Muž bez minulosti

Stanley Bernard Ellin

(2012)

Štítky:

Literatura světová, Detektivky

STANLEY ELLIN

MUŽ BEZ MINULOSTI

SMENA 1986 Edícia Labyrint

Copyright © Stanley Ellin 1970

Translation © Michal Breznieký 1986

Copyright © Stanley Ellin 1979

Translation © Marta Kastlová 1986

Preložili Michal Breznieký, Marta Kastlová

1

Bol to sivý jaguár kupé s nízkym podvozkom a vysokovýkonným dravým motorom. Na zadných sedadlách sa vŕšila batožina. Keď Jake prudko odbočil z asfaltovej cesty a zamieril k južnému Miami Beach, batožina sa posunula a koža na drahých kufroch zavŕzgala. Načiahol sa rukou dozadu a potisol ju na miesto.

Pozrel na Elinor. „Ako dlho sme manželia?“ spýtal sa nečakane.

Strhla sa zo zasnenia a zamyslela sa. „Šesť mesiacov?“

„Nie. Vzali sme sa na tvoje narodeniny, čo bolo náhodou desiateho novembra, a dnes máme piateho apríla, to značí ani päť mesiacov. Ako dlho sme manželia?“

„Ani päť mesiacov.“

„Správne. Za tých päť mesiacov vyšli na svetlo božie, ako aj ináč, isté drobné kazy v tvojej povahe.“

„Ako aj ináč.“

„A vieš, ktorý z tých povahových kazov je najnepríjemnejší?“

„Viem. Že priveľa rozprávam. Že sa veľmi rada zdôverujem. Že rozprávam o našich súkromných veciach každému, kto sa natrafí,“

„Prečo?“

„Počúvaj,“ namietla Elinor, „naozaj treba tak podrobne?“

„Naozaj.“

„Prosím. Nuž možno pre teba. Neviem ťa zaujať, a tak vysypem, čo mám na srdci, každému, kto je ochotný počúvať.“

Jake stiahol ochranný štít proti žiare zapadajúceho slnca.

„Prečo ma nevieš zaujať?“

„Lebo ťa oveľa viac ako ja zaujíma ten výskum a čo píšeš. A aj pre vekový rozdiel. Ty máš tridsaťpäť, ja dvadsaťjeden. Myslíš si, že o čom rozmýšľam, sú detinské taľafatky. Čo povieš?“

„Ohromné,“ pochválil ju Jake. „Ako sentimentálny farebný seriál v televízii.“

Cez pätnásť metrov široký Biscayne Bay oddeľujúci Daystar Island číslo jeden od Miami Beach sa klenul úzky most. Na druhom konci mosta im skrížila cestu ťažká reťaz. Jake zabrzdil. K autu pomalým krokom došiel súkromný strážca v tmavomodrej uniforme, ale bez kabáta, preveriť im doklady. Sivovlasý, bruchatý a nevrlý chlapík. Košeľa poflakovaná potom.

Jake stiahol okno. Vlhká horúčava, čo im vrazila do vzduchu chladeného klimatizačným zariadením, priam udúšala. „Manželia Dekkerovci,“ oznámil strážcovi. „Na Daystar číslo dva sme si prenajali dom. Dom pána de Burga. Tu je list od pána McCloya.“

Strážnik sa zahĺbil do listu. „Jacob Dekker?“ spýtal sa. Meno Jacob sa mu očividne nepozdávalo.

„Správne,“ odvetil Jake sladkým hlasom. „Dačo sa vám nepáči?“

„Ale nie, pane,“ vyhŕkol strážca. „Len som sa tak opýtal.“ Ukázal rukou. „Tamto je Seminolská cesta. Po nej zájdete až k mostu číslo dva. Sme radi, že ste k nám zavítali, pán Dekker, pani Dekkerová.“

Seminolská cesta bola široká ako bulvár a z oboch strán ju lemovali vysoké kráľovské palmy. Na pozemkoch, popri ktorých sa šinuli, stáli domy podobné haciendám, no tu a tam zočili domy, ktoré vyzerali ako ranče zo skla a chrómu.

„O čo vlastne šlo?“ spýtala sa Elinor. „S tým Jacobom?“

„Nahlas rozmýšľal, či som McCloyovi nezavesil dačo na nos. Ostrovy Daystar sú uzavretá spoločnosť. Bez židov. McCloy je predsedom spoločnosti. Hlavným strážnym psom.“

„Rada by som vedieť, akú majú mienku o Poľkách.“

„Veľmi dobrú, ak sú vydaté za bohatých Holanďanov, ako som napríklad ja.“

Ďalší most nebol strážený. Bola tam iba tabulka s oznamom, že ide o Daystar Island číslo dva. Tam sa cesta volala Okružná, a nech ju namiesto královských päliem nelemujú palmý kokosové, podobala by sa ako vajce vajcu Seminolskej ceste. Jaguár sa šinul okruhom a Jake sledoval čísla domov namaľované na tabuľkách zasadených v trávnikoch. Čísla boli vyznačené slovami: Dvanásť – Štrnásť – Šestnásť. Keď sa pri čísle osemnásť skrúcala cesta na sever, pomedzi palmy zazrel Jake Biscayne Bay. Zašiel autom k obrubníku a vystúpil. V dohľade nebolo iného auta, ba ani živej duše.

K arkáde domu číslo osemnásť viedla po pestovanom trávniku cestička dlážděná dlaždicami. Vyhýbajúc sa spŕškam z otáčacích rozprašovačov, rýchlo prešiel po cestičke k domu a zacengal. Chvíľu čakal a znova zacengal. Dvere sa otvorili, práve keď stláčal gombík. Vo dverách stál mladý muž, v ruke obrúsok, na tvári nehostinný výraz.

„Čo si želáte?“ spýtal sa.

„Volám sa Dekker,“ odvetil Jake. „Prepáčte, že som vás vyrušil pri jedle, totiž, nie a nie nájsť dom, čo som si tu prenajal. Dom pána de Burga. Číslo sedemnásť, ibaže od mosta až potiaľto som nevidel nepárne číslo.“

„Lebo idete z opačnej strany. Na tejto strane ostrova sú párne, na druhej strane nepárne. Napokon, nič sa nestalo, pokojne choďte ďalej. Susedný dom má číslo devätnásť. A číslo sedemnásť je hneď za zákrutou.“

Prostred posledných slov sa zachmúrený výraz na mužovej tvári z ničoho nič rozjasnil a ostrosť v netrpezlivom hlase poľavila. Čo s Jakom nemalo nič spoločné, ako Jake dobre vedel. Mladík hľadel na Elinor. Blížila sa k nim celkom roztrasená.

„Jake!“ zakvílila. „Môj prsteň!“

„Čo?“

„Môj zásnubný prsteň. Nemám ho. Ale viem, kde som si ho zabudla. Na letisku, na umývadle v dámskej toalete. Ak ho tam dakto uvidí…!“

„Pozrela si do malej kabelky?“

Elinor beznádejne zdvihla nad hlavu kabelku. „Pozrela. Určite je na umývadle. Jake, ak by sme zavolali na letisko hneď…“

„Neviem, či už máme zapojený telefón.“ Jake sa obrátil k mladíkovi sústredenému na Elinor. „Strašne nerád vás obťažujem, no mohli by sme si zavolať od vás?“

„Pravdaže. Nech sa páči ďalej. Mimochodom, volám sa Thoren. Kermit Thoren.“ Keď ich vpúšťal do domu, ruka mu spočinula na jej drieku.

Telefón stál v rohu jedálne. Pri stole sedeli piati – za vrchstolom sivovlasá dáma v tmavých okuliaroch, z jednej strany manželský pár v stredných rokoch, z druhej mladý pár – Kermit ich predstavil nedbanlivým gestom ako svoju matku, strýka, senátora, a tetu, pani Spragueovú, sestru Joannu a Haia Freemana, rodinného priateľa.

Jake listoval v telefónnom zozname, no neušlo mu, že Kermit pracuje síce rýchlo, ale neveľmi obratne. Nástojil, aby si postihnutá Elinor sadla k stolu, černošskému sluhovi prikázal doniesť whisky, a kým Elinor rozcítene vysvetľovala prítomným, čo sa jej prihodilo, ustavične ju obletoval a utešoval.

Keď vykrúcal číslo, všimol si, že všetky tváre sú súcitne obrátené k Elinor okrem jednej. Tou výnimkou bola mladá Joanna Thorenová. Tajne ho pozorovala, keď panej na letisku stíšeným hlasom opisoval prsteň a žiadal ju, aby niekoho poslali do dámskej toalety, že prsteň je možno ešte tam. A že počká, kým sa mu pani neohlási.

Pozrel na Joannu, či aj ona mieni čakať. Hlava s kadeřavým účesom v podobe detskej čiapočky bola zľahka zdvihnutá k Elinor, ale oči, ako Jake vedel, hoci na ňu rovno nepozeral, sa upierali naňho.

Nešťastný hlas Elinor sa z ničoho nič sfarbil hnevlivým tónom. „A ten potvorský prsteň nielenže stojí päťtisíc dolárov, ale je aj rodinnou pamiatkou. Aby sa oň človek strachoval celý život. Svokra ho dostala od matky, a čo bolo pri tom rečí…!“

Nahmatala vreckovku, pritlačila si ju k nosu a nahlas sa rozplakala. A zaúčinkovala, ako si Jake hneď všimol. Joanna celú svoju pozornosť sústredila na Elinor. So slúchadlom pri uchu a s drobučkým vysielačom a vejárikom kovových nástrojov v ruke sa Jake v okamihu odvrátil od výjavu pri stole. Bol to univerzálny vysielač. Nebolo ho možné zdeformovať a mikrofón zachytil zvuky veľkej miestnosti. Veľa ráz ho namontoval do vlastného telefónu, aby čas, ktorý na to potreboval, skrátil na minimum. Prax sa vyplatila.

Len čo prácu dokončil, pozrel k stolu. „No tak, Elinor!“ ozval sa ostrým hlasom a plač sa premenil na vzlyky.

„Pravdu vravím,“ preriekla vyčítavo. „Vieš, čo bude, keď sa ti matka dozvie, čo sa stalo?“

„Nič sa nestane. A prsteň ešte nie je stratený. Tak ťa preboha prosím, prestaň sa správať ako dieťa!“

Odišli po desiatich minútach – päť minút totiž trvalo, kým im pani z letiska oznámila, že sa prsteň v toalete nenašiel, a ďalších päť minút sa ospravedlňovali a lúčili so spoločnosťou pri stole. Kermit ich odprevadil až k arkáde.

Objal rukou Elinor okolo pliec a cestou ju mocne pritisol k sebe. „Pamätajte, milostivá pani, škoda si pre prsteň nadobariť žalúdočný vred.“ Potom, s rukou stále okolo jej pliec, ukázal hlavou na naložený jaguár. „A čo tá floridská poznávacia značka?“ spýtal sa Jaka. „Už ste tu dakedy boli, ľudia moji?“

„Nie,“ odvetil Jake. „Prenajal som si ho.“ Ukázal zuby v zdvorilom úsmeve. „A ešte vám oznamujem, že manželku som si neprenajal.“

Aj Kermit sa usmial. „Nemám šťastie,“ připustil a nedbanlivo odtiahol ruku z Elinoriných pliec. „Tak či onak, vítam vás v našom klube, sused. U nás sa jazdí zväčša na caddie a mercedesoch, ale čo sa mňa týka, do iného ako do XKE, ako je ten váš, by som si za volant nesadol. Zájdite k nám, keď sa vám zachce. Rád by som vám ukázal zopár zlepšení, aké som si urobil vo svojom.“ Zmizol v dome, až keď prebehli uličkou rozprašovačov a nasadli do auta.

„Namontoval si tú vecičku do telefónu?“ opýtala sa so záujmom.

„Hej.“

„Kedy? Toľko času si predsa nemal. Ako si to stihol?“

„Takto.“ Jake si vložil medzi ukazovák a prostredník štvrťdolárovú mincu, všetky prsty pri sebe, a otrčil k nej dlaň. Minca medzi prstami sa vysúvala a zasúvala. Keď napokon zaťal päsť a ruku vzápätí otvoril, po minci ani pamiatky. „Čáry-máry,“ vysvetlil a naštartoval.

„Iba ak tak,“ súhlasila Elinor. „Čiže som si počínala dobre, keď som upútala ich pozornosť.“

„Tak veru.“

„V lietadle som ti predsa povedala, že ich upútam. A naozaj ťa mrzelo, že som sa tomu nadržanému chlapovi dala oblápať? Či si sa len pretvaroval?“

„Pravdaže. Napokon, pred svetom sme manželia. Asi by sa bol čudoval, nech mu nedám najavo, že to oblápanie priam mne na očiach sa mi nepáči. Nedaj sa oklamať tým, čo poviem pred inými, pani Majeská. S Kermitom musíte byť dobrí priatelia.“

„Vyzerá to tak, že už sme,“ podotkla Elinor. „A som slečna Majeská.“

„Povedala si mi, že si vydatá.“

„Hneď po rozvode som sa vrátila k dievčenskému menu. Nože mi ešte povedz, či si už predtým, ako sme sa sem vybrali, vedel, že Kermit jazdí na takomto jaguári? Preto si žiadal agenturu, aby ti jaguár dopravili na letisko až z Palm Beach? Aby si sa s ním pobratal cez autá?“

„Všetka česť, pani Majeská,“ poznamenal Jake, „zaúčaš sa rýchlo.“

2

Keď zabočil na cestičku domu číslo sedemnásť a zastal pred garážou, rozsvietili sa pouličné svetlá. Z priesvitných gulí na staromódnych železných stojanoch vyžaroval upokojivý zlatistý svit.

Roztvoril domové dvere a zasvietil v hale. Agent mu poslal plán domu, takže vo vile sa vyznal. Velikánsky salón za halou siahal až po francúzske dvere na floridskej izbe obrátenej k zálivu. Cez francúzske dvere uvidel jedálenský stôl a stoličky ožiarené červenými lúčmi zapadajúceho slnca, keďže floridská izba, vlastne zasklená terasa, bola aj jedálňou. Na pravej strane špajza a kuchyňa. Na ľavej chodba po celej dĺžke domu. Z chodby sa vchádzalo do toalety, kúpeľne, spálne a pracovne.

Telefón, čo bol kázal agentovi dať namontovať do pracovne, bol už na písacom stole. Nadzvukovú píšťalku mal vo vrecku. Vložil si píšťalku medzi zuby a pribral sa vykrúcať číslo Thorenovcov. Vo chvíli, keď číselník aparátu šťukol posledný raz, Jake nečuj ne zapískal rovno do mikrofónu slúchadla.

,… nesúhlasím. Celkom smiešne, mamička.‘

‚Povedala som, že nie, Joanna. Tak som to aj myslela.‘

Prenos bezúhonný. Akoby Joanna a jej matka rozprávali rovno do telefónu, taký čistý a plný bol ich hlas. A zreteľné boli aj slabšie zvuky v pozadí – štrngot príborov na mise, vrzgot a tlmený buchot otáčacích dvier z kuchyne do jedálne – a len cvičenému uchu prezrádzali, že telefón je na stojane a že zvuky v jedálni zachytáva nezvyčajne citlivý mikrofón.

‚Ale Webbovci, Milt a Bobby,‘ – zaprotestoval Kermit, – aj McCloy. Toľkí ľudia pri stole, a robiť orgie, kto by to mohol tvrdiť!‘

„Čo to robíš?“ zašepkala Elinor od dverí. „Načo ti je tá píšťalka?“

Jake vytiahol píšťalku z úst. „Na pískanie. Je nadzvuková, takže ju nepočuť; keď sa vy krúti číslo telefonu, v ktorom je zamontovaný mikrofon, a píšťalkou sa zapíska do slúchadla, na druhom konci sa zaktivizuje vysielač, ale telefon nezacengá. A nemusíš šepkať. Na druhom konci nás nepočuť.“

Podal jej slúchadlo. Priložila si ho k uchu. „To je Kermit,“ ozvala sa prekvapená. „A teraz pani Thorenová. Počúvaj,“ doložila poplašene a strčila slúchadlo Jakovi do ruky. „To je predsa protizákonné takto odpočúvať, či nie?“

„To nech ťa netrápi. Radšej zabehni k autu a dones zo zadného sedadla kufor z bravčovej kože. Ten čo je celkom hore.“

„Však nezákonné?“

„Ako sa môžeš tak hlúpo pýtať?“ odpovedal Jake chladne. „Sherry ti predsa povedala, keď ti kšeft prepúšťala, o čo ide, či nie? Či som.ti v lietadle nepovedal, že im do telefónu nasadím plošticu? Tak čo sa toľko vypytuješ?“

„Lebo mi vtedy ešte nedošlo,“ odvetila Elinor zaťato. „Totiž, že sa tu bude odpočúvať nezákonne. Sherry mi povedala len to, že ťa poisťovňa vysiela vyšetriť akýsi prípad a že mi vopred, ako svojej manželke, každý mesiac vyplatíš tritisíc dolárov. Ale ani slovom…“

„A mne povedala,“ skočil jej do reči Jake, „a mne povedala, že namiesto nej pôjde so mnou jej priateľka, ktorá má dobré nervy aj talent a strašne potrebuje peniaze. Chceš povedať, že mi nepovedala pravdu? A či ma chceš donútiť, aby som ti zvýšil plat, keď si ma pritisla k múru? Keď si Thorenovci myslia, že si mi manželka?“

Elinor sa zhrozila. „Také dačo by mi v živote nezišlo na rozum!“

„To rád počujem. A dobre si v tej svojej utešenej poľskej hlavičke zapámätaj, čo ti teraz poviem. Vpašovať mikrofón do domu človeka, ktorý chce ošmeknúť poisťovňu, je len vtedy nezákonné, ak ťa prichytia. A nás neprichytia. Tak už choď po ten kufor.“

Ešte váhala. Potisol ju. „A nebuchni ním o dačo. Nes ho, akoby si niesla sklo.“

V kufri mal svoj najväčší magnetofón, ozdobu svojej zbierky, IBM Executary, ďalej dva minimagnetofóny a jeden Continental, príručný magnetofón v koženom puzdre. Skôr ako pripojil slúchadlo k mikrofónu na IBM, ešte sa presvedčil, či sa rozhovor na druhom konci linky už skončil. Neskončil sa. Zapol magnetofón, aby mu z rozhovoru u Thorenovcov nič neušlo.

3

„Čo teraz?“ opýtala sa Elinor.

„Donesieme, čo ešte v aute zostalo, a začneme sa venovať domácnosti.“

„Dobre, len by si mi najskôr mohol povedať, do čôho som sa to vlastne zaplietla. V divadle mi pred každou skúškou povedali aspoň to, o čo v hre ide, aj keď som mala čo len jediný výstup.“

„Po prvé,“ poúčal ju Jake, „nie sme pred skúškou v divadle. Po druhé, o čo ide, ti poviem ešte dnes, len čo sa usalašíme. Aby si fungovala výkonné.“

„Aby si fungovala výkonné,“ zopakovala Elinor. „Ako by som bola stroj. No len tak na úvod, kto chce ošmeknúť poisťovňu? Kermit?“

„Nie,“ odpovedal Jake. „Jeho otec. Chlapík menom Walter Thoren. Pred mesiacom sa zabil pri autonehode.“

„Zabil? Ale ak sa zabil, ako môžeš…?“

„Povedal som ti, že sa dozvieš neskôr. Všetko naraz, len tak to bude mať zmysel. No a teraz do roboty.“

Kufor, v ktorom mal papier a veci, čo potreboval na prácu, zaniesol do pracovne. Ostatné kufre stáli pekne v rade v spálni na dlážke. Spálňa bezfarebná, vkusne zariadená, a pri nej toaletná izba a kúpeľňa.

Spotený po namáhavej práci,, sadol si na kraj velikánskej postele. „Hneď sa človek lepšie cíti. Presvedč sa.“

Elinor zostala stáť. „Nie, ďakujem. Verím ti.“

„Chápem. Máš dojem, že ťa chcem takto primitívne obťažovať?“

„Také dačo sa stáva, ako vieme.“

„Sherry ti nepovedala, že keď mám čo robiť s najatou pracovnou silou, mojou zásadou je ruky od toho preč?“

„Povedala. No…“ Elinor si obozretne sadla na posteľ, hodný kus od neho. „Totiž, všetko mi je nové. Nezazlievaj mi, že som trochu nervózna, hej?“

„Špekuluješ, kedy sa pokúsim zaliezť s tebou do postele, preto si nervózna. Nezaleziem. To platí.“

„Dobre, dobre, ako teda budeme spávať? Presťahuješ sa do susednej izby?“

„Zopár mesiacov po svadbe s takou úchvatnou sexbombou? Nie, nepresťahujem sa nikde. Šaty mi zostanú tu a dvere sa nebudú zamkýnať. A spávať budem na gauči v pracovni. A posteľné veci sa nebudú na ňom povaľovať, to si treba dobre zapamätať. Posteliem si, až keď pôjdem spať.“

Elinor sa zamračila. „Rozprávaš, akoby nás už dakto podozrieval a ponevieral sa tu.“

„Pozri. Thorenovci majú prečo podozrievať každého cudzieho človeka, ak sa tu z čistá jasna zjaví. A my sa musíme s nimi zblížiť. Musíme sa dostať rovno medzi nich, a čo najrýchlejšie. Ak čo len na chvíľu vzbudíme v nich podozrenie, že dačo zamýšľame, sme odpísaní. A čo ak sem dakto dôjde, napríklad so zákuskami, a dobre si to tu všetko poprezerá?“

„A nebolo by lepšie, keby si ma tu nemal?“ spýtala sa Elinor. „Keby si bol iba starým mládencom, čo sem prišiel, aby v tichosti a v pokoji napísal knižku?“

„Nie. Zdravý tridsaťpäťročný starý mládenec by si sotva vybral za spoločnosť manželský pár v stredných rokoch. Thorenovci by zaraz vytušili, že čosi nie je v poriadku, nech k nim vtrhnem bez teba, len že si zatelefonujem. Nie sú hlupáci, už jedného vyšetrovateľa vyradili z hry. No sotva predpokladajú, že namiesto neho prišiel sem novomanžel s rozkošným žieňatkom. Takí múdri hádam len nie sú. Na tom totiž staviam.“

„Prosím, nech je tak,“ podotkla Elinor s kyslou tvárou. „Ty rozkazuješ. Len mi povedz, čo budem robiť.“

Len čo povybaľovali, Elinor napochytro spravila večeru. Najnutnejšie potraviny im bol dopravil agent, ako mu nakázal Jake. Jedli v kuchyni pri stole. Keď si Elinor sadla za stôl, spýtala sa: „Čo ten Thoren? Ako chcel oklamať vašu poisťovňu?“

„Že spáchal samovraždu.“

Vidlička v ruke Elinor naložená omeletou so syrom jej zastala pred ústami. „Žartuješ?“

„Nežartujem a nežartuje ani poisťovacia spoločnosť Guaranty v New Yorku. Vlani, devätnásteho februára, zatelefonoval Thoren svojmu tunajšiemu agentovi – odtiaľ začneme, to je dôležité: on zavolal agentovi, nie agent jemu – a vybavil si životnú poistku na dvestotisíc dolárov s dodatkovou klauzulou o dvojitom odškodnení. Vieš, čo je to?“

. „Hej. Ak poistenec zahynie pri nehode, poistka sa zdvojnásobí.“

„Správne. A Guaranty doplnila poistku svojou klauzulou, v ktorej stálo, že poistka bude splatná až po roku od jej uzavretia. Takže nadobudla platnosť devätnásteho februára tohto roku. Dva týždne potom, čo nadobudla poistka platnosť, Thoren zahynul pri autonehode.“

„Chápem,“ povedala Elinor. „Ak ide o samovraždu, poisťovňa nebude musieť poistku zaplatiť. Usiluje sa teda stoj čo stoj dokázať, že šlo o samovraždu. Je to tak?“

„Vysvetľuješ si to chybne. Len čo poistka s dodatkovou klauzulou nadobudne platnosť, je každý poistenec, čo umrie neprirodzenou smrťou, hneď od začiatku tak povediac podozrivý. A v Thorehovom prípade poisťovňu Guaranty znepokojuje iba čas nehody. V zázname sa uvádza, že v tú sobotnú polnoc, keď vyletel z cesty a narazil do stromu pri cestičke k vile MacArthura, sa hnal stopäťdesiatkou. Lenže podaktorí Thorenovi známi tvrdili, že čo im slúži pamäť, Thoren takou rýchlosťou jakživ nešiel a okrem toho vedel vraj potvorsky dobre viesť auto.“

„Takže ťa poisťovňa sem poslala, aby si zistil, čo sa skutočne stalo.“

„Nie,“ odvetil Jake. „Neposlala ma poisťovňa. Nie som totiž ich zamestnanec. A vôbec. Pracujem na voľnej nohe. Investujem do toho iba svoj čas a iba svoje peniaze.“

Elinor sa zarazila. „Chceš povedať, že všetky peniaze, čo vynakladáš – mojich tritisíc, na auto, na prenajatý dom – že to všetko ide z tvojho vrecka?“

„Do centíka.“

„Myslela som si, že si dakde na výplatnej listine ako každý iný. Takže – hádam len vieš naisto, že ide o samovraždu, či nie?“

„Vedieť neznamená nič. Treba dokázať, len vtedy si zarobím. Bola to samovražda. Tak sa aspoň nazdáva istý chlapík z Guaranty – Johnny Maniscalco, s ním som v spojení. Vedúci vyšetrovacieho oddelenia, náramne šikovný vedúci. V policajnom hlásení sa uvádza, že šlo o nehodu, ale Johnny sa nedal oklamať. Čas nehody, ako aj to, že Thoren bol dobrý šofér, vzbudilo v ňom podozrenie. Preto šéfom poradil, aby sa s vyplatením poistky počkalo, a prišiel sa sem poobzerať. Len čo si dôkladne preštudoval poistku, hneď vedel, že čosi nie je v poriadku.“

„Ako to, že hneď vedel?“

„Podľa troch bodov v policajnom hlásení. Po pneumatikách nezostali na ceste ani najmenšie stopy, to značí, že Thoren nebrzdil, ďalej sa pri prehliadke mŕtvoly nezistila na tele nijaká stopa po drogách či alkohole a napokon v tom, čo zostalo po aute, sa nezistila mechanická chyba. Policajti usúdili, že Thoren za volantom alebo na chvíľočku stratil vedomie, alebo zaspal, čo je logický predpoklad, ak tých dvestotisíc dolárov nemusí ísť z ich vrecka.

Maniscalco zašiel najskôr k Thorenovmu lekárovi, k istému Freemanovi – jeho syna, ich rodinného priateľa, sme videli u Thorenovcov – no a Freeman mu povedal, že Thoren nestrácal vedomie, aspoň že taký záznam o ňom nemá.“

„Ale zaspať mohol, či nie?“ podotkla Elinor. „Ako sa dá dokázať, že nezaspal?“

„V tom sa Maniscalco naozaj vytiahol. Keď sa dôkladne poobzeral okolo miesta nehody, všimol si, že asi sto metrov pred ním sa cesta mierne zakrúca. Veľmi mierne. Možno päť stupňov. A keď ňou šiel vlastným autom, zistil, že volant musel mierne skrútnuť, aby za tou miernučkou zákrutou nevybehol z cesty. Takže sto metrov pred miestom nehody Thoren nezdriemol, lebo stopäťdesiatkou by tam bol za dve a pol sekundy. A keď človek za volantom zdriemne, nezvládne ani päťstupňovú zákrutu.

Maniscalco sa s tým všetkým vybral na políciu, aby do hlásenia napísali, že šlo o samovraždu. Na polícii si to preštudovali, aj pripustili, že hej, že je tu nepatrná možnosť, že šlo o samovraždu. Ale aj veľká pravdepodobnosť, že nie, no a ak sa na hlavnú otázku nedá presvedčivo odpovedať, nedá sa nič robiť.“

„Na akú hlavnú otázku?“

„Aký mal Thoren dôvod, aby spáchal samovraždu. Presvedčivý, dôveryhodný dôvod.“

„Ale pri toľkých dôkazoch by hádam…“ povedala Elinor.

„Toľké dôkazy nestačia. Bez solídneho dôkazu by ani jediný obozretný policajt neoznačil nehodu za samovraždu, najmä ak by šlo o veľkú poistku. Ani by sa nenazdal, ako by sa ocitol na súde na lavici svedkov a tam by ho advokát poistenca rozniesol na márne kúsky. A ak by šlo o nehodu bohatého, prosperujúceho, váženého občana s vplyvnými politickými známosťami, tak by si to rozmyslel dva razy. Napokon, advokát pani Thorenovej sa už činí.“

„Chceš povedať, že pani Thorenová dala poisťovňu na súd?“ spýtala sa Elinor.

„Hej. A Guaranty musí do mesiaca podať na súde námietku. Má už len toľko času. A Maniscalco je akurát v polceste. Dosť zle urobil, keď im poradil, aby s výplatou poistky počkali, mala sa totiž vyplatiť, len čo dostali úmrtný list a hlásenie o nehode. No a keď príbuzní zistili, prečo Maniscalco u nich na juhu snorí, bolo s ním ešte horšie. Mohol sa potom vypytovať, nikto mu o Thorenovcoch nepovedal ani slova. Akoby sa na južnej Floride rozšírila správa, že sa blíži hurikán, aj keď sa meno nespomenulo. Ťažko to ľuďom zazlievať. Je to čudné, no človeka môžu obviniť aj z urážky mŕtveho. Slovom, poisťovňu Guaranty načisto odstavili, no a Maniscalco mi zavolal, aby som sa ujal prípadu ja. Vo viacerých poisťovniach ma totiž pokladajú za akési poplašné zariadenie.“

„No vidíš,“ povedala Elinor. „Ak poisťovni na tom tak záleží, nemali by zaplatiť aspoň výdavky? Že ich inak pošleš do hája, to im povedz.“

„Nepoviem im nič,“ odvetil Jake. „Veď ani nevedia, kto som, ba ani nechcú vedieť. Čiže, nech sa zapletiem do toho či onoho, veľkí páni sú čistí ani ľalia. A mne to vyhovuje.“

„Kým sa ti darí. Ale si si istý, že tu bol motív spáchať samovraždu a že to môžeš dokázať?“

„Som presvedčený, že Thoren spáchal samovraždu. Po prvé nebol psychopat. A po druhé zistil som čosi, čo ma povedie k motívu.“

Elinorine oči sa rozžiarili záujmom. „Nepríjemnosti s dajakou ženou?“

„Nepríjemnosti s peniazmi. Skôr ako som Maniscalcovi prisľúbil, žé sa prípadu ujmem, zaumienil som si nazrieť Thorenovi do finančných vecí, k ničomu inému som totiž zďaleka nemal prístup. Maniscalco mi len to vedel povedať, že Thoren bol bohatý, ctený, že žil v šťastnom manželstve a že bol dobrým otcom. Nie ktovieaký intelektuál, ale veľký jachtár. A vo veľkom sa staral o zvyšovanie blahobytu občanov. Všestranný, vzorný občan, dalo by sa povedať.

Čo neznamená, že neviedol aj tajný život, čo však určite znamená, že ak ukrýval dajaké nebezpečné tajnosti, ukrýval ich ako v hrobe. Jeho finančné postavenie, to je jediné, čo som vysnoril vefmi rýchlo, a príbuzní sa o ničom nedozvedeli. Maniscalcovi som prisľúbil, že sa prípadu ujmem, len ak zistím dačo zaujímavé. No a zistil som.“

„Ale ako, že sa príbuzní o ničom nedozvedeli?“

„Nie je to také ťažké, ako sa vidí. Na Floride sa našťastie neodvádza pravidelná daň z príjmu, iba takzvaná nepostihnuteľná daň, tak ju tu aspoň volajú. Raz do roka treba vyplniť daňové prísažné priznanie, v ktorom sa uvedú všetky účastiny, bankové účty a tak ďalej, a potom sa z celkovej hodnoty zaplatí desaťpercentná daň. V Tallahasse mi istý známy zaobstaral kópie Thorenových posledných dvoch daňových priznaní…“

„Len tak?“ začudovala sa Elinor. „Nie sú tajné?“

„To záleží na tom, koľko je človek ochotný zaplatiť. Povedali mi, že morálka na Floride je dosť voľná, a ako sa ukázalo, neoklamali ma. Dosť na tom, z Thorenových priznaní som sa dozvedel, že ešte pred dvoma rokmi ho zdanili z vyše tristotisíc dolárov. Vlani v januári z dvestopäťdesiattisíc. A v januári tohto roku už len zo stopäťdesiattisíc. A pritom zo spoločnosti, ktorú vlastnil, poberal veľmi pekný príjem. Teda stopa, akú som potreboval. Ale aj to, čo vysnoril o nehode Maniscalco, vzbudilo vo mne pocit, že staviam na priaznivom riziku. Priaznivé riziko znamená, že človek začína hrať so žolíkom v ruke. Tak už chápeš?“

„Chápem,“ prikývla Elinor: „Nechápem iba tie Thorenove finančné ťažkosti. Človeče, vieš ty, čo sú to finančné ťažkosti?“

4

Po večeri odišiel Jake do pracovne, aby si Elinor v pokoji mohla preštudovať komplikovanú umývačku riadu. Rozhovor v jedálni u Thorenovcov zmĺkol, a tak Jake položil slúchadlo na miesto. Práve počúval pásku, keď sa vo dverách zjavila Elinor.

„Dačo zaujímavé?“ opýtala sa.

„Debata. Len to, že sme prehrali. Kermit nám chcel na privítanie usporiadať menšie pohostenie, aj Joanna bola za, ale mama nesúhlasila.“

„To nie je dobre? Zdrží ťa to?“

„Nie. Taký rýchly úspech som ani nečakal. Ako si si poradila s umývačkou? Už vieš, načo sú všetky tie gombíky?“

„Pravdaže,“ prikývla Elinor. „Lenže načo je dvom ľuďom umývačka? Počuj, mohla by som si zavolať do New Yorku? Večer je nižšia sadzba a môžeš mi strhnúť z platu.“

„Komu chceš zavolať?“

„Matke. Aj synovi. Sľúbila som mu, že mu dnes večer zavolám.“

Jake, pohodlne usadený vo veľkom otáčacom kresle za písacím stolom, sa pomaly nahol dopredu. „Ty máš syna?“

„Hej. No sľubujem ti, že mi to nebude ani v najmenšom prekážať v práci. Je to celkom malý chlapček. Je…“

„Bývate u matky?“

„Hej.“

„Čo si jej povedala, načo sem ideš?“

„Čo mi kázala Sherry. Že na mesiac odchádzam s istou divadelnou skupinou, že som podpísala zmluvu.“

„Dobre, toho sa aj drž. Ale nedávaj jej telefónne číslo a adresu. A zavolaj jej odtiaľto. Telefónom v spálni. Keď dohovoríš, ešte príď. Ukážem ti, ako sa s týmto všetkým zaobchodí.“

Elinor sa nehýbala.

„Čo je?“ spýtal sa Jake.

„Nič.“ Hlas bezvýrazný. „Nebudem telefonovať dlho. Hneď sa vrátim.“

Vrátila sa po chvíli. Jake jej podrobne vysvetľoval, na čo je čo, a ona počúvala pozorne, no tvár pokojná a chladná, správanie zdržanlivé. Tešilo ho, že rukami narába rýchlo a obratne, keď chcel, aby ukázala, čo sa naučila. Pochválil ju, Elinor však iba ľahostajne pokrčila plecom. „Môžem si trochu pospať? Mali sme dlhý deň.“

Podal jej obal. „Ešte toto si prezri. Je tam o mne všetko, čo ti treba vedieť. A dobre si všetko zapamätaj. Aby sme sa pred inými nepoplietli.“

Len čo osamel, pribral sa rozostaviť veci. Otvoril kufríkový písací stroj na písacom stole a okolo stroja rozložil príručný a encyklopedický slovník, tezaurus, balík kancelárskeho papiera aj zo desať už popísaných hárkov. Jeden hárok poklepaného papiera zasunul do stroja – dôkaz, že autor pracuje.

Keď takto natrvalo upravil scénu a ostatnú výbavu zamkol do skrine vstavanej v stene, sadol si za písací stôl a vykrútil Maniscalcovo číslo v New Yorku. Maniscalco sa ozval hneď po prvom zazvonění.

„Manny?“ spýtal sa Jake.

„Osobne. Kto iný?“ odvetil Maniscalco. „Nadviazal si spojenie?“

„Hej.“

„Správa o Thorenovom dome bola presná?“

„Zatiaľ.“

„Výborne,“ podotkol Maniscalco ľadovým tónom. „Takže čo som tú správu písal, dom neprestavali. Bol tam aj jeho syn?“

„Bol.“

„Vieš, čo mám na mysli,“ pokračoval Maniscalco. „Sherry zapôsobila hneď? Čo som sa o tom žrebcovi dozvedel, je naňho priam šitá.“

„Možno, ibaže Sherry nie je tu. Už som sa zberal na letisko, keď mi zavolala, že akurát ide na sobáš. Poslala mi namiesto seba priateľku.“

„Kristepane!“ vybuchol Maniscalco. „Čo to, doparoma, do nej vliezlo? Akú priateľku? Akiste dajakú mizernú starú babu.“

„Nie. Nie starú babu. Ale takúto prácu v živote nerobila. Také mláďa, pracovala asi v dvoch divadlách na Broadwayi. Krásavička, ibaže neskúsená. Bude sa musieť učiť pri práci. A vypracuje sa.“

„Len aby sa nenaučila priveľa,“ upozorňoval Maniscalco. „Sherry sa dalo dôverovať. Ako budeš dôverovať novej, ak zistí, že by sa jej vyplatilo prejsť ti cez rozum?“

Jake sa zasmial. „Vidíš to strašne čierne, Manny. Napokon, trápiť sa pre tunajší personál, to prenechaj mne. Ty mi len povedz, čo si zistil o Thorenových účastinách. Vravel si, že ich dnes už budeš mať.“

„Mám. Predával ich po zväzkoch raz za mesiac. Pred rokom ich predával po dvetisíc dolárov, pol roka žatým po osemtisíc. Naposledy predal v januári. Za desaťtisíc.“

„A čo peniaze? Prevádzali mu ich na účet, alebo mu ich posielali?“

„Ako si predpokladal. Posielali. Vyplácala ich tamojšia Biscayne National Bank. Ibaže, Jake, to ešte nie je dôkaz, že ho vydierali. Možno prehrával v hazardných hrách. Tam na juhu sa hráva o veľké peniaze.“

„Zo súm vidieť, že šlo o vydieranie. Manny, pokým nezistíš, že šlo o dačo iné, budem sa držať vydierania. Ak však na dačo natrafíš, nezabudni mi zavolať.“ Nadiktoval Maniscalcovi telefónne číslo. „A netelefonuj ani zavčasu, ani často. A poštou neposielaj nič.“

„Nechám to na teba, Jake. A nezabudni, akú mám povinnosť voči poisťovni. Však vieš, že som ich nahovoril, aby počkali s platením. A čas sa kráti. Aby som nezabudol, Jake, to dievča, ktoré zamestnávaš, ak si uvedomí, čo môže predať Thorenovcom…“

„Nestrácaj vieru, chlapče,“ odvetil Jake a zložil slúchadlo.

Z koženej aktovky vybral obálku. V obálke bola kópia Thorenovej poistky vydanej poisťovňou Guaranty. Otvoril poistku, zahľadel sa na dotazník a pomaly sledoval očami natlačené otázky a Thorenove rukou napísané odpovede ako už zo desať ráz predtým. Thorenovo písmo bolo drobné, nepostihnuteľne disciplinované. Nebolo to písmo náruživého hazardného hráča, tak sa aspoň vyslovil veľmi drahý grafológ, s ktorým sa bol Jake poradiť, lenže aj sám grafológ, starý profesionál, na ktorého sa obracali najlepší kriminálni advokáti v New Yorku, iba pokrčil plecami, keď sa ho opýtal, či by sa za to zaručil. Vraj to nestačí, môžu sa vyskytnúť skryté faktory…

Vtom Jake položil obal na stôl a zamieril do spálne. Elinor v slušivej pyžame ležala krížom cez posteľ a študovala materiál, čo jej bol dal. Pozrela naňho.

„Ako vidieť, v čom-tom domáci poriadok neplatí. Nemusí sa klopať na dvere,“ poznamenala chladne.

„Tak je,“ potvrdil. „A nemusí sa ani vrieskať, ani sa hlúpo správať, keď náhodou narazíme do seba holým zadkom. Keď sme si to tak pekne vysvetlili, rád by som sa ťa spýtal na toho tvojho syna. Koľko má rokov?“

„Naozaj ťa to zaujíma?“ spýtala sa obozretne.

„Naozaj.“

Potešila sa. „Iba tri, ale je to chlapček, akých…“

„Rád verím. Ja by som-však chcel vedieť, či ti na bruchu nezostali stopy po pôrode. Trhlinky.“

„Trhlinky? Čo to má spoločné s mojou prácou?“

„Tie handričky na kúpanie, čo.si si vybrala z kufra,“ pokračoval Jake, „sú samé bikiny. V takých plavkách býva brucho stredom pozornosti. Najmä pani Thoreno– vú také veci určite zaujímajú. Takže ak máš trhlinky, budeme musieť prepracovať časť môjho životopisu, čo držíš v ruke, alebo si zaobstaráš celé plavky. Pozrieme sa.“

„Nemusíme,“ přecedila Elinor pomedzi zuby. „Nemám tam nijaké stopy, môžeš mi veriť.“

„V tejto hre neverím nikomu, slečna Majeská,“ odvetil pokojne. „Aspoň nie v takejto situácii. Tak vytiahni si ten kabátik.“

Čosi v jeho hlase ju prinútilo spraviť, čo jej kázal, no zúrivo si vytiahla kabátik, ba žatým bez vyzvania ešte zúrivejšie si trochu stiahla nohavice, až sa jej nad pružným pásom zazlateli chĺpky ohanbia. Na oblom spodku brucha ani stopa po trhlinke.

„Tak čo?“ spýtala sa a upravila si pyžamu.

„V poriadku.“ Už sa obracal, no keď povedala: „Som rada, že aspoň niečo je v poriadku,“ opäť sa k nej zvrtol. „Čo máš na mysli?“

„Nič.“

„Takto sa so mnou nezhováraj. Dačo si mala na mysli, takým hlasom si to aspoň povedala. Už hodinu sa mi tu hráš na primadonu. Prečo?“

„Preto, ak to chceš vedieť,“ odvetila Elinor, „že si sa rozladil, keď som ti povedala, že mám dieťa. Keby si bol vedel, že mám dieťa, tú prácu mi nedáš, však nie?“

„Sherry mi ťa hodila na krk v poslednej minúte, nuž nebolo z čoho vyberať. Keby bolo bývalo z čoho, tak nie, tú prácu ti nedám. Deti rozptyľujú pozornosť, aj keď sú za horami za dolami. Rozptyľujú pozornosť aj choré mamy v nemocnici. Rozptyľuje pozornosť aj manžel alebo priateľ, ak je žiarlivý. V takejto práci si človek nemôže dovoliť rozptyľovať sa, ani tak, ani onak. Musí byť ustavične sústredený na to, čo robí. Jediné chybné slovo, jediný chybný pohľad, a ja prídem prinajmenšom o desaťtisíc v hotovosti, a výsledok figa drevená. Ak ti synček dostane nádchu…“

„Ver mi,“ skočila mu do reči Elinor, „že ak dostane nádchu, ty budeš posledný človek na svete, komu by som to povedala.“

5

Zobudil sa zavčasu. Odtiahol záclonu na okne v pracovni a zahľadel sa na Biscayne Bay zaliaty slncom. Všetky trávniky pri domoch, čo videl, sa zvažovali k zálivu. Na dolnom konci každého trávnika bolo malé prístavisko a takmer v každom kotvila jedna, ba aj dve jachty. Na susednom prístavisku kľačal ktosi na nohách aj rukách a podľa všetkého opravoval čosi na jachte priviazanej k prístavisku.

Jake stiahol z gauča posteľné príslušenstvo, napchal ho do skrine v stene a vošiel do spálne. Elinor spala skrčená pod paplónom, hlava pod hlavnicou. Spala, aj keď vychádzal z domu. Mal na sebe vyblednuté indiánske nohavice, havajskú košeľu a sandále. Pod jednou z paliem, čo lemovali Okružnú cestu, stálo nákladné auto so zdvíhacou plošinou. Vysoko na plošine stál chlapík a čímsi, čo vyzeralo ako mačeta, sekal do lístia. „Pozor!“ zavolal chlap a vzápätí zduneli na cestu tri či štyri kokosové orechy a vetvy s lístím. Jeden orech sa odkotúľal po ceste a Jake zašiel k nemu a zdvihol ho.

Poťažkal ho v ruke. Bola to riadna váha. Šofér v aute ho pozoroval. „Už by sa mohol jesť,“ prihovoril sa, „len ho treba vedieť otvoriť. Ibaže kým ho človek otvorí, tak sa domorduje, že mu chuť prejde.“

Jake prešiel k šoférovi. „To je vaše zamestnanie? Zbíjať orechy, aby nepadali, keď sa im zachce, a nerozbíjali ľuďom hlavy?“

„To je naše zamestnanie. Tak je.“

„A už sa také dačo prihodilo?“

„Nepočul som. Ale na auto občas spadne. Možno raz do roka. Pod palmou zaparkuje na noc dajaký neskúsený sopliak, a ráno je na streche preliačina ako hrom.“

„Bolo by s ním horšie, keby sa mu také dačo pritrafilo za jazdy,“ nadhodil Jake. „Poriadne by sa vyľakal. Možno by aj zhavaroval.“

Šofér zavrtěl hlavou. „Môžbyť, ale o takom dačom som jakživ nepočul. To ste sa vy nasťahovali do domu de Burga?“

„My,“ prikývol Jake.

„Za domom aj vy máte kokosové palmy, štyri. Zhodíme ich budúci týždeň.“

„Ďakujem.“

„Nemáte za čo,“ odvetil šofér. „Za to platíte do daystarského Združenia, desať dolárov za strom. Tak nie že si zmyslíte pod tými bábätkami kempovať.“

Prešiel za dom a spočítal palmy aj kráľovskú palmu, na ktorej prekrásne sfarbený ďateľ klepotal jedna radosť. Drsná tráva s ťažkými steblami na trávniku, po ktorom kráčal, bola dokonale zostrihnutá a ešte zvlhnutá nočnou rosou. Naokolo sa vystierali veľké záhony kvetov, rovnako prekrásne sfarbených ako ďateľ.

Muž, ktorý bol čosi opravoval na jachte pri susednom prístavisku, ukladal už lanovie na jachtu. Cúvol na mólo, keď videl prichádzať Jaka. Chlap ani hora, na veľkej tvári malé črty, v šortkách. Mäkké telo bez chlpov do červena opálené slnkom. Nos a pery natreté bielym olejom.

„Hej, počul som, že sa sťahujete,“ povedal muž, keď sa mu Jake predstavil. „Ja sa volám Webb. Milt Webb. Povedzte, je to pravda, že ste spisovateľ?“

„Tak ma volajú moji vydavatelia.“

„Vyzeráte skôr na profíka baseballistu.“ Webbove mäsité malé ústa sa skrivili do úsmevu. „Priznám sa, že mi odľahlo.“

Aj Jake sa usmial. „Čo ste si mysleli, kto sa tu zjaví? Dajaký hipík?“

„Dnes človek nevie. Nie že by som sa bohvieako znepokojoval McCloy si dáva pozor, koho navrhnúť za člena Združenia. Len samé nepríjemnosti, ak sa o prijatom členovi tajne hlasuje a chlapík sa musí pakovať. Dom ste si prenajali, však?“

„Na šesť mesiacov, nájomné som vyplatil vopred v hotovosti,“ doložil Jake. „Započíta sa do kúpnej ceny.“

„Rozhodli ste sa dom kúpiť?“

„Len čo som ho videl na vlastné oči. Prvý raz. Všetko mi vybavoval agent.“

„Viem. No keď sme sa už zoznámili, môžem vám povedať, že keď sa zjavíte pred výborom, nemusíte mať najmenšie obavy.“

„Čím skôr, tým lepšie.“

Webb vážne pokrútil hlavou. „Tak skoro to nebude. Prítomní musia byť všetci členovia výboru, teda piati. A sú len štyria. Nedávno nám jeden nečakane umrel. Autohavária.“

„Smutná záležitosť,“ poznamenal Jake.

„Veľmi smutná!“ ubezpečil ho Webb slávnostne. „Priam strašná. Skvelý človek, šťastie sa s takým zoznámiť, a ani nie päťdesiattri-päťdesiatštyriročný, skvelá telesná kondícia, priam ako vaša, a zrazu – bác!“ Ostro luskol prstami. „Walter Thoren. Veľká strata.“

„Thoren?“ začudoval sa Jake. „Panebože, a my sme k nim vtrhli…“

„Čože?“

„Včera večer,“ vysvetľoval Jake. „Nevedel som nájsť náš dom, tak som pred nimi zastal, že sa opýtam. Boli sme u nich s manželkou najmenej polhodinu. Boli k nám veľmi milí. Keby som bol vedel, že majú smútok…“

„No, taký smútok už nemajú. Stalo sa to pred mesiacom. Charlottě – pani Thorenová – by sa pred nikým neprezradila, čo ako by sa cítila. Skvelá žena. A on bol skvelý muž. Jeden z milióna. Bol to priam bolestný úder, keď som počul, že zahynul.“

„Ajvdeti má milé,“ podotkol Jake. „Určite majú naozajstnú staromódnu výchovu.“

Webb našpulil ústa, akoby chcel odohnať muchu, čo sa mu usadila na hornej pere. „Veru majú. Ibaže tie dnešné deti…“ Ukázal palcom na jachtu. „Poďte na palubu, dačo si vypijeme. Ak nemáte predsudky, začali by sme deň vodkou a džúsom.“

„Každého predsudku, čo o ňom viem, sa rád vzdám, ak ma prehovárajú.“

Webb, opretý na mierne sa kníšúcej palube, v ruke vodka a grapefruitový džús, doložil: „Len čo príde reč na dnešné deti, musím si vypiť. Aj z mojich ma bolievala hlava. Vďakabohu obaja sú už ženatí, usadení. Takmer usadení.“

„A pani Thorenová to o svojich ešte nemôže povedať.“

„Chuderka. Veru nie. Ale v skutočnosti trpel Walter. Charlottě berie veci naľahko. Walter nie. Ten mal veľmi prísne meradlá. Tolerantný bol, to hej. Ale odtiaľ potiaľ. Chápete, čo chcem povedať?“

„Ani nie,“ priznal sa Jake.

„Nič záhadné,“ podotkol Webb. Širokým gestom ukázal k Miami Beach. „Židovské mesto. To hádam viete, nie? Čo dom, to židák. A keď daktoré z vašich detí k vám priam dotancuje a oznámi, že sa ta mieni vydať či oženiť…“

„Mladý Thoren?“ spýtal sa Jake.

„Nie, dcéra Joanna.“

„Chápem. Včera bol u nich mladík menom Freeman. Za toho?“

„Za toho,“ prisvedčil Webb. „Za Hala Freemana. Komplikovaná záležitosť. Totiž, jeho otec je už roky rodinným lekárom Thorenovcom aj nám, aj kdekomu v okolí. Znamenitý lekár, milý, rozumný chlapík, vie, kde je jeho miesto, zasmeje sa na dobrom židovskom vtipe ako hocikto z nás – nuž, ako takému človeku povedať, že jeho syna tu nechcú? A už naskrze nie ako otca vašich vnukov. Už chápete, v akej situácii bol Walter.“

„A čo,“ poznamenal Jake, „keby sestru priviedol k rozumu jej brat, ten Thorenov chlapec? Kermit. Niekedy dievča skôr poslúchne brata ako ostatných.“

Webb si odfúkol. „Poviem ti to takto, Jake. Môžem ti tykať, či nie, Jake?“

„Pravdaže, dočerta, Milt.“

„Poviem ti to teda takto. Čo sa týka Kermita – a povedal som mu to rovno do očí – zaujíma ho podľa všetkého iba jedno: jednostaj dokazovať, že je majstrom dobrých starých Spojených štátov v obrábaní. V takej rodinnej situácii naskrze neschopný pomôcť. Napokon, mladého Freemana im do domu dopravil on, keby dačo. Ako deti chodili vedno do školy a na miamskej univerzite sa spriatelili a tak ďalej. Odtade potade, prosím. Osobne si myslím, že Kermita záležitosť neveľmi teší. Ale keď sa otec rozhodne postavil proti, pravdaže, nepomohol mu. Nevychádzali spolu.“

„Nekomunikovali,“ podotkol Jake.

„Hej, nekomunikovali, ako vravia dnešní spisovatelia, čo?“ Webb dopil, no zaraz si nalial a Jakovi dolial. „Dosť na tom, nebola to len Kermitova vina. Kdeže. Walter rád mlčal. Spýtaj sa ho dačo, odpovie, a dosť. A inak, či už pri deťoch, či s dakým iným – hotový MÍkvy Joe.“

„Taký hádam nie,“ podotkol Jake.

„Možno nie.“ Webb vypil vodku na jeden dlhý dúšok. „Vlastne, ťažko povedať. Keď už začal hovoriť, každý ho počúval, ani necekol. Slovom, rodený vodca, a nenatískal sa, taký to bol človek. Bol predsedom členského výboru, na Miami Beach hybnou pákou v Združení občanov pre plánovanie…“

„S akou náplňou?“

„Zabrániť majiteľom nehnuteľností pohltiť celé pobrežie. Hotelierom a majiteľom výškových budov. Blokovať výnimky v stavebnom zákone, lebo tie sa dajú kúpiť, ak si človek zmyslí postaviť dakomu na dvore činžiak. A nedovoliť majiteľom hotelov znivočiť pobrežie ešte väčšmi, ako ho znivočili. Napokon, aj tak ho nivočia, pripravujú nás o peniaze. Lenže Združenie je neoficiálna organizácia. Esá nezastaví, takú váhu nemá. Ak sa im zachce dovalit‘, tak sa dovalia.“

„Tak či onak, Thorena asi nemali vo veľkej láske. Taký človek môže byť veľmi nepríjemný aj esám.“

„Hej, možno raz, výnimočne. Nie že by sa bol Walter bál. Nepoznal strach. Raz mi bol Bert McCloy povedal, že by sme ho mohli navrhnúť za nezávislého kandidáta na miesto starostu. Betovi som hneď povedal, že fakty sú fakty. Byť starostom na Miamí Beach, a nepatriť k vyvoleným, chápeš, čo vravím?“

„Pravdaže chápem,“ prisvedčil Jake.

6

Keď došiel domov, Elinor, ešte v pyžame, sedela za stolom v kuchyni a pred ňou životopisný materiál.

„Už si jedla?“ spýtal sa Jake.

„Nie. Čakala som, ako sa na dobré žieňatko patrí. Videla som ťa oknom zo zadnej časti domu, keď si sa zhováral s tým človekom. Kto je to?“

„Náš sused. Chlapík menom Webb. Živý človek.“

„To čo znamená?“

„Že je pijan a raz-dva hotový do bitky. A takí ľudia bývajú zhovorčiví. Zavše povedia, čo sa oplatí počuť.“

„A povedal?“

„Ťažko znáša, že sa mladá Joanna Thorenová mieni vydať za Freemana, čo bol včera večer u nich. Freeman je totiž žid.“

„A jeho čo do toho?“

„Má Thorenovcov rád, čo tak zdôrazňoval, až mu ťažko veriť, a po maminej smrti má Joanna zdediť polovicu majetku. To z neho vyliezlo po troch veľkých vodkách a džúsoch. A to znamená, že manžel žid by mal právo bývať na Daystar Islande číslo dva, hneď pri Webbstovcoch. A čo sa proti tomu dá podľa zákona robiť?“

„Panebože,“ vyhrkla Elinor, „keby sa len pre také veci ľudia trápili…“

„Milt sa trápi. A veľmi sa trápi aj pre tých Kubáncov, čo odišli od Castra a pristáli na Miami. Vraj je isté, že sa chcú zmocniť Miami, ako sa židia zmocnili Miami Beach. Chudák Milt, kadečo mu chodí po rozume. Nečudo, že deň začína vodkou.“

„Obyčajný pijanský krikľún,“ poznamenala Elinor.

„Dúfam, že sa s ním nebudeme priateliť, či hej?“

„Len pokiaľ budeme musieť. Nože mi povedz toto: Mohol by chlapík, ako bol Walter Thoren, spáchať samovraždu preto, že sa mu dcéra chce vydať za žida?“

Elinor pokrčila plecami. „Ako to mám vedieť? Neviem o ňom takmer nič.“

„Čo –to vies.“

„Len preto spáchať samovraždu, nuž, to si veru ťažko predstaviť. Iba ak by bol človek celkom šibnutý. A ako si vravel, Thoren nebol.“

„Nie, Thoren nebol šibnutý. Ešte sa nikto nezabil len preto, že si mu dieťa chcelo vziať za manžela či za manželku človeka iného náboženstva či rasy, tak aspoň vieme zo štatistík. Zavraždiť, to hej, ale spáchať samovraždu, to nie.“

„Sú aj také štatistiky?“ začudovala sa Elinor.

„Existujú štatistiky takmer na všetko. A potvorsky rýchlo sa dá zistiť, ktoré sú dôležité, ak treba platiť takéto nájomné.“ Jake ukázal na papiere na stole. „Už to vieš?“

„Hej. Chceš ma preskúšať?“

„Ešte nie. Najskôr sa naraňajkujeme. A káva nech je poriadne tuhá. Vypil som toľko čo Milt, a navyše na lačný žalúdok, len aby sa Milt vyrozprával.“

Elinor podišla k chladničke. „Ktovieaké raňajky to nebudú. Ako večer. Omeleta so syrom.“

„Prosím. Omeleta so syrom.“

„Hneď po raňajkách pôjdem nakupovať,“ oznamovala, keď jedli. „Ty si možno milovník omelety so syrom, ale ja nie. Ak mi požičiaš auto…“

„Nie. Auto ti nepožičiam. Ak by sa ti totiž pritrafila cestou dajaká nepríjemnosť, prezradilo by ťa meno a bydlisko vo vodičskom preukaze. Aby som nezabudol. Musíme si prezrieť tú tvoju malú kabelku. Všetko, na čom máš meno, mi odovzdáš. Ja to odložím a vrátim, až keď si tu skončíme prácu. Nakupovať sa pôjde odpoludnia. Teraz nás čakajú dôležitejšie veci.“

„Napríklad?“

Jake pozrel na hodinky. „O chvíľu desať. Okolo jedenástej sedávajú Thorenovci pri svojom bazéne, ak je, pravda, pekné počasie. Takže o pol dvanástej sa vyberieš na prechádzku k zálivu a tam na nich natrafíš.“

„A čo ak nie? Totiž, čo ak nenatrafím?“

„Spolieham sa na pravdepodobnosť. Je pravdepodobné, že natrafíš. Treba nadviazať rozhovor s pani Thorenovou. Tam bude vhodné spomenúť nákupy. Si tu nová, potešíš sa každej rade, čo a kde nakupovať. Popýtať si radu od ženy, to je to najlepšie, každá je hneď milá. Slovom, budeš sa radiť a správať tak, aby zmäkli, ako včera zmäkol Kermit, až ťa napokon pozvú na obed. Koniec koncov, čo ti mám čo rozprávať, sama vieš najlepšie, čo a ako.“

„Potom čo?“

„Potom sa situácia trochu skomplikuje,“ pokračoval Jake. „Zatváriš sa, že by si pozvanie veľmi rada prijala, ibaže manžel je doma sám, sedí nad rozpáleným strojom. Skrátka, ide o to, aby pozvali aj mňa. Takže mi zatelefonuješ a ja hneď prídem. Ver mi, že ak partiu rozohráme, ako sa patrí, možno nás k bazénu pozvú každý deň.“

„Naozaj si to myslíš? Ja nie. Pochybujem. Takých ľudí ťažko hneď získať.“

„Viem,“ prisvedčil Jake. „Lenže majú bazén, a my nemáme. A bazén nemá ani Milt Webb. Len treba na to zaviesť reč. Určite nás k bazénu pozvú, netreba ich ani získavať.“

Elinor chvíľu trvalo, kým plán ocenila. Napokon v údive zavrtěla hlavou. „Si hotový počítač. Máš takto premyslenú každú minútu za celý mesiac?“

„Bolo by to krásne, čo?“

„Nie. Priam mi po tele naskakujú zimomriavky. Nie som za počítače. Som za ľudí.“

„Môžeš byť pokojná, lebo väčšia časť scenára sa bude musieť robiť v priebehu práce. Napokon, možno tu nebudeme celý mesiac. Možno si s nimi poradím oveľa skôr, a možno oni so mnou.“ Neušiel mu poplašný pohľad v jej očiach, keď mu podávala tanier s omeletou. „To nech ťa neznepokojuje. Keď bude po všetkom, svoje peniaze dostaneš tak či onak.“

Odľahlo jej. „Potom je to v poriadku. Hrala som už totiž v divadle, ktoré z ničoho nič skrachovalo. To bol môj vlaňajší vianočný darček. Taký darček raz do roka postačí.“

„Neboj sa. V mojom divadle sa platí za výstupy podľa zmluvy. Na úspechu či neúspechu nezáleží. Treba ich len dobre zahrať.“

„Ak ide len o to, aby nás pozvali zaplávať si do ich bazénu…“

„Nielen o to,“ odvetil Jake a pichol vidličkou do omelety. „V spálni pani Thorenovej je ďalší telefón. Aj do toho bude treba nasadiť plošticu.“

Vidlička v Elinorinej ruke sa zachvela. Veľmi pomaly ju položila na stôl. „Počúvajte, pán Dekker…“

„Volaj ma Jake.“

„Zostaneme pri pánovi Dekkerovi, pokým si vec nevyjasníme. Tak aby ste vedeli, pán Dekker, nijakú plošticu nebudem nasadzovať. Aj keby ma o to požiadala FBI. A vkradnúť sa dakomu do spálne…“

„Robíš náramne nepatrný rozdiel medzi nami, čo?“ podotkol Jake. „Upútať pozornosť v jedálni, kým také dačo robím ja, to hej, ale zasadiť mikrofón, to už nie.“

„Možno náramne nepatrný. Napokon, aj tak by som všetko iba pokazila. Prečo to nechceš spraviť ty?“

„Lebo,“ odvetil Jake, „mužovi sa nemôže uvoľniť podprsenka, ani pustiť očko na pančuche, takže si to nemôže ísť dať do poriadku do spálne panej domu.“

„Ach, tak,“ ozvala sa Elinor po chvíli. „Prepáč,“ dodala nešťastná. „Prosím ťa. Ale aj tak nechápem. Určite je aj iná možnosť.“

„O druhej možnosti nemôže byť ani reči, chcem to totiž takto, nie inak. Napokon, je to tvoja práca.

Povedzme si to na rovinu, dievčatko. Tritisíc dolárov, to je gáža divadelnej hviezdy. Neplatím ťa za to, že sa v tomto predstavení prejdeš zopár ráz po javisku.“

Elinor sa nasilu usmiala. „Panebože, si naozaj taký neúprosný, a či sa len usiluješ taký vyzerať? Predsa vieš, aké mám pocity…“

„Nie sme na príjemnom koktailovom posedení, na akých sa analyzujú divadelné postavy,“ skočil jej do reči Jake. „Povieme si to z mosta doprosta. Alebo ma odteraz budete vo všetkom počúvať, alebo sa rozlúčime, pani Dekkerová, a poludňajším lietadlom odletíte do New Yorku.“

„A čo bude, keď sa rozlúčime?“ zatiahla Elinor. „Thorenovci ma pokladajú za vašu manželku. Druhú manželku nevytiahneme pred nimi z klobúka, či hej?“

„Nie. Zapracujem sólo. Nebude to ľahké. Nebude mi to ani po vôli, ale pracovať sa dá aj tak.“

„Hej? A ako im vysvetlíte, že som sa vrátila do New Yorku, len čo sme sa nasťahovali?“

„Ach to,“ odvetil Jake. „To je to najľahšie. Len čo vás naložím do taxíka a odošlem na letisko, zájdem k Miltovi Webbovi a poviem mu, že by som si ešte vypil, lebo keď ste sa ráno poobzerali po okolí, povedali ste mi, že ste si čarovné Miami Beach tak nepredstavovali a že sme sa strašne povadili a vy ste odišli. Ako poznám Milta, zajtra by bol na mojej strane celý ostrov.“

„Bol by,“ povedala Elinor s obdivom. „Naozaj by bol. „Vás nezaskočí nič, čo?“

Znezrady vstala spoza stola a vyšla z kuchyne. Chvíľu čakal a potom zašiel do spálne. Ležala krížom cez posteľ, ruka na očiach.

Jake zastal a zahľadel sa na ňu. „Takže zostávaš,“ podotkol.

Elinor odtiahla ruku z očí. „Môžeš byť rád, že mám dieťa,“ odvetila. „Nebyť toho dieťaťa, nebyť toľkých výdavkov s dieťaťom – akiste si už aj na to myslel, však? Si vo všetkom taký potvorsky múdry?“

„A voči sebe aj čestný,“ doložil Jake.

„Pozrime, kto dáva lekcie o cti. Pri tvojej práci nemôžeš povedať jediné slovo, ktoré by nebolo lžou.“

„Povedal som čestný voči sebe,“ opravil ju Jake chladne. „A teraz o tebe. Dajme tomu, že by som povedal, prosím, nemusíš tu nič robiť, iba sa trochu starať o domácnosť. Lenže za vedenie domácnosti sa neplatí tritisíc dolárov na mesiac, a ak sa platí, tak mám právo kedy-tedy zaliezť k tebe do postele. A ty musíš súhlasiť, teda nijaké ‚ale, a, keby, ak‘.“ Zdvihol ruku, lebo mu už chcela skočiť do reči. „Nie, nič také nenavrhujem. Iba chcem, aby si uvážila, čo by si robila, keby som to navrhol. A buď voči sebe čestná, aj ak to zabolí. Potom uvidíš, s čím vyrukuješ.“

Čakal, oči upreté na Elinor. Odvrátila hlavu. „Telefón pani Thorenovej je na inej linke a nie je v zozname. Keď skončíš prácu, nezabudni na číslo. A teraz sa pozrieme na plán domu, kde je jej spálňa.“

7

Na poludnie mu zavolala od Thorenovcov, že ho pozývajú na obed. Nestrácal čas a onedlho sa pripojil k spoločnosti pri bazéne. A potom pokojne sledoval Elinor, ako sa usiluje oddialiť, čomu sa nedalo vyhnúť. Napokon, keď sa už vyslovila sústrasť, keď sa už vyslovilo a prijalo pozvanie, aby sa chodili kúpať do ich bazénu a keď sa ešte raz pretriasla záležitosť s prsteňom a zdroj rozhovoru na čas vyschol, Elinor sa ospravedlnila a zmizla v dome. Keď sa vrátila, nebadane kývla hlavou a pozrela naňho pohľadom, ktorý mu želal smrť. Nepatrný pohyb hlavou a pohľad naznačovali, že mikrofón zamontovala.

Na trávniku pri bazéne stál železný stôl natretý bielou farbou a z jeho stredu sa týčil roztvorený plážový slnečník. Jake si bol pritiahol stoličku medzi Joannu a jej matku, Elinor sedela z druhej strany stola. Keď si splnila úlohu a vrátila sa k bazénu, prešla popri nich a hodila sa na ležadlo obďaleč stola. Kermit – práve vyšiel z bazénu – hneď a zaraz vystrel nad ňou slnečník a sadol si jej k nohám. Ruka mu čoskoro spočinula na jej členku. Nechala ju tam.

Jake pozrel na Charlottu Thorenovú, či si to všimla. Z vychudnutej tváre s bledými perami, zatienenej slameným klobúkom so širokou strechou a zamaskovanej tmavými okuliarmi sa nedalo nič vyčítať. Obrátil sa k Joanne a prichytil ju, ako naňho uprene hľadí.

Začervenala sa a pousilovala sa zakryť rozpaky veselým hlasom aj správaním. „Veľa toho nenarozprávate. Všetci spisovatelia sú takí? Skúpi na slová, aby ich mali dosť do kníh?“

Jake pokrčil plecami. „Ak máte na mysli spisovateľov, akých podľa všetkého máte na mysli, tak sa budete musieť opýtať ich. Moje knižky sa nevydávajú pod mojím menom.“

„Chápem. Vy napíšete knihu, ale na knihe nie je vaše, ale iné meno. Vy pracujete, a meno majú iní. Zavše vás to určite strašne naštve, čo?“

„Hej.“

Joanna chvíľu čakala a potom pobavene aj podráždene doložila: „Iba to? Iba hej?“

„Joanna,“ ozvala sa Charlottě Thorenová, „nebuď taká zvedavá. A ty, Kermit, nebudeš obedovať v plavkách. Máme spoločnosť. Hneď sa choď obliecť.“

„Ak si to spoločnosť želá,“ odpovedal Kermit a veselo vstal, keď ho Elinor pevne a priateľsky odtisla a povedala: „Hej, spoločnosť si to želá.“

„Rada by som sa pozhovárala s vami o vašich knihách,“ pokračovala Joanna.

„Nie. Radšej o dačom inom.“ Jake ukázal na huňaté stromy, čo lemovali trávnik. „Aké sú to stromy? Borovice?“

„Nie. Iba tak vyzerajú. Sú to prasličníky.“

„Veľa je s nimi práce?“

„Tuším. Prečo? Chceli by ste si zasadiť?“

„Možno.“ Vstal, prešiel ku stromom a pribral sa ich prezerať. Joanna sa pobrala hneď za ním. V tieni hrcovitých vetiev sa k nej obrátil. „Vylákal som vás sem pod falošnou zámienkou, prepáčte. Bol to jediný spôsob, ako sa pozhovárať s vami osamote.“

„Pozhovárať o čom?“

Jake zaváhal. „Cítim sa potvorsky hlúpo, ťažko o tom hovoriť. Ide totiž o vášho brata. Ustavične sa krúti okolo Ellie. Iste ste si aj vy všimli.“

Joanna znervóznela. „Nuž, hej. Lenže Kermit zbožňuje každú peknú ženu, s ktorou sa zoznámi. To však nič neznamená.“

Jake pokrútil hlavou. „Milt Webb je inej mienky.“

„Á,“ pokývala hlavou Joanna. „Už chápem. Takže ho opísal pán Webb. Zlomyseľne, so všetkými náležitosťami.“

„Je zlomyseľný, prosím,“ prisvedčil Jake. „A ohováračský a bigotný. No ako sa ten váš brat krúti okolo Ellie, musím váni povedať, že pán Webb mal v čom-tom pravdu. Nie že by som sa stotožňoval s moralizujúcim tónom, akým Webb rozprával o Kermitovi. Božemôj, som posledným človekom na svete, ktorý by mal právo odsudzovať. Istý čas som sám…“

„Áno?“

„Čudné,“ prevravel Jake zamyslene. „O tom som Ellie ani len nenaštrkol. A prosím, vám som ochotný vysypať o sebe všetko, hoci sa ledva poznáme. Tuším vy ste na vine. Koľko máte rokov? Devätnásť? Dvadsať?“

„Čoskoro devätnásť.“

„Čiže ste o dva roky mladšia ako Ellie. A pripadáte mi staršia ako ona. Dospelejšia.“

Do tmava opálené líca sa opäť zapýrili. „Ellie je veľmi milá.“

„To hej. Ibaže je ako dieťa. Ani nevie, ako vyrástla a dospela na ženu. Bol by som rád, keby ste ju o tom trochu poučili.“

Joanna veľmi zvážnela. „To je vaša úloha, či nie, Jake? A mali by ste hádam začať tým, čo ste mi práve chceli povedať.“

„Nie. Radšej nie. Napokon, týka sa to Kermita. Viete, sám som prešiel štádiom, v akom je teraz Kermit. Istý, nie dlhý čas, som bol hotový cválajúci Casanova. Začal som, keď som mal tuším šestnásť. Surovo povedané, čo malo na sebe sukne, mi poslalo, ako som si vtedy myslel, samo nebo, a na ten jediný účel. A ironická stránka veci – dvíha sa mi žalúdok, keď si na to pomyslím…“

„Áno?“ ozvala sa Joanna povzbudivo.

„Vtedy som nevedel, že všetko to vyplýva z nenávisti. Takým spôsobom som si totiž zhadzoval otca. Ako chlapec som si otca predstavoval ako najšľachetnejšieho zo všetkých šľachetných Rimanov, viete, čo mám na mysli. Ale ako šestnásťročný som zistil, že otec klame matku s akousi ženou zo susedstva. Akoby sa mi bola zem prepadla pod nohami. Keď som potom ležal s dajakým dievčaťom v posteli, akoby som starému pánovi dával do zubov. Nie a nie sa toho zbaviť, pomohol mi až psychiater.“

„Chodili ste k psychiatrovi?“

„Zopár rokov. Pokým som nepochopil svoju motiváciu aj že nešlo o výnimočný prípad. Totiž, rovnako reaguje veľa detí s nadmieru idealistickými názormi, stačí im zistiť, že ich otec nie je svätec. Preto neodsudzujem ľudí, ako je váš brat, ako ich odsudzuje Milt Webb.“

„Asi nie,“ podotkla Joanna, „no tak sa mi zdá, že odsudzujete môjho otca.“ Náznak podráždenia sa vzápätí premenil na úprimnú sympatiu. „Pozrite, je len prirodzené, že podľa seba posudzujete aj iných, to chápem. Rozmýšľate však nesprávne, Jake. Je to nespravodlivé voči sebe aj iným. Verte mi, Kermit také dačo nezažil. Ani nemohol, otecko sa totiž okrem svojej manželky o iné ženy vôbec nezaujímal. Ženy ho nudili, pochybujem, že by sa mu okrem matky bola páčila iná. Ani tá najpríťažlivejšia.“

„Chápem,“ poznamenal Jake zatrpknuto. „To by sme si o oteckoch všetci radi mysleli, čo?“

„Jake, keď už o tom rozprávame… počula som, ako si z otecka uťahovali jeho priatelia. V ten večer som bola aj ja pri tom, keď Nera Ortegová – ešte ju nepoznáte, či hej?“

„Nie.“

„Nezvyčajne pekná žena, veď sa sám presvedčíte, keď ju uvidíte. Býva na druhej strane, oproti vášmu domu, manžel je zväčša na obchodných cestách, nuž má priveľa slobody, a to jej je iba na škodu. Slovom, raz u nás na večeri poriadne prebrala a trochu si s oteckom zakoketovala. Nebolo to nič, naozaj. Celkom neškodné. Ale mali ste vidieť, Jake, ako otecko zareagoval. Od zúrivosti zbledol ako stena. Tak ju vyľakal, že hneď vytriezvela. No a prvá žena, s ktorou sa Kermit zaplietol, bola akurát ona. Chápete, na čo mierim?“

Jake sa zamračene zamyslel. „Tuším. Že Kermit sa nevzbúril proti otcovej nemorálnosti, ale morálnosti.“

„Som o tom presvedčená. Nevravím však, že by chápanie príčiny a následku také dačo ospravedlňovalo. Poviem mu, aby sa Ellie vyhýbal, Jake. To mám spraviť, však?“

„Hej,“ prisvedčil Jake. „Ale akože z vlastnej iniciatívy, nie z mojej. Tak to bude oveľa lepšie, nerád by som mu to povedal sám, ešte by som mu napokon vrazil jednu do zubov. Kermit je, tuším, v podstate veľmi dobrý chlapec. A je aj váš brat, Jo. Nechcel by som mu ublížiť.“

Joanna si ho premerala očami. „To som rada,“ povedala s úsmevom. „Kvôli Kermitovi.“ Tvár jej zvážnela. „Aj vy ste dobrý chlapec. No, Jake…“

„Len sa neokúňajte, Jo. Toľko sme si už povedali, neviem prečo by sme nemali byť k sebe celkom úprimní.“

„No dobre, tak vám to poviem. Jake, nezišlo vám ani raz na um, či nie ste opäť v situácii, v akej ste boli ako šestnásťročný?“

„A som?“

„Hej. Totiž, slovom – to vaše manželstvo. Je v závoze, čo?“

„A poznať to?“

„Veru áno. Preto ste taký. Koľko máte rokov?“

„Ó, tridsaťpäť, cez dobré dni. Sedemdesiat cez zlé.“

„Všimli ste si, ako ste to povedali? To je to. Hneď vám zíde na um vekový rozdiel medzi vami, stačí sa vám len pozrieť na Ellie. Preto sedíte s tým tvrdým výrazom na tvári a sledujete každý jej pohyb, preto sa uzavierate. Nerobíte dobre. Mali by ste sa s ňou pozhovárať.“

Jake zavrtěl hlavou. „Pokúšam sa, Jo, ale vždy je to ako autom do kopca. S ňou sa nedá zhovárať tak ako s vami, verte mi. Ešteže mám vás. Aspoň dúfam, že mám. Možnosť pozhovárať sa s vami, keď sa v človeku nahromadí priveľa. Nebudete mať nič proti tomu?“

„Nie, pravdaže nie.“

„Ibaže, ktovieako dlho tu asi nepobudnete. Ten chlapec, čo sedel včera večer pri vás – to je on, hej?“

„Včera večer? Á, Hal Freeman.“ Joanna pomaly prešla rukou po kmeni stromu, pod ktorým stáli, skúmajúc končekmi prstov kôru. „Hej,“ pokračovala hmlisto, „vo všeličom si rozumieme, ale ktovie? Detinské vecí, naozaj. Nie, pobudnem si tu dlhšie.“

Keď šli na obed, Jake s Elinor zaostali za ostatnými. „Mikrofón si zamontovala?“ spýtal sa Jake.

„Zamontovala. A radšej som nemala. Teraz sa bojím k nim čo len vstúpiť.“

„Zatiaľ to na tebe nevidieť. Počínaš si znamenite, tak nie že to pokazíš. Kermit ti povedal dačo zaujímavé?“

„Ani nie. Ba hej,“ vyhrkla a kútikom oka hodila naňho zlomyseľný pohľad. „Povedal mi, že mu pripomínaš jeho otca. A nebola to poklona.“

„Znepokojí ma, keď mi začne strúhať poklony,“ podotkol Jake. „Nespomenul náhodou ženu menom Nera Ortegová?“

„Nie. Joannu si si naklonil, čo? Čo si jej rozprával?“

„Aby ťa jej brat ustavične neomaciaval. Prisľúbila, že mu to povie.“

„Nazdávaš sa, že ho to odradí?“ odvetila Elinor pohŕdavo. „Takých ako on teší aj to, keď hlúpemu manželovi nasadia parohy.“

„To by ma vôbec neprekvapilo,“ odvetil Jake.

8

Len čo sa dalo slušne odísť od stola, rýchlo sa pobrali domov. Jake zaraz vošiel do pracovne a zapol vysielač v telefóne, čo mali Thorenovci v jedálni. Elinor stála vo dverách a hľadela naňho. Aby aj ona dobre počula, postavil telefón na písací stôl a vedľa telefónu monitor. Najskôr sa z monitora ozval unavený hlas Charlotty Thorenovej.

,… práve preto. A Joanna ti to oprávnene vyčíta. Aj tak je už načase dať sa znova do štúdia. Už dlho nič nerobíš.‘

‚Znova sa dať do štúdia, načo?‘ odvetil Kermit otráveným hlasom. ‚Odvodná komisia, ako vieš, sa vykašle na to, že som vysokoškolák, keď neštudujem na medicíne.‘

‚Keď príde tvoj čas, o odvodnú komisiu sa postará strýko.‘

‚Sám neviem, či chcem, aby sa postaral. Niekedy si myslím, že by sa mi na vojne žilo lepšie, tu ma iba dopalujete.‘

‚Och, Kermit,‘ ozvala sa Joanna naučeným ľútostivým hlasom. ‚Keby si vedel, ako strašne detinský rozprávaš…‘

‚Detinský?‘ zopakoval Kermit zúrivo. ‚Čo to do vás všetkých zrazu vošlo? Najskôr spravíte zo mňa sexuálneho maniaka, lebo…‘

Monitor z ničoho nič zmĺkol. Jake chvíľu čakal a potom postavil telefón na stojan.

„Čo sa stalo?“ opýtala sa Elinor.

„Dakto im telefonuje. Vtedy sa vysielač vypne. Čo si z tej debaty vyrozumela?“

„Že sa Joanna pustila do Kermita, len čo sme odišli,“ odvetila Elinor. „A ty, pravdaže, nebudeš pozerať na kašu so založenými rukami, čo? Budeš do nej fúkať, pokým je horúca.“

„Nemám Čas vysedávať tu so založenými rukami,“ poznamenal Jake. „Veď sa ti vytvára vhodná situácia.“

„Mne?“

„Hej. Zajtra si totiž pojdeš zaplávať a Joanna sa bude k tebe správať náramne milo a priateľsky. Ja stiahnem Kermita do garáže pobesedovať si o jaguároch. Joanna sa bude vyzvedať na mňa, tak spolupracuj. Taký úvod práve potrebuješ, ak z nej chceš vytiahnuť dačo o jej otcovi. Rád by som vedel najmä to, čo robil v deň, keď zhavaroval. Ako ho strávil.“

„A nevzbudím v nej podozrenie?“ zapochybovala Elinor.

„Ak sa nebudeš trápiť vopred. Len hraj chladne, pokojne, trápiť sa, aj za teba, na to som tu ja.“

„Pravdaže.“

„Počuj,“ pokračoval Jake. „Život ma všeličomu naučil. Keď som prvý raz spolupracoval so Sherry, povedal som jej, že dostane tisícpäťsto, tak či onak, a ďalších tisícpäťsto, ak prípad vyriešime. To bola chyba. Tak sa napašmala na tých tritisíc, že vo veľkej horlivosti všetko pokazila. Preto tritisíc, či vyhráme, či prehráme. Takže trápiť sa, na to som tu ja.“

„Vrátane toho, čo sa mi stane, ak sa zistí, že som im do telefónu namontovala vysielač?“

„Hej. Nezabudla si zistiť číslo telefónu, keď si nasadila tú plošticu?“

Povedala mu číslo. „Ako ho vyskúšame?“ spýtala sa. „Teraz nie je v spálni nikto. Všetci sú dolu.“

„Zasa sa trápiš,“ poznamenal Jake. „Nepovedal som ti, aby si sa netrápila?“ Vykrútil číslo a zapískal na nadzvukovej píšťalke. Z monitora vychádzal iba ospanli– vý bzukot.

„To je čo?“ spýtala sa Elinor. „Dačo som pokazila?“

„Nie, vykonala si prvotriednu prácu. Práve ten zvuk J som chcel počuť. Klimatizačné zariadenie v spálni pani

Thorenovej. Najnovšie modely bzučia tichučko. Zvonka som si totiž všimol, že v oknách na spálňach na poschodí nie je nové.“

„Všimol?“ podotkla Elinor sardonicky. „A či hľadal?“

„Všimol. Čo si ty hneď nemyslíš, dievčatko. Na všetko sa nedá vopred pamätať. Človek by prišiel o rozum. Vedieť využiť, čo sa vyskytne, keď je už človek v práci, to je naozajstný trik v takejto hre.“

„S tebou by som za nič na svete nechcela hrať poker.“

„Veľká škoda, práve som rozmýšľal, že si o tých tritisíc zahráme zopár partií.“ Jake pozrel na hodinky. „Ale namiesto pokera si pôjdeme nakúpiť maškŕt do kuchyne. A popoludní, na koktaile, uvidíme, či budeme schopní spriateliť sa s dámou menom Nera Ortegová.“

9

Nera bola, ako sa bola vyslovila Joanna, naozaj nezvyčajne pekná žena: tmavooká, světlovlasá krásavička s neúmerne bujným poprsím aj s bujným zadočkom,-na prvý pohľad tridsať, na druhý vyše štyridsaťročná. Prezrádzali ju najmä vrásočky na hornej pere a pri kútikoch očí. A vejáriky fialových žilôčok na pekných nôžkach.

Keď kráčali po medzi, čo oddeľovala ich trávniky, zočil ich z okna jej manžel Fons, a nielen („Nie, to nie je jeho meno,“ vysvetlila neskôr Elinor, „lenže meno Alfonso je priateľom trochu dlhé.“) zočil, ale aj ich srdečne pozval na drink. Vila bola napodobeninou juhoamerickej haciendy vrátane masívneho páru býčích rohov nad kozubom a prútenej pálky na baskickú pelotu v podobe koša na stene. A drink, ako vysvitlo, bola sangría. (nápoj španelského povodu z červeného vína a citrusových plodov)

V dome sa zoznámili s ďalším obyvateľom Daystar Islandu: s vysokou kostnatou dámou s bielymi vlasmi a pokožkou sťa stará koža, takú ju mala opálenú. Bola to Patty Tuckerová. Jej manžel, Stewart Tucker, bol, pokým rok predtým neumrel, Ortegovým obchodným partnerom v juhoamerickej exportnej a importnej spoločnosti.

„Umrel na rakovinu pľúc, chudák,“ povedala zamračená. „A ja som si nevzala ponaučenie, čo?“ Zúrivo fajčila cigaretu za cigaretou.

Vedela rozprávať veselo a optimisticky, a keďže Nera Ortegová podráždene nesúhlasila ani s jediným jej názorom, rozhovor bol veľmi živý. No stíchol sťa zmrazený, keď Jake spomenul meno Thoren. A už sa nerozprúdil.

Všetci traja hostia odišli spoločne. Keď kráčali trávnikom k cestičke, kde si Patty Tuckerová nechala bicykel, Jake sa jej ospravedlňoval: „Pokrútili ste hlavou, keď som spomenul, že sme sa zoznámili s Thorenovcami. Ale už bolo neskoro. Čo je vlastne medzi Ortegovcami a Thorenovcami? Dajaké nezmieriteľné nepriateľstvo?“

„Také dačo. A takisto veľká hanba. A koľké roky sa priatelili.“

„Ibaže jedného krásneho dňa vzniklo nedorozumenie, a bolo po priateľstve. Také veci poznám. A neskôr nevedia, prečo sa znepriatelili.“

„V tomto prípade nie. Nie veru,“ namietla Patty. „Všetci vieme prečo. Napokon, hneď som vedela, čo bude, hneď po prvom výstrele.“

„Výstrele?“ zopakovala Elinor.

„Obrazne povedané, milá moja.“ Patty síce nasadala na bicykel, ale nenasadla. Iba si pomaly zapálila cigaretu. „Dočerta,“ prevravela cez dym, čo vyfukovala nosom, „Fons a Nera ma tuším zahlušia, že vám vybľabocem, čo by som nemala, ale radšej ja ako dakto iný, a ktovie s akým zámerom. Všetko to bolo vlastne smiešne. Bolo to pred tromi rokmi. Fons bol na obchodnej ceste a Neru pozvali Thorenovci na večeru. Celkom neformálnu, zopár rodinných priateľov, také dačo. Všetci sa príjemne bavili, pokým sa Nera nezosmiešnila a Walter Thoren vec nezveličil, ba nespravil z nej priam hotovú tragédiu.“

„Čudné,“ podotkol Jake. „Predstavoval som si, že bol pokojný za každých okolností. Silný, mĺkvy typ.“

„Veď aj bol. Vysoký, hĺbavý. Taký Škandinávec. Lenže hrozne strohý. Neznášal chľastanie, neslušné vtipy, psinu a paktovanie s dievčatami. A verte, možností mal habadej. Nejedna žena z týchto končín by ho bola náramne rada potešila.“

„Aj Nera?“ opýtala sa Elinor.

„Aj Nera. Hoci by bola skôr rozpustila ľadovec ako jeho, a nielen ona. No v ten večer, aj že sa ľutovala, veď Fons bol na dlhšej obchodnej ceste, aj že k nim prišla už pod parou, a možno po dezerte načisto otupela, dosť na tom, priam pri stole predviedla Walterovi uplakaný, patetický výstup. A Walter – nech jeho puritánskej duši dopraje pánboh pokoja – nie že by si bol z nej utiahol, ale také dačo jej tam povedal, aké sa povie iba šteňaťu, keď sa vyšpintá na koberec.“

„Strašné,“ ozvala sa Elinor. „Strašné, ako sa tam všetci cítili.“

„Veru strašné. No voľačo vám poviem, milá moja. Hneď som mala dojem, že Walter sa cíti ešte horšie. Zbledol ako stena, a Nera doňho iba zabŕdla.“

„Takého ste ho predtým nevídali?“ spýtal sa Jake.

„Totiž, v takej situácii dovtedy nebol. Skrátka, všetci sme si mysleli, že za týždeň-dva sa búrka preženie. Že Neru nakriatneme, aby sa mu ospravedlnila, že bola napitá, a Walter sa udobrí, veď Fonsa mal rád a tak ďalej. Situácia sa vyvinula inak. Keď ste boli u Thore– novcov, zoznámili ste sa aj s ich synom? Kermitom?“

„Hej,“ prisvedčil Jake.

„Čo si o ňom myslíte?“

„Nuž…“ odvetil Jake.

„Veď to. Rodina má s ním veľké trápenie od tých čias, čo zistil, aké hlúpučké sú mladé dievčatá. A keby dačo, aj podaktoré dospelé ženy by mali mať viac rozumu.

Slovom, tento mladý namyslenec – vtedy mal najviac dvadsať-dvadsaťjeden rokov a bol svedkom tej scény pri stole – sa nazdal, že by si Nera strašne rada poležala s dajakým chlapom v posteli, že sa len preto tak správala. A hneď na druhý deň došiel k nej a pribral sa jej kadečo navrhovať. Vyslovená bezočivosť…“

„To viete od nej?“ spýtal sa Jake.

„Od nej. Musela mi to povedať, veď koľko ráz som sa u nej zastavila, zakaždým tam bol Kermit. Ponevieral sa u nej celé dni. Spočiatku sa vraj nazdala, že žartuje. Napokon jej zišlo na rozum, že ojých návštevách určite vedia aj rodičia, aj my ostatní a žeby všetkých poriadne naštvala, keby v žarte pokračovala.-Koniec koncov, mohla sa tak pekne-rúče pomstiť Walterovi. Ale, ako ma ubezpečila, medzi ňou a Kermitom nedošlo nikdy k ničomu.“

„A nedošlo?“ opýtala sa Elinor.

Patty sa skrivila tvár. „Fons je presvedčený, že nedošlo, aj keď sa raz nečakane vrátil domov a prichytil ich v náramne kompromitujúcej situácii. Tak sa to aspoň volalo, keď som bola mladé, pekné dievča. Nera má šťastie, že jej rýchlo zapína. Hneď sa rozvrieskala, že ju Kermit chce znásilniť. A to tvrdí doteraz. A má ešte väčšie šťastie, že podstatná časť peňazí patrí jej, nuž Fonsovi sa neveľmi chcelo púšťať do rozvodu. Napokon, pred pohanou sa ako-tak zachránil a Nera si robila doma, čo chcela. A keď sa situácia upokojila, robil si, čo chcel, aj Kermit. Walter ho bol ospravedlniť, no odvtedy sa s Fonsom nezišiel.“

„Možno Fonsa podplatil,“ poznamenal Jake.

„Panebože, to nie. Také peniaze by Fons nevzal. Ako vám to aj mohlo zísť na rozum?“

„To len tak. Keby som bol bohatým otcom takého žrebca, ako je Kermit, ktovie, či by som zavše nemusel podať dakomu poriadnu žvalu peňazí pod stolom. Úplatok za mlčanie, tak sa to volalo, keď som bol mladý, pekný mládenec.“

Patty sa zasmiala. „Veru,.taký bol kedysi dobrý bulvárny štýl. A potom ver spisovateľovi, keď si zmyslí takéto dačo. A možno je to iba trochu pritiahnuté za vlasy. Tuším by som nestratila reč, nech sa dozviem, že Walter občas naozaj platil, aby sa mu chlapec nedostal do novín. Tak sa teda veci majú. Teraz už viete, prečo sa Fons a Nera správali, ako sa správali, keď ste spomenuli Thorenovcov. Nech vás to netrápi. Určite ich už mrzí, že sa nesprávali slušnejšie.“ Mocne stisla Elinor ruku, potom Jakovi. „Ste veľmi milý párik. Som presvedčená, že sa s vami radi spriatelili, aj ja.“

Keď bicykel zašiel za zákrutu a stratil sa im z očí, Elinor povedala: „Milá, však?“

„Nie. Keby bola milá, neroznášala by nepekné klebety o priateľoch.“

„Lebo si to z nej priam ťahal,“ zastala sa jej Elinor. „Aby sme sa neurazili, len preto tak rozprávala.“

„Preto tak rozprávala, že chcela zhodiť Neru. Ich manželia boli roky obchodnými partnermi. Čo myslíš, na kom mával jej manžel oči, keď boli vedno? Nery má plné zuby už dávno.“

„Človeče,“ vyhrkla Elinor. „Ty nedôveruješ nikomu!“

„Patty Tuckerovej veru nie. Počula si, čo povedala? Že tu všetci vedeli, čo je medzi Nerou a Kermitom.“

„Hej.“

„Nedal by som ruku do ohňa, že to nebola práve ona, čo to všetko poroznášala. A môžbyť aj Fonsa upozornila, aby mohol tak ľahko přichytit‘ Neru in flagranti.“

„Veď ju prichytil,“ podotkla Elinor. „A chcem ti oznámiť novinu. Ak máš dajakú predstavu, ako by som sa mohla spriateliť s Nerou…“

„Ani najmenšiu. Od chvíle, čo sme k nim vošli, ťa nenávidí ako jed.“

Elinor sa priam zdesila. „Nazdala som sa, že si si to nevšimol. Väčšina mužov by si nevšimla.“

„Väčšina mužov si také veci nemusí všímať. Hneď som vedel, že v zozname tvojich priateľov jej meno nebude. Také ženy neznesú pri sebe ženu, ako si ty. Veď by mala pred sebou zrkadlo, v ktorom by videla, ako vyzerala pred dvadsiatimi rokmi, keď ešte nemala vrásky.“

„Aj ja som rada, že nebude na mojom zozname,“ povedala Elinor. „Pripomínala by mi, akou budem o dvadsať rokov.“

10

Večerali včaššie. „Ty si vypi kávu v pracovni,“ povedal Jake, keď doniesla kávovar na stôl. „Thorenovci by si už mali sadať k večeri. Zapoj si ich a všetko nakrúť. Ukazoval som ti, ako sa nakrúca– Nezabudla si?“

„Nie.“

„Zaznamenaj iba to, čo za niečo stojí. Aby sme celé hodiny nepočúvali o počasí.“

„Hej, len ako budem vedieť, či to či ono za niečo stojí?“

„Chyť sa rozumu. Ak budeš mať o niečom pochybnosti, radšej to zaznamenaj.“

Elinor odišla a Jake zostal za stolom, neprítomným zrakom zahľadený na kuchynskú stenu. Napokon siahol po káve. Vychladla. Prešiel k sporáku, zohrial kávovar a postojačky si nalial do šálky čiernu horkú kávu. Potom si opäť sadol za stôl.

Zaklipkal očami, keď Elinor nečakane vošla do kuchyne a rozsvietila. Pozrela na hodiny na stene. „Deväť preč. To tu takto sedíš už dve hodiny?“

„Tuším,“ odvetil Jake hmlisto. „Či vieš, že po Japonsku je najväčší počet samovrážd v Dánsku?“

„Nevedala som ani len to, že na prvom mieste je Japonsko. Á, chápem. Walter Thoren bol tuším Dán.“

„Jeho rodičia. Na veľkom úmrtnom oznámení, čo bolo v tunajších novinách, stálo, že jeho rodičia emigrovali do Minnesoty z Dánska. A ten velikánsky obraz, čo majú v jedálni, je námestie Červeného domu v Kodani. A nevisí tam preto, že by to bolo bohvieaké umelecké dielo.“

„No a?“ podotkla Elinor skepticky. „Chceš tým povedať, že sklon spáchať samovraždu je dedičný?“

„Nie, lebo percento samovrážd Dánov a Japoncov, čo emigrovali, kleslo na miestnu úroveň. No je zaujímavé, že aj Thorenov otec aj matka umreli ako ich syn: zahynuli pri autohavárii. Možno práve to mu chodilo po rozume, keď začal rozmýšlať o samovražde, ktorá by vyzerala ako nehoda.“ Jake si stal na stŕpnuté nohy. „Čo si vyrozumela z pásky? Dačo dobré?“

„Preto som prišla. Na večeri bol aj senátor Sprague s manželkou – volá sa Lucille – a takmer celý čas sa zhovárali o rodinných veciach, trochu aj o politike. No len čo odišiel Kermit a Joanna, senátor spustil na pani Thorenovú, že z majetku míňa priveľa peňazí. Povedal jej…“

„Počkaj,“ skočil jej do reči Jake. „To si vypočujem z pásky.“

Sedel v kresle v pracovni a pozeral, ako Elinor prekrúca pásku. „Pustím trochu predtým,“ povedala. „Aby si počul všetko. Nie je toho veľa.“

,… a pozdravte ho, Joanna.‘ Zhovievavý hlas senátora Spragua. ‚Pripomeň mu, aby mi nezabudol napísať, keď ta dôjde. Dobrú noc, milá moja. Dobrú noc, Kermit. A jazdi opatrne, Kermit.‘

Dlhá pomlka. Potom cinkla šálka o tanierik a napokon sa ozval Spraguov hlas, no ledva ho bolo počuť. „Charlottě, niečo mi musíš vysvetliť. A nesyp mi piesok do očí, mám právo o všetkom vedieť. Ako správca majetku…‘

‚Skôr toho, čo z neho zostalo,‘ prerušila ho pani Spraguová štipľavo.

‚Nechaj to, Lucille. Čo si s peniazmi robil Walter, do toho ťa nič. Ani mňa. Tu ide o inšie, Charlottě. Práve sme odchádzali z hotela, keď mi volal Matthews z banky. Bol veľmi znepokojený. Vieš prečo?‘

‚Nemal právo volať,‘ odsekla Charlottě studeným, zlostným hlasom.

‚Charlottě, Charlie Matthews sa dvadsať rokov stará o vaše bankové záležitosti, a navyše je aj váš rodinný priateľ. Keď si dnes odpoludnia zašla do banky a pokojne si si dala v hotovosti vyplatiť desaťtisíc z účtu, na ktorom je sotva

‚Dosť už. Nemienim o tom diskutovat‘.‘

‚Lenže desaťtisíc v hotovosti, Charlottě. V hotovosti, rozumieš. Čo prepánaboha…‘

‚To sú moje peniaze. Môžem si s nimi robiť, čo sa mi zachce.‘

‚Viem, sú to tvoje peniaze.‘ Spraguov hlas mocnel. ‚Nanešťastie, vie to aj kopa všetkými masťami mazaných podvodníkov, ktorí sa špecializujú na bohaté vdovy.‘

‚Harlan, občas rozprávaš ako vyslovený truľo…‘

Otáčacie dvere medzi kuchyňou a jedálňou hlasno zapískali. Žatým sa ozval úctivý hlas sluhu: ‚Prepáčte, pani Thorenová. Poodnášam zo stola neskôr.‘

‚Teraz, Raymond, prosím. Už sme skončili.‘

‚Iba večeru, Charlottě,‘ podotkol Sprague prísne. ‚Nie rozhovor.‘

Jeho hlas zanikol v hrmote stoličiek a v štrngote riadu.

Elinor vypla magnetofón. „Tak len to. Potom som sa pokúšala počúvať telefón v spálni, no tam bzučala klimatizácia. Záležitosť sa asi vybavila dakde inde v dome.“

Jake pokrútil hlavou. „Nevybavila. Thorenová Spra– guovi nepovie, načo sú jej peniaze. Ani nikomu inému. Ani keby ju vyviazali a žeravým železom pálili.“

„Ako to vieš?“

„Viem totiž, na čo sú jej tie peniaze. Thorena vydierali a obrali ho takmer o všetko. Takže si napokon zmyslel spáchať samovraždu, ktorá by vyzerala ako nehoda. Nazdal sa, že sa situácia tak vyrieši. Že vydierač už nebude mať koho vydierať a že peniaze, čo mu zaplatil, sa vrátia domov ako poistné.“

„Tak?“

„Veru tak,“ prikývol Jake. „No a teraz je na rade Thorenová, tú budú vydierať.“

Elinor sa spustila na gauč. „Panebože,“ vyhrkla.

„Viem. S tým Thoren nerátal, že špina, čo chcel utajiť, bude výnosným tovarom, pokým mu bude žiť žena, veď sa jej so všetkým zveril.“

„Chuderka,“ podotkla Elinor, „čo tá teraz prežíva!“ Zvraštila čelo. „Ale to ti môže pomôcť! Vie, že jej manžela vydierali.“

„To nikdy neprizná. Nie je hlupaňa. Je si dobre vedomá, že aj najmenšia narážka by ju nielenže pripravila o poistné, ale všetka utajená špina by vyšla najavo.“

„Aj to je pravda. Ktovie aká špina. Pletka s dajakou ženskou? A čo ak v ten večer zhodil Neru len preto, aby zakryl, že s ňou paktuje?“

„Nie. A nezačínaj si vymýšľať, ba ani o tom rozmýšľať. Pred Thorenovou by si sa nesprávala pokojne. A choď sa hneď napojiť na jej spálňu. A napoj sa na svoj telefón, nie na tento. Zapni aj monitor. A daj ho celkom blízko k snímaču. Aby si nemala pritlačené uši k hlave.“

Naložená aparatúrou sa ešte vo dverách obrátila. „Jake, nehnevaj sa, prosím ťa, ale tú chuderku vydierajú, nuž…“

„Dievčatko milé, pochop konečne. Ak by som jej to povedal, vyliezol by som z ulity a potom by som sa mohol zbaliť. Niečo iné by bolo, keby som vedel, prečo sa dá vydierať. V tom prípade by som ju sám pritlačil k stene a zajtra by bolo po všetkom. Ibaže neviem. Takže zatiaľ musí pani Thorenová trpieť za manželove hriechy. Chápeš?“

„Hej,“ prisvedčila Elinor. „A škoda, že chápem.“

Prešiel k dverám a zabuchol ich za ňou. Potom si sadol za stôl a položil pred seba oxeroxovanú kópiu Thorenovej životnej poistky.

11

Vyplnený dotazník bol na dvoch stranách. Vyrovnal ich rukou a po nedôležitých otázkach očami len prebehol. Dôležité otázky a rukou napísané odpovede si prezeral pozorne, akoby ich čítal prvý raz.

Meno a priezvisko: Walter Lennart Thoren

Zmenili ste si niekedy meno: nie

Bydlisko: Okružná cesta N 18, Daystar Island, Miami Beach, Florida

Miesto narodenia: St. Olivet, štát Minnesota

Dátum narodenia: 5. október 1915

Stav: ženatý

Vojak – nevojak: v armáde USA od júna 1939 do júna 1942

Zamestnanie: penzista

Predošlé zamestnania za posledných 10 rokov: riaditeľ spoločnosti Vyvolávanie fotografií, Miami

Výška poistky: 100 000 dol. so zdvojeným odškodnením

Užívateľ: Charlottě Spraguová-Thorenová Prípadný užívateľ: syn a dcéra rovnakým dielom

Poistený niekedy na život, nehodu či zdravie: nie

Počet žijúcich detí: dve

Meno, vek a zamestnanie‘: Kermit Sprague Thoren 21-ročný, vysokoškolák, Joanna Lennartová Thorenová, 18-ročná, vysokoškoláčka

Ďalšie údaje:

Meno otca: Frederick Thoren

Ak je mŕtvy, koľkoročný umrel: 50-ročný

Príčina smrti: autohavária

Dátum a miesto úmrtia: 2. januára 1940, St. Olivet, Minnesota

Dievčenské meno matky: Clara Lennartová

Ak je mŕtva, koľkoročná umrela: 50-ročná

Príčina smrti: ako otcova

Dátum a miesto smrti: ako u otca

Nasledovnú lekársku správu vyplní poverený vyšetrujúci lekár.

Celkový zdravotný stav: dobrý

Užíva žiadateľ narkotiká: nie

Užíva žiadateľ alkohol: nie

Choroby mozgu či nervovej sústavy, srdca, pľúc, zažívacieho traktu, pokožky, kostí, žliaz, očí atď.: nie

Operácie: bez následkov, uvedené v bode zvláštne znamenie.

Zvláštne znamenie: jazva v podobe L, sedemapolcentimetrová vertikálne, päťcentimetrová horizontálne na chrbte medzi lopatkami, od prvého po piaty hrudný stavec. Po zranení vo vojenskej službe cez vojnu.

Ktorá klinika, nemocnica, ktorý lekár sledoval zdravotný stav žiadateľa za posledných päť rokov: MUDr. Julius Freeman, cesta Plameniakov, Miami Beach, Florida.

Podpis vyšetrujúceho lekára: MUDr. William McMurtrie.

Podpis žiadateľa: Walter L. Thoren

Jake obrátil list. Na druhej strane bol ešte nesplnený sľub poisťovne Guaranty, že užívateľovi či prípadným užívateľom vyplatí po predložení poistky a lekárskej správy o úmrtí žiadateľa 100 000 dolárov, a pod tým bola naklepaná dodatková klauzula oprávňujúca vyplatiť užívateľovi 200 000 dolárov v prípade náhodnej smrti.

A na konci poistky boli ešte dve doložky, ktoré v Maniscalcovi oprávnene vzbudzovali zúfalstvo aj nádej.

Nespornosť poistky. Nespornosť poistky nadobudne platnosť po vypršaní jedného roka od jej vydania.

Obmedzenie ručenia. Ak v priebehu jedného roka po vydaní poistky umrie poistenec vlastnou rukou, poisťovňa vyplatí iba žiadateľom zaplatené poistné.

Alebo ako sa vyslovil Maniscalco: „Pre tú mizernú klauzulu o nespornosti sa na súde môžeme ukázať, iba ak na sto percent dokážeme, že šlo o samovraždu. Alebo, čo by bolo lepšie, ak zájdeme s vdovou dakde do vedľajšej miestnosti a predložíme jej dôkaz o samovražde. Potom by jej ani na um nezišlo vláčiť nás po súdoch.“

Okrem poistky bola v obale aj správa grafológa, ktorý analyzoval Thorenovo písmo z dotazníka. Dôverne známu správu si Jake prezrel rovnako sústredene ako predtým poistku.

Milý Jake,

ako som Ti už telefonoval, z takého materiálu ťažko spraviť hlbokú analýzu. Oxeroxovaná kópia poistky je dobrá, no nie sú na nej jemné odtiene, aké bývajú v listoch. Ani prirodzené okraje. Aj medzery medzi riadkami sú malé. Také v rukopisoch nebývajú. No aj tak môžem uviesť skutočnosti, za ktoré by som svedčil aj na súde, ak by bolo treba, pravdaže, za zvyčajný honorár.

Hneď spočiatku vidieť, že pán T. bol na skvelej intelektuálnej úrovni. Nežartujem, Jake, keď tvrdím, že mal veľmi vysoký inteligenčný kvocient. Medzery na odpovede sú na tlačive malé, no pán T. sa im nedal stiesniť. Všetky písmenká sú napísané dokonale kontrolovaným a čitateľným písmom. Písal ich človek so skvelým vedeckým myslením. Keď som dal dokopy všetky prvky písma, dospel som k názoru, že šlo o veľmi vynaliezavého človeka, ktorý si všímal aj najmenšie detaily a ktorý mal ostrú pozorovaciu schopnosť.

Veľmi zaujímavá okolnosť je aj to, že šlo o človeka s mimoriadne uzavretou povahou. Prezrádzajú to úhľadne zaokrúhlené písmenká a, o. Všetko na nich je precízne, aj keď sú písmená tesne pri sebe, čo aj s inými znakmi poukazuje na nezvyčajnú uzavretosť človeka mimoriadne mlčanlivého a utiahnutého.

Rukopis vzbudzuje záujem najmä pre zreteľné náznaky, že ho písal človek veľmi výrečný, schopný vyjadrovať sa mimoriadne plynule, človek, ako sa vraví, s básnickou žilkou. Čo v rozpore so sklonom k uzavretosti poukazuje na to, že šlo o človeka, ktorý akoby po celý svoj život chodil s vreckovkou na ústach.

Dôležité sú aj badateľné náznaky takmer ženskej citlivosti, ale aj príznaky mocnej mužskej bezohľadnosti a vedomia vlastnej dôležitosti. Ďalší protiklad.

Na otázky, čo si mi poslal v prílohe, odpovedám takto:

Po prvé: Nie, nijaké príznaky šialenstva. A Ty nevieš, že slovo šialenstvo už vyšlo z módy?

Po druhé: Hej. Možno bol v armáde dôstojníkom. Bol to – prepáč mi porovnanie – veľký kaliber.

Po tretie: Prípad pána T., ako zdôrazňuješ v prílohe, je akiste hypotetický prípad. Chlapík zdedí svokrov podnik, istý čas ho úspešne vedie, potom ho z ničoho nič predá a ako štyridsaťročný, teda v pomerne mladom veku, sa ako penzista presťahuje na Miami Beach. Ibaže z jeho rukopisu sa nedá usúdiť, či šlo o prekvapivý ťah. Možno sa mu podnik sprotivil, a možno preto odišiel. Ak si na Miami Beach našiel ako penzista vhodné hobby, prekvapilo by ma, keby ten podnik nepredal.

Po štvrté: Zopakujem, o čom som Ťa už telefonicky ubezpečil. Nie, nenašiel som najmenší dôkaz, že by mal hazardérske sklony, čím si dozaista chcel povedať, tak sa aspoň nazdávam, či nebol náruživým hazardným hráčom. Nuž, v rukopise nič nenaznačovalo, že si občas nezahral. Napokon, aj Ty si občas zahráš, a Tvoje písmo, priateľ môj milý, sa nápadne podobá rukopisu pána T.

Tak to by bolo všetko. Aby som nezabudol. Keď sa nabudúce zídeš s tou úchvatnou Sherry, tak jej povedz, že moja ponuka stále platí.

So srdečným pozdravom

A na mieste, kde býval strojom napísaný podpis Mike Shermann, nebolo pre zmenu nič.

Jake zasunul list nazad do obalu, potom zo zásuvky na písacom stole vybral lineárik, dobre zastrúhanú červenú ceruzku a nahol sa nad poistkou. Veľmi pozorne narysoval čiaru pod dátumom narodenia, ktorý uviedol Thoren, aj pod dátumom smrti jeho otca, ktorý takisto udal Thoren. Žatým úhľadne odfajkol otázky týkajúce sa vojenskej služby a zvláštnych znamení.

Napokon zdvihol slúchadlo a vykrútil Maniscalcovo domáce číslo. Slúchadlo na druhom konci drôtu zdvihla slúžka. Vraj pán Maniscalco odišiel na celý večer a ona nevie, kde by ho mohol zavolať. A že či mu môže napísať odkaz.

„Hej,“ odvetil Jake. „Ale aby ho naozaj dostal. Trebárs mu ho prišpendlite na hlavnicu. Nech zavolá Jaka, len čo dôjde domov, nezáleží o koľkej.“

O polnoci mu Elinor prišla oznámiť, že zo spálne pani Thorenovej nakrútila iba správy a trochu zo show Johnnyho Carsona a že Thorenová televízor vypla iba pred chvíľou. Z odpočutého bolo zrejmé, že sa zberá spať.

„Tak aj ty zatvor krám. Ale predtým daj celú aparatúru do skrine.“

„A poumývam riad.“ Elinor. otáľala. „Jake, rozmýšľala som, myslím o tom vydieraní.“

„Povedal som ti, aby si o tom nerozmýšľala.“

„Viem, lenže si neviem pomôcť. Jake, nie je nebezpečné miešať sa do toho, začínať si s vydieračom? Taký človek sa neštíti ani vraždy. Ak zistí, že sa mu do toho pletieme…“

„Nezistí,“ ubezpečil ju Jake.

„Len aby. Totiž, ak by sa strieľalo, hneď by som mala plné gate. Strašne nerada hrám v predstavení, v ktorom sa strieľa hoci iba slepými nábojmi.“

„Nebude sa strieľať. Hlúposti!“

„Ale taký človek…“

„Prosím ťa!“

Boli už dve hodiny po polnoci, keď sa Maniscalco napokon ozval. „Čo je, Jake? Máš dobrú správu? Ak nie, tak počkaj, najskôr si sadnem a uvoľním kravatu.“

„Sadni si a dobre počúvaj. Potrebujem pomoc. Dajakého chlapíka odtiaľto, čo to tu všetko dobre pozná. Dakoho z Miami, ale naozajstného profíka.“

„Naozajstného profíka,“ zopakoval Maniscalco. „A šiel by si s ním na fifty-fifty?“

„Nie.“

„Hneď som si myslel. Jake, sám dobre vieš, že neexistuje profík, ktorému by si mohol zveriť veľkú vec, a nejsť s ním na polovicu.“

„Len mi jedného zožeň, Manny,“ pokračoval Jake. „Na Severe či na Pobreží, tam by som vedel, koho vziať. Ale tu som ako v Hongkongu. Ale aj tu sa určite nájde chlapík, ktorý by to vzal za denný plat. Spojky máš predsa všade. Nech mi dakoho prihrajú.“

„Nepáči sa mi to, Jake. Ani to, že je tam s tebou nové dievča. Ozaj, ako sa zaúča?“

„Dobre. A prestaň sa znepokojovať, ešte mi začneš za chrbtom hľadať inú. Dnes sa držala, ako sa patrí.“

„Už? Jake, ty si teda poriadny hnusník. Ako si ju naviedol? Skrotil a potom dirigoval ako Sherry?“

„Nie. Dal som jej do istého telefónu namontovať plošticu. Odteraz sa určite zakaždým pociká, ak sa na ňu dajaký poliš čo len pozrie. A nie že sa začneš vykrúcať. Zožeň mi chlapíka odtiaľto, ale prvotriedneho. Máš na to celý deň, máš sa kedy povypytovať a dajakého vyňuchať. Zavolám ti zajtra večer, tak aby som už vedel, kto je to a kde sa s ním spojiť.“

„Mamma mia, máš na to celý deň! Dobre, vynasnažím sa. Ešte dačo?“

„Hej. Thoren bol od roku 1939 do roku 1942 v armáde, tam mi zisti, či vo vojenskom zázname, prípadne v prepúšťacom doklade nemá dajakú škvrnku. Ale rýchlo. V dotazníku uviedol, že rodičia mu zahynuli pri autohavárii dakde na Strednom západe. Zisti mi, či na tej havárii nebolo dačo zvláštne.“

„A čo ak bolo?“ spýtal sa Maniscalco.

„Už som si takmer istý, že Thorena vydierali. Utajená špina siaha občas daleko do minulosti.“

„V poriadku. Hneď to dám dakomu na starosť. Ale pozisťovať tie vojenské veci, to môže zabrať vela času. Vieš, čo je to, vybaviť v Pentagone dačo rýchlo?“

„Viem len,“ namietol Jake, „že poisťovňa Guaranty má vo svojej správe kopu generálov vo výslužbě. Čo tak naštrknúť daktorému z nich, aby pre zmenu pohol prstom a plat si zaslúžil?“

„Tuším naozaj naštrknem. Tak či onak, za pár dní zoženiem, čo potrebuješ. A teraz na rovinu, Jake. Ako to vyzerá? Môžeme dúfať?“

„Ak by sme nedúfali, chlapče, život by bol iba prázdna škrupina.“

„Prepánaboha, Jake, nežartujem. Ako sa ti to vidí?“

„Môžeme dúfať.“

Maniscalco si zhlboka vydýchol. „Priateľ milý,“ povedal, „zapíš si veľkými písmenami, že ak ma vytiahneš z tejto kaše, nielenže dostaneš prisľúbené peniaze, ale ťa pohostím tým najlepším v najlepšej reštaurácii na Mul– berry Street, kedy sa ti len zachce.“

„Manny,“ odpovedal Jake, „máš šťastie, že som ochotný ukázať ti krajšie veci. Takže ak si s týmto tu poradím, zavedieš ma s mojím dievčatkom, len čo dorazíme do New Yorku, do Four Seasons.“

12

„Pošta?“ začudovala sa Elinor, keď pri raňajkách hodil Jake na stôl okrem miamského Heraldu aj pohľadnicu a list. „Pre mňa?“

„Pohľadnicu nám poslali Sally a Ted z Mexika a list poslala tebe Myra Wiiliamsová z New Yorku. Takéto veci budeme dostávať každý druhý – tretí deň. Všetko je to, pravdaže, podvod. Stačí poslať do St. Luis adresu a tam už urobia, čo treba.“

„Úžasné,“ prevravela Elinor. „A načo to všetko?“

„Aby nás prípadný klebetný poštár pokladal za naozajstných ľudí. A takisto posluha. Akurát zajtra príde dievča a záhradník, budú chodiť raz do týždňa.“

„Potrebujeme dievča, čo tu bude snoriť? Dom poupratujem poľahky sama.“

„Nie. Od skrine, kde máme aparatúru a dôverné materiály, mám kľúč ja. Čím väčšmi bude slúžka snoriť po dome, tým lepšie. Poštu treba nechať dakde, kde na ňu určite naďabí.“

„A otvoriť jej, pravdaže, aj môj šatník. Kedy si pôjdeme zaplávať k Thorenovcom?“

„Presne o jedenástej. Aby si mala kedy spracovať Joannu a ja zasa pozabávať sa s jej bratom o autíčkach.“

Jake z Kermita ktoviečo nevytiahol, no podarilo sa mu rozobrať v garáži motor z XKE a na nohaviciach si urobiť veľký olejový fľak. Elinor si za tie dve hodiny počínala lepšie, čo zistil podľa samoľúbeho výrazu, ktorý si nasadila na tvár, len čo vyšli od Thorenovcov a mierili domov.

„Tak čo?“

„Nuž čo. Hotové útrapy. Keď som sa napokon dostala k tomu, povedala som jej, že aj môj otec je mŕtvy. Že aj on zahynul pri autohavárii. Je mŕtvy, to je pravda, ibaže nezahynul pri autohavárii. Že ako som len trpela a že by som bola k nemu milšia, nech viem, čo sa stane. A ona…“

„K veci,“ posúril ju Jake. „Povedala ti, čo robil Thoren v deň, keď sa zabil?“

„Už som pri tom. Poznámkou o svojom otcovi som sa jej dotkla. S otcom sa totiž vtedy ráno povadili. On sa vadil. Keď raňajkovali a on čítal pritom rannú poštu, z ničoho nič sa na ňu vyrútil, či sa naozaj chce vydať za Hala Freemana.“

„Povedala, že preto, že je Freeman žid?“

„Hej. A doložila, že určite aj ja som si hneď všimla, že vyzerá ako žid. Akoby na tom záležalo. Tuším jej v živote nezišlo na um, že aj ona tak vyzerá.“

„A vyzerá?“

„A nevšimol si si? Aj Kermit. Je pekný, má hneďé oči, kučeravé vlasy, taký typ…“

„Táto stránka veci,“ podotkol Jake, „by mi nebola zišla na um.“

„Aká stránka?“

„Čo ak bol Thoren žid? Ak už dávno usúdil, že v živote už nepotrebuje nič, iba pokoj? Potil by sa strachom, nech mu dakto pohrozí, že prezradí jeho tajomstvo. Určite by sa dal vydierať.“

„Možno by sa dal,“ pripustila Elinor. „Ale zabiť sa preto, to by musel byť blázon. A vravíš, že bol normálny.“

„Bol normálny. Ako všetci, tunajší. Strážca pri moste sa znepokojil, keď som povedal, že sa volám Jake, Milt Webb je ostražitý ako banda gaunerov, Ortegovci a Patty Tuckerová aj podaktorí iní sú odporné exempláre, aké bývajú na Miami Beach…“

„Viem. Priam pri nich naskakujú človeku zimomriavky. Ale takých ľudí je veľa.“

„Aj Thoren bol taký,“ povedal Jake, „a jeho obdivovali najväčšmi. Ukázať naňho ako na podvodníka, outsidera, nepriateľa…? Tuším by sa skôr zabil, ako čeliť takému dačomu.“

„Ak bol žid,“ zdôraznila Elinor. „A či bol, to nevieš.“

„Neviem. Ale pre to sa netráp. Pridŕžaj sa len toho, čo robil v deň, keď sa zabil. Joanna povedala, že po raňajkách čítal poštu, že v dome vládla pohoda, potom však na ňu z ničoho nič zaútočil, či sa naozaj chce vydať za Freemana. Čo bolo ďalej?“

„Nedala sa. Aj ona útočila, a veľmi tvrdo. Najhoršie pri škriepkach s ním však bývalo to, že nestratil pokoj, zostal studený ako ľad a hovoril tónom, akoby vysvetľoval dačo idiotovi. Také škriepky sa zvyčajne skončili tak, že Joanna vybehla po chvíli hore do svojej izby. No vtedy vyšiel hneď za ňou aj on a neprestával jej húsť, aké hrozné sú miešané manželstvá. Nakoniec vybuchla a vykričala mu, aká hlúposť sú predsudky a že je pokrytec, lebo predstiera, že sa priatelí s Halovým otcom. Vykričala mu aj kadečo iné, čo teraz veľmi ľutuje.“ Elinor zmĺkla a nadýchla sa. „Určite bol staromódny. V našej štvrti sa za miešané manželstvá pokladajú iba také, v ktorých je jeden partner čierny a druhý biely. A musí byť veľmi biely a veľmi čierny, iba tak. Ináč si to nikto nevšimne:“

„Kde to vlastne bývaš?“

„V okolí Tompkins Square Park. Avenue B pri Desiatej ulici. Odkedy ju začali volať East Village, bývajú tam samí hippies, ale moja mama aj tak odtiaľ neodišla. Stále bývame v byte, do ktorého sa s oteckom nasťahovali, keď sa vzali. Presťahovala som sa k nej hneď po rozvode.“

„Myslel som si. Nemala si dojem, že čosi z hippie je aj v Joanne a jej priateľovi?“

„Nie. Vraj si zavše zafajčia marihuanu, ale kto to nerobí? No a na tom priateľovi jej ktovieako nezáleží, aspoň viac ráz spomenula, že je veľmi mladý. Pochybujem, že sa zaňho vydá. Nateraz by sa najradšej vydala za teba. Keď prišla reč na teba, hneď sa jej zrýchlil dych.“

„Lebo veľký otecko som jej teraz ja. Čo sa stalo po tej škriepke s Thorenom? Neurobil v ten deň niečo nezvyčajné?“

„Nič nezvyčajné, iba čo si odpoludnia vyšiel na jachte a vrátil sa až na mrku. Práve bola na prístavisku, keď dorazil. Povedal jej, aby mu pomohla zakryť jachtu, no ešte sa naňho hnevala, tak sa iba zvrtla a bez slova odišla, to ju teraz najväčšmi mrzí a bolí. A celý večer sa mu neprihovorila. No a asi o tretej ráno ju zobudil Kermit, že otec je mŕtvy. V rodine jachtáril iba on a ona. Odvtedy na jachtu nemôže ani pozrieť. Jachta je stále pri prístavisku.“

„A nevidelo sa jej nezvyčajné,“ spýtal sa Jake, „že si vyšiel na jachte a že sa vrátil tak neskoro?“

„Nič také nespomenula. Bola by, keby to bolo čosi nezvyčajné, veď ako mi povedala, veľmi sa pridŕžal zabehaného poriadku. Na všetko mal presne zadelený čas. Ak rozvrh narušil, hneď si to všetci všimli. Napríklad, ešte bola malá, keď začal chodiť do Bayside Spa. Chodieval ta v stredu. Dobre si tam zacvičil a vypotil sa v parnom kúpeli. A raz akoby uťal. Do kúpelov prestal chodiť. V stredu doma nie a nie uveriť, že je streda, lebo v stredu nebýval doma. Na jachtárenie sa predsa nedá zadeliť čas, či hej? Na počasí nezáleží?“

„Trochu. Kedy prestal chodiť do tých kúpeľov, nespomenula?“

„Nie,“ odvetila Elinor. „Prečo? Je to dôležité?“

„Možno. A čo robil večer pred tou nehodou? Ani to nespomenula?“

„Nie. A ja som sa nechcela toľko vyzvedať. Nie je ktovieaká múdra, no to by bolo dosť nápadné.“

„O čom ešte rozprávala?“

„Najmä o tebe. Trochu aj o Hálovi a Kermitovi. Varovala ma pred Kermitom. Smiala sa pritom, ale nežartovala. Aspoň vidíš, koľko má rozumu. Keby som sa ja usilovala prebrať dakomu manžela, najskôr by som na jeho manželku pustila svojho pekného bračeka.“

„Ženy,“ podotkol Jake.

Doma sa v salóne vystrel na gauč, zavrel oči a založil ruky za hlavu. Elinor stála a hľadela naňho. „Počínala som si dobre, však?“ povedala, keď napokon otvoril oči.

„Znamenite.“

„Aj ja si myslím. A teraz mi povedz prečo.“

„Samovraždy pre vydieranie sú na jedno kopyto,“ odvetil Jake. „No a z Joanny si vytiahla to, z čoho mi vychádza, že známej šablóny sa pridŕžal aj Thoren.“

„Iba to?“ Elinor bola sklamaná.

„Je to oveľa viac, ako si myslíš. V pošte, čo Thoren po obede čítal, bol podľa všetkého vydieračov odkaz, kedy a kde mu má dať ďalšiu sumu. Veľké percento samovrážd, ktoré majú na svedomí vydierači, nasleduje práve po takýchto odkazoch. Vydierači ich posielajú, keď je obeť už na pokraji zúfalstva. Preto tak ostro zaútočil na Joannu. Varoval ju pred sobášom posledný raz – na rozlúčku.“

„To je iba teória,“ namietla Elinor. „Nie dôkaz, aký potrebuješ.“

„Dôkazom by bol vydieračov odkaz. Z protokolov vyplýva, že čo ako starostlivo sa samovrah usiluje, aby samovražda vyzerala ako náhoda, tak či onak zanechá po sebe stopu k pravde, je to tak, prípad za prípadom. Môžbyť v mnohých prípadoch si to niekedy ani neuvedomí. Možno ide iba o nevedomý skutok jeho ja, aby ukázal, akej obete bol schopný. Takže po všetkých tých trápeniach, ktorými prejde, zostane po ňom obhorený odkaz či zdrapy odkazu. A Thoren mal v sebe viac než svoje ja.“

„Ibaže umrel pred mesiacom,“ pripomenula Elinor. „Naozaj si myslíš, že podobný list, potrhaný či obhorený, sa po mesiaci nájde?“

„Radšej si to myslím,“ prisvedčil Jake.

13

Keď Maniscalco zavolal, Jake hneď prešiel k veci. „Manny, poslal si už dakoho do mesta, kde havarovali Thorenovi rodičia? Je možné, že tam šlo o dajakú nečistú záležitosť.“

„Hej. Do St. Olivet som hneď ráno poslal istého chlapca z Twin Cities. Vychádzajú tam miestne noviny, takže si o tej nehode všetko poprezerá. Mestečko je malé, pokúsi sa vyhľadať aj niekoľkých pamätníkov, hádam si spomenú na Thorenovcov.“

„Môžeš sa s ním večer spojiť?“

„Viem, v ktorom je moteli. Prečo?“

„Ešte mi zisti, akého náboženstva bol Thoren aj jeho rodičia. Ak to nebude na Thorenovom rodnom liste, možno sa nájde, čo by nás naviedlo na stopu, v pohrebnej kázni či v smútočnom oznámení. Môžeš to zariadiť hneď?“

„Pravdaže. Ale čo ti to zišlo na rozum?“

Jake vysvetlil, čo mu zišlo na um, a Maniscalco spokojne zahundral: „Vydierali ho, Jake, na sto percent. Ak vysvitne, že chudák Thoren sa dal vydierať pre náboženstvo, príbuzní si dobre rozmyslia, či s tým vyrukovať na súde. Dobre vieš, že poisťovňa Guaranty sa náramne nerada ukazuje na súde, ak sa takto vymáha poistné. Darmo má pravdu, verejnosť sa tvári kyslo.“

„Toľko ráz si mi to povedal, že to už viem,“ poznamenal Jake. „A teba, Manny, nerozčuľuje, že veľká poisťovacia spoločnosť sa znervózňuje pre také dačo?“

„Priateľ môj milý, dnes sa pre svoj profil znervózňujeme všetci, najmä spoločnosti. A ty dostaneš kopec peňazí, len nakriatni vdovu, aby stiahla žalobu, a profil poisťovne Guaranty zostane pekný, bez najmenšej škvrnky.“

„Kvôli tebe urobím všetko možné.“

„Zatiaľ sa neponosujem. Hádam si len nestavil všetko na tú jedinú kartu, Jake? Možno ho vydierali pre náboženstvo a možno nie. Maj hlavu otvorenú. Je celkom možné, že ho vydierala dajaká žena. Možno nabúral dajakú šikovnú beštiu. Nezabúdaj, že pri vydieraní je sex zastúpený veľmi vysokým percentom.“

„Nezabúdam. No aj tak si myslím, že ho nevydierala žena.“

Maniscalco začúchol. „Chápem dobre?“ ozval sa po chvíli. „Myslíš, že bol teplý?“

„Dočerta, nie akí sú na Fire Islande, ak máš takých na mysli. Ved mal ženu a deti. Ale dajaké príznaky boli. A v takom prípade stačí nepatrný podnet vo verejnom záchode, a oheň je na streche. Preto sa chcem pozrieť na jeho záznamy z vojenskej služby. Napokon, bude tam uvedené aj náboženstvo, ku ktorému sa hlásil roku 1939. Čo si urobil v tej veci?“

„Veľa. Ibaže nevedia narýchlo zistiť, kde sú tie záznamy. Zistia, pravdaže. Dám ti vedieť, len čo zistia.“

„Tak im povedz, aby sa pousilovali,“ doložil Jake. „A čo je s tým pomocníkom, čo si mi mal zohnať? Našiel si dobrého?“

„Našiel. To som ti chcel oznámiť hneď na začiatku. Jake, počul si dakedy o chlapíkovi menom Abe Magnes? Poznáš to meno?“

„Tuším poznám. Čo kedysi dávno v niekoľkých prípadoch pomohol poisťovacím spoločnostiam? Čo sa o ňom písalo v novinách?“

„Hej. Písalo sa o tom na území celého Miami. Toho som ti našiel.“

„Abe Magnes?“ začudoval sa Jake. „Ten predsa odišiel na dôchodok ešte predtým, ako som sa ja dal na takýto zárobok. Už má najmenej sto rokov. Aký osoh, dočerta, budem mať zo staříka?“

„Magnes si občas ešte vezme prácu, tak mi aspoň oznámila spojka, a že jej má viac ako väčšina vyšetrovateľov, ktorí nemajú ani spolovice toľko rokov ako on. A po celom Miami má skvelú povesť ako čestný človek. Zaplať mu, čo zapýta, a bude len tvoj, nikoho iného. Je tu však háčik: čo zapýta. Je dobrý, a on to vie.“

„Nie. Potrebujem chlapíka, čo sa vie aj poriadne hýbať, nie človeka na kolieskach.“

„Jake, skôr ako sa do mňa pustíš, aspoň zájdi k nemu, uvidíš, aký je. Už som ho mal na drôte, povedal mi, že sa rád s tebou pozhovára. A môže ti vraj ponúknuť, čo práve potrebuješ. O Miami nevie z tamojších nik toľko ako on, ako som sa o ňom dozvedel. Dobre vieš, koľko času a nepríjemností ti taký človek ušetrí.“

„Dávaš mi možnosť vybrať si, dobre teda, zájdem k nemu. Kde ho nájdem?“

„Povedal mi, že býva na Beach, desať minút autom od tvojho domu, v hoteli Oceana. Zájdi k nemu zajtra, o koľkej budeš chcieť, bude ťa čakať.“

„Ak do zajtra neumrie,“ podotkol Jake.

Ľahol si v pracovni na gauč rozladený, takže aj sny mal rozladené. Z akéhosi mučivého sna ho prebral hlas, volal jeho meno. Sadol si a v tme zazrel pod dverami do spálne niť svetla.

Vošiel do spálne. Prostred velikánskej postele, sťa mŕtvolka, už ju iba zabalzamovať, ležala na chrbte Elinor. Odhodený paplón a pyžama sa váľali na dlážke. Medzi nohami zacviknutá posteľná plachta jej siahala za prsníky, no inak celé telo bolo odhalené a do červena zapálené. Tvár, takisto červená ako rak, napuchnutá. Aj oči napuchnuté a privreté.

Jake na ňu hľadel priam fascinovaný. „Panebože, ale si sa zrichtovala.“

„Viem. Ale bude to dačo horšie, nielenže som sa dala tak opáliť. Je mi nanič. Mám zimnicu a zle mi je od žalúdka. Chcela som sa vyzvracať, ale sa mi nedalo.“

„To len, že si tak opálená. Hádam si nebola s Joan– nou dve hodiny na slnku bez slnečníkov či dačoho iného?“

„Ona bola, nuž mi to nezišlo na um.“

„Ale ti malo, dievčatko. Zajtra by si ju požiadala, aby nás pozvala povoziť sa na tej jachte. Takto z toho nebude nič.“

„Jake, ak sa budem cítiť čo len trochu lepšie…“

Zavrtěl hlavou. „O tom ani reči. A nemá zmysel trápiť sa pre to teraz. Čo si si dala na tie spáleniny?“

„Olej na opaľovanie s benzokaínom, ibaže som všade nedočiahla. Preto som ťa volala. Strašne nerada som ťa budila, no na chrbte sa nemôžem natrieť a strašne ma bolí. A myslela som si, že mi poradíš, ako utíšiť tú bolesť.“

„Prosím. Patentovaný dekkerovský prostriedok. Dve tabletky na spanie, aby si přespala to najhoršie, potom fľaša zázvorového piva, aby sa ti uľavilo a spomalila sa dehydratácia. A napokon natrieť popálené miesta olejom.“

Prehltla tabletky, pokorne a bez rečí vypila pivo, poddajné si dala stiahnuť z tela plachtu a rovnako poddajné sa dala převalit‘ na brucho. Napokon ju od pliec.až po päty natrel olejom. Vďačne si vydýchla. „Už mi je trochu lepšie. Vieš čo, Jake? Zavše si veľmi milý chlapec.“

„Nemýľ si schopnosti s dobrým srdcom, dievčatko.“

„Len nebuď taký bezcitný. Hádam sa len neľakáš, keď ti človek povie, že si milý, či hej?“

„Hej, ak sa to vysloví tak, že sa to môže skončiť zábavou, pred akou som ťa varoval.“

„Zábavou,“ zahundrala, ležiaca na bruchu, ruky, nohy roztiahnuté a tvár zaborená do hlavnice. Zrazu sa zdvihla na lakťoch a pozrela naňho kalnými očami. „Počúvaj, si kráčajúci počítač, no aj tak ti musím dačo povedať. Neviem prečo. Slovom, cítila by som sa mizerne, keby som ti to nepovedala. Tak ti poviem.“

„Som pripravený na najhoršie.“

„O tom manželovi. Nemala som manžela. Nebola som vydatá. Mala som iba mládenca od Tompins Square, bol nezamestnaný a s tou svojou gitarou veľmi dôležitý. Raz ma zavolal k sebe a ja som šla, a keď sa mi narodilo dieťa, tak sa odsťahoval. To je všetko.“

„No a?“

„No a keď som ti to povedala, cítim sa lepšie.“

„To je dobre. A mládenec sa už neukázal? Nesprával sa ako otec?“

„Nie. Tak som sa presťahovala k mame. Súhlasila, ale s podmienkou, že nepôjdem na potrat, lebo je tuhá katolíčka. A dobre som urobila, chlapčeka by mama nedala za nič na svete.“

„Náramne dojímavé,“ poznamenal Jake. „No radšej sa tým tabletkám nebráň, hlava ti už odkvickáva.“

Spustila hlavu do hlavnice. „Mizerný počítač,“ za– šomrala.

Chvilku čakal, potom zhasil svetlo a vrátil sa do pracovne. Zhodil zo seba pyžamové nohavice, natiahol indiánske nohavice a zadným vchodom vyšiel z domu. Postál v zarosenej tráve, aby mu oči privykli na tmu, a potom pozrel na hodinky. Svetielkujúce ručičky ukazovali pol štvrtej.

Len čo rozoznal obrysy kríkov, stromov a domov naokolo, zamieri] po trávniku dolu k úzkemu pásu piesku, k nízkemu násypu pri vode zálivu. Kráčal po piesku na konci pozemku Milta Webba k prístavisku Thorenovcov. Prístavisko nevidel, no vedel si ho jasne predstaviť: úzky, zo dvadsať metrov dlhý drevený mostík vybiehajúci do zálivu. Z jednej strany bol k nemu priviazaný Kermitov rýchly motorový čln, z druhej strany provou priviazaná k mostíku a kormou k bóji Thorenová vyše desať metrov dlhá jachta: plachta zvinutá, odložená, vchod do podpalubia zakrytý a zabezpečený plachtovinou.

Motorový čln a jachta. Vtom Jake zočil prírastok. Pri jachte, kormou obrátený k mostíku, stál bledý, strašidelne dlhý a veľký krížnik so zhasnutými svetlami a s ledva čujným pomalým pulzom motora. Hlasy na zadnej palube, slová preciedzané cez zuby, tichšie ako zvuk motora, nebolo rozumieť.

Jake opatrne stúpil na mostík. Doska mu pod nohou nahlas zavŕzgala. Naponáhlo odtiahol nohu a rýchlo sa odkradol zopár metrov ďalej, čupol si a uprel oči na loď.

Odpratal sa v najvyšší čas. V tej chvíli zišla z lode na mostík tmavá postava, prešla po vŕzgajúcich doskách a po trávniku rýchlym krokom zamierila k domu. Len čo ju za bazénom pohltila tma, motor na lodi sa rozvrčal a napokon rozreval. Na prove sa rozblikalo červené a zelené svetlo, na korme biele. Až keď sa loď začala odsúvať od mostíka, Jake sa postavil, že si prečíta meno lode na korme.

„Hej, ty!“ zbliakol vtom akýsi hlas – Miltov Webbov, vysoký, vzrušený. „Nehýb sa. Mám ťa na muške. Zostaň stáť, kde si.“

Svetlá na lodi zaraz zhasli a motor sa ohlušivo rozreval. Jake sa zvrtol, odkiaľ prišiel hlas. Rachot výstrelu, záblesk hlavne, spŕška pichľavého piesku v tvári, to všetko akoby sa stalo naraz. Jake sa tromi skokmi vrhol hlavou do vody. Ozval sa druhý výstrel a broky zasipeli vo vode iba zopár centimetrov jemu pri hlave. Ponoril sa ešte hlbšie a plával z celej sily, že mu šlo roztrhnúť pľúca. Keď sa vynoril na hladinu, bol už za Webbovým prístaviskom. Odtiaľ vo vode, takmer takej teplej ako dusné nočné povetrie, pohodlne doplával až k svojmu pásiku pobrežia.

Doma hodil indiánske nohavice do práčky, vošiel do pracovne a vyhľadal v telefónnom zozname Webbovo číslo. Len čo ho vykrútil, ozval sa vyplašený ženský hlas. „Haló, kto tam?“

„Pani Webbová?“

„Áno. Kto volá? Čo chcete?“

„Tu Jake Dekker, váš sused, pani Webbová. Pred chvíľou som z vášho pozemku počul krik, tak reku, či sa dačo nestalo. Akoby bol Miít na dakoho volal…“

„Hej, je to hrozné. Panebože, kam sa to ten svet rúti. Počkajte, už je tu Milton.“

V slúchadle Jake začul tlmené slová a hneď žatým sa ozval Webbov hlas. „Počul si, čo sa tu robilo, Jake?“

„Hej. Manželke som to nechcel povedať, no akoby sa strieľalo. Čo sa stalo? Ak chceš, aby som prišiel, tak len…“

„Nie. Pekné od teba, no nemusíš sa znepokojovať. Všetko som vybavil sám. Pekné bezpečnostné opatrenia, keď si človek musí chrániť dom s puškou v ruke! Nech ma čert vezme, ak zajtra McCloyovi nevykričím, za aký zákon a poriadok si tu platíme.“

„Myslíš, že sa ti chceli vlámať do domu?“ spýtal sa Jake.

„Nie mne. Thorenovcom. Tí hnusníci si tu občas zasnoria a pokúsia sa vlámať do domu. No doteraz ich nikto neprichytil. Až ja. Loď som odplašil a chlapíka, čo zostal na brehu, som zrazil do vody svojou dvanástkou.“ Webbov hlas sa víťazoslávne zdvihol. „V tej tme, Jake, najmenej zo šesťdesiatich-sedemdesiatich metrov. Čo na to povieš?“

„Len to, že na čo namieriš, to aj trafíš, Milt. A Thorenovci, už vedia? Aj oni sú hore?“

„Hej. Práve som sa zhováral s Kermitom a Joannou. Zájdem k nim, len čo sa oblečiem. Počkám s nimi na polišov.“

„A čo pani Thorenová? Čo ona na to?“

„Nezišia dolu. Tuším sa ani nezobudila, chvalabohu. Jake?“

„Prosím?“

„Akurát špekulujem. Vravel si, že píšeš kriminálne príbehy, tak mi môžbyť odpovieš, na čo sa ťa opýtam. Totiž, čo v takýchto prípadoch robia poliši. Ak vyjde telo na hladinu, čo myslíš, dajú mi z brokov, čo nájdu v tele, na pamiatku?“

„To je to najmenšie, čo môžu spraviť,“ potvrdil Jake.

14

Dopoludnia bolo v dome aj okolo domu veľmi rušno. Polícia z Miami Beach a strážcovia z Daystar Islandu prekutávali okolie. S upratovačkou z daystarských služieb došla aj skupinka záhradníkov, potom Milt Webb s manželkou a napokon sám McCloy, vládca Daystar Islandu, v elegantnej jachtárskej vetrovke. Prišiel sa novým členom spoločenstva ospravedlniť za frmol pred úsvitom. A takisto nedotklivo, na vlastnú päsť prípad povyšetrovať.

V súkromí kuchyne mu Jake povedal, čo už bol povedal polícii: začul Webbov hlas, potom výstrely a napokon zatelefonoval Webbovi…

„A nevideli ste dajakú podozrivú loď?“ spýtal sa McCloy povzbudivo.

„Zo spálne na mostík nevidieť, a keby aj bolo, vonku bola tma ako v rohu.“

„Ani ste nepočuli dajakú loď prísť čj odísť?“

„Čo máte na mysli?“ opýtal sa Jake. „Hádam si nemyslíte, že si to všetko Webb vymyslel!“

„Ťažko o tom robiť závery,“ odvetil McCloy, no bolo jasné, že záver si už urobil aj on, aj polícia, aj strážcovia.

Elinor celý ten čas nič neprebudilo. Napokon zostala v dome už len slúžka. Jake jej dal poriadne prepitné, aby sa postarala o Elinor, keď sa postihnutá prebudí, potom si vzal koženú aktovku, prešiel autom mestom a zastal pred hotelom Oceana.

Hotel Oceana stál na pobreží oceánu v južnej časti mesta, ošľahaný vetrom, trojposchodová imitácia Mount Vernona, veranda na vysokých stĺpoch obrátená na ulicu. Na verande sedeli v rade starší ľudia, všetci s tmavými okuliarmi na očiach a všetci sledovali holuby a čajky, čo sa nespoločenský prtili v stoke.

Vestibul vyzeral ako spoločenská miestnosť v sociálnom ústave. Pred farebným televízorom, celkom na konci miestnosti, stáli rady kovových stoličiek. Ľudia na obrazovke, s príšernými zelenými a fialovými tvárami, práve súťažili v akomsi kvíze, na obrazovku však pozeral iba mládenec chorobne bledožltej tváre, čo postával za recepčným pultom. Neodtrhol od nej oči ani vtedy, keď Jakovi odpovedal, že pán Magnes býva hore v prístavbe. Aby vyšiel výťahom na tretie poschodie a potom schodami na strechu.

Z prístavby na rohu strechy sa vykľul bytík s izbičkou a kuchynkou. Návštevníka privítal Magnes v ovisnutých plavkách a gumených sandáloch. Postava malá, bruško vyduté, pavúčie nôžky, okolo plešiny na hlave strapce bielych vlasov, nos sťa hľúza, privreté očká, skrátka, vyzeral ako nahnevaný káčer.

„Jake,“ zakomentoval. „Taký si ty Jake, aký som ja Shaun O’Reilly. Už dávnejšie som o tebe počul. Máš skvelú povesť, nuž som si myslel, že budeš starší. Maniscalco ti povedal, čo pýtam?“

„Nie.“

„A povedal som mu, aby ti povedal. Za mesiac, deň-dva hore dolu, rovných desaťtisíc. Vopred.“

„V bankovkách?“ spýtal sa Jake.

„Mám rád ľudí so zmyslom pre humor. Ako vravím, desaťtisíc vopred. Šek si dám previesť v istej banke v Chicagu, takže nijaký tunajší prefíkaný bankový úradník nebude môcť nikomu oznámiť, čo robíme.“

„Zišlo mi na um dačo lepšie. Za také peniaze převezmeš prípad ty a pracovať budem ja pre teba.“

„Výborne,“ podotkol Magnes obrátený k drezu v kuchyni. „Nielenže máš zmysel pre humor, ale mi tu robíš aj odborné grimasy.“ Zdvihol oči od gombíka na topánke na Jaka. „Chlapče, keď si takýto prípad vzal na starosť Abe Magnes, rozdelil si poistné s poistiteľom na rovné polovice. Tak som to robieval, a mne sa tak vidí, že ani Jake Dekker nebude konať inakšie. Čo znamená, že za tento prípad dostaneš stotisíc poctivých amerických dolárov. A či sa mýlim?“

„Nie,“ súhlasil Jake, „mylné je iba tvoje stanovisko. Pozri na vec z môjho hľadiska. Už som do toho vrazil desaťtisíc. Ak nevyhrám, budem škodovať. Ak vyhodím ďalších desaťtisíc, a nevyhrám, budem krvácať. A ja nerád krvácam.“

„Pravdaže. No meno si si určite nenadobudol, že si sa púšťal do prípadov, ktoré si si netrúfal vyriešiť. S dajakou pomocou. S pomocou, akú ti teraz poskytnem ja.“

„To je aká pomoc?“

„Po prvé čestná,“ odvetil Magnes. „Mám vysvetľovať človeku, ako si ty, že v našom kšefte sa zrádza rovnako ľahko, ako sa dýcha? A tu momseri zradia človeka za babku. Raz som mal prípad, v ktorom šlo o milión dolárov. Nahraté ochrnutie vo West Palm Beach. Pracoval som na ňom tri mesiace, a nemal som tušenia, že chlapík, čo mi pomáhal, zradil už na druhý deň. A vieš, za čo? Za všivavých sto dolárov. A sestry prihral akémusi pasákovi za päťdesiat.

Jake pokrútil hlavou. „Maniscalco mi povedal, že sa ti dá veriť na sto percent. Lenže ja potrebujem dakoho, kto sa vie hýbať, nadväzovať spojenie, vyšetrovať. A rýchlo. Poisťovňa Guaranty chce mať vec v suchu, kým sa prípad nedostane pred súd.“

„To všetko bude za desaťtisíc. A kde budú potrebné nohy či poskok, zariadim veci osobne, ty sa neukážeš nikde. A čo sa týka spojok, stačí povedať, s kým sa chceš stretnúť, všetko zabezpečím ja. Ak chceš spolupracovať s políciou…“

„V tomto prípade nie. Ide totiž o ľudí, ktorí podľa všetkého majú na polícii známosti.“

„Prosím, v poriadku, tak s hocikým iným. Všetko sa bude kryť z tých desaťtisíc dolárov. Zaplatíš desaťtisíc dolárov, viac nie.“

Jake pokrčil plecami. „Aj tak je to priveľa peňazí. Zaplatím ti za odvedenú prácu. Každý deň, plus výdavky.“

„Chlapče,“ odvetil Magnes láskavým a trpezlivým hlasom, „po prvé za päťdesiat rokov v tomto kšefte som ani jediný raz nepracoval za dennú mzdu. Som talent, nie robotník. Po druhé tých desaťtisíc treba pokladať za obchodné náklady. A keďže dostaneš najmenej päťdesiat percent, ušetríš na dani päť veľkých. A napokon, okrem mňa nemáš ku komu ísť. Komu by sa v takomto veľkom prípade dalo dôverovať? Takže zajtra zasa prídeš. A cena bude rovnaká. Ak na vec pozrieš z tej či onej stránky, prestaneme tárať dve na tri a dáme sa do roboty.“

Jake pozrel na vec z tej aj onej stránky a vytiahol šekovú knižku.

„V poriadku,“ povedal Magnes. „Teraz sa postarám o obed, a kým budeme obedovať, ty mi pre zmenu rozpovieš, kto chce pripraviť o peniaze poisťovňu Guaranty a čo by sa s tým dalo robiť.“

15

Zhovárali sa a prehrávali si pásky aj po obede. Z tenkého koženého kufríka vybral Jake dosky na spisy a potom bok po boku študovali stránku za stránkou.

Napokon Magnes zavrel dosky. „Takže zostávajú tri možnosti. Alebo bol žid, alebo sa do čohosi zaplietol, alebo spáchal ťažký zločin. Prvá možnosť je podľa mňa chabá.“

„Prečo?“

„Lebo sa neberie do úvahy manželka. Teraz platí ona a vie, čo kryje. Keď platil on, to bolo iné. Celkom iné by bolo, keby toľké peniaze cálovala len preto, že sa náhodou vydala za žida. Ale ktovie, v tomto bláznivom svete…“

„Zatiaľ staviam na túto kartu,“ povedal Jake. „Treba len dúfať, že čo vypátra Maniscalco, nám umožní prvý ťah. Zatiaľ mi čo-to popreveruješ.“

„Napríklad?“

„Najskôr toho Charlieho Matthewsa, čo sme ho počuli na páske. Chlapíka z Biscaynskej národnej banky. Je to ich rodinný priateľ, poznal Thorenove zvyky a dva roky nemal nič proti tomu, keď si Thoren každý mesiac vybral z banky toľkú sumu v hotovosti. A pani Thorenová si vybrala takú sumu iba raz, a Matthews sa už paprčí a trápi. Treba zistiť, kto je čo je ten Charlie Matthews, ako žije, či mu v poslednom čase nestúpla životná úroveň. Potom tu máme Alfonsa Ortegu. Treba zistiť, nakoľko je tu legálne.“

„Je to Kubánec?“ spýtal sa Magnes.

„Hej, no usadil sa tu ešte pred Castrovou revolúciou. Je bohatý, zdá sa však, že bohatá je skôr jeho manželka.

Pre ten výstup s Thorenom ju mám v zozname takmer na prvom mieste, no o ňu sa postarám sám.“

„To nebude ťažké,“ poznamenal Magnes, „ak je taká chytľavka, ako vravíš. No treba si dávať pozor. Máš postavu, určite zapôsobíš, ale možno to bude nebezpečné.“

„Nie, ak sa do nej pustím, keď Ortega nebude v meste. A nebude. Spomínal, že dnes letí do Ria.“

„Keď som povedal nebezpečné,“ podotkol Magnes, „nemal som na mysli jeho, ale to dievčatko, čo ti pomáha. To je vždy háklivá záležitosť, vravím to zo skúsenosti. Človek sa dá do partie s múdrym, pekným dievčaťom, zopár ráz s ňou zalezie do postele, a už sa jej v hlave všetko popletie, už si začne namýšľať, že je vydatá. Nezradí ani za pár tisícok, ani necekne, no stačí prísť domov s rúžom na golieri, a už je na druhej strane. V pekle niet zlých žien – poznáš to príslovie.“

„Poznám,“ odpovedal Jake. „Tak či onak, ju si vezmem ja na starosť, ty svojich: Matthewsa a Ortegu.“

„Máš dakoho u Thorenovcov? A či si už spoločenská smotánka na Daystar varí v poslednom čase sama?“

„Nie. Posluhujú im dvaja manželia. Černosi. Sú u nich už dávno. On ako sluha, ona ako kuchárka. Beaudryovci, Raymond a Olivia. Keď tu bol Maniscalco, podarilo sa mu čo-to od Beaudryho vytiahnuť, aký je dom zvnútra a tak ďalej, no len čo prišla reč na rodinné tajnosti, Beaudry hneď začúchol. Darmo mu Maniscalco. ponúkal čoraz viac, nedal sa kúpiť. Zatiaľ to musíme nechať tak. Ak by si zašiel za Beaudrym a on by to oznámil Thorenovcom, dávali by si veľmi veľký pozor. Teraz máme na starosti dôležitejšie veci. Čo vieš o Bay– side Spa?“

„Je to v North Day Village. Módna diétna zotavovňa. Ceny ako za sviečkovú, a dajú ti za lyžičku tvarohu, a ešte ti povedia, že kvôli tvojmu zdraviu. Prečo?“

„Thoren ta kedysi pravidelne chodieval do sauny, ale potom z ničoho nič prestal. Treba zistiť, kedy ta prestal chodiť. A ak by sa dalo, vypátraj, prečo prestal chodiť.“

„Veru,“ povedal Magnes, „všeličo sa stáva, keď sa v pare stretnú veľké šarže s malými.“

„Nielen to. Začali ho vydierať pred dvoma-tromi rokmi, čo však neznamená, že ho vtedy pri dačom prichytili. Možno vypátrali dačo o ňom z dávnej minulosti a zmysleli si ho vydierať až nedávno. No jedno je isté: vydierač sa s ním spojil pred dvoma či tromi rokmi. Thoren svoj zabehaný poriadok nečakane narušil – prestal chodiť do kúpeľov, to je možno stopa, ktorá nás dovedie k tomu, kedy a ako sa nadviazalo spojenie.

„Možno,“ pripustil Magnes a zamyslene si pošúchal spakruky plešinu. „Zaujímavé, že je v tom North Bay Village. Tam si bol?“

„Nie. Nebol som tu takmer nikde. Preto rátam s tebou.“

„Rátaš s pravým chlapíkom. Moment, dačo ti ukážem.“ Magnes poodnášal taniere a príbory do výlevky a rozprestrel na stole veľkú mapu mesta. Prešiel hrubým ukazovákom prostriedkom mapy. „North Bay Village stojí na týchto dvoch ostrovoch, akurát prostred zálivu, ktorý pretína most, čo spája Miami Beach so Sedemdesiatou deviatou ulicou v Miami. Čo je dôležité, odohráva sa práve tu, v okrese Dade. Keď ide o veľké peniaze.“

„Ktoré idú do vrecka organizovanej bandy gangsterov?“

„Zväčša. Časť, ktorou vedie Sedemdesiata ulica, sa volá Strip. Na Stripe podnikajú aj nezávislí chlapíci, no podľa mojej mienky podnikať na vlastnú päsť, to je najistejší spôsob, ako si nadobariť ťažký úraz. Ibaže práve na Stripe a v okolí si môže človek zajesť, vypiť, zohnať si dievča, zohnať si chlapca, zohnať si drogu, zájsť do stávkovej kancelárie, kúpiť si krásnu novú tridsaťosmičku s tlmičom, a ak je nervózny, môže si dokonca najať chlapíka, čo z nej vystrelí namiesto neho. Zopár ráz, čo som naposledy pracoval pre istú poisťovňu v jednom veľkom kšefte s klenotmi, ma pozvali na Strip na obed. Drahokamy som mohol brať rovno zo stola.“

„Bayside Spa patria nezávislému?“ spýtal sa Jake.

„Vraj. Ale do sauny nechodil iba Thoren. Zájdi si ta, vždy tam cvičí zopár podozrivých chlapíkov. Thoren s nimi určite nepaktoval. Ibaže mu jedného pekného dňa podľa všetkého povedali, alebo budeš cálovať, alebo brnkneme do novín.“

„Možno. Zaujímajú sa o tunajšie nehnuteľnosti?“

„O hotely,“ odpovedal Magnes. „Napokon, musia dačo robiť s peniazmi, čo nahrabú v herniach na Západe.“

„Takže mali prečo prigniaviť Thorena. To jeho Združenie občanov pre plánovanie im určite prekážalo. Načo by sa s nimi spolčoval? Stačilo im stúpiť trochu na prsty, a už naňho dačo našili.“

Magnes sa kyslo usmial. „Dačo ti vysvetlím. V Miami Beach bývajú iba turisti a penzisti. A chlapíkov, čo tu stavajú hotely a výškové domy pre penzistov, tak dávajú do laty hlaváči, že o dobrodincov, akým bol Thoren, sa starajú, ako sa stará slon, keď ho poštípe blcha. Beach patrí gangu, robia si s ním, čo sa im zachce, a ak sa ti kamarát dačo nepáči, zahryzneš do zeme. Ibaže zahryzneš za zálivom, v Miami, nie tu, lebo v Miami Beach nemáme cintorín. Daj na mňa, Thorena neprigniavil gang, že im šliapal na prsty. Lebo im nemohol šliapať na prsty. Ani v najmenšom.“

„Nuž ak vravíš,“ pripustil Jake. „Ale vydierať ho vydierali odborníci. Znamenití odborníci. A kde sa objavia gangstri, tam sa do takýchto operácií hneď a zaraz vráža kapitál.“

„To nepopieram,“ prisvedčil Magnes. „Ibaže vydierač nemusí byť veľký odborník. Na chlapíka súceho na vydieranie môže naďabiť a potom ho vydierať ktokoľvek. Napríklad človiečik, čo býva v susedstve, a náhodou mu pozrie do okna, keď sú vytiahnuté záclony. Ak budeš nástojiť, že ho mohol vydierať iba odborník, možno zbytočne stratíme veľa energie.“

„Dva roky vyciciavať chlapíka, ako bol Thoren, mohol iba veľký odborník,“ trval na svojom Jake. „Zaplánovať si samovraždu, ako si zaplánoval Thoren, na to treba mozog, a keď príde čas ju vykonať, aj odvahu. To značí, že nech má najmenšiu možnosť striasť sa toho vydierača, bol by ho zlikvidoval. A keďže sa ho nezbavil, to značí, že vydierač bol skúsený odborník. Koniec koncov, teraz má v hrsti pani Thorenovú. A žiadať na mesiac desaťtisíc by nežiadal dajaký sopliak zo susedstva.“

„Lenže,“ namietol Magnes, „aký odborník si dôjde po výplatu na lodi až k domu obete? Nech ho tam čakajú v zálohe poliši, tak ho zdrapia s desiatimi tisícmi vo vrecku.“

„Nevravel som, že si šiel po výplatu. Zaplatila už deň predtým, len čo vybrala peniaze z banky. Brat do nej dobiedzal, že vybrala toľké peniaze, preto sa s ním zišla. Chcela to s ním vyriešiť, určite len preto k nej zašiel. Preto treba vyriešiť aj kadečo iné. Manžel poľahky mohol mesiac čo mesiac cálovať požadované peniaze, nikto nič nezbadal. Nie tak ona, veru nie. Peniaze z poisťovne nedostáva a rátala s nimi. Akiste ho prosila, aby jej pozhovel, alebo žiadal menej.“

„Možno máš pravdu,“ pripustil Magnes. „Lenže ako môžeš tvrdiť, že mu zaplatila včera? Najmä potom, čo sa zjavila tá loď.“

„Taká je totiž schéma,“ odvetil Jake. „Pozri si štatistiky a uvidíš, že takéto operácie sú zväčša na jedno kopyto. Keď treba cálovať, dostaneš inštrukcie, vezmeš peniaze, dáš ich; kde a kedy, to ti prikáže vydierač, všetko pekne po poriadku. Prečo by ti šikovný vydierač dával čas, aby si si vec rozmyslel, či si robil výhrady, a môžbyť riskoval, že ťa, kým sa budeš navážať v aute, dakto o prachy oberie. V hre, čo hrá, nechce mať vydierač najmenší zmätok, lebo chce všetko potichu zhrabnúť čo najskôr.“

„Býva to tak,“ prikývol Magnes. „Ale nie vždy. Tak či onak, najlepšie je v našej brandži spoľahnúť sa na percento, nie? Povedz mi teda, s akým percentom sa môže rátať, že v tej jeho jachte sa nájde odkaz od vydierača? Podľa mojej mienky odkazy Thoren zničil, len čo ich prečítal.“

„Okrem posledného,“ namietol Jake. „Je veľmi pravdepodobné, že si ho vtedy vzal na jachtu a celý deň o všetkom rozmýšľal. Či odkaz zničil, či nezničil, to sa ešte uvidí. Tej možnosti sa vzdám, až keď sa sám presvedčím.“

„Takže sa večer chystáš na jachtu?“

„Nie. Deň-dva počkám, kým sa ten rozruch trochu neutíši. Ešte jedno. Sú tu dajaké veselé podniky, kde sa hrávajú hazardné hry? Možno tam sa im Thoren dostal do spáro v.

„Nateraz nie. Treba sa poinformovať. Ale pred dvoma-tromi rokmi boli a to by sedelo.“ Magnes sa naklonil nad mapu a ukázal prstom. „Najhazardnejšie sa hrávalo v dvoch, tuto v Altone pri Lincolne. Ako vidíš, z Daystar Islandu je to na skok.“

„Čo sa s nimi stalo? Obchodné ťažkosti či poliši?“

„Poliši. Totiž kedy-tedy sa nám tu v Miami Beach prudko zdvihne vlna mravnosti. Zdvihