka. „Noviny jste nejspíš četla,“ odpověděl Robert dotčeně. Byl naštvaný. Naštvaný na matku, která ho sem dotáhla a teď seděla venku v čekárně. Naštvaný, protože mu nevěřila. „Samozřejmě že jsem četla noviny. Ale chci, abys mi všechno vyprávěl. Od A až do Z. Svými vlastními slovy. Tak jak si to pamatuješ.“

S odevzdaným výrazem začal Robert vyprávět. Povídal o Římě, o matčině slibu a o Umbertovi, jenž mu nedovolil pomáhat při práci v katakombách. Vyprávěl, jak se tam přesto proplížil, o hodinách v temnotě, o strachu a o setkání s mnichem. Vyprávěl o tom, jak mnichovi unikl, a o Angelině, která mu pomohla najít cestu ven, než se chodba zřítila.

„Vyprávíš to tak živě,“ poznamenala psycholožka, když Robert skončil, „jako by sis to pamatoval! Jako bys to měl před očima!“

„Protože tohle se taky opravdu stalo.“

Psycholožce se opět v obličeji objevil ten skeptický výraz. Jako by si myslela něco úplně jiného, než co říká. „Chápu, že jsi byl zklamaný, když jsi nesměl pomáhat při vykopávkách v katakombách. To proto jsi ukradl klíče?“

„Ano! Vlastně ne! Chtěl jsem přece najít ten symbol. Musel jsem ho vyfotit.“

„Symbol?“

„Koptský kříž.“

„Ty jsi musel vyfotit koptský kříž?“

„Ano. Našel jsem ho vytesaný ve zdi, když jsem tam dole byl poprvé. Máma a Umberto mi nevěřili. Tak jsem chtěl symbol vyfotit, abych dokázal, že mám pravdu. Nemusíte nic říkat. Vím, že to byla hloupost.“

„Hlouposti děláme pravidelně všichni. Ale mluvil jsi o nějakém mnichovi. Můžeš mi o něm povědět víc?“

„Měl na sobě černou mnišskou kutnu. A přes hlavu kápi. Takže nebylo snadné rozeznat obličej.“

„A ta – Angelina? Jak vypadala?“

„Dlouhé, tmavé vlasy. Hnědé oči. Na sobě měla takové bílé šaty nebo suknici nebo jak se tomu říká.“ Pohlédl psycholožce do očí. „Kdybych si ji vymyslel, vypadala by jinak.“

„Určitě.“

„A teď už jsem zase zdravý?“ zeptal se Robert kysele.

„Jistě chápeš, že matka má o tebe strach.“

„Ona si myslí, že jsem se zbláznil?“

„Ne, to si nemyslí. Vůbec ne. Tvoje matka se obává, že tě zážitky z katakomb mohly natolik vyděsit, že sis vytvořil novou realitu. Ve své hlavě.“

„To přece nejde.“

„Ale ano. Když máme pocit, že skutečný život nedokážeme unést, mnozí si vytvoří realitu zcela novou. Takovou, která existuje jen v jejich mysli.“

„Jenže já vím, co se stalo!“

„Ty věříš, že víš, co se stalo. Ano, ty jsi přesvědčený o tom, že víš, co se stalo. Ale zkus si to představit, Roberte… Představ si, že jsi žádného mnicha neviděl. Že ses nikdy nesetkal s Angelinou. Představ si, že mnicha ze strachu stvořila tvoje fantazie a že Angelinu naopak vytvořila tvoje vlastní potřeba bezpečí.“

„Takže si všichni myslíte, že lžu?“

„Ne. Nikdo si nemyslí, že lžeš. Ale domnívám se, že ten zážitek tě mohl natolik vyděsit, že sis ve své hlavě tyto postavy vytvořil – jak mnicha, tak i tu dívku, kterou nazýváš Angelina. To, že si něco představujeme, neznamená, že je to skutečné.“

„Jak to myslíte?“

„Když prožíváme dramatické věci, spouští se v mozku i v těle obranný mechanizmus. Srdce nám buší, dech se zrychlí. Do celého těla se vyplavuje adrenalin. V takové chvíli může člověk svět kolem sebe chybně interpretovat. Může mít halucinace. Vidět a slyšet to, co ve skutečnosti neexistuje.“

„Já…“

„Počkej! Ještě nic neříkej. Nejdřív chci, abys trochu přemýšlel o tom, co jsem ti právě pověděla. Jen si to přeber…“

Robert přemýšlel.

Na jednu stranu zněla slova psycholožky logicky. Samotného ho to napadlo. Koneckonců – jak moc pravděpodobné bylo, že by dole v katakombách narazil na mnicha a na dívku?

Příliš pravděpodobné rozhodně ne.

Ale on přece ví, co prožil. Ví to!

A nebo ne?

Robert si zhluboka povzdychl. Připadalo mu to čím dál zamotanější.

Co když jsem si je vymyslel? Protože jsem se tak bál?

„Zajímala by mě jedna věc…“ přerušila jeho myšlenky Wenche.

„Ano?“

„Říkáš, že jsi s Angelinou mluvil?“

„Ano.“

„A jakou řečí jste mluvili?“

Čas se zastavil.

Mrazivý pocit mu ochromil celé tělo.

Jakou řečí?

„Roberte?“

„Ano?“

„Ptala jsem se: Jakou řečí jste s Angelinou mluvili?“

Zíral na ni. Tázavě. S pootevřenou pusou. „Řečí?“ vykoktal.

„Angelina přece nebyla Norka. A ty italsky neumíš. Tak jak jste spolu mluvili? Anglicky?“

Proč mě tohle nenapadlo? Proč mi nedošlo, že je něco špatně? Jak jsme spolu mohli mluvit, když máme každý jinou řeč?

„Roberte? Děje se něco? Roberte?“

My jsme spolu přece mluvit nemohli! Nemluvíme stejnou řečí!

„Roberte? Slyšíš mě?“

Tam v podzemních chodbách nemluvili ani norsky ani italsky. Teď mu to došlo. My jsme nemluvili žádnou řečí. Slova nebyla skutečná slova. Byly to myšlenky. Dorozumívali se prostřednictvím myšlenek…

II

Ani Robert ani matka cestou domů v autě příliš nemluvili. Robert byl otrávený a zmatený. Matka se trápila.

Po rozhovoru požádala psycholožka matku, aby přišla z čekárny. Robert si je dobře vědom toho, co je skutečnost, řekla. Což každopádně znamená, že se nezbláznil. Ale pokud ho ty myšlenky neopustí, pokračovala psycholožka, budou si muset promluvit znovu. Několikrát. Možná bude třeba zvážit, zda ho neposlat k psychiatrovi, ano, v nejhorším případě by ho hospitalizovali kvůli důkladnějšímu vyšetření a léčbě.

Hospitalizovali? Robert sevřel bezpečnostní pás. Tím asi myslela blázinec. V žádném případě! Za nic na světě!

To už radši o tom všem nebude mluvit. Že s Angelinou komunikovali pomocí jakéhosi přenosu myšlenek, zůstane jeho tajemstvím. Jak že se tomu říká – telepatie? Když spolu lidé nemluví pomocí slov, ale myšlenek?

Zaparkovali před domem. Musím si o tom zjistit víc, přemýšlel Robert.

Když jeli nahoru výtahem, zazvonil matce mobil. Nový, podivný vyzváněcí tón. V obchodě jí půjčili telefon, když tam ten svůj odnesla do opravy. Robert vyrozuměl, že je to táta. Po rozvodu se odstěhoval do Somálska, kde pracuje pro charitativní organizaci. Matka odpovídala vyhýbavě – jako by nechtěla, aby Robert pochopil, že mluví právě o něm. Když odemkla dveře bytu, stále ještě telefonovala. Odešla do kuchyně. Robert se zavřel ve svém pokoji. Skrz stěnu slyšel matčin tlumený, ustaraný hlas.

„Angelino?“ zašeptal.

Vyslovil jméno co nejtišeji, aby ho matka neslyšela a úplně se nesložila.

Hlasitěji: „Angelino?“

Když se mu ukázala v katakombách, mohla se mu přece ukázat i doma.

„Angelino?“ zašeptal ještě o trochu hlasitěji.

Ticho.

„Nemůžeš mi dát alespoň nějaké znamení, že existuješ?“

Matka zapnula v obýváku televizi.

„Angelino?“

Nic.

Absolutně nic.

===Uga1a/e7Tew8/lvTaglWWAV/nYadsrKYKwER3yoQkto=

KAPITOLA IV

Neznámé

Oslo

I

„Oni mi nevěří,“ řekl Robert.

„Kdo?“ zeptal se Svein.

„Nikdo.“

„Já ti věřím.“

Stáli vzadu na školním dvoře. Pršelo. Opodál u boudy na nářadí si několik kluků kopalo. Jiné děti stály v hloučcích a povídaly si. Nějaké holky se rozesmály a dlouze se ohlížely po Robertovi.

„Opravdu?“ zeptal se Robert konečně.

„Jasně.“

„A proč?“

„Protože jsi můj kamarád.“

„Ale stejně…“

„A taky protože…“ Svein zaváhal.

„Proč ještě?“

„Já jsem taky jednou něco viděl.“

„Co jsi viděl?“

Svein se na chvilku odmlčel a potom pokračoval:

„Pamatuješ, jak jsem ti vyprávěl o té staré babiččině salaši? O té v Juvdalu?“

„Ano. A co?“

„V létě potom, co babička umřela, jsme tam byli na prázdninách. Máma s tátou to tam chtěli dát trochu dohromady.“

Svein sklopil zrak.

„Co jsi tam viděl?“ zeptal se Robert.

„Bylo to v noci. Vlastně už bylo skoro ráno, ale ještě se nerozednělo. Vzbudil jsem se…“

„A?“

„A uviděl…“

„Co?“

„Uviděl jsem babičku.“

Ticho.

„Stála uprostřed pokoje, kde jsem spal, a dívala se na mě.“

„Dívala se na tebe?“

„Ano. A usmívala se. Tak jako to vždycky dělávala.“

„Ale byla mrtvá?“

„Jak jsem ji viděl, měl jsem pocit, jako by byla živá. Nebál jsem se. Věděl jsem přece, že mi nechce ublížit. Zdálo se, jako by se jen přišla podívat, jestli jsem v pohodě – víš, jak to myslím?“

„Asi ano.“

„Netrvalo to dlouho.“

„Mohlo se ti to přece zdát.“

„Ano. Já vím. Ale nezdálo. Zkrátka to vím. Byl jsem vzhůru. A viděl jsem babičku.“

„Vyprávěl jsi o tom někdy někomu?“

„Nikdy. Ty jsi první, kdo se to dověděl.“

Robert polkl. Ztěžka. Ozvalo se zvonění.

Pomalu se courali ke vchodu.

„Nepotkal jsi zas nějakého ducha, Roberte?“ zavolal na ně Patrick.

Ostatní spolužáci se škodolibě rozesmáli.

Svein měl zkoušku školního orchestru, a tak šel Robert ze školy domů sám.

Kousek od vchodu procházel kolem tmavě šedého auta s kouřovými skly. Na kouřových oknech je divné, pomyslel si, že člověk nikdy neví, jestli v autě někdo sedí nebo ne. Co on ví? Mohlo být klidně plné lidí, kteří ho sledují pohledem.

Robert se musel usmát. Nebylo to zrovna pravděpodobné. Proč by ho někdo sledoval?

Roberte, vzpamatuj se!

Nejdřív duchové. Teď představy o tom, že ho někdo pronásleduje.

Co to bude příště?

II

Když dělal domácí úkoly, zapípal mu mobil. Zpráva od Ingeborg Mykleové:

Ahoj Roberte. Posilam pokus o preklad latinskeho textu pod symbolem ryby z katakomb. Stoji tam: „Panna rozdelila Svatou hvezdu na dve poloviny. Jsem strazce amuletu. Jezis Kristus je muj Pan. Amen.“ Nevim, jestli to dava nejaky smysl. Ale je to zajimave, co rikas? :-) Zdravi Ingeborg

Robert si zprávu přečetl několikrát a vyťukal odpověď: „Prijdu co nejdriv, abychom si o tom mohli promluvit!“

Otázky se mu rojily v hlavě:

Svatá hvězda? Co to znamená?

Panna? Jaká panna?

Strážce amuletu? Kdo to je?

Co je to Svatá hvězda a jak může nějaká panna rozdělit hvězdu na dvě poloviny?

Robert zapnul počítač a pokoušel se něco vygooglovat. Ale nic moc zajímavého nenašel. Podle nějakého anglického náboženského lexikonu byla The Holy Star přívěsek s magickými nebo náboženskými vlastnostmi. Název pocházel z nějaké římské legendy – založené na ještě starším, předkřesťanském proroctví.

V něm stálo, že Svatá hvězda má buď rozpoutat soudný den, nebo naopak zachránit zemi před zánikem. Náboženští badatelé se nemohli shodnout na tom, jak proroctví vykládat.

===Uga1a/e7Tew8/lvTaglWWAV/nYadsrKYKwER3yoQkto=

===Uga1a/e7Tew8/lvTaglWWAV/nYadsrKYKwER3yoQkto=

III

O půl hodiny později seděl Robert v kanceláři Ingeborg Mykleové.

„Text pod symbolem ryby musel tedy do zdi vytesat nějaký křesťan,“ řekl Robert.

„Ano, to určitě. Symbol ryby a stejně tak znění textu potvrzují, že je do kamenné zdi vytesal nějaký křesťan jako poselství budoucím generacím. Pravděpodobně je to nějaká forma kódu.“

„Proč myslíte?“

„První křesťané se usazovali v Římě kolem roku 50. Ale neměli to jednoduché. Právě je totiž obvinil šílený císař Nero z požáru města v roce 64. Nařídil, aby křesťany předhodili psům, ukřižovali nebo upálili. Mnoho jich bylo posláno do Kolosea, kde je zabili gladiátoři. Tisíce zemřely jako mučedníci. Strašlivá doba. Pokud si chtěli předat důležité a tajné zprávy, museli používat kódy.“

===Uga1a/e7Tew8/lvTaglWWAV/nYadsrKYKwER3yoQkto=

===Uga1a/e7Tew8/lvTaglWWAV/nYadsrKYKwER3yoQkto=

„A Svatá hvězda – co je to? Slyšela jste o ní?“

„Jen úplně zběžně. Není tady řeč o skutečné hvězdě, ale o legendě.“

„A co ten strážce amuletu? Co to asi je? Nějaký člověk?“

„To netuším,“ odpověděla Ingeborg a zavrtěla hlavou.

„Je tu ještě jedna věc,“ pokračoval Robert, „pořád nechápu souvislost mezi přívěskem z katakomb a tím z Borgundu. Dva naprosto totožné šperky na dvou tak odlišných místech?“

Ingeborg pokrčila rameny.

„Vikingové, kteří dojeli až do Itálie,“ navázal Robert, „– odkud vlastně byli?“

„Z Norska, Švédska, Dánska, Islandu… A všude rabovali. Od Kaspického moře na východě a Středozemního na jihu až po Ameriku na západě. Ten přívěsek Vikingové pravděpodobně uloupili při některé z cest do Středozemí.“ Ingeborg se zarazila, vypadalo to, jako by se na něco pokoušela rozpomenout. Potom se rozesmála. „Jednou dokonce napadli město, o kterém se domnívali, že je to Řím. Ale jmenovalo se Luna a leželo mnohem severněji.“

Když Robert odcházel, půjčila mu Ingeborg knihu o symbolech. Cestou domů v tramvaji hledal oko s křížem, které si vyfotil v katakombách. Ale nic podobného nenašel.

IV

Když mu matka toho večera konečně dala dobrou noc a zavřela dveře ložnice, zůstal Robert sedět a čekal, až usne. Po několika dalších minutách se vplížil do obýváku a vyhledal matčinu tlustou knihu, která se jmenovala Přehled parapsychologie – záhadné jevy, mystika a okultismus. Nechtěl, aby matka věděla, že se chystá zjišťovat cokoli, co se týká nadpřirozených jevů. To by ho asi poslala hned zpátky k psycholožce. Třeba mu ta knížka pomůže objasnit to, co prožil v katakombách?

Když se s tlustou bichlí v podpaží neslyšně plížil po špičkách zpátky do svého pokoje, vyšla matka najednou z ložnice.

„Zapomněla jsem si vyndat kontaktní čočky,“ vzdychla ospale.

Robert zůstal bez hlesu stát.

„Ty si ještě budeš číst?“ zeptala se matka. Naštěstí si nevšimla, jakou knihu Robert drží.

„Jen chvíli.“

„Nezapomeň, že jdeš zítra ráno do školy!“ poznamenala a zívla.

Robert pospíchal do svého pokoje, zavřel za sebou dveře a vlezl si do postele. Autor knihy se jmenoval Georg Wedel Schjelderup ml., stálo na zadní straně knihy, a procestoval celý svět, aby studoval nadpřirozené jevy.

Robert si sedl a pustil se do čtení. O přenosu myšlenek z mozku do mozku, o jasnozřivosti a věštectví – schopnosti pohlížet do minulosti i budoucnosti a také vidět věci, které obyčejným lidem zůstávají skryté. Četl o zjeveních a umění předpovídat budoucnost, o lidech, kteří dokážou přimět věci, aby se samy od sebe pohybovaly, a o reinkarnaci, což znamená, že se člověk po smrti znovu narodí. Jeden úkaz podivnější než druhý.

Najednou dostal Robert nápad: Co kdyby zkusil najít toho Georga Wedela Schjelderupa ml.? Třeba by mu mohl pomoct? Otevřel si laptop a jméno vygoogloval. Jeden z prvních odkazů byl na rozhovor, který vyšel v místních novinách.

„Perfektní!“ pomyslel si Robert. „Bydlí tak blízko, že k němu můžu zajet na kole.“

===Uga1a/e7Tew8/lvTaglWWAV/nYadsrKYKwER3yoQkto=

V

Když si následujícího dne Robert konečně našel volnou chvilku, zatelefonoval Georgu Wedelovi Schjelderupovi ml.

Odpověděl mu skřípavý hlas. Robert se koktavě představil, ale nevěděl, jak přesně by měl vysvětlit, co chce. Starý muž na druhém konci linky ho předběhl: Četl o Robertových zážitcích v novinách, a pokud si s ním chce promluvit, s největším potěšením ho přivítá u sebe doma, klidně ještě dnes v podvečer.

Robert se celý nadšený vydal do knihovny. Požádal o pomoc s vyhledáním knih o Vikinzích a symbolech. Zeptal se knihovníka, jestli mají nějaké publikace o vikinských výpravách do dalekých zemí. Jako je třeba Itálie. V první řadě se bude soustředit na vikinskou stopu. A po návštěvě u Georga Wedela Schjelderupa ml. si může přečíst něco víc i o parapsychologii. Nejdřív musí prozkoumat to, co říkala Ingeborg o Vikinzích v Itálii. Jistěže je z Říma do Luny a z Itálie do Norska daleko, přemýšlel Robert, ale nějaká spojitost přesto může existovat?

Knihovník se vrátil s celým stohem knih. Robert se usadil do tichého kouta studovny. První svazek, jenž otevřel, se jmenoval Války Vikingů. Pročítal stránku za stránkou a hledal spojitost mezi Římem, Lunou a Borgundem. Náhle si všiml poznámky úplně dole v rohu a srdce se mu rozbušilo: V roce 860 zaútočilo vikinské vojsko pod vedením krále Björna zvaného Železoboký a náčelníka Hallsteina na město Luna. Přesně jak říkala Ingeborg. Ve městě vyrabovali klášter řádu Domini Canes a jeden kostel. Cenné poklady si Vikingové odvezli s sebou do Norska, Švédska a Dánska.

Přívěsek ve tvaru trojúhelníku, nalezený v Borgundu, určitě pochází z téhle loupežné výpravy, pomyslel si Robert vzrušeně.

Ale nedočetl se nic o tom, že by měly existovat přívěsky dva.

===Uga1a/e7Tew8/lvTaglWWAV/nYadsrKYKwER3yoQkto=

===Uga1a/e7Tew8/lvTaglWWAV/nYadsrKYKwER3yoQkto=

KAPITOLA V

Stařík

Oslo

I

BIM-bim-bam-bim-BIM-bam-bim-bim-BAM!

Když Robert stiskl zvonek, znělo to, jako by rozezvučel zvony nějaké katedrály. Na jmenovce na dveřích stálo pečlivě vyvedeným písmem:

To je ale jméno! Robert o krok ustoupil a obrnil se proti tomu, co ho zajisté za oprýskanými dveřmi čeká.

A zklamaný opravdu nebyl.

Georg Wedel Schjelderup ml. vypadal jako něco mezi lehce přerostlým zahradním trpaslíkem, hobitem a Yodou z Hvězdných válek. Působil, jako by mu bylo asi tak 257 let. Své vetché a vyhublé tělo podpíral o vycházkovou hůl. Když vedl Roberta do obýváku, vysvětloval, že ml. za jeho jménem znamená mladší. Robert se zdržel poznámky o tom, že něco tak zavádějícího už dlouho neslyšel.

Byl to ten nejpodivnější byt, jaký kdy Robert navštívil. Místnosti měl stejné, jako ostatní byty v takových domech – předsíň, kuchyň, ložnici, koupelnu a obývák – ale tím také veškerá podobnost končila. Stěny pokrývaly police s knihami, lovecké trofeje, africké masky, zažloutlé mapy a jihoamerické trofeje z lidských hlav zvané tsantsa. Na podlaze ležely vrstvy koberců a zvířecích kůží. V rohu obýváku stál obrovský glóbus, buben a veliký dalekohled.

Georg Wedel Schjelderup ml. se ve svých plstěných pantoflích odšoural do kuchyně a přinesl velikou konvici kakaa. Robert se usadil na hlubokou měkkou pohovku. Starý pán nalil oběma kakao. Potom se zadíval na Roberta a řekl:

„Tak ty se zajímáš o parapsychologii?“

„Jen se pokouším něco málo zjistit,“ odpověděl Robert vyhýbavě.

Starý pán se na něho zadíval a naklonil hlavu na stranu. „No,“ poznamenal, „zas tak málo toho nebude, že…“

Copak umí číst myšlenky? napadlo Roberta.

A jako by tomu tak opravdu bylo, pokračoval starý pán: „Jak už jsem řekl, viděl jsem tě v televizi a četl o tobě v novinách. I o katakombách. Ty jsi tam dole něco viděl, nemám pravdu?“

Robert neodpověděl. Jak to může vědět?

„V naučném slovníku je parapsychologie popsána jako vědecké studium jevů mimosmyslového vnímání, jež není možné objasnit na základě současných vědomostí o duševní aktivitě,“ poznamenal stařík. „Domnívám se, že jsi tam dole v katakombách něco viděl. Mám pravdu, Roberte? To proto se zajímáš o parapsychologii. Viděl jsi něco, co si nedokážeš vysvětlit.“

Robert nevěděl, co říct. Přikývl a lokl si kakaa. „Máš chuť mi povědět, co jsi viděl?“ zeptal se Georg Wedel Schjelderup ml.

Robert už si začínal na vyprávění svého příběhu zvykat. O hodinách strávených v katakombách. O mnichovi a Angelině. Přesto tam seděl a pokoušel se najít ta nejvhodnější slova, jimiž by vyjádřil to nemožné, co prožil. Starý pán si po celou dobu jen pro sebe přikyvoval.

Robert mu na papír namaloval symbol, který v katakombách zahlédl na mnichově prstenu:

„Viděl jste to někdy?“ zeptal se Robert.

Stařík se na kresbu dlouze zadíval. „Něco mi je na tom symbolu povědomé,“ řekl potom, „ale v tuto chvíli ho nedokážu nikam zařadit. Rád se ovšem podívám do svých knih, až odejdeš.“

Robert vytáhl mobil a ukázal Schjelderupovi obrázek oka, v němž byl kříž. Starý muž si ho dlouho zkoumavě prohlížel, ale potom zavrtěl hlavou.

„Slyšel jste někdy o legendě o Svaté hvězdě?“ zeptal se Robert. „Nebo o někom, kdo se nazývá strážce amuletu?“

„Ale ano,“ zamumlal Georg Wedel Schjelderup ml., „jenže kde to bylo? Musím si to trochu poskládat v hlavě, jistě si brzy vzpomenu!“

Oba se napili kakaa. Dlouhou chvíli bylo ticho a pak starý muž konečně promluvil:

„Všechno se týká času.“

„Času?“ nechápal Robert.

„Jsem už starý muž, Roberte. Mnoho jsem toho zažil. Mnohokrát jsem procestoval celý svět. Bydlel jsem v chýších ze slámy i v iglú, pádloval jsem po dalekých tocích a slezl nejvyšší hory. Viděl jsem věci, které si nedokážeš představit. A v průběhu všech těch roků, při všem tom putování, jsem se mnohé přiučil. Existuje-li něco dobrého, co přichází se stářím, pak jsou to vědomosti.“

„O čase?“

„Ano. Všechno se týká času a toho, co vlastně čas je.“

„A co je tedy čas?“

Georg Wedel Schjelderup ml. se rozesmál. „Kéž bych uměl na tu otázku odpovědět. Můžeme ho měřit. Můžeme čas měřit na vteřiny, minuty, hodiny, dny, týdny, měsíce, roky… Čas může být určitý bod v dějinách, kdy k něčemu došlo. A může to být období mezi dvěma událostmi. Ale to stále nevysvětluje, co vlastně čas je. Vypozoroval jsem, že v mnohých jevech, jimž se říká nadpřirozené, jde právě o čas.“

„Ale jak?“

„Dám ti jeden příklad. Víš čemu se říká předzvěst?“

„Ne.“

„Mezi lidmi se věří, že předzvěst oznamuje, že něco nastane či někdo brzy přijde. Domníváš se, že vidíš nebo slyšíš někoho přicházet domů – ale ten pak ve skutečnosti přijde až o několik minut později.“

„Ano, to jsem zažil! Jednou jsem byl u babičky a slyšel jsem, jak vešla do dveří a zouvá si gumáky jako vždycky. Jenže když jsem vyšel do předsíně, abych ji pozdravil, nebyla tam. A hned potom jsem ji uslyšel znovu. A tentokrát už opravdu přicházela.“

„To je přesně ono! Typická předzvěst! Někteří lidé věří, že ji mají na svědomí duchové, již oznamují příchod osoby, s níž jsou spojeni. Jsou to takoví dvojníci duše, kteří vždy o kousek předbíhají čas. Moje teorie je, že taková předzvěst se objeví, když se v čase vytvoří smyčka. Když vidíme či slyším předzvěst, zažíváme vlastně budoucnost.“

„A to je možné?“

„No, a jsme zpátky u otázky: Co je čas? Protože čas, jak ho známe, ubíhá po přímé linii. Nejprve se stane to, potom tohle a pak tohle. Nejdřív A, pak B, pak C. A mezi těmi třemi body běží čas. Rozumíš, jak to myslím?“ Stařík se sám pro sebe pousmál. „Pojď se mnou vyzkoušet takový myšlenkový experiment. Představme si, že čas nemusí jít vždycky z A do B a pak do C. Představme si, že se na časové linii mohou někdy vytvořit smyčky. Tak, že B se stane dřív než A nebo že C přijde před B. Zní to jako nemožné, že jo?“

Robert přikývl.

„Znáš pojem dimenze neboli rozměr?“ pokračoval starý pán zaníceně. „Čistý list papíru má dva rozměry, šířku a délku. Místnost – jako tady můj obývák – ještě i třetí: výšku. Albert Einstein, ten, co přišel s teorií relativity, zavedl rozměr čtvrtý: čas. Ale je klidně možné, že existuje mnohem více rozměrů neboli dimenzí než tyto čtyři. A to znamená, že čas vůbec nemusí být tak absolutní a přímočarý, jak si představujeme. Dobrý příklad je vesmír. Podle fyziků je zakřivený! Ohýbá se! Představ si vesmír jako vnitřní stranu obrovského míče. Když poletíš dostatečně dlouho stále stejným směrem, vrátíš se do bodu, odkud jsi vyrazil.“

„Ale co je pak na vnější straně toho míče?“

„Nic! Vesmír existuje pouze uvnitř stěn míče. Přírodní zákony – jako například gravitace, jež drží vesmír pohromadě – existují pouze uvnitř míče. Vnější strana míče zkrátka a dobře neexistuje. Uvnitř je všechno. Vně není nic.“

„Hm…“

„Stejně složitá může být představa, že se čas kroutí a převrací. Jenže co když to tak skutečně je? Pak může být předzvěst něco, co se stane až za několik minut. Jako když na přehrávači DVD stiskneme tlačítko fast-forward.“

„Myslím, že tomu rozumím.“

„Slyšel jsi o déjà vu?“

„Ne.“

„Déjà vu je, když ti občas připadá, že už jsi to samé někdy prožil – ačkoliv víš, že ve skutečnosti je to poprvé.“

Tak jsem se cítil, když jsem poprvé sešel dolů do katakomb! prolétlo Robertovi hlavou.

„Výraz déjà vu pochází z francouzštiny a znamená už viděno,“ vysvětloval Georg Wedel Schjelderup ml. „Je to docela děsivé, řeknu ti. Přijdeš někam – a najednou kdesi uvnitř cítíš, že jsi na tom místě už byl. Já sám jsem to zažil. A to všechno přesto, že víš, že jsi tam poprvé. Ve skutečnosti je to docela běžný parapsychologický zážitek.“

„A ten má na svědomí čas?“

„To je moje teorie. Vědci mají mnoho návrhů. Třeba že si mozek chybně interpretuje to, co vnímá, a tak tě přiměje k domněnce, že už jsi něco zažil. Jako v jakémsi bdělém snu. Fantazie, jež se prolne se skutečností. Tak to každopádně prožíváš. Co když je možné nahlédnout do budoucnosti – od které nás dělí třeba jen několik vteřin? Tím, že prožijeme něco, co nás čeká hned vzápětí? Možná existují v čase i díry…“

„Díry?“

„… nebo tunely, potrubí, trhliny.“

„To už mi připadá dost těžko pochopitelné.“

„Já si to také myslím. I po všech těch letech hloubání je to obtížné pochopit.“

„A jak tohle všechno s časem může teda objasnit duchy?“

„To záleží na tom, co si člověk pod pojmem duch představuje. Strašidlo, které se tě snaží vyděsit – takové to v bílém prostěradle se řetězy – je jedna možnost. Na taková já nevěřím. Ale praví duchové se nás nesnaží strašit. Ty nazýváme zjevení. A v té souvislosti si říkám: Třeba je můžeme zahlédnout skrze závoje času. Jejich a náš čas se vzájemně propletou tak, že oni vidí nás a my vidíme je.“

„Ale jak?“

„Když člověk zemře, jeho duše žije dál. Ne naše fyzické tělo, ale duše, naše nejniternější já. A tato duše je neviditelná. Je možné, že se nám mrtví – jejich duchové – ukazují tak, jak si sami sebe pamatují? Pak by se duch stal zkrátka jakýmsi věčným obrazem, jenž zemřelý chce, abychom viděli. Přesněji řečeno už jen vzpomínkou. Tím, jak si zemřelý sám sebe pamatuje. Duchové se nacházejí kdesi mimo čas, nejsou na něm závislí. Na rozdíl od nás živých.“

„Hm,“ hlesl Robert.

„Mrtví už nemají žádné fyzické tělo. Pouze jsou. Duchy si představuju jako energii. Všechno je energie, Roberte. Všechno v celém vesmíru! A podle přírodních zákonů nemůže energie ani vzniknout ani zmizet. Může se pouze přeměnit na jinou formu. Množství energie v celém vesmíru je neměnné. A stejně je to, domnívám se, i s námi lidmi, když zemřeme. Přeměníme se na jinou formu. Zůstaneme energií. V jiné formě. Nezávislé na čase.“

„Ale…“

„Teď jsem si mimochodem vzpomněl!“

„Na co?“

„Ptal ses na Svatou hvězdu a strážce amuletu…“ Georg Wedel Schjelderup ml. se došoural ke knihovně. Vrátil se s tlustým starodávným svazkem. Listoval v něm stránku za stránkou a mumlal si přitom: „Obojí patří do stejné legendy, že je to tak? Je to fascinující příběh… Á…“ zajásal nakonec a přisunul velkou knihu k Robertovi:

Legenda o Svaté hvězdě

Legenda o Svaté hvězdě je příběh o amuletu s magickými nebo náboženskými vlastnostmi. Římská legenda se zakládá na židovském proroctví. Podle jednoho výkladu je Svatá hvězda nezbytný nástroj, jenž má zabránit zániku země. Jiní naopak věří, že má zahájit soudný den.

Jak proroctví, tak i legenda jsou vykládány různými způsoby. Židé věřili, že Mesiáš bude v budoucnosti nosit amulet na krku jako znamení své svatosti. Jiní se domnívali, že má amulet svět spasit před zánikem. Tento výklad vychází ze slov proroctví o tom, že až amulet bude nosit mládenec z Ultima Thule, spojí se Svatá hvězda opět v jedinou, aby zachránila svět před zatracením. Někteří křesťané si tato slova vysvětlují tak, že Svatá hvězda vlastně ohlašuje soudný den a Ježíšovo zmrtvýchvstání.

V proroctví se říká, že na nebeské báni se rozzáří Svatá hvězda, jež ponese svědectví o velikosti Boží. A stejně jako Bůh zemi stvořil, může ji i zničit. Jak stojí v proroctví, Svatá hvězda může zeměkouli jak zničit, tak i zachránit.

Není jasné, zda je Svatá hvězda jediný amulet, či amulety dva. V proroctví se říká: „nadejde den, kdy bude Svatá hvězda rozdělena na dvě, aby byla později opět spojena v jedinou“. Nikdo nedokáže s určitostí objasnit, co je tím míněno. Někteří věří, že se to váže k domněnce, že Ježíš předal těsně před ukřižováním amulet své matce.

Své matce! pomyslel si Robert. Kdo byla Ježíšova matka? No ano, Panna Maria. To by přece mohlo vysvětlovat výraz „panna“ v nápisu vyrytém na stěně podzemní chodby, který mu nechala přeložit Ingeborg Mykleová. Panna rozdělila Svatou hvězdu. Ano, to znělo pravděpodobně. Jsem strážce amuletu. Ježíš Kristus je můj Pán.

To musí znamenat, že Panna Maria je strážce amuletu, přemýšlel Robert.

Četl dál. Svatou hvězdu, stálo tam, přinesl podle legendy do Říma svatý Petr.

„Kdo byl svatý Petr?“ zeptal se Robert.

„Jeden z dvanácti Ježíšových učedníků,“ odpověděl Georg Wedel Schjelderup ml., „byl také úplně prvním papežem.“

Robert četl dál. Podle starého proroctví měla Svatou hvězdu střežit jedna z duchovních následovnic Panny Marie, neposkvrněná panna žijící ve víře, zbožnosti a cudnosti.

Text pokračoval:

V proroctví se také praví, že „Svatá hvězda bude putovat po obloze, zasáhne zemi a zničí i ty nejodlehlejší říše světa“. Ovšem stojí tam také, že Svatá hvězda zachrání zemi před zatracením – zánikem –, až mládenec z Ultima Thule „spojí hvězdu v jedinou a celistvou“ a předá ji nazpět „strážci amuletu bez poskvrny a z rodu Evina“.

„Co znamená mládenec z Ultima Thule?“ zeptal se Robert.

„To znamená mladý chlapec z nejsevernějšího výběžku světa,“ odpověděl starý pán.

Kde to je? přemýšlel Robert. To musím zjistit.

O Svatou hvězdu má pečovat strážce bez poskvrny z Evina rodu. Co tohle může znamenat? Bez poskvrny – mohlo by to znamenat to samé jako panna. Z Evina rodu – musí být potomkem té Evy, již Bůh stvořil v Rajské zahradě? Nebo to zkrátka znamená jen žena?

Stařík listoval dál. Robert si všiml, že se najednou zarazil a svraštil čelo.

„Co se děje?“ zeptal se Robert.

„U všech všudy…“

„Co jste našel?“

„Tohle mě nikdy nenapadlo,“ mumlal si pro sebe.

„A co?“

Starý pán pozdvihl knihu. „Během archeologických vykopávek v ruinách ženského kláštera v Římě ve dvacátých letech dvacátého století byl ve sbírce svitků nalezen jeden text. Teprve nyní jsem si všiml, že jeho autorem je takzvaný strážce amuletu. Jako dobu vzniku textu uvádějí vědci třetí století.“

Robert seděl s pusou dokořán. Text, který napsal strážce amuletu? To bylo naprosto neuvěřitelné. Přitáhl knihu k sobě a četl:

Toho rána, kdy mě matka a otec vedli do kláštera, jsem z Kolosea slyšela řev lvů a gladiátorů. Ulice byly plné smíchu, rvaček a halasících mužů, kteří propili celou noc a lákali lehkovážné ženy do milosrdného stínu průchodů. Matka zatáhla záclonky v nosítkách, aby má mysl nepotemněla z těch odporných a barbarských scén, jež se tam za svítání odehrávaly.

Matku a otce obrátil na víru před mnoha lety svatý Viktor. Přestali jsme věřit ve staré římské bohy, ale oddali svůj život Spasiteli, Ježíši Kristu. V tajnosti jsme uctívali našeho Pána a jeho syna Ježíše.

Klášter, kde jsem se chystala nastoupit službu, ležel na kopci na okraji Říma. Když jsme se k němu blížili, nosiči zpomalili. Představená spolu s několika svými oddanými sestrami už nás očekávaly. Matka a otec byli hrdí, že mohli mě, svou nejmladší dceru, předat do jejich péče.

Sestry v klášteře neslouží pouze víře a našemu Pánu. Jejich nejodpovědnějším úkolem je střežit několik set let starou svátost. Svatá hvězda je nejdrahocennější relikvií náboženské obce. A jedna zvláště zvolená sestra, jež ve své zbožnosti a cudnosti střeží a pečuje o Svatou hvězdu, se nazývá strážce amuletu. A to jsem já. Svatá hvězda leží ve schránce vyložené nejjemnějším hedvábím. Ta je uzamčená v pozlacené skříňce za oltářem. Pouze strážce amuletu má klíč. Každý sedmý den schránku otevírám, pod dohledem představené a za chvalozpěvu spolusester, a pomazávám hvězdu vonnými oleji.

Před dvěma stoletími visel amulet na krku ženy jménem Maria. Byla to Maria z Nazaretu. Pro většinu lidí je známa jako Panna Maria. Ježíšova matka. Královna nebes.

To je ale příběh! Robert seděl a přečetl text ještě několikrát.

Může člověk vůbec spoléhat na proroctví a legendy? zamyslel se. Prastará náboženská vyprávění… V průběhu staletí jich byly zapsány tisíce. Přece nemůžou být všechna pravdivá.

A je pravdivé tohle?

===Uga1a/e7Tew8/lvTaglWWAV/nYadsrKYKwER3yoQkto=

===Uga1a/e7Tew8/lvTaglWWAV/nYadsrKYKwER3yoQkto=

II

Když jel Robert z návštěvy u Georga Wedela Schjelderupa ml. na kole domů, vířilo mu hlavou množství myšlenek a otázek.

Příběh strážce, vlastně strážkyně, amuletu na něho udělal veliký dojem. Jako by se ho osobně dotýkal. Obvykle si představoval staré časy jako cosi vzdáleného a neskutečného. Ale když si ten příběh přečetl, pochopil, že lidé před dvěma tisíci lety byli úplně stejní jako my.

Umět tak cestovat zpátky v čase, pomyslel si. A zažít, jaké to bylo v minulosti!

Pokud by měl věřit Georgu Wedelovi Schjelderupovi ml., ani by to nebylo tak zhola nemožné. No. Většina by to patrně odbyla jako hloupost a nesmysl. Ale v dřívějších dobách přece stejně tak smýšleli lidé o mnohých současných vědeckých objevech, dumal Robert, když sklouzl před domem z kola a tlačil ho do kočárkárny.

===Uga1a/e7Tew8/lvTaglWWAV/nYadsrKYKwER3yoQkto=

PSI PÁNĚ

Vloupání

Oslo

Na nylonovém vlákně, pevně připevněném ke stropu, visel a pohupoval se model Messerschmittu, vojenského letadla z druhé světové války. Na psacím stole ležel vedle starého glóbusu s už neplatnými hranicemi otevřený laptop běžící v úsporném režimu. Stěny pokrývaly tapety s logem Manchesteru United a plakáty fotbalových hvězd.

Lucio klouzal pohledem tmavých očí po místnosti. Chlapec vyhledal nějakého starého muže několik bloků odtud, hlásil Valentino. Robertova matka zůstává v kanceláři přesčas, hlásil mnich, který ji sledoval od chvíle, kdy brzy ráno odešla z domova.

Dva z mužů teď právě do každé místnosti bytu montovali malé mikrofony – ukrývali je do svítidel.

Lucio těkal očima z místa na místo. Hledal nějaká vodítka. Podíval se na Robertův laptop. Drago, počítačový specialista a hacker, už se dostal přes heslo a nainstaloval program, který automaticky přeposílal informace o veškeré činnosti laptopu do jeho vlastního počítače. Robertovi i jeho matce taky odposlouchávali mobily. Kdykoli některý z nich telefonoval nebo poslal textovku, automaticky se to přeposílalo překladateli, jenž všechno převáděl z norštiny.

Ani Robert ani matka dosud neprohodili o amuletu jediné slovo.

To je známka toho, že mají co skrývat, myslel si Lucio.

Když byl Lucio pověřen tímto čestným úkolem, požádal kardinála, aby si mohl s sebou vzít ty nejschopnější mnichy z kláštera. A kardinál mu nic neodmítl. Jednotku tvořilo devět mužů, předních bojovníků řádu Domini Canes. Lucio byl velitelem jednotky. Bratr Drago byl technický génius, který uměl proniknout do jakéhokoliv systému. Byl expert na elektronické sledování. Bratr Valentino byl řidič. Skupinu doplňovalo dalších šest mnichů – Alberto, Torre, Vittorio, Rico, Silvio a D’Angelo – kteří měli černé pásky v různých bojových sportech a byli speciálně vycvičení k provádění náročných úkolů.

Místnost po místnosti prozkoumávali mnichové byt a hledali amulet nebo cokoliv, co by jim prozradilo, kde je ukrytý.

Silvio a D’Angelo procházeli matčinu ložnici a prohlíželi zásuvky a skříně, toaletní stolek a kabelky. Torre a Vittorio pátrali v obýváku, v kuchyni a v koupelně. Lucio, Alberto a Rico se činili v Robertově pokoji.

Každičkou knihu z knihovny vytáhli a poté ji vrátili přesně tam, kde předtím stála. Zásuvky s oblečením obrátili vzhůru nohama, ale poté vše uklidili tak, jako to bylo předtím.

Nic.

Nanejvýš podezřelé.

Prohledávali byt až do chvíle, kdy Valentino ohlásil, že Robert odchází od starého muže a vrací se domů.

Když mnichové byt v tichosti opouštěli, všechno bylo přesně tak, jako když přišli. Tři z nich se usadili v pronajatém tmavě šedém autě s kouřovými skly. Ostatní nastoupili do vypůjčeného minibusu. Také ten měl kouřová skla.

Seděli naprosto tiše a sledovali Roberta, jak přijíždí, slézá z kola a tlačí ho do kočárkárny. Vzápětí poté přispěchala z práce matka.

===Uga1a/e7Tew8/lvTaglWWAV/nYadsrKYKwER3yoQkto=

KAPITOLA VI

Podezření

Oslo

I

Něco bylo špatně.

Robert nedokázal říct přesně co. Rozhlížel se kolem. Laptop na psacím stole. Knihy. Dévédéčka. Neustlaná postel. Modely letadel, které se pohupovaly zavěšené u stropu.

Co to jenom může být?

Matka zaklepala a otevřela dveře do jeho pokoje. „Roberte, nehrabal ses mi náhodou ve šperkovnici?“

„Jasně že ne. Co bych tam asi hledal?“

„Přesně to jsem si taky říkala. Ale jeden ze šuplíků byl otevřený. A já jsem si naprosto jistá, že jsem je všechny zavřela.“

„A šperky tam jsou?“

„Ano, zdá se, že nic nechybí. Takže vloupat se sem nikdo nemohl. To je fakt zvláštní.“

Když matka odešla, otevřel Robert laptop a na Wikipedii si vyhledal Ultima Thule:

Thule (Θούλη, Tuli, Tile nebo Tyle) je zeměpisný pojem z řecké a (o něco později) z římské mytologie. Thule je místo daleko na severu, o němž se poprvé zmiňuje řecký geograf a průzkumník Pýtheás z Massalie (Marseille) při své cestě na sever, již údajně podnikl kolem roku 330 př. n. l. Podle něho ležela Thule šest dní plavby severně od Velké Británie. Popisuje ledem pokryté moře, polární záři a zvláštní půlnoční slunce.

Ultima Thule je Norsko! Musí to tak být! Robert se na židli zamyšleně opřel a pohlédl na knihu vedle laptopu.

A v ten moment mu to došlo: kniha o Římě byla zavřená. Byl si jistý, že když odjížděl, nechal ji otevřenou.

Teď zíral na její obálku.

II

Robert nemohl usnout. Převaloval se v posteli ze strany na stranu. V hlavě se mu rojily otázky:

Byl snad někdo u nich v bytě? Proč by se tam někdo vloupal – a nic neukradl?

Jako by už tak neměl dost o čem přemýšlet. Robert pohlédl na knihy, které si vypůjčil. Ležely na hromádce na podlaze. Jaká byla souvislost mezi přívěskem a Vikingy? A mezi Vikingy a proroctvím?

Kdo měl být ten mládenec? A kam se poděla Svatá hvězda?

Ne že by Robert věřil všemu, co vyslechl doma u Georga Wedela Schjelderupa ml. Svým způsobem to vypadalo, že má ten stařík o kolečko víc. Ale byl nepochybně moudrý. A hodně přemýšlel. Po mnoho, mnoho let. Robertovi bylo teprve čtrnáct. A zatím toho příliš nenapřemýšlel. V každém případě ne o takových složitých otázkách. Jeho myšlenky zabloudily od starého pána a vloupání k Angelině.

„Angelino?“ zašeptal do tmy v pokoji.

Jako by ji mohl přivolat tím, že vysloví její jméno.

„Děje se něco?“ zeptala se následujícího dne u snídaně matka takovým tím tónem dělám-si-o-tebe-starosti-ale-tvářím-se-jakoby-nic.

„Vůbec nic.“

„Opravdu?“

„Fakt nic.“

„Přemýšlel jsi ještě o… tom, o čem jste mluvili s tou psycholožkou?“

Kdybys tak měla tušení! Ale nechtěl ani pomyslet na matčiny obavy a další návštěvy u psychologů a doktorů. A tak jen odpověděl: „Možná že měla pravdu.“

Matka se napřímila na židli. „Myslíš to vážně?“

„Já nevím,“ odpověděl, protože to bylo o něco snazší než lhát. „Možná se to všechno seběhlo jen v mojí hlavě. Protože tam byla tma a já jsem se bál a tak dále. Já nevím. Nezapomněla jsi, že mám dneska večer fotbal?“

„Jasně že ne!“ Její hlas byl opět nabitý obvyklou energií. „Postarám se, abych přišla domů z práce brzy.“

III

Na tréninku se kluci znovu shlukli kolem Roberta. Ti, co ještě neslyšeli příběh stokrát, chtěli, aby vyprávěl o katakombách. Když se hlouček rozcházel, zaslechl některé z komentářů:

Říká, že viděl ducha. Nějakého mnicha! Možná že dostal kamenem do hlavy.

Smích.

Než vyběhli na hřiště, vzal si ho trenér stranou.

„Jsi v pohodě, Roberte?“

„Jasně že jsem!“

„Víš, mluvil jsem trochu s tvojí mámou.“

„A o čem?“

„Neměl jsi to snadné. To chápu. Tak si myslím, že by ses teď neměl příliš zatěžovat.“

„Co tím myslíš? Že nebudu hrát?“

„Jistěže budeš hrát. Ale říkal jsem si, že bude lepší, když Patrick ještě zůstane kapitánem…“

„Ale…“

„… alespoň ještě na několik týdnů. Aby ses mohl dát dohromady.“

„Ale mně je úplně dobře!“

„O tom nepochybuju!“

„Já se nepotřebuju dávat dohromady!“

„Ale stejně to tak uděláme. A pak uvidíme, jak to půjde.“

Po tréninku se Robert rozhlédl po tmavě šedém autě s kouřovými skly, které při odchodu viděl u nich před domem. Když vycházel z šaten, parkovalo totéž auto u fotbalového hřiště. Ale teď bylo pryč.

Jistěže bylo pryč.

Nejsi přece ve filmu, Roberte, napomínal se v duchu.

Zhluboka si povzdychl. Nemohl pochopit, že trenér nechá Patricka dál ve funkci kapitána. Patricka? Teď když se Robert vrátil, je přece kapitánem zase on. Dát se dohromady? Nepotřebuje se dávat dohromady. Nebo si snad trenér myslí, že mu katakomby úplně zatemnily mozek, nebo co?

IV

Když mu zazvonil mobil, jako obvykle se nejdřív podíval, kdo volá. Bylo to číslo pevné linky. Copak vůbec zná někoho, kdo ještě má pevnou linku? V roce 2013?

„To je Robert?“ zaskřípal hlas na druhém konci.

Robert ho okamžitě poznal. Georg Wedel Schjelderup ml.

„Volám ohledně toho symbolu na mnichově prstenu. Kříž uvnitř zubu. Nemůžeš ke mně zaskočit, až budeš mít čas? Chci ti něco ukázat.“

Za patnáct minut byl Robert u starého pána doma. Na naleštěném jídelním stole ležela objemná stará kniha:

Ancient Religious Symbols

„Starodávné náboženské symboly,“ přeložil stařík. Potom nalistoval stranu 764. A tam, uprostřed stránky, mezi všemožnými podivnými symboly, zahlédl Robert totéž znamení jako na mnichově prstenu:

Symbol křesťanského

mnišského řádu Domini Canes,

Psi Páně

Domini Canes? To jméno mu bylo povědomé… No jasně! Nebyl právě tenhle řád v klášteře ve městě Luna? V tom klášteře, na který zaútočili Vikingové, když si mysleli, že je to Roma, tedy Řím?

„Víte něco víc o Domini Canes?“ zeptal se Robert dychtivě.

„Bohužel ne. Zavolal jsem ti, hned jak jsem symbol objevil v té knize. Blíže prozkoumat jsem ho ještě nestihl.“

„A co ten druhý symbol? Oko a uvnitř něho kříž?“

„Tak daleko jsem se bohužel ještě nedostal.“

„A nemůžeme se u vás mrknout na počítač?“

„Na počítač?“

„Ano. Vygooglovat si Domini Canes?“

Stařík svraštil čelo. „Vygůglovat?“ Rozesmál se: „Ale milý chlapče, já přece žádný počítač nemám! V naléhavých případech používám své vynikající plnicí pero či psací stroj značky Remington.“

To je mu sto padesát, nebo co? pomyslel si Robert v duchu.

===Uga1a/e7Tew8/lvTaglWWAV/nYadsrKYKwER3yoQkto=

KAPITOLA VII

Krvavý zub

Oslo

I

Robert spěchal domů, vyřítil se po schodech a hned si zapnul laptop. Ale mnoho informací o Domini Canes nenašel. Řád sídlí v jednom klášteře v Itálii, stálo tam, a byl založen už v roce 742.

„Jedná se o řád kontroverzní,“ četl Robert na jakési stránce, „jelikož jeho členové se domnívají, že křesťané nepodléhají právnímu řádu, jednají-li v Božím zájmu.“

Jinými slovy, pokud pracují pro Boha, můžou se dopustit čehokoliv.

Na jiné internetové stránce našel Robert článek o třech členech řádu, kteří byli odsouzeni za vraždu kněze žijícího v hříchu.

Jestli se ti mnichové opravdu domnívali, že jednali ve jménu Boha, je to až strašidelné. Pak jsou asi opravdu schopní všeho.

Ve jménu Božím.

II

Robert si sedl na postel. Na zemi ležela hromádka knih, které si vypůjčil. Vzal do ruky tu úplně nahoře: Norští vikinští náčelníci. Pátrání po linii, jakkoliv tenounké, jež by spojovala Lunu a Borgund, už vzdal.

Ale nakonec spojitost přece jen našel.

V kapitole Na loupežné výpravě si přečetl o obávaném náčelníkovi, který šířil hrůzu a děs po celém západním Norsku. Jmenoval se Ragnvald. A přezdívalo se mu Krvavý zub. V roce 879 přesídlil z Kaupangeru v Sogndalu na nový statek.

A kdepak ten Ragnvaldův nový statek ležel?

No jasně, dočetl se Robert s bušícím srdcem, nový statek se nacházel v Lærdalu – hned vedle Borgundu.

O mocném náčelníkovi tam dál stálo:

Náčelník Ragnvald sloužil ve flotile švédského krále Björna zvaného Železoboký a jeho bratra Hallsteina, když kolem roku 860 plenili území ve Středomoří. Právě ve vojsku Björna a Hallsteina si Ragnvald vysloužil přízvisko Krvavý zub.

Robert tomu nemohl uvěřit!

Ragnvald Krvavý zub byl jeho muž.

Ragnvald byl Viking, který ve městě Luna, o němž se domníval, že je to Řím, ukradl trojúhelníkový přívěsek a přivezl ho s sebou domů do Norska. A tam ho Robertova matka v létě vykopala.

III

Robert ze sebe vyrazil téměř neslyšné yesssss. Konečně!

Zkoušel se dovolat Ingeborg Mykleové, jenže měla vypnutý mobil. Asi má nějaké jednání. Napsal tedy dlouhou textovku, ve které vysvětlil, na co přišel, a poprosil ji, aby se pokusila v archivech najít nějaké další informace.

Když se matka vrátila z práce, Robert už na ni čekal s připravenými otázkami:

Slyšela někdy o náčelníku Ragnvaldovi?

Souhlasí s tím, že musí existovat souvislost mezi Ragnvaldem a nálezem trojúhelníkového přívěsku v Borgundu?

Matku to ohromilo. Ragnvald Krvavý zub byl jedním z těch, o nichž se domnívala, že by mohli být pohřbeni spolu se schránkou v Borgundu. Ale že se Ragnvald z Kaupangeru plavil spolu s králem Björnem do Středomoří, to netušila.

Všechno to do sebe zapadá, přemýšlel Robert rozrušeně. Pokud byl borgundský přívěsek uloupený v klášteře v Luně a tamní mnichové znali římské katakomby, vysvětlovalo by to existenci mapy, jež ukazuje cestu vedoucí právě tam.

Robert se snažil utřídit si myšlenky:

Nejdřív Vikingové ukradli jeden z přívěsků – a mapu – z kláštera v Luně. A náčelník Ragnvald Krvavý zub to všechno přivezl s sebou domů do Norska jako válečnou kořist. Když zemřel, byly některé z pokladů uloženy do měděné schránky a pohřbeny spolu s ním. Takový byl zvyk.

O víc než tisíc let později vykopali schránku archeologové. A vzápětí nato se obdobný přívěsek objevil v Římě – tentokrát Robertovi na hrudi.

Angelině se asi povedlo pověsit mu ho na krk, aniž si něčeho všiml. Jiné vysvětlení neměl. Jenže proč? Chtěla snad, aby na něj dal pozor?

Zároveň musela existovat ještě jedna souvislost – totiž mezi těmi dvěma identickými přívěsky a amuletem jménem Svatá hvězda. Robert si povzdychl. Nebylo snadné najít hlavu a patu všech možných souvislostí. V knize u Georga Wedela Schjelderupa ml. stálo něco o mládenci z Ultima Thule, který má hvězdu spojit v jedinou. V jedinou? To nedávalo smysl. A současně má zachránit svět před zánikem? Jak by to asi udělal? Čím víc nad tím Robert dumal, tím víc se jeho myšlenky zaplétaly, až z nich měl v hlavě úplně zašmodrchané klubko.

===Uga1a/e7Tew8/lvTaglWWAV/nYadsrKYKwER3yoQkto=

KAPITOLA VIII

Říše mrtvých

Oslo

I

Toho večera se pokoušel přivolat Angelinu.

V jedné z knih o parapsychologii se Robert dočetl o vyvolávání duchů. V řeči čarodějů se to nazývá nekromantika neboli černá magie. Promlouvání s mrtvými. Neexistuje žádný recept na to, jak přivolat zemřelého člověka. Ale pár tipů Robert posbíral. Kdyby se mu podařilo s Angelinou spojit, určitě by mu pomohla odpovědět alespoň na některé ze stovek otázek, jež mu nedávaly v noci spát. A asi jenom Angelina zná odpověď na to, jak je možné, že se onoho večera nacházela v katakombách.

Když zaslechl, že si jde matka lehnout, počkal ještě pár minut, až usne. Potom ze skříňky v kuchyni vyhrabal šest svíček a roli balicího papíru. Rozložil ho na podlaze a nakreslil na něj hexagram – velikou šesticípou hvězdu. Zapálil šest svíček a postavil je do kruhu okolo hvězdy. Polkl. Zhasl světlo. S nohama křížem se usadil na podlaze – uprostřed hexagramu.

===Uga1a/e7Tew8/lvTaglWWAV/nYadsrKYKwER3yoQkto=

===Uga1a/e7Tew8/lvTaglWWAV/nYadsrKYKwER3yoQkto=

Robert se otřásl.

Otočil obě ruce dlaněmi vzhůru a trochu je oddálil od těla. Zavřel oči. Potom začal odříkávat, tiše, aby nevzbudil matku, ale přesto naléhavě:

„Angelino!“

Ztěžka polkl a rozhlédl se po pokoji.

„Angelino, volám tě! Slyšíš mě? Já, Robert, tě volám! Vyjdi z říše mrtvých a promluv se mnou.“

Znovu pevně zavřel oči.

„Angelino… Už nejsem v katakombách, ale doma v Norsku, ve svém pokoji. Slyšíš mě? Angelino? Doufám, že mě slyšíš a že přijdeš. Nebo se mnou alespoň promluvíš.“

Opatrně otevřel oči. Přišla? Sedí snad na posteli a dívá se na něho?

Ne.

Znovu zavřel oči.

„Angelino, volám tě k sobě, jsem Robert, pamatuješ se na mě? Nejsem žádný čaroděj, ale stejně doufám, že mě slyšíš, ať jsi kdekoliv, a že se nebudeš bát se mnou promluvit, i když já jsem živý a ty možná mrtvá.“

Zamžoural do tmy.

Zahlédl snad u postele nějaký pohyb? Ne, to byl jen Burre, který vykoukl z plastové trubky ve své kleci. Asi byl zvědavý, co to tam Robert provádí.

„Angelino, slyšíš mě? Angelino – já, Robert, tě volám.“

Ale nic z toho nebylo.

Nic.

Ani jediné šeptnutí. Ani chladný závan v pokoji. Ani plameny svíček se nezachvěly.

Naprosto nic.

Robert taky nebyl žádný spiritista. Žádné médium.

Potřebuju pomoc, pomyslel si.

III

Když všechno uklidil a lehl si do postele, zapípal mu mobil. Nová textovka od Ingeborg Mykleové:

Ahoj Roberte, dik za uzasne zajimavou sms z dnesniho vecera. Taky pro tebe něco mam! Pri studiu staroseverske historie nam rikali, že existuje saga, co nepatri do oficialni literatury. Pokud si dobre pamatuju, nazyvala se Ragnvaldova saga. Hledala jsem ji, ale zatim nenasla. Pokud byl Ragnvald Krvavy zub z Kaupangeru opravdu s Bjornem Zelezobokym na vyprave ve Stredomori, kde vyplenili Lunu, mame zajimavou souvislost! Zitra budu hledat dal. Ingeborg

Ragnvaldova sága z vikinské doby, pomyslel si Robert rozčileně, doufám, že se ji Ingeborg podaří vypátrat.

===Uga1a/e7Tew8/lvTaglWWAV/nYadsrKYKwER3yoQkto=

KAPITOLA IX

Soudný den

Oslo

I

Robert se procházel sám po školním dvoře. Neměl sílu diskutovat s kamarády o tom, kdo vyhraje fotbalovou ligu. Právě dostal další textovku od Ingeborg, jež zrovna ve sklepním archivu mezi stovkami prastarých pergamenů hledala ságu o Ragnvaldovi Krvavém zubu.

V hlavě měl chaos. Nikdo nevěřil jeho historce o mnichovi. Nebo Angelině. Tolik už pochopil. Jenže nikdo z nich tam dole nebyl. V katakombách.

Nicméně za denního světla jeho příběh nezněl příliš důvěryhodně, to musel uznat. V jedné historické knize se dočetl o tom, že věštkyně v Delfách – které přes tisíc let předpovídaly budoucnost bohatým Řekům – byly pod vlivem plynů, které se uvolňovaly z tamního podzemí.

Nemohly třeba takové plyny být i v katakombách?

Plyny, co vyvolávají halucinace?

Když zazvonilo, byl v podstatě ještě zmatenější než na začátku přestávky.

===Uga1a/e7Tew8/lvTaglWWAV/nYadsrKYKwER3yoQkto=

===Uga1a/e7Tew8/lvTaglWWAV/nYadsrKYKwER3yoQkto=

II

Po škole si šli se Sveinem do stánku koupit noviny. Robert věděl, že v jedněch vycházejí inzeráty lidí, co tvrdí, že dokážou promlouvat s mrtvými. Říkají si spiritisté. Robert zavolal tomu prvnímu a nejlepšímu – ženě, jež vypadala jako cikánská královna a říkala si Sibyla – a domluvil si schůzku.

„Ty ses úplně zbláznil, nebo co?“ vybuchl Svein.

Robert nevěděl, co na to odpovědět. Protože právě tak si připadal. Že se úplně zbláznil…

„Spiritisti,“ pokračoval Svein, „přece vyvolávají duchy! Přivolávají mrtvé. Viděl jsem to v televizi. Pěkně strašidelné!“

„Proč si všichni myslí, že jsou mrtví tak nebezpeční?“

„Roberte,“ odpověděl Svein s předstíranou blahosklonností, „jsou nebezpeční, protože jsou mrtví!“

„Jo?“

„Mrtví, slyšíš?“

Svein zvedl obě paže, pohupoval jimi a chroptěl, což, jak Robert posléze pochopil, mělo představovat mrtvého.

„Řekl bych, že tohle rukama nedělají,“ poznamenal Robert suše.

Svein s vrčením zkroutil prsty jako zaťaté pařáty.

„A tohle taky ne. A myslím, že ani ty zvuky nevydávají.“

„Ale zombie jo,“ trval na svém Svein.

„Jenže zombie nezastupují mrtvé,“ opáčil Robert, který měl najednou pocit, že ví o nadpřirozených jevech všechno, co je potřeba. „Zombie je oživlý mrtvý, kterého ovládá ten, kdo ho probudil k životu. Obyčejný duch zemřelého není podřízený nikomu, jen sám sobě.“

Svein ztěžka polkl.

„Doufám, že půjdeš se mnou,“ pokračoval Robert.

„Kam?“

„Na seanci. Za médiem.“

„Ani za nic!“

Ale po několika minutách přemlouvání Svein slíbil, ač poněkud neochotně, že Roberta doprovodí.

Alespoň tedy nemusí jít sám.

III

Robert se rozloučil se Sveinem, který se chystal na šachový kroužek, a vydal se do knihovny.

Tam dostal nápad. Když procházel kolem skleněné vitríny s výstavkou starých vydání bible, napadlo ho, že by mu symbol oka s křížem mohl vysvětlit nějaký kněz. Zná vůbec nějakého? No, vlastně ne. Ale jednou dělal s místní duchovní rozhovor pro školní noviny. Jmenuje se Vibeke Willumová a sbírá staré knihy o všech možných světových náboženstvích.

Vyšel ven z knihovny, vyhledal její telefonní číslo a zavolal jí.

„Robert?“ zvolala, když se představil. „Jistěže si tě pamatuju! To byl ten pěkný článek ve školních novinách. A teď se zase všude píše o tobě!“

Robert vysvětloval, že hledá informace o symbolu, který vypadá jako oko s křížem uvnitř. Vibeke Willumová o ničem takovém nikdy neslyšela, ale slíbila, že se podívá do svých knih. A pokud něco najde, zavolá mu.

Když Robert opět vešel do knihovny, zamávala na něho knihovnice.

„Už přišly ty knihy, co sis objednal z ústřední knihovny,“ oznamovala a podala mu dva tlusté ilustrované svazky. První se jmenoval Mýty a legendy, druhý Služebníci Boží: Sekty, náboženská společenství a mnišské řády.

Robert si našel židli v rohu studovny a začal otáčet stránky. Listoval dál a dál. Tu a tam si kousek přečetl. Když došel na stranu 243, trhl sebou, až knihu málem upustil na zem.

Celá kapitola o Domini Canes!

Psi Páně, stálo tam, je kontroverzní mnišský řád, jehož mnichové oddávají svůj život přípravě na soudný den, kdy se navrátí Ježíš Kristus a bude soudit živé i mrtvé.

Robert se učil o soudném dni ve škole. Ježíš byl už za svého života přesvědčený o tom, že soudný den brzy nadejde. Před dvěma tisíci lety. A první křesťané věřili, že může přijít kdykoliv. Nazítří nebo následující rok. Teď už čekají téměř dvě tisíciletí.

Řád Domini Canes, četl Robert dál, založili mnichové, kteří si vzali do hlavy, že byli vyvoleni, aby Bohu a Ježíši Kristu pomohli příchod soudného dne uspíšit.

Aby svého cíle – konce světa – dosáhli, byli ochotni uchýlit se k jakýmkoliv prostředkům.

Účel světí prostředky, jak se říká.

Je-li cíl správný, není podstatné, jakým způsobem ho člověk dosáhne.

Řád Domini Canes, pokračoval Robert ve čtení, měl kdysi ve svém držení starý šperk, jenž býval ukrytý v prasklině na zadní straně kříže, který převzali z jednoho ženského kláštera v Římě. Trojúhelníkový přívěsek! pomyslel si Robert rozrušeně. Mnichové ho uložili do relikviáře z nejryzejšího zlata, vyloženého purpurem a hedvábím a ochraňovali ho jako svátost. Ale o několik století později byl jejich klášter dobyt Vikingy – vousatými barbary ze zasněžené země na severu. Vikingové relikviář uloupili stejně jako všechny ostatní cenné poklady kláštera.

No jasně!

Vikingové! Přesněji řečeno Björn Železoboký, Hallstein a Ragnvald Krvavý zub.

Robert hleděl do prázdna a přemítal. Ragnvald Krvavý zub si přívěsek odnesl s sebou – nejdřív do Norska, potom do hrobu. Zatímco úplně jiný, identický přívěsek zůstal v zapomenutých katakombách…

Ten, který mu Angelina pověsila na krk.

Opravdu ten mnich, na něhož v katakombách narazil, patřil k řádu Domini Canes? Nebyl to jen tak ledajaký mnich, ale takový, který věří, že ve jménu Božím může i zabít… Ti mnichové určitě chtějí získat přívěsek, co měl Robert na krku, když se vypotácel ze zavalené podzemní chodby. Jistě si myslí, že je to přívěsek, jenž jim kdysi uloupili Vikingové!

Ještě že sídlí tam dole v Římě, a ne v Norsku, pomyslel si Robert.

===Uga1a/e7Tew8/lvTaglWWAV/nYadsrKYKwER3yoQkto=

PSI PÁNĚ

Noc

Oslo

Na obloze se třpytil bledý měsíc. Zaparkovali mezi malým náklaďákem a skútrem v ulici před domem, kde bydlel Robert. Vypůjčili si jiné auto. Lucio si byl jistý, že je chlapec začal podezírat.

Ostatní mnichové si mysleli, že je Lucio zbytečně úzkostlivý. To, že se Robert párkrát podíval na tmavě šedé auto s kouřovými skly, nemuselo přece vůbec znamenat, že se mu zdá, že ho někdo sleduje. Neexistoval žádný důvod, proč by měl Robert pojmout jakékoliv podezření. Jenže Lucio byl neoblomný. Museli si v půjčovně opatřit nové auto. Tentokrát modré. S kouřovými skly.

Lucio seděl na místě spolujezdce, Valentino za volantem. Ostatní mnichové spali – někteří v hotelu, ostatní v kamenném sklepě, jenž si vypůjčili od nějakých norských mnichů. Lucio nevěřil, že by se v noci mohlo něco přihodit. Ale nemohl riskovat, že Robert pod pláštíkem tmy vyklouzne. Je to chytrý kluk. Spoustu už toho pochopil. Rozený soukromý detektiv. Sledování jeho počítače a mobilu jim odhalilo, kolik už toho zjistil. O zemi Ultima Thule. O Domini Canes. O útoku Vikingů na Lunu. A jakou síť kontaktů má! Duchovní, parapsychology, profesory… Lucio měl občas pocit, že Robert ví o amuletu víc než on sám.

Lucio věděl už od dětství, že se jednou stane mnichem. Líbila se mu atmosféra kláštera i pevně dané povinnosti. Kromě toho nebyli Domini Canes jako jiné mnišské řády. Byli vyvolení ke svatému úkolu. Bůh potřebuje na zemi pomocníky. Takové, kteří se pro něho v případě potřeby obětují. Lucio byl jako mravenec, dělník, jenž pracuje pro společenství. Možná pokaždé neviděl všechny souvislosti, ale kdo je vidí? Chápe snad mravenec, kam právě jeho jehličí v mraveništi patří? Některé otázky zkrátka musí člověk přenechat těm, kdo mají větší přehled, hlubší pochopení.

Už jako novic – když procházel zkušebním obdobím, než směl složit klášterní slib – se vyznačoval horlivostí a oddaností. Opat i kardinál brzy pochopili, že v mladém Luciovi dřímá něco neobvyklého. Proto ho brzy vybrali do tajné, speciálně cvičené jednotky, již Domini Canes v případě nutnosti vysílali do akce. Pěšáci Páně. Psi Páně – ti, kteří jsou poslušně k dispozici, aby uspíšili soudný den.

Lucio a Valentino střídavě spali. Hodina spánku, hodina na stráži. Ulice byla liduprázdná a opuštěná. V domě byla už téměř ve všech oknech tma. Lucio přesně věděl, za kterým z nich spí Robert. V levém sluchátku slyšel jeho těžký, klidný dech. V pravém slyšel jemné pochrupování matky. Tma a monotónní zvuky ho uspávaly. Ale Lucio si nemohl dovolit usnout.

Kolem páté hodiny přijel doručovatel novin. Lucio ho sledoval pohledem. Popojížděl na kole ode dveří ke dveřím, na několik minut zmizel uvnitř domu a pak jel zase dál. Když se přiblížila osmá hodina, vyběhl z domu Robert. Lucio vzbudil Valentina. Jelikož měl chlapec na zádech aktovku, byl nejspíš na cestě do školy. Projeli zadní ulicí a zaparkovali přímo naproti ní, s výhledem na školní dvůr.

Lucio Roberta nechápal. Čím se to vlastně zabývá? Kde ukryl amulet? Proč vyhledal všechny ty lidi? Zdálo se, že Robert vede nějaké vlastní, nanejvýš soukromé vyšetřování. Jenže to Luciovi nějak nesedělo. Co by měl vyšetřovat? Amulet už přece má. Luciovi to nešlo na rozum.

A to ho rozčilovalo.

===Uga1a/e7Tew8/lvTaglWWAV/nYadsrKYKwER3yoQkto=

KAPITOLA X

Smrt

Oslo

I

To je zvláštní, pomyslel si Robert. Předchozího dne si všiml tmavě šedého auta s kouřovými skly. Dnes je pro změnu modré. S kouřovými skly. Zahlédl ho cestou z domu do školy. Stálo zaparkované mezi malým náklaďákem a skútrem o kousek dál v jejich ulici. A teď parkovalo u školního dvora.

Nemohlo to přece být totéž auto.

Když kolem něho procházel, pokoušel se nakouknout dovnitř, ale viděl pouze svůj odraz v kouřovém skle. Přesto cítil, že v autě někdo sedí. Nemohl to vědět. Ale zkrátka to cítil.

Hloupost, hloupost, hloupost.

Bylo to vlastně celkem jasné. Když se rozhodnete všímat si červených aut, vidíte najednou, co jich je.

II

Když skončilo vyučování, courali se Robert se Sveinem domů a pokračovali v diskuzi o spiritismu z předchozího dne.

Svein se domníval, že smrt je jako konečná stanice. Když zemřeš, tak prostě zemřeš. Naprosto a ve všech směrech. Zemře tvoje tělo i tvé myšlenky.

„Ale představ si, že to tak třeba není,“ namítl Robert. „Představ si, že tvoje duše žije dál, i když fyzické tělo zemře.“

„A kde?“ zeptal se Svein.

„Kdekoliv. Úplně nezávisle na těle.“

„Tsss!“

„Možná je duch jen obraz, který někdy duše vytvoří, abychom ji my živí viděli. Třeba se nám duše pokouší zjevit tak, jak si pamatuje, že vypadala – když ještě mívala tělo?“

„V tom případě ale kolem nás pořád poletují miliony duší.“

„Nebo taky zbyly jenom některé.“

„Jak to?“

„Co já vím? Protože se nedostanou dál do říše mrtvých? Nebo proto, že zkrátka nevědí, že zemřeli, a jen – čekají?“

„Čekají? Na co? Nebo na koho?“

„To já přece nevím!“ vybuchl Robert nešťastně.

Šli dál mlčky.

Nakonec přerušil ticho Robert: „A co to s tvojí babičkou?“

„A co jako?“

„Říkal jsi přece, že jsi ji viděl. Potom, co umřela. Jak jsi ji mohl vidět, když nevěříš, že je to možné?“

Svein se zastavil. Chvíli přemítal a pak odpověděl: „To s babičkou je jiné. Nevím, co jsem viděl. Možná to byl jenom její obraz, který v salaši zůstal.“¨

„Obraz?“

„Stejně jako obrázek na dévédéčku – který je uložený a dá se přehrát. Nebyla to babička, jen její obraz.“

Robert ztichl. Takovým způsobem o tom nepřemýšlel. Mohla snad být Angelina odleskem někoho, kdo žil před mnoha sty lety?

Ale vždyť spolu mluvili! Jak by mohl obraz odpovídat na otázky?

III

Matka uvařila k večeři rybí karbanátky s bílou omáčkou. A s krevetami. Na kari. Robert miloval rybí karbanátky s bílou omáčkou s krevetami na kari.

Matka právě žvýkala karbanátek, když vtom se rozesmála: „Já jsem ale nemožná!“

„To vím dávno,“ usmál se Robert.

„Věřil bys, že jsem zapomněla vrátit v obchodě půjčený mobil, když jsem si vyzvedávala ten svůj, opravený?“

„Tak to teď můžeš volat sama sobě.“

„Musím se tam zítra zastavit.“

„Hele, mami…“ začal Robert, když už do sebe nemohl nacpat ani o karbanátek víc.

„Hm?“

„Slyšela jsi někdy o Domini Canes?“

„Domini-čem? To je knížka? Nebo film?“

„Mnišský řád.“

„Ty myslíš dominikány?“

„Ne, Domini Canes. Znamená to Psi Páně.“

„To jsem v životě neslyšela.“

„Právě takového mnicha jsem potkal tam dole v katakombách.“

Matka přestala žvýkat.

„Měl prsten a na něm znamení. Kříž a zub. To proto to vím.“

„Roberte…“

„Je to pravda! Můžeš si to sama najít na internetu!“

„Na internetu je spousta divných věcí. Neznamená to ale, že je všechno pravda.“

„Prastarý mnišský řád, mami. Vážně. A víš, jaký je jejich cíl? Chtějí…“

„Už o tom nebudeme mluvit.“

„Ale jo, chtějí Bohu pomoct přivolat soudný den. Konec světa.“

„Už dost o tom!“

„Ale…“

„Dost! Nemyslíš, že stačí to s tou Angelinou?“

IV

Duchovní Vibeke Willumová byla malá baculatá žena s příliš velikými brýlemi a ohnivě rudými vlasy. Otevřela Robertovi s milým úsměvem. „To jsou k nám hosti!“ zvolala. Už v předsíni bylo cítit, že upekla buchty.

Vešli do obýváku.

Vibeke byla zvědavá na všechno, co Robert zažil. Vyprávěl jí o cestě do Říma i o tom, co se seběhlo v katakombách. Jen o Angelině pomlčel. Nechtělo se mu znovu diskutovat o tom, jestli existuje nebo ne.

„A tam jsi našel ve zdi vyryté znamení kříže uvnitř oka?“ zeptala se Vibeke Willumová.

„Ano,“ odpověděl Robert. „Našel jsem i rybu. Teda vytesanou do zdi.“

„Symbol prvních křesťanů, ale to jistě víš.“

„Ano. A našla jste něco o tom druhém znamení? Kříži v oku?“

Vibeke Willumová vytáhla z police knihu a na založeném místě ji otevřela. „Myslíš, že to může být tenhle symbol?“

Robert málem zalapal po dechu, když obrázek uviděl.

„Ano, to je on,“ vyhrkl horlivě a ukázal fotografii v mobilu.

===Uga1a/e7Tew8/lvTaglWWAV/nYadsrKYKwER3yoQkto=

===Uga1a/e7Tew8/lvTaglWWAV/nYadsrKYKwER3yoQkto=

„Oko svatého Horatia,“ vysvětlila Vibeke a pokyvovala hlavou.

Robertovi přeběhl po zádech mráz. Nechápal proč.

Oko svatého Horatia.

Horatius? Odkud jen to jméno zná?

„A co to je – oko svatého Horatia?“

„Horatius byl Říman, který žil ve třetím století. Živil se jako koželuh, to znamená, že zpracovával zvířecí kůže. Jako mladík pronásledoval spolu s lůzou křesťany. Ale později se na křesťanství sám obrátil. Stal se z něho učený a zbožný muž a o několik století později ho svatořečili.“

„A proč?“

===Uga1a/e7Tew8/lvTaglWWAV/nYadsrKYKwER3yoQkto=

===Uga1a/e7Tew8/lvTaglWWAV/nYadsrKYKwER3yoQkto=

„Domnívali se, že je svatý, že je jakýmsi spojovacím článkem mezi námi obyčejnými lidmi a Ježíšem Kristem.“

„I když předtím křesťany pronásledoval?“

„Všichni máme možnost obrátit se k dobru, nechat za sebou všechny hříchy minulosti a oddat se nebeskému otci…“

„Povězte mi ještě o tom symbolu!“ přerušil ji Robert, který si uvědomil nebezpečí, že se Vibeke Willumová pustí do celého nedělního kázání.

„Ten symbol, ano, oko svatého Horatia. Kříž uvnitř oka. Vlastní znamení koželuha Horatia – no, dnes bychom to asi nazvali logo – bylo oko. Toto oko vyrazil na všechny kůže, které vydělal a zpracoval. Později přidal do oka ještě kříž. Ten symbol se v církvi přestal používat před nějakými šesti sedmi sty lety. Ale po mnoho roků až do středověku vyjadřovalo oko svatého Horatia obrácení od hříchů k víře. Právě takové obrácení, jakým sám svatý Horatius prošel. Ano, podívej tady…“

Vibeke Willumová znovu přistoupila ke knihovně a vytáhla starou knihu vázanou v kůži.

„Tohle je sto let stará řecká verze ještě staršího díla zvaného De fide ad Gratianum Augustum, které napsal ve čtvrtém století církevní otec Ambrož Milánský.

Tady vypráví příběh o Horatiovi – mimochodem dlouho předtím, než Horatia svatořečili – jako inspirativní, vzorový příběh hodný následování.“

„A co píše?“

Vibeke Willumová si odkašlala. „Musím to při čtení překládat do norštiny, tak musíš mít strpení, půjde to trochu pomaleji:

V Římě žil v této době jeden koželuh jménem Horatius. Jako mladík byl zaníceným odpůrcem křesťanské nauky a patřil k lůze, jež pravidelně pronásledovala a vraždila římské křesťany. To, co víme o jeho raném životě, pochází z dopisu, který napsal jako starý muž:

Když jsme zaútočili na klášter, rozprchly se jeptišky na všechny strany. Jako krysy a myši! Spolu se skupinou rozdivočelých mužů jsme se jali pronásledovat hbitou mladou dívku, jež se pokoušela utéct. S jekotem a řevem jsme ji pronásledovali ulicemi Říma. Byla pro nás pouhou krysou. Neměli jsme slitování. Nakonec uprchla dolů do katakomb. Asi si tam připadala v bezpečí – skrytá ve tmě, v zápachu hnijících mrtvol, střežená svými zemřelými bratry a sestrami ve víře. Ale naše zlovůle neznala hranic. Uvěznili jsme ji uvnitř. Vchod jsme zahradili zdí z těžkých kamenů. Tak jsme ji navždy uzavřeli ve věčné temnotě katakomb. Říká se, že tam dole zemřela. Nemine jediný den, aniž bych se v hloubi své potemnělé duše nezastyděl za ten hrůzný hřích, jenž jsme spáchali a jehož jsem byl účasten. O několik let později jsem se do katakomb vydal znovu. Tehdy jsem vytesal oko, své znamení, do zdi jako ubohý pozdrav té, kterou jsme tam v tmách zanechali. Že jsem později ve svém životě uzřel světlo a v milosti se nechal obrátit na křesťanství, nevynahradí tu nenapravitelnou škodu, již jsem způsobil jako…“

„… jako nerozvážný mladý muž,“ uzavřel Robert.

„Ano, přesně tak,“ pousmála se Vibeke, pohlédla dolů na text a potom na Roberta. „Takže ty už jsi to někde četl?“

„Určitě jo. Ale kde? A kdy? Nepamatuju si to. Ten příběh mi je nějak povědomý. Takže jsem ho asi někde četl. A pak ho zase zapomněl.“

„Jak bylo řečeno, stal se z Horatia zbožný a bohabojný muž, který vykonal mnoho dobrého,“ pokračovala Vibeke Willumová, „a po mnoha staletích se stal v katolické církvi světcem a je příkladem toho, že všechno je možné, jen když si vybereš tu správnou cestu.“

„Ale Horatius vyryl do zdi jen oko…“

„A?“

„Tak kde se v něm vzal ten kříž?“

„Tobě nic neunikne, Roberte. Ten kříž tam asi později přidal nějaký křesťan. A nebo že by se tam Horatius sám ve stáří vrátil?“

Robertovi se v hlavě usadily dvě myšlenky, z nichž se mu rozbušilo srdce. Upřeně zíral před sebe.

„Děje se něco?“ zeptala se Vibeke ustaraně.

„Vůbec nic,“ zamumlal Robert. Ale nebyla to úplně pravda. Myšlenky mu v hlavě vířily jako v bubnu pračky:

Ta mladá jeptiška, kterou zazdili v katakombách – to přece musí být Angelina!

Další myšlenka byla ještě neúnosnější:

Jsem Nor, říkal si Robert. Jsem mladý kluk – mládenec. A Norsko je Ultima Thule.

Pokud je to staré proroctví pravdivé, přemýšlel, no, pak to přece může znamenat, že já jsem mládenec z Ultima Thule!

===Uga1a/e7Tew8/lvTaglWWAV/nYadsrKYKwER3yoQkto=

PSI PÁNĚ

Rozkaz

Oslo

„Takhle se nikam nedostaneme,“ pronesl Lucio zatvrzele.

Právě telefonoval s kardinálem. Bod za bodem líčil všechno, co se v posledních dnech událo. Sledování Roberta a jeho matky. Vloupání. Odposlouchávání.

Kardinálův hlas byl mírný, ale netrpělivý.

„Ten amulet musíte najít,“ opakoval stále dokola.

„Děláme, co můžeme, kardinále,“ namítal Lucio.

„Ale nestačí to, Lucio!“

Do kardinálova hlasu se vplížil ostrý, temný podtón.

„Omlouvám se.“

„Bůh nebude spokojený, dokud se nám to nepodaří,“ pokračoval kardinál. „Bůh se na tebe spoléhá. Stejně tak jako já.“

Lucio zavřel oči.

Bojím se, že svého Boha zklamu, prolétlo mu hlavou. Nejen kardinála, nejen svůj řád. Ale i Boha.

To se nesmí stát.

„Občas,“ řekl kardinál a hlas měl opět mírný a vřelý, jak ho Lucio znal, „občas musíme udělat to, co je nezbytné. Ačkoliv se nám to nelíbí.“

„Nezbytné, kardinále?“ otázal se Lucio.

„Nezbytné! Ve jménu Božím,“ uzavřel kardinál a zavěsil.

Lucio seděl a zíral na mobil.

Občas musíme udělat to, co je nezbytné.

Kvůli mně náš plán neztroskotá, pomyslel si Lucio. Udělám cokoliv, aby se zdařil.

Absolutně cokoliv.

===Uga1a/e7Tew8/lvTaglWWAV/nYadsrKYKwER3yoQkto=

KAPITOLA XI

Seance

Oslo

I

„To je ta největší hloupost, jakou jsem kdy slyšel!“

Potom se Svein od srdce rozesmál. Robert neřekl nic.

Byli na cestě za médiem, jež mělo Robertovi pomoci dostat se do spojení s Angelinou. Ten právě Sveinovi prozradil svoji teorii.

„Pokud jsem tě dobře pochopil,“ pokračoval Svein, když se konečně přestal smát, „tak ty věříš, že se o tobě – Robertovi! – mluví ve starém proroctví? Že ty jsi ten oblíbenec z Ultima Thule? Ty?“

„Mládenec. Ne oblíbenec. No… netvrdil jsem, že tomu věřím. Říkal jsem jen, že by mě zajímalo, jestli… to tak náhodou nemůže být.“

„Proč by se – ze všech lidí – mělo právě o tobě mluvit v několik tisíc let starém proroctví?“

„No… já nevím.“

„Slyšíš sám, jak bláznivě to zní?“

„No jo.“

„Kde je mimochodem ta Ultima Thule?“

„To je tady. Na severu. V Norsku.“

„No jasně. Takže přinejmenším to souhlasí.“ Svein se znovu rozchechtal. „Oblíbenec z Ultima Thule.“

„Ale jestli je Angelina opravdu ta jeptiška, kterou honil a chtěl zabít svatý Horatius a pak ji zazdili v katakombách, tak…“

„…jo, tak ty zkrátka musíš být ten oblíbenec, vlastně mládenec,“ přerušil ho Svein. „Roberte! Tobě úplně přeskočilo!“

Robert si povzdychl. Zhluboka. Svein měl pravdu. Znělo to naprosto šíleně.

II

„Ale podívejme, takoví hošíci!“

Spiritistické médium byla žena v matčině věku. Příliš se nepodobala obrázku z inzerátu v novinách. Tam vypadala jako cikánská královna. Ve skutečnosti připomínala spíš chudokrevnou pouliční prodavačku s řídkými vlasy a bezbarvýma očima. Skepticky si Roberta se Sveinem prohlížela zpoza dveří.

„Jsme moc mladí? Oukej!“ zvolal Svein ulehčeně. „Tak nashle. Za pár let!“

Robert ho popadl za paži a zadržel ho. „Já nevěděl, že existuje nějaká věková hranice pro kontakt s mrtvými,“ namítl a vytáhl z kapsy pár bankovek. Žena otevřela dveře, hrábla po bankovkách a pustila kluky dovnitř.

„Ale nikomu o tom ani slovo!“ napomenula je přísně.

Uvnitř v obýváku seděly dvě další ženy, popíjely červené víno a dívaly se na televizi. Sladce se na Roberta a Sveina usmívaly.

„Četla jsem o tobě někde v novinách. Ve VG? Nebo to byl Dagbladet?“ řekla žena-médium. „Vzpomněla jsem si, hned jak jsi mi zavolal. Tebe to zavalilo v těch katakombách.“

„Ano,“ přisvědčil Robert.

„A proto jste tady?“

„Já…“ váhal.

„Nemusíš se bát nám to říct. My víme, že všechno není tak, jak si lidé myslí.“

„Někoho jsem tam dole potkal.“

„V katakombách?“

Přikývl. „Jmenovala se Angelina.“

„Angelina? Krásné jméno.“

„Myslím, že to byl duch.“

I když tam bylo šero, všiml si Robert, jak na sebe ženy pohlédly.

„A teď by ses chtěl s tou Angelinou spojit?“ zeptala se.

„Pokud je to možné. Já přece nevím, jestli skutečně je mrtvá.“

„Všechno je možné. Ale jsi si skutečně jistý, že to opravdu chceš?“

„Jinak bych sem nechodil.“

„Víš, co je to seance?“

„Způsob, jak mluvit s mrtvými.“

„Správně. My, co máme tyhle schopnosti, dokážeme otevřít kanál do říše mrtvých. Tam se můžeme poptat po zemřelých a zprostředkovat, co chtějí vzkázat svým drahým, kteří stále žijí tady na zemi.“

„Ale mrtví sem nepřijdou? Jako fyzicky…“ vyzvídal Svein. „Jenom promlouvají?“

„Buď v klidu,“ usmála se žena-médium, „mluví skrze mě.“

III

Jedna ze sedících žen vypnula televizi a druhá začala zapalovat celý les svíček. Zhasla světlo. Celý obývák se koupal v teplé záři. Žena-médium si uvázala kolem hlavy šátek. Všichni se usadili u kulatého stolu a chytili se za ruce.

„Teď musíme zavřít oči,“ řeklo médium tiše, „a otevřít se zemřelým.“

Tak seděli dlouhou chvíli. Robert cítil, jak ženy sedící po obou jeho stranách rytmicky zesilují stisk rukou.

Netušil, jak se člověk nejlépe otevírá zemřelým, ale snažil se ze všech sil. Po zádech mu přeběhl mráz. Pohlédl na Sveina, jenž seděl s pootevřenýma očima a vypadal všelijak, jen ne v pohodě.

V pozadí byl slyšet tichý, neidentifikovatelný zvuk. Cosi jako velmi, velmi vzdálené kostelní zvony?

Žena-médium seděla a mumlala. Nesrozumitelná slova. Jakoby ve vytržení. Hlavou opisovala malé kroužky.

Náhle trhla hlavou dozadu.

„Rrrrrrrrrrrrrrrrrrááááhhh!“ vyrazila ze sebe.

Robertovi každopádně připadalo, že to tak znělo.

Rrrrrrrrrrrrrrrrrrááááhhh!

Téměř… nelidsky.

Svein vyvalil oči. Vyděšeně pohlédl na Roberta. Rty vyslovil neslyšnou otázku, které Robert neporozuměl. Ale tipoval, že to mohlo být: „Padáme odsud?“

„Kghandi cthulhu zhach charehm!“ vykřiklo médium.

Ostře a hlasitě.

===Uga1a/e7Tew8/lvTaglWWAV/nYadsrKYKwER3yoQkto=

===Uga1a/e7Tew8/lvTaglWWAV/nYadsrKYKwER3yoQkto=

„Řeč mrtvých,“ zašeptala žena nalevo od Roberta.

Řeč mrtvých? Copak oni mají svou vlastní řeč?

Robert cítil, jak mu vysychá v ústech.

„Akh allam hahl khtou alh zűlloh!“

„Je v transu,“ zašeptala opět žena.

„Áááángelino,“ vykřiklo médium, „jsi tady, Angelino? Angelino, zhach mahl aqchi allam!“

Místností prolétl závan chladného vzduchu. Plameny svíček se zachvěly.

„Angelino – mazh wahl zhach!“ odříkávalo dál médium.

„Láká Angelinu k sobě,“ vysvětlovala žena šeptem.

„Angelino, jejíž duch je v říši mrtvých, zwaahz cahl zuh, volám tě, Angelino, alh zűlloh cthulhu zhach charehm, je tu někdo, kdo by s tebou chtěl promluvit, zhach mahl aqchi, dej o sobě vědět, Angelino!“

Potom Robert ucítil teplý závan.

„Teď je tady,“ řeklo médium.

Robert se rozhlédl kolem. Ale nikoho neviděl. Jen cítil to zvláštní teplo.

„Teď s ní můžeš promluvit,“ řekla žena.

„S Angelinou?“

„Ano. Je tady.“

„Ale já ji nevidím.“

„Je neviditelná, ale může mluvit skrze své médium.“

Robert pohlédl na ženu–médium, jež seděla s pootevřenou pusou. Jen bělmo očí jí zářilo.

„Angelino?“ řekl Robert.

Žena-médium sebou trhla. „Ano?“ řekla náhle dětským hlasem.

„Jsi to ty, Angelino?“

„Jistěže jsem to já.“

„Kde jsi?“

„V říši mrtvých.“

„A co tam vlastně děláš?“

„Čekám. Než budu moci postoupit dál.“

„Mám jednu otázku. Jsem já mládenec z Ultima Thule?“

Pauza. Svein se potichu zahihňal.

„Angelino, jsi tam?“

„Ano, ano, jsem tady.“

„Jsem já ten mládenec z Ultima Thule?“

„Odkud že? Pravdaže vím. Ano. Může to tak být. Ale ano. Asi jo.“

„Angelino?“

„Ano?“

„Jak to, že spolu můžeme mluvit?“

„Co tím myslíš?“

„Norsky?“

Pauza.

„Kdy ses naučila norsky, Angelino?“

„Já nemluvím norsky.“

„Teď spolu přece mluvíme norsky.“

„To ano, ale… to proto, že médium… překládá… moje myšlenky… do norštiny.“

„A pamatuješ se, jak jsme spolu mluvili?“

„Naprosto živě.“

„A jak teda?“

„Nedotírej už, Roberte.“

IV

„To nebyla Angelina!“

Robert a Svein šli domů. Pryč od seance, pryč od média.

„A kdo to teda byl?“ zeptal se Svein.

„Ta ženská si všechno vymyslela. Ani nevím, jestli tomu ona sama věří. Chtěla prostě moje peníze.“

„A kdy jsi to poznal?“

„Došlo mi to, když začala mluvit norsky. Norsky! Angelina tak nikdy nemluvila. My jsme spolu nemluvili žádným jazykem.“

„Jak jste se teda spolu domluvili, jestli se můžu zeptat?“

„Jenom pomocí myšlenek.“

„Myšlenek? Jak…“

„Ále, já to nedokážu vysvětlit. Jenom prostě vím, že si to ta ženská všechno vymyslela. Celou tu rozmluvu. Když jsem se zeptal, jestli jsem mládenec z Ultima Thule, vůbec nic přece nechápala. Jenže Angelina by věděla, na co se ptám. Zkrátka si všechno vymyslela.“

„V tom případě to dobře připravily. Slyšel jsi ty zvuky? Cítil jsi ten chladný a teplý vzduch?“

„Jasně. Ale přemýšlej trochu. Jak obtížné je něco takového zařídit v místnosti, kde je tma? Zvuky – to bylo nejspíš z cédéčka. A ten chladný a teplý vzduch mohl být nějaký dálkově řízený ventilátor.“

„No jo…“ mumlal Svein.

„Zvláštní ale je,“ pronesl Robert tiše, „že jsem ji tam přesto cítil.“

„Koho? Angelinu?“

„Ano. Ale ne když mluvilo to médium. Ta žena blufovala. Ale stejně jsem nějak cítil Angelininu… přítomnost. Že tam byla spolu s námi.“

Svein si povzdychl. „Roberte, věř mi. Nebyla tam!“

===Uga1a/e7Tew8/lvTaglWWAV/nYadsrKYKwER3yoQkto=

KAPITOLA XII

Ragnvaldova sága

Oslo

I

Robert se zrovna rozloučil se Sveinem a blížil se ke vchodu do domu, když mu zazvonil mobil.

Byla to Ingeborg Mykleová. Mluvila rozrušeně.

„Roberte! Našla jsem ji!“

„A co?“

„Ležela v depozitáři ve sklepě oddělení starověkých sbírek,“ pokračovala, „ta sága, Roberte! Prastarý pergamen. Vědci nikdy nebrali Ragnvaldovu ságu příliš vážně. Domnívali se, že jde o smyšlený příběh, jakousi pohádku. Ale teď jsem každopádně ten starý pergamen našla. Originál. TextRagnvaldovy ságy!“

Robert se zprudka zastavil. „A co se tam píše?“

„Moc jsem toho ještě nestačila přečíst. Písmo je špatně čitelné a je to napsáno starou norštinou, takže mi trvá dlouho, než tomu porozumím. Ale na přední straně jsou ty samé znaky jako na skříňce, kterou našla tvoje máma v Borgundu: ankh, runa ty a kříž!“

Robert si vybavil tři symboly:

„A na první stránce,“ pokračovala, „napsal náčelník Ragnvald Krvavý zub cosi o amuletu, o němž mnichové tvrdili, že patří svaté panně – ale něco mu chybělo!“

„Trojúhelníkový přívěsek!“ přerušil ji Robert.

„Přesně tak! Samozřejmě se tam nepíše nic o městě Luna. Ale to asi kvůli tomu, že se domnívali, že vzali útokem Řím. V každém případě ten kousek, co jsem doposud přečetla, naznačuje, že Ragnvald a Vikingové museli vědět, že je ten amulet něčím výjimečný.“

„Už jsem skoro doma. Můžeme se za tebou s mámou zastavit?“

„Jen přijďte! Budu moc ráda! Možná budu od mámy potřebovat pomoc s překladem. Jsem v kanceláři v oddělení starověkých sbírek.“

„Přijdeme, jak nejrychleji to půjde!“

II

Robert vyběhl po schodišti. Objev Ingeborg Mykleové znamenal skutečně průlom. Šperk, který patřil svaté panně…

Zarazil se.

Svaté panně…

Zamrazilo ho.

Jak to, že mu to nedošlo dřív? Jak mohl být tak hloupý?

Pokud byl tím mládencem z Ultima Thule… ať už to znělo jakkoliv neuvěřitelně… jestliže opravdu byl chlapcem z prastarého proroctví, mládencem z Ultima Thule… pokud přívěsek, jenž měl na krku, byl polovinou Svaté hvězdy… jestliže Angelina byla jeptiška, kterou zahnali do katakomb…

To přece muselo znamenat jediné:

Jasně!

Angelina!

Nebyla žádná náhoda, že se Angelina nacházela v katakombách! Nebyla žádná náhoda, že se tam ocitla spolu s Robertem. A vůbec nebyla náhoda, že pověsila Robertovi na krk přívěsek.

Nejenže Angelina byla onou mladou jeptiškou, již Horatius a římská lůza zazdili v katakombách – aby zemřela.

Angelina byla také onou nedotčenou a neposkvrněnou z Evina rodu. Svatou pannou.

Angelina byla strážce amuletu.

Staré proroctví pojednávalo o Angelině a Robertovi!

Robert ztěžka polkl: pokud tu starou věštbu pochopil správně, potřebovala Angelina obě části amuletu. Potřebovala je, aby zachránila svět před zánikem.

===Uga1a/e7Tew8/lvTaglWWAV/nYadsrKYKwER3yoQkto=

Únos

===Uga1a/e7Tew8/lvTaglWWAV/nYadsrKYKwER3yoQkto=

HLAVNÍ ASTRONOMKA SUZY LEEOVÁ vzhlédla od monitoru a nervózně si rukou prohrábla vlasy. „Máš ty nové výpočty hotové?“ zeptal se jeden kolega neklidně.

Přikývla.

„Potvrdilo se to?“

Znovu přikývla.

„Srazí se kometa se Zemí?“

Přikývla.

„Jak vážné to bude?“

Suzy Leeová polkla. Potom si několikrát odkašlala a odpověděla.

„Výpočty ukazují, že kometa s pravděpodobností na 99,9 procenta Zemi zasáhne. Z velikosti a rychlosti komety plyne…“ polkla, „že srážka bude katastrofální. Zničí veškerý život na Zemi. Když se před pětašedesáti miliony let se Zemí srazil velký asteroid, vyhubilo to dinosaury. Srážka s touto novou kometou bude ale mnohem vážnější. Nepřežije to nikdo. Ani lidé, ani zvířata. Není kde se ukrýt. Kometa zkrátka zničí zeměkouli, jak ji známe.“

Hlas jí selhal. Pak se vzchopila a dodala:

„Tohle je konec světa. Soudný den.“

===Uga1a/e7Tew8/lvTaglWWAV/nYadsrKYKwER3yoQkto=

KAPITOLA I

Mnichové

Oslo

I

„Mami!“

Robert ze sebe skopl boty a běžel do obýváku.

„Mami, vím…“

První, co uviděl, byla matka přivázaná k židli a s roubíkem v ústech.

Zarazil se.

Máma? S vytřeštěnýma očima. Přivázaná k židli. V puse nacpaný roubík.

Jeho oči to viděly. Ale mozek nechápal.

Jako v nějakém filmu. Zdálo se to jaksi neskutečné.

„Mami?“ vykoktal.

Její oči. Plné hrůzy. Zavrtěla hlavou. Jako by mu chtěla něco říct.

Varovat ho.

Uteč! křičel její pohled. Uteč, Roberte, uteč!

A vtom si jich všiml.

Stáli ve skrytu. Měli na sobě obyčejné šaty. Přesto mu okamžitě došlo, kdo to je.

Mnichové.

Domini Canes!

Psi Páně!

Zprudka se otočil. Chtěl se rozběhnout do předsíně, na chodbu, zavolat o pomoc. Sousedé by okamžitě otevřeli dveře. Policie by byla na místě za několik málo minut.

Ale tak daleko se Robert nedostal.

Jeden z mnichů už stál přímo za ním. Musel číhat v jeho pokoji.

Obličej měl chladný. Bez výrazu.

II

Mnichové je vyvedli z domu, ven do minibusu s kouřovými skly.

Robert i matka byli svázaní. Ruce jim zkroutili za záda a pevně stáhli plastovými pásky.

Mnichové usadili matku úplně dozadu a Roberta na sedadlo před ní.

Vedle každého z nich seděli po obou stranách dva muži.

Přes oči jim uvázali šátky.

Abychom neviděli, kam jedeme, pomyslel si Robert.

A potom se rozjeli.

Neměl tušení, jak dlouho jedou. S Robertem to házelo z jednoho muže na druhého. Jedou do centra, nebo ven z města? V prvních minutách se pokoušel sledovat zatáčky a v duchu si představovat okolí. Ale téměř okamžitě ztratil přehled.

Zanedlouho se mu udělalo špatně od žaludku. Snažil se myslet na něco úplně jiného. Ale nedařilo se mu to. Pusu měl plnou slin.

Nezvracej, nezvracej, odříkával si v hlavě.

Žvýkal roubík a bojoval s potřebou vyprázdnit si žaludek.

Nikdo z mnichů nepromluvil.

Byli zvláštně cítit. Ne nepříjemně. Ale tak nějak jinak. Nasládle. Trochu jako kadidlo.

Nezvracej, nezvracej.

Nakonec zastavili. Jak dlouho vlastně jeli? Těžko říct. Dlouho.

Robert slyšel, že odsunuli dveře na stranu. Závan čerstvého vzduchu. Jeden z mužů ho popadl za ruku a vytáhl z auta. Slyšel, jak matka zafňukala.

Vedli je přes jakýsi dvůr nebo co. Pod nohama jim křupal štěrk. Se zavrzáním se otevřely nějaké dveře. Mnichové je vstrčili do místnosti, kde se patrně dlouho nevětralo. Jako by tam byl cítit starý vlhký mech. Pokračovali dolů po dlouhých schodech. Ovanul je chlad. Pak se otevřely těžké dveře.

Zastavili se.

Byli na místě.

Někdo přestřihl pásky, které jim svazovaly ruce, vyndali jim roubíky a stáhli šátky z očí.

III

Nacházeli se v prastarém sklepě. Klenutý strop podpíraly kamenné sloupy. Místnost ležela v pološeru, osvětlovaly ji pouze plápolající louče na stěnách.

„Roberte?“ zašeptala matka. „Jak ti je?“

Neodpověděl. Co by jí měl říct?

Rozhlédl se kolem. Všichni mnichové o několik kroků couvli a stáli se skloněnými hlavami.

Ze stínu kamenných sloupů vystoupil muž.

Robert sebou škubl.

„Roberte?“ zeptala se matka starostlivě. „Co se děje?“

Nedokázal ze sebe vypravit odpověď. Jako by se mu slova zasekla uvnitř.

Byl to on.

Ten mnich.

Mnich z katakomb.

Teď na sobě neměl mnišskou kutnu. Ale Robert ho poznal. Jeho žhnoucí oči. Prsten.

Byl to tentýž muž, o tom Robert ani na okamžik nezapochyboval.

Přesně jako tehdy v podzemní chodbě si mnich položil ruku nejdřív na čelo, potom dolů na břicho, pak na jedno a druhé rameno.

Znamení kříže.

„Christi crux est mea lux,“ řekl mnich tiše. „Ad maiorem Dei gloriam.“

„Amen,“ odpověděli ostatní sborem.

Mnich vykročil k Robertovi.

„Roberto… tak se znovu setkáváme.“

===Uga1a/e7Tew8/lvTaglWWAV/nYadsrKYKwER3yoQkto=

===Uga1a/e7Tew8/lvTaglWWAV/nYadsrKYKwER3yoQkto=

Mluvil lámanou angličtinou, ale Robertovi nedělalo problém mu porozumět.

„Who are you?“ vykřikla matka. „Co nám chcete?“

„Ticho, ženo!“ napomenul ji mnich přísně. Potom jeho výraz roztál: „Přivezli jsme vás sem, protože potřebujeme vaši pomoc.“

„Přivezli?“ opakovala matka upjatě. „Unesli jste nás! Odvlekli jste nás násilím! Vy jste…“

„Ticho,“ přerušil ji mnich rezolutně.

„Co jste zač?“

„Jsou to mnichové řádu Domini Canes, mami,“ odpověděl jí Robert. „Psi Páně.“

Lucio přikývl. „Víme, že jsi o nás hledal informace na internetu. Ale jak jsi zjistil, ke kterému řádu patříme?“

Robert pokývl směrem k jeho prstenu s křížem a zubem.

„Úžasné!“ okomentoval to uznale. „Jmenuju se Lucio. Jsem pokorný služebník Boha, Otce všemohoucího, Stvořitele nebes i země. Jsem jeho nástroj, jeho otrok.“

Robert ani matka nepromluvili.

„Potřebujeme vaši pomoc,“ pokračoval mnich. „Jistě víte proč.“

„Ne,“ namítla matka.

Hledají trojúhelníkový přívěsek, prolétlo Robertovi hlavou.

„Máte něco, co patří nám.“

„My že máme něco, co patří vám?“ nechápala matka.

„Nedělej hloupou, ženo. Víš moc dobře, pro co jsme si sem přijeli.“

„Takže ne pro Roberta?“

„Můžeš klidně dál dělat, že nevíš, o co jde. Stejně nakonec dostaneme, co chceme. Jako vždycky.“

„Co tím myslíte?“

„Máme metody – ačkoliv bychom je nejradši nepoužívali – metody, které nám už po mnoho staletí pomáhají dosáhnout našich cílů.“

Robert s matkou na sebe pohlédli.

„Chápeš, o čem mluví?“ zeptala se matka.

„O tom přívěsku,“ zašeptal Robert.

„O amuletu?“

Mnich jim porozuměl. „Amulet! Kde je ten amulet?“

„Tak o ně se celou dobu jedná? O amulety?“ Zavrtěla hlavou. „Proč jste to neřekli normálně? Robert ani já si nechceme hrát na žádné hrdiny. A navíc ty amulety nemáme.“

„Amulety?“

Mnich ztuhl. V místnosti se rozhostilo naprosté ticho.

„Ano. Ty přece hledáte, ne?“

„Počkej! Říkala jsi amulety?“

„Ano.“

„V množném čísle? Říkáš, že ty amulety jsou dva?“

„Ano. Dva trojúhelníkové přívěsky.“

Mnich zalapal po dechu a o krok ustoupil.

„Kde jsou?“ vyštěkl. „Kde jsou ty amulety teď?!“

===Uga1a/e7Tew8/lvTaglWWAV/nYadsrKYKwER3yoQkto=

PSI PÁNĚ

Odhalení

Oslo

Dva amulety.

Dva!

Pochválen buď náš Pán!

Oba amulety? Lucio nemohl uvěřit vlastním uším.

Otče na nebesích! Může to vůbec být možné?!

Pokud chlapcova matka mluví pravdu, mají nejen trojúhelníkový přívěsek z katakomb, nýbrž i ten, jenž se ztratil před více než tisíci lety z Luny – ten, který uloupili Vikingové.

Je to skutečně právě on, Lucio, kdo je nástrojem Páně k naplnění starého proroctví? Má se vrátit do kláštera nikoliv s jedním, ale s oběma amulety? Má teď v rukou moc rozpoutat soudný den – nádherný konec, kdy se Ježíš navrátí, aby soudil živé i mrtvé?

Lucio se pokřižoval.

Jevilo se mu stále zřetelněji, že skutečně nestojí na straně nikoho menšího než samotného Pána. Že ho Bůh vedl správnou cestou. Proč by ho jinak vyslali sem, na daleký sever? Do Ultima Thule? Kardinál – a Pán sám – to všechno zamýšleli, měli plán.

Oba amulety!

Teď už stačilo jen z toho kluka a jeho matky vymáčknout odpověď.

„Kde jsou ty dva amulety?“ Lucio zavrtal pohled do Roberta a zvýšil hlas: „Kam jste je schovali?“

„My jsme je neschovali,“ prohlásil chlapec, „my jsme je odevzdali.“

„Lžeš!“

„Copak jsem hlupák? Proč bych lhal? Nemáme je!“

„Říká pravdu,“ potvrdila matka.

„Tak kde tedy jsou?“

„Ve starověkých sbírkách,“ vyslovil chlapec ta podivně znějící norská slova.

„Sta…rově…kých?“

„V oddělení starověkých sbírek – Collection of National Antiquities – je to součást muzea dějin kultury tady v Norsku,“ vysvětlovala matka. „Tam odevzdáváme všechny takové staré předměty.“

Jen s největším vypětím sil dokázal Lucio skrýt své překvapení. „Amulety jsou vystavené v nějakém muzeu?“

„Ještě ne. Nejdříve je musí prozkoumat. A myslím, že v tom ještě příliš nepokročili.“

„Smíme teď odejít?“ zeptal se chlapec.

„Odejít?“

„Amulety nemáme, takže už nás k ničemu nepotřebujete.“

„Ne, odejít nemůžete.“

„A proč ne?“

„Ještě jsme s vámi neskončili.“

Chlapce s matkou usadili zpátky do minibusu. Valentino vyjel ze dvora a pokračoval směrem do centra Osla.

„Kam jedeme?“ zajímali se Robert s matkou celou cestu téměř sborově.

„Kam myslíte?“ zavrčel Lucio. Už mu to věčné vyptávání začínalo lézt na nervy.

Copak jsou tak hloupí? Opravdu nechápou, kam mají namířeno?

Bratr Drago seděl s přenosným počítačem v minibusu úplně vzadu. V digitálním archivu města Osla našel několik starých nákresů muzea.

„Vchod pro personál je zezadu,“ oznamoval, „zaměstnanci muzea tam mají i parkoviště. To se nám hodí, protože tam můžeme pracovat v klidu.“

„Alarm?“ zeptal se Lucio.

„Samozřejmě. Ale starý typ. Muzeum asi nemá na lepší peníze. Odpojit ho bude hračka.“

Historické muzeum byla výstavná žlutá budova nedaleko královského zámku. I to muzeum vypadá skoro jako zámek, napadlo Lucia. Palác. Řada lomených oken na majestátní fasádě. Impozantní.

Zaparkovali u jedné ze závor na zadní straně budovy. Dva z mnichů, Alberto a Torre, vyběhli po schodech ke vchodu pro zaměstnance. Každý otevřel svůj kufřík s nástroji a paklíčem dveře odemkli. Jeden z nich mávl na bratra Draga, který odpojil poplašné zařízení.

Potom došli pro Roberta a jeho matku.

===Uga1a/e7Tew8/lvTaglWWAV/nYadsrKYKwER3yoQkto=

KAPITOLA II

Amulet

Oslo

Mnichové je vedli dovnitř, do šerých prostor muzea.

Není důvod hrát si na hrdinu, pomyslel si Robert. Ne kvůli nějakému prastarému přívěsku.

Robert nepochyboval o tom, že se zachovali správně, když s matkou prozradili, kde se trojúhelníkové amulety nacházejí. Raději si nepředstavovat, co by s nimi mnichové udělali, kdyby mlčeli.

Koneckonců se jednalo jenom o nějaké staré šperky…

Mnichové přinutili matku, aby jim ukázala cestu chodbami. Zastavili se přede dveřmi s cedulkou:

Tam se o staré předměty starají odborníci – nejdříve je vyčistí a potom ošetří tak, aby vydržely co nejdéle.

„Kde jsou amulety?“ zašeptal mnich jménem Lucio.

„Já nevím,“ odpověděla matka, „já v tomhle oddělení nepracuju, netuším, kde skladují věci.“

Mnichové se rychle rozptýlili a začali hledat. Otevírali skříně, vytahovali zásuvky, nahlíželi do krabic a schránek.

Ale nikde žádný amulet.

Najednou zaslechli nějaký zvuk!

Všichni ztuhli.

Hlídač? Policie?

Kousek od nich se zavřely dveře.

Chodbou se rozléhaly kroky.

Potom se zastavily. Před konzervátorskou dílnou.

„Haló?“ uslyšeli ženský hlas.

Někdo vzal zkusmo za kliku u dveří. Pootevřel je.

„Haló? Pracuje tu ještě někdo?“

Ve dveřích stála s otevřenou pusou vedoucí konzervátorka Ingeborg Mykleová.

„Ale… co to… proboha…“

„Ingeborg!“ vykřikla Robertova matka. „Co tu děláš v tuhle denní dobu?“

Uběhlo několik vteřin, než Ingeborg Roberta a matku poznala.

„Pročítala jsem nějaké staré rukopisy, protože jsme s Robertem našli spojení mezi náčelníkem Ragnvaldem a městem Luna. Ale co tady děláte vy? A teď? Co se děje? Kdo jsou tihle lidé?“

„Hledají ty přívěsky,“ vysvětloval Robert.

„Ticho!“ zařval Lucio. „Kde jsou amulety?“

„Amulety?“ zeptala se Ingeborg Mykleová nechápavě. „Vy myslíte ty trojúhelníkové přívěsky?“

„Kde jsou?!“ zařval Lucio znovu.

Došlo jí, že nemá jinou možnost. Vedla je ven z konzervátorské dílny, kterou už stejně prohledali, dál chodbou až ke dveřím, označeným

DEPOZITÁŘ IX

Odemkla dveře pomocí své karty a rozsvítila světlo.

„Tady,“ řekla a šla přímo k široké zásuvce. Vytáhla ji a vyndala z ní papírovou krabici, již položila na pracovní stůl uprostřed místnosti. „Tady,“ opakovala ještě jednou a nadzdvihla víko.

A tam ležel, obalený ochranným hedvábným papírem:

Lucio přívěsek popadl a podržel ho proti světlu.

„Gratias tibi, Deus!“ zašeptal. „A druhý amulet? Ten je kde?“

„Druhý?“ vykoktala Ingeborg Mykleová. „Ten tady nemáme.“

„A kde je?“ zavrčel Lucio.

„Poslali jsme ho zpátky do Borgundu, kde byl nalezen. V návštěvnickém centru vedle kostela tam otevřeli výstavu o místní historii. Trojúhelníkový přívěsek je jednou z jejích hlavních atrakcí.“

===Uga1a/e7Tew8/lvTaglWWAV/nYadsrKYKwER3yoQkto=

PSI PÁNĚ

Plány

Oslo

Dřevěný sloupový kostel v Borgundu…

Lucio neměl tyhle kostely rád. Byly sice stavěné jako křesťanské svatostánky, ale stále z nich byla cítit kacířská vikinská víra v jejich stará božstva. Jako by Odin a jeho bohové nechtěli Ježíše Krista pustit dovnitř. Luciovi připadalo, že je na těchto kostelech cosi divokého a nepříjemného, cosi mystického a děsivého. Připomínaly mu spíš démonické chrámy pohanských bohů.

Lucio si spolu s bratrem Dragem vyhledali Borgund na Google Earth. Kostel leží v kraji Vestlandet. Čtyři pět hodin cesty z Osla. Lucio pohlédl na hodinky. „Můžeme být na místě, až se bude zítra návštěvnické centrum otvírat,“ řekl.

„A co s…“ pohodil bratr Drago hlavou směrem ke třem rukojmím.

„Kluka vezmeme s sebou. Bude se nám hodit.“

„Jak chceš.“

„S bratrem Torrem zřídíte v hotelovém pokoji ústředí. Musíme mít nepřetržité mobilní spojení, kdyby nastaly nějaké potíže.“

„Jistě. A ty dvě ženy?“

„Budeme je hlídat, dokud operaci nedokončíme.“

„A potom?“

„Potom… uvidíme, co s nimi.“

===Uga1a/e7Tew8/lvTaglWWAV/nYadsrKYKwER3yoQkto=

KAPITOLA III

Dřevěný kostel

Borgund – Oslo

I

Mohutná temná silueta borgundského sloupového kostela se tyčila na pozadí vycházejícího slunce. Robert zamrkal a vyhlížel z okna, když Valentino zajel s minibusem ke straně silnice a zastavil. Kdesi se rozštěkal pes.

Jeli celou noc. Teď konečně dorazili na místo. Robert byl celý ztuhlý. Vystrašený a unavený. V břiše mu kručelo. Co si to vlastně mnichové vymysleli? Očividně chtěli přívěsek ukrást z výstavy. Copak nikdy neslyšeli o sedmém přikázání? Nepokradeš. Zdá se, že se tím příliš nezaobírají. A ani ostatními přikázáními, když na to přijde.

Ještě jednou pohlédl na kostel. Připadalo mu, že dračí hlavy na nejvyšších hřebenech střechy proti krvavě rudé obloze vrčí jako nějaká divá zvěř s pěnou u huby.

Matka a Ingeborg Mykleová zůstaly se dvěma mnichy v Oslu. Robert netušil, co s nimi je. Dělal si starosti. Snad mámě neublíží? Co když ano?

II

Musím to nějak oznámit policii!

Robertova matka ztěžka oddychovala. Spolu s Ingeborg Mykleovou se nacházely v hotelovém pokoji v Oslu. Každá byla přivázaná k jedné židli. Lýtka pevně připoutaná k ocelovým nohám. Kolem břicha utažené lano. Ale ruce jim naštěstí nechali volné.

Dva mnichové je hlídali. Jeden z nich skrčený nad laptopem. Druhý stál u okna a vyhlížel ven. Na stráži.

Ostatní muži odjeli s Robertem. Vydali se do Borgundu ukrást druhý přívěsek.

Panebože, ať mému chlapečkovi neublíží!

S ukrytými pistolemi je mnichové přinutili projít recepcí. Nikdo si jich nevšímal. Vyjeli výtahem do třetího patra a vešli do pokoje, jenž se podobal velící základně. Počítače, komunikační zařízení, mapy, příručky. Obě ženy prošacovali. Jako by se domnívali, že u sebe Norky obvykle nosí zbraně. Našli mobil, který měla Robertova matka v kapse. Ale ten druhý – co si půjčila v obchodě a zapomněla vrátit – ten neobjevili. Nenapadlo je, že by někdo měl dva telefony.

Kéž by tak na něj dosáhla a mohla zavolat policii!

III

Výstava o místní historii byla umístěna v moderním návštěvnickém centru, co by kamenem dohodil od kostela. Otevírali v deset hodin. Což bylo před několika minutami. Čtyři mnichové – spolu s Robertem – vystoupili z minibusu a zamířili tam. Muži postrkávali Roberta před sebou.

„Turisté už takhle časně?“ zašvitořila žena za přepážkou. Pohlédla na Roberta a čtyři muže oblečené do džínů a triček. Nejistě se usmála. Jako by tušila, že něco není v pořádku, ovšem nechápala vlastně co.

Trojúhelníkový přívěsek a mnoho dalších archeologických nálezů bylo umístěno ve skleněných vitrínách. Tým místních historiků shromáždil nářadí, zbraně, brože a hřebeny, římské mince a šperky.

Každý předmět byl představen krátkým textem v norštině, angličtině, němčině a francouzštině.

„Lucio!“ vykřikl jeden z mnichů a pokývl k vyvýšené vitríně uprostřed místnosti.

Trojúhelníkový přívěsek byl vystaven na šikmé destičce potažené plstí. Na popisce stálo:

TROJÚHELNÍKOVÝ PŘÍVĚSEK

(STÁŘÍ NEZNÁMÉ – PŘIBLIŽNĚ 1800–2200 ROKŮ)

NALEZEN V LETOŠNÍM ROCE PŘI VYKOPÁVKÁCH V BLÍZKOSTI BORGUNDSKÉHO SLOUPOVÉHO KOSTELA SPOLU S ŘÍMSKÝMI MINCEMI ZE 3. STOLETÍ A MAPOU. PŘEDPOKLÁDÁ SE, ŽE BYL SOUČÁSTÍ VIKINSKÉ KOŘISTI A POCHÁZÍ Z ŘÍMSKÉ ŘÍŠE (27 PŘ. N. L. – 476 N. L.).

Lucio bez váhání přešel k vitríně a pokusil se nadzdvihnout skleněné víko. Ani se nepohnulo.

„Promiňte,“ zavolala žena zpoza pultu, „není dovoleno…“

Pak zmlkla. Jako by jí došlo, že to, co říká, myslí si nebo udělá, nehraje vůbec žádnou roli.

Lucio netrpělivě zalomcoval těžkou vitrínou.

Robert se ženou na sebe pohlédli.

Oba polkli.

Jeden z mnichů k ní šel a s nohama rozkročenýma a rukama založenýma na prsou se před ni postavil tak, že mohl lehce zakročit, kdyby se o cokoliv pokusila. Ale ona tam jen bez hlesu stála.

„Chiave!“ vykřikl jeden z mnichů italsky. „Key!“ přeložil do angličtiny. „Now!“

„Chtějí klíč,“ řekl Robert.

„Klíč?“ zeptala se žena.

„Od vitríny.“

„Ale ten jim přece nemůžu dát.“

„Myslím, že to tak bude nejlepší.“

„Key!“ řval mnich. „Key! Now!“

Žena otevřela nějakou zásuvku, chviličku hrabala pod pultem, až vytáhla svazek klíčů. Třesoucí se rukou ho podala nejbližšímu mužovi. Ten ho hodil dál Luciovi, který rychle našel příslušný klíč a odemkl skleněnou vitrínu.

IV

Policejní velitel se zrovna usadil s prvním ranním šálkem kávy, když zazvonil telefon. Místní policejní centrála právě přijala tichý alarm z návštěvnického centra u borgundského dřevěného kostela. To znamenalo, že ho někdo spustil tak, aby nebyl na místě slyšet.

Velitel svraštil čelo. Návštěvnické centrum v Borgundu? Co by se tam dalo ukrást? V deset hodin dopoledne? Žádné peníze tam nepřechovávají a vystavené archeologické nálezy určitě nemůžou mít na trhu nějakou větší hodnotu. Ten alarm nainstalovali spíš pro případ vandalismu.

Pohlédl na hodinky. Osm minut po desáté. Autem to ke kostelu trvá pětadvacet až třicet minut. Se sirénou a modrým majákem necelou čtvrthodinu. Ale tichý alarm uprostřed dopoledne musí být falešný poplach. Nešťastná náhoda. Nebude se tam hnát, ale pro jistotu do zákaznického centra zatelefonuje, aby to prověřil.

V

Nekonečně pomalu přibližovala Robertova matka ruku k vnitřní kapse saka. Tam měla telefon, jenž mnichové neobjevili. Nechala ruku sklouznout dolů. Prsty sevřela přístroj. Tenký iPhone.

Pochopitelně měl zamčenou klávesnici. Ale věděla, že úplně vlevo dole na displeji je zvláštní tlačítko pro nouzové volání. Takže kód aktivující celý telefon vyťukávat nemusela.

S pohledem upřeným na oba mnichy vytáhla opatrně ruku s mobilem z kapsy. Jeden z mužů se stále zabýval laptopem. Druhý seděl a četl Bibli.

Pohlédla dolů. Zapnula telefon. Tlačítkem vlevo nahoře vypnula zvuk.

ODEMČENO

Palcem posunula kurzor na displeji doprava.

ZADEJTE KÓD

To ale nemusela. Stiskla tlačítko pro nouzové volání.

Na displeji se objevila klávesnice.

Podívala se na mnicha s laptopem a pak na toho s Biblí. Jako by její pohled ucítil, zvedl náhle oči. Ztuhla. Ale ruky s mobilem, již zakrývalo stehno, si nevšiml.

Vrátil se zpátky ke čtení.

Koukla dolů. Palcem sklouzla po displeji doleva.

1

Chviličku počkala, potom se klávesy dotkla znova.

1

Zadržela dech. Mnichové si ničeho nevšimli. Posunula prst o kousíček doprava.

2

Tak. A bylo to:

112

Nouzové volání na policii.

Teď bylo otázkou, jestli se spojení zdařilo. Nemohla si přece mobil zvednout k uchu. Musela risknout, že na druhém konci nějaký policista je.

„Please!“ vykřikla. Prosím.

Oba mnichové jí pohlédli do očí. Tázavě.

„Why are you holding us hostage?“ řekla hlasitě. Proč nás držíte jako rukojmí?

Pochopitelně nemluvila vlastně s mnichy, nýbrž s policií. Ale byla nucena věty formulovat tak, aby mnichové nepochopili, co ve skutečnosti dělá.

Ani jeden z mužů neodpověděl. Jen se na ni nechápavě dívali.

„Why?“ vykřikla téměř. Hrála, že je zoufalá. Byla zoufalá.

„Quiet!“ odpověděl jeden z mnichů. Ticho!

„I don’t understand.“ Pokračovala. „Why are we here…“ zřetelně a nahlas odříkala jméno hotelu a číslo pokoje. „Why have you kidnapped us?“ Proč jste nás unesli?

„Be quiet!“ zařval mnich.

„A co Robert! Můj syn!“ vykřikovala slova. „Proč jste odvezli mého syna ke kostelu do Borgundu?“

„SHUT UP!“ zařval mnich.

VI

V návštěvnickém centru nikdo nebral telefon. Policejní velitel si povzdychl. Asi nemá jinou možnost. Povytáhl si kalhoty a dospěl k názoru, že tam přece jen zajede, aby prověřil, že je všechno, jak má být. Sice měl příliš práce na to, aby vážil zbytečnou cestu do Borgundu, ale alarm byl alarm. Věděl, že se někde poblíž právě nachází hlídkový vůz, ale nechtělo se mu kolegy obtěžovat. Mají na práci důležitější věci než kontrolu falešných poplachů.

Už byl na cestě ze dveří, když telefon zazvonil znovu.

Zdálo se, že tento den bude vskutku stát za to.

Tentokrát volali z operační centrály v Oslu. Dozvěděl se, že zásahová jednotka je na cestě do hotelu, kde jsou údajně držena rukojmí. Jedno z nich, nějaká žena, po telefonu ohlásila, že další rukojmí a únosci mohou být u kostela v Borgundu. Odvezli prý jejího syna. Policejní jednotky ze všech okolních okrsků budou varovány a požádány o pomoc. Policejní velitel musí ihned vyrazit s veškerými silami a prostředky, jež má k dispozici, a situaci objasnit.

VII

Lucio uctivě podržel třpytící se šperk proti světlu.

Ostatní cosi zamumlali a křižovali se.

„Ave Maria!“ zvolal Lucio.

„Haleluja!“ odpověděli mnichové.

Teď mají oba dva přívěsky, pomyslel si Robert. Nechápal tak docela, co to může obnášet. Žádného příchodu soudného dne si nevšiml.

Přinejmenším zatím ne.

Lucio si zastrčil plstěnou destičku za tričko a pobídl ostatní k odchodu. Rozběhli se ke vchodu a razili si cestu hloučkem zmatených japonských turistů. Dva z mnichů za sebou Roberta téměř táhli.

Vrhli se do minibusu, jenž vyrazil plnou rychlostí, nechal za sebou návštěvnické centrum i dřevěný kostel a směřoval na hlavní silnici do Osla.

Je zvláštní, pomyslel si Robert, jak se celý svět točí dál, jako by se nic nedělo.

Minuli autobusovou zastávku a rozpadající se boudičku, kam lidé dříve připravovali k odvozu bandasky s mlékem. Na dvoře jednoho statku nastartoval traktor a couval k přívěsu plnému hlíny. Za plotem se páslo několik krav.

Pro ostatní je všechno stejné jako dřív, honilo se Robertovi hlavou. Nemusí se bát. V klidu dělají věci, které jsou zapotřebí, ty samé, co dělali včera.

Předjeli auto s obytným přívěsem. Řítí se příliš rychle, napadlo Roberta. Přinejmenším sto padesát kilometrů za hodinu. O chvíli později začali v dlouhém stoupání předjíždět kamion s přívěsem. Proti nim vyjelo ze zatáčky poštovní auto. Zablikalo na ně. Valentino podřadil a jen tak tak zvládl s minibusem vklouznout před kamion. Poštovní auto zatroubilo.

Nikdo nepromluvil.

Robert byl tak vyděšený, až strach vystřídala tupá lhostejnost. Klidně nabourejte, ať se zabijeme, alespoň to všechno skončí.

Napravo od nich leželo velké tmavé jezero. Hladinu nečeřila ani jediná vlnka.

Valentino pohlédl neklidně do zpětného zrcátka. Podřadil. Ještě přidal plyn. Robert se ohlédl.

Několik set metrů za nimi blikaly modré majáky.

Policie!

VIII

V hotelovém pokoji v Oslu už Robertova matka začínala ztrácet naději.

Nic se nestalo.

Jak se zdálo, telefonát na nouzovou linku 112 se asi nezdařil. Třeba ji neslyšeli, i když se snažila křičet.

Nebo si mysleli, že to všechno je jen špatný vtip.

IX

Robertovi bušilo srdce jako o závod.

Minibus zuřivou rychlostí předjel dvě osobní a jedno nákladní auto. A pak ještě motorku se sajdkárou.

Pohled na policejní vůz zažehl v Robertovi naději. A s ní se vrátil i strach.

Po jednom či dvou kilometrech je policisté začali dojíždět. Robert už dokázal rozeznat jejich obličeje. Modrý maják blikal jako blesky fotoaparátu. Siréna houkala.

Valentino se s minibusem nacpal těsně před zatáčkou před dodávku. Její řidič si nevšiml, co se děje, a nepustil policejní auto před sebe. Tak minibus získal náskok několika set metrů. Na konci dlouhé, táhlé zatáčky odbočili ze silnice na téměř zarostlou vozovou cestu.

Robert podle zvuku sirény poznal, že policisté pokračují dál po silnici.

===Uga1a/e7Tew8/lvTaglWWAV/nYadsrKYKwER3yoQkto=

KAPITOLA IV

Na útěku

Borgund – Oslo

I

Stáli tam jednu nebo dvě minuty a Lucio mezitím s někým telefonoval. Potom dal řidiči instrukce. Valentino se otočil a vracel se zpátky na silnici. Pak odbočili doprava a přejeli přes most. Policie na ně někde dál na hlavní nejspíš čeká.

Kilometry ujížděli po úzké silničce směrem na jih. Nebo na východ. Robert si nebyl úplně jistý. Tu a tam potkali auto. Ale policisty nezahlédli. Krajina byla přívětivá a zelená. Políčka a lesíky. Farmy a pastviny. Jeli pomaleji, ale po celou dobu mnichové sledovali, jestli neobjeví policii. Po té však nebylo ani vidu ani slechu.

Po dalších deseti patnácti minutách se znovu přiblížili k hlavní silnici. Podle GPS navigace tu žádná jiná silnice ani nebyla. O pár kilometrů dál na jih si mohli vybrat, chtějí-li pokračovat dál do Osla přes hory nebo přes několik vnitrozemských městeček na východě. Valentino váhavě odbočil na hlavní. Stále žádný náznak toho, že by se blížila policie. Zrychlil. Nebylo možné určit, jestli policejní auto pokračovalo stejným směrem, nebo se otočilo a vrátilo zpátky. Ale neměli na výběr. To Robert pochopil. Mají-li dojet do Osla, musí na východ právě po téhle silnici. Provoz ještě nebyl příliš hustý, takže mohli udržovat vysokou rychlost. Když Robert pohlédl na tachometr, ukazovala ručička na sto čtyřicet kilometrů za hodinu.

II

V hotelovém pokoji v Oslu se ozvalo opatrné zaklepání na dveře. Dovnitř nakoukla pokojská.

„Excuse me, you asked for fresh towels?“ zeptala se. Promiňte, to vy jste žádali o čisté ručníky?

Oba mnichové vstali. Jeden z nich se chystal něco říct. V tom okamžiku vletělo cosi dveřmi do místnosti. Robertova matka neviděla pořádně, co to je. V příštím okamžiku to hlasitě bouchlo. Zablesklo se. Paralyzující granát! Kdosi rozkopl dveře a dovnitř se vřítili ozbrojení policisté. Vrhli se na oba mnichy a strhli je na zem.

Teprve když oběma mužům nasadili pouta, obrátili pozornost k rukojmím.

„Unesli mi syna!“ vykřikla Robertova matka. „Jeli do Borgundu ukrást starý šperk.“

„Oznámili jsme to místnímu policejnímu veliteli a naši muži už jsou v helikoptéře na cestě z Osla,“ řekl jeden z policistů.

„Robertovi je teprve čtrnáct.“

„Jistě to dobře dopadne.“

III

Náhle řidič dupl na brzdu. Robertem to smýklo dopředu. Bezpečnostní pás se mu bolestivě zařízl do hrudi a boků.

Zoufale se rozhlédl. Daleko vepředu zahlédl policejní zátaras. Dvě auta s blikajícími majáky stála napříč silnicí tak, že ponechávala jen úzký průjezd. Uniformovaní policisté kontrolovali projíždějící vozidla.

Mnichové se začali zaníceně dohadovat. Minibus stál. Potom zařadil Valentino zpátečku a vyjel do protisměru, aby nenaboural do fronty, jež už se vytvořila za nimi. Pak couval, až se mu podařilo otočit se v místě, kde se silnice rozšiřovala kvůli autobusové zastávce.

Zběsilou rychlostí se řítili pryč od policejního zátarasu. Robert se ohlédl a díval se dozadu. Dva policejní vozy vyrazily a pronásledovaly je. Jako hladoví vlci.

Rychlost se vyšplhala až na sto osmdesát kilometrů za hodinu. Rychleji už minibus jet nedokázal. Ale stačilo to až až. Na úzké silnici plné zatáček se zdálo, že se každou chvíli odlepí od země jako nějaký tryskáč.

Na levé straně silnice: svodidlo. Na pravé: strmý sráz.

===Uga1a/e7Tew8/lvTaglWWAV/nYadsrKYKwER3yoQkto=

KAPITOLA V

Nehoda

Borgund – Oslo

I

Už dlouho předtím, než sjeli ze silnice, Robertovi došlo, že to asi skončí špatně. Zatraceně špatně.

Ujeli dalších několik kilometrů, když řidič Valentino prudce zatočil na vedlejší silničku vedoucí podél řeky. Možná doufal, že se mu znovu podaří policii uniknout. Silnička byla mnohem užší než hlavní tah, po kterém jeli předtím. O nic širší než pouhá vozová cesta. Jeli příliš rychle. A zatáčky byly příliš ostré.

K nehodě došlo, když se silnička stáčela doprava. Přední kolo se dostalo mimo asfaltový povrch. Valentino ztratil kontrolu nad řízením. Robert křečovitě sevřel to jediné, co mohl: bezpečnostní pás.

Teď nabouráme, prolétlo mu hlavou.

Kolo narazilo na kámen, jenž vymrštil minibus do vzduchu. Přistál příliš nakřivo a řítil se z travnatého náspu. Přímo do peřeje. Zpěněné peřeje.

Valentino strhl volant, aby se minibus dostal zpátky na cestu, ale jeho zoufalý pokus všechno ještě zhoršil. Robert zatajil dech. Minibus vlétl do stromu, odrazil se od něj a bokem se překulil dolů ze svahu.

Bylo to jako na pouťovém kolotoči. Kolotoči, který se točil příliš, příliš rychle.

Narazili do balvanu a minibus se převrátil. Robert náhle pocítil, že se mu zvedá žaludek. Všechno se obracelo nohama vzhůru. Znovu a znovu.

Minibus se kutálel dolů ze svahu. Sklo se tříštilo, karosérie prohýbala. Robert se bouchl o střechu do hlavy. Nebolelo to. Zatím ne. Ani si nevšiml, že utrpěl tržnou ránu a krvácí. Pevně se držet bylo to jediné, na co myslel.

Minibus se kutálel…

         … kutálel…

                 … kutálel…

dolů ze svahu. Zničený k nepoznání. Hromada pokrouceného kovu a rozbitého skla.

Potom se svalil z říčního břehu přímo do peřeje.

II

V Oslu mezitím policisté vysvobodili obě ženy ze židlí, k nimž byly přivázané. Mnichy už odvedli z hotelového pokoje dolů ke služebním vozům.

Velitel dostal do sluchátka hlášení.

„Policie lokalizovala minibus,“ oznámil Robertově matce. „Teď se ho pokoušejí zastavit.“

„Panebože!“ Vytáhla mobil, a když hledala Robertovo číslo, třásly se jí ruce.

Okamžitě se jí ozvala hlasová schránka.

„Roberte!“ vykřikla zoufale.

III

Kde to jsem?

Voda…

Voda?

Voda!

Všude! Voda! Ledová voda!

Robert otevřel oči a zalapal po dechu. Minibusem protékaly zpěněné proudy mrazivé ledovcové vody. Robert škytal a snažil se nadechnout. Polykal vodu. Kašlal. Máchal rukama. Musí povytáhnout pás a trochu se nadzdvihnout, aby dostal hlavu nad vodu.

Minibus ležel na střeše uprostřed peřeje. Nad řinoucí se vodou byla vidět jen kola, podvozek a polovina karosérie.

Pokaždé když mu pás vyklouzl z ruky, stáhl mu hlavu pod vodu. Pokoušel se zadržet dech. S vypětím sil dostal hlavu zase nad hladinu. Lačně hltal jak vzduch, tak i vodu.

Náhle přímo před sebou uviděl dva trojúhelníkové přívěsky.

Ten ze schránky nalezené u kostela v Borgundu i ten, jenž mu visel na krku, když se dostal ven z katakomb.

Luciovi musely vypadnout, když se auto kutálelo dolů.

Robert vzal přívěsky do ruky.

Kolem něho křičeli mnichové a snažili se dostat ven. Každý zaměstnaný jen tím, jak se zachránit.

Musím si odepnout pás!

Ale kde je spona a uvolňovací tlačítko? Aby je našel, musel pás pustit a potopit hlavu.

Nadechl se, co nejvíc mohl, a šátral po sponě pásu. Mělo by to přece být snadné. Červené tlačítko. Palec. Cvak! Pohyb, který už dělal snad tisíckrát. Ale nikdy pod vodou. Nikdy s prsty znecitlivělými chladem. Nikdy se dvěma přívěsky v ruce. Nikdy s hlavou ponořenou do ledové vody.

Ven! Musím ven!

Nakonec to vzdal. Znovu chytil pás a vynořil hlavu nad vodu. Lapal po dechu. Kašlal. Ruce se mu v ledové vodě třásly. Prsty už sotva cítil.

Musím ven z auta! Musím ven!

Naplnil plíce vzduchem, vklouzl hlavou pod hladinu a znovu hledal sponu bezpečnostního pásu. Červené tlačítko. Stačilo ho jen stisknout – jen maličko a zlehka – a vysvobodí se. Kde je?

KDE JE?

IV

*Roberte!*

Šepot…

Pod vodou otevřel oči dokořán. Neviděl nic, jen vodu, jež se mihotala okolo.

??? kde ???

??? to ???

??? jsem ???

*Roberte!*

Hlas. Hlas v jeho hlavě.

Hlas, který už někdy slyšel.

*Musíš dýchat, Roberte. Vystrčit hlavu z vody.*

Mami?

Sevřel bezpečnostní pás a vytáhl se, až měl hlavu nad hladinou. Zalykal se a kašlal.

„Mami?“ vykřikl.

Na okamžik se mu zatmělo před očima. Všechno bylo černé a příjemné. Když náhle opět přišel k sobě, pochopil to. To nebyla matka, kdo na něho volal.

Byla to Angelina.

Angelino?

Nejasně před sebou rozeznával svoje ruce.

Přívěsky byly pryč!

Kam se poděly?

Vždyť je ještě před chvilkou svíral v dlani.

A teď byly pryč.

Ztratil je.

„Angelino?“ volal s pusou plnou vody.

A pak se znenadání cosi stalo. Robert nechápal co. Prostoupil ho hluboký klid. Už se nebál. Intenzívní chlad zmizel. Teď mu bylo teplo. Teplo a dobře. Cítil se v bezpečí.

Pochopil to. Takovéhle je umřít, prolétlo mu hlavou.

Ale vůbec to nevadilo. Nebylo to tak zlé. To už teď věděl. Zemřít znamenalo oddat se klidu, míru, temnotě.

Věčnosti.

Opět ztratil vědomí.

Je v jakémsi městě,

                               neví kde,

                                            neví kdy,

ale cítí, že už je to velmi dávno. Kotouč slunce těžce visí na obloze, je žhnoucí vedro a on si našel úkryt ve stínu průjezdu. Kolem sebe slyší muže, kteří spolu mluví neznámou řečí, ale zvláštní je, že rozumí všemu, co říkají. Najednou se do průjezdu vřítí dva mladíci, dva lupiči, a křičí, že chtějí peníze, jeden z nich mává dýkou, nemám peníze, vykřikne, ale oni říkají, že lže, což je skutečně pravda, říkají, že ho viděli u kupce, ale on lže dál, nechce jim dát své peníze, musí jimi na příští rok zabezpečit svou rodinu a potom cítí, jak mu mladík vráží dýku do břicha, žádnou bolest si neuvědomuje, ale oděv má náhle mokrý, dívá se dolů, oblek má zbarvený krví a jeden z mužů popadne kožený váček, jenž mu visí na pásku pod pláštěm, a strhne ho. Podlomí se mu kolena. Klečí ve své vlastní krvi a oba mladíci vyrazí do slunečního svitu, pryč z průjezdu. Umírám, pomyslí si a

                     v příštím

                              okamžiku

stojí na bitevním poli, je voják, má na sobě těžké brnění. Bubny duní a on zvedá meč proti nepříteli, jehož nevidí, ale už vprostřed pohybu mu dojde, že nemá šanci, protože zezadu přijíždí rytíř, který se rozmáchne sekerou, on sám se tak tak stihne otočit, když mu sekera rozetne lebku a

         vzápětí

                    se ocitá

na velké obchodní lodi, vikinském knarru, který se zmítá za bouře ve vlnách, křičí, ale slova se ve větru ztrácejí a za okamžik se přes palubu převalí obrovitá vlna, která s sebou strhává stěžeň, knarr se převrhne a on sám bojuje o život v ledovém rozbouřeném moři a potom klesá

             hlouběji,

                       stále hlouběji,

dolů do ticha, které trvá věčně – do ticha samého vesmíru, ticha mezi hvězdami – splývá s hvězdným prachem a tichem, se světlem a tmou, ale ticho náhle exploduje v rámus, lomoz, hluk,

         v řev

               a křik

a je v jakémsi městě, v nějakém starém městě, je to před dávnými a dávnými lety, je Horatius, je Říman Horatius, povoláním koželuh, a běží, v houfu rozzuřených mužů běží ulicemi, pronásledují bezvěrce, čarodějnici, křesťanskou jeptišku, uctívající falešného boha. Míjí Koloseum, na jehož tribunách se často bavívá, teď však jen probíhá kolem. Kam zmizela? V těle cítí hlad po krvi, v ústech její pachuť. Část jeho nitra se zpěčuje, je to přece jenom mladá dívka, jenže Boží hněv ho prostupuje jako jakási posedlost a on ji pronásleduje dál… stále dál. Kde je ta krysa? Probíhají městem. V katakombách! vykřikne jeden z vůdců. Vběhla dolů do katakomb. A v příštím okamžiku zaplaví dav tmavé podzemní chodby, kde modloslužebníci nechávají hnít své mrtvé k radosti krys a hmyzu, to je zápach! Uprchla do tmy, skrývá se tam, ale oni se smějí a vědí, že ji přelstili. A on za chvíli nosí kameny, společně je zvedají, přebírají jeden za druhým a podávají dál, kámen za kamenem a brzy se smějí ještě víc, teď si tam dole může shnít spolu s mrtvými, a když jsou hotovi, když svými kameny celou chodbu zazdili, vypotácejí se nahoru na denní světlo a čerstvý vzduch, hrubě se chechtají, dostala, co si zasloužila, pochválen buď Jupiter, vládce všech bohů,

pochválen buď Pluto

      král podsvětí,

          bůh všech zemřelých.

V

A potom: nic.

Jen tma.

===Uga1a/e7Tew8/lvTaglWWAV/nYadsrKYKwER3yoQkto=

KAPITOLA VI

V nemocnici

Oslo

I

Ale Robert nezemřel. Ležel na nemocničním lůžku.

Pomalu, úplně pomaloučku, zamžikal očima.

Kde…

Probrat se bylo jako vylézt z vany plné hustého, vlažného bahna.

Kde… to…

Živě se mu vybavovaly obrazy z nehody. Krátké, kratičké záblesky:

Proudící voda. Ledově studená. Smrtící. Hlas: Musíš dýchat, Roberte! Opět ztrácí vědomí. Pak ji ucítí. Ruku. Měkkou dlaň, jež vede jeho vlastní prsty ke sponě bezpečnostního pásu.

Robert otevře oči.

Kde… to… jsem?

Rozhlíží se kolem. Uvidí matku. Máma? Co tady dělá? Pokouší se probrat, pokouší se pochopit. Kde to jsem?

„Roberte!“ vykřikla matka a přesedla si ze židle na kraj postele. Pohladila ho po tváři. „Jak ti je?“

„Do… dobře…“

„Pamatuješ si něco?“

„Nehodu…“ zamumlal. „Kde to jsem?“

„Jsi v nemocnici. Převezli tě sem do Osla helikoptérou. Byl jsi hrozně podchlazený. Ale dostaneš se z toho. Chtějí si tě tu nechat na pozorování. Pro jistotu.“

„A mnichové?“

„Dopadlo to dobře. Zatkla je policie. Všechny. Mají toho hodně co vysvětlovat.“

„A přívěsky?“

Povzdychla si. „O ty už se nestarej!“

„Kde jsou?“

„Ve vraku auta je nenašli. Žádný z mnichů je u sebe neměl. Policie je hledala. Pátrali jak v peřeji, tak i podél břehů.“

„Ale…“

„Přívěsky jsou pryč, Roberte. Možná je odnesl proud. Nejdůležitější je, že ty jsi v pořádku!“

II

Noc. Nemocniční zvuky jsou vzdálené, tlumené.

Robert tiše leží a hledí do tmy. Mezírkou v záclonách dovnitř dopadá třpyt měsíčního svitu. Matka odjela domů. Poslední večerní vizita už proběhla.

Robert nejdřív podřimoval, ale pak se náhle probudil. Zdálo se mu o Angelině. Byla snad pouhý sen? Dlouhou chvíli se v posteli převaloval. Hlavou mu proudily obrazy z nehody. Voda. Chlad. Strach. Rychlé záblesky se rozsvěcovaly v paměti. Otřásl se. Pokoušel se ošklivé myšlenky zahnat:Mohl jsem teď být mrtvý, mohl jsem se utopit v ledové vodě, mohl jsem umrznout a právě teď bych ležel na nosítkách v chladné sklepní místnosti nemocnice, kam se ukládají mrtvoly a kde všichni zemřelí čekají, až budou uloženi k spánku…

*Roberte…*

III

Trhl sebou.

Roberte…? Říkal někdo Roberte? Posadil se na posteli. Copak se přeslechl? Kdo to mohl být? Máma? Sestra?

Angelina?

Zůstal sedět a čekal, zda své jméno uslyší znovu.

„Angelino?“ řekl do prázdna. Svým hlasem. Jenže ten přece použít neměl. Tak spolu tehdy nemluvili. On s Angelinou. Robert zavřel oči a snažil se soustředit. Byla-li to, co slyšel, opravdu Angelina, musí mluvit skrze myšlenky:

*Angelino? Jsi tu?*

Otevřel oči a rozhlížel se po ní.

Zpočátku: nic.

A pak náhle, jako by se veškerý vzduch v místnosti o několik milimetrů přenesl. Jako by se všechno o kousíček posunulo.

*Roberte…*

Tichý šepot. V jeho hlavě.

Místností prolétl závan teplého vzduchu, jako by se s tmou spojil do jediného pohybu. Pak do pokoje začaly proudit ty nejkrásnější barvy, jako v duze. Barvy pulzovaly. Rozeznal siluetu Angeliny. Nezřetelnou a vzdálenou. Průsvitnou.

Postupně nabývala stále zřetelnějších obrysů.

*Angelino? Jsi to opravdu ty?*

Dlouhou chvíli se na sebe jen dívali. Robert ztěžka dýchal. Cítil, jak mu srdce buší a poskakuje.

*Ty existuješ!*

Ústa jí rozvlnil úsměv. Robert se rozesmál. Nevěděl proč. Byl prostě šťastný.

*Angelino… musím ti něco říct.* Chvilku hledal ta správná slova: *Myslím, že už jsem taky někdy dřív žil.*

*Všichni už jsme někdy dřív žili. A znovu budeme.*

Jejich pohledy se setkaly. Sklopil zrak. Nevěděl, jak začít.

*Musím ti něco vyprávět.* Znovu hledal slova. *V jednom z životů, které jsem v duchu viděl, jsem byl koželuh Horatius. Patřil k lůze, která tě pronásledovala. Horatius byl při tom, když tě zazdívali, abys zemřela. Já jsem jim tě pomáhal zabít!*

*Teď jsi ale Robert. Nejsi odpovědný za něco, co udělal Horatius.*

Zavřel oči. *Promiň.*

Ticho.

Robert si povzdychl. *Je tu ještě něco…* Do očí mu vstoupily slzy. *Všechno jsem zničil. Ztratil jsem přívěsky. Oba amulety. Jsou pryč. Zmizely v řece po té nehodě. Měl jsem na ně dát pozor, ale… Ztratil jsem je!*

Ale ona se přesto usmála a zavrtěla hlavou.

A pak je Robert uviděl. Oba přívěsky. Angelina držela v každé ruce jeden amulet. Jak na ně dopadalo mezírkou v záclonách světlo měsíce, přímo nadpozemsky se třpytily.

Přívěsky?

*Ty se nepamatuješ, Roberte? Pomohla jsem ti se nadechnout. A rozepnout bezpečnostní pás. A potom, ještě než tě vytáhla policie, jsi mi přívěsky dal.*

*Opravdu?*

*Oba dva.*

*A proč jsou ty přívěsky dva, Angelino?*

*Před dvěma tisíci lety daroval Ježíš Kristus své matce Marii šperk. Svatou hvězdu. Když Ježíše ukřižovali, rozlomila Maria hvězdu na dvě části. Jednu z nich si ponechala:

Druhou část dala Marii Magdaleně, Ježíšově učednici, ženě, jež mu byla blízká:

A tak se, milý Roberte, staly ze Svaté hvězdy přívěsky dva. Když se oba opět spojí, vypadají takhle:

To je Svatá hvězda.*

Robertovi se rozbušilo srdce. Po dvou tisících let byly trojúhelníkové přívěsky znovu pohromadě. Ze dvou se stal jediný. Hvězda.

Svatá hvězda.

Prastaré proroctví se naplnilo. Mládenec z Ultima Thule uspěl. Nalezl oba přívěsky a znovu z nich vytvořil celou hvězdu. Předal amulet jeho strážci. Tím se i jeho úkol uzavřel. Přesně jak proroctví a legenda předpovídaly. Ale proč? Dokonce ani proroci neznají odpovědi na všechny záhady vesmíru. Ale pokud se předpověď vyplnila, posunul se zánik světa – soudný den – do daleké budoucnosti.

*Už musíš jít?* Robert několikrát rychle zamrkal.

Přikývla. *Možná že se uvidíme? Jednou? Na věčnosti?*

Pomalu se mu začala rozplývat před očima. Byla stále méně zřetelná. Neskutečná.

Robert za ní natáhl ruku.

Políbila si špičky prstů a přejela jimi Robertovi ústa.

*Žij dobrým životem, Roberte.*

A potom zmizela.

===Uga1a/e7Tew8/lvTaglWWAV/nYadsrKYKwER3yoQkto=

SMRTÍCÍ KOMETA ZÁŘILA jako maličká tečka na obrovské obrazovce v observatoři na vrcholu sopky Mauna Kea. Okolo blikaly a vystřelovaly přerušované linky a geometrické obrazce. Astronomové se shromáždili kolem Suzy Leeové a napětím zadržovali dech.

„Jak je to možné?“ pronesla Suzy do prázdna.

Nikdo neodpověděl. Nikdo nevěděl, co říct.

„Není vůbec žádných pochyb,“ pokračovala, „kometa změnila směr!“

„To není možné!“ vykřikl jeden z astronomů. „Kometa nemůže jen tak z ničeho nic změnit směr.“

„Ne, není to možné,“ zamumlala Suzy.

„Jak jisté jsou ty nové výpočty?“

„Stoprocentně jisté. Čísla jsou naprosto jasná.“

Vyťukala na klávesnici několik příkazů. Na obrazovce se objevila zelená linie ukazující novou dráhu komety. „Něco dráhu komety ovlivnilo.“

„Ale co?“

Suzy rozhodila rukama. „Nemám nejmenší tušení. V blízkosti její dráhy se nenacházejí žádné planety nebo hvězdy, jež by ji mohly ovlivnit. Žádné! Je to celé nepochopitelné. Ale výpočty nenechávají žádný prostor pro pochybnosti: Kometa změnila směr. Do zeměkoule zaručeně nenarazí.“ Vzhlédla od monitoru počítače a usmála se: „Soudný den můžeme odvolat. Země je zachráněna!“

===Uga1a/e7Tew8/lvTaglWWAV/nYadsrKYKwER3yoQkto=

===Uga1a/e7Tew8/lvTaglWWAV/nYadsrKYKwER3yoQkto=

Tom Egeland

TAJEMSTVÍ KATAKOMB

Z norského originálu Katakombens hemmelighet,

vydaného nakladatelstvím Aschehoug & Co. (W. Nygaard)

v Oslu roku 2013,

přeložila Klára Dvořáková Winklerová

Obálku navrhl Emil Křižka

Vydala Euromedia Group, k. s. – Knižní klub,

Nádražní 32, 150 00 Praha 5, v Praze

v roce 2014

www.euromedia.cz

===Uga1a/e7Tew8/lvTaglWWAV/nYadsrKYKwER3yoQkto=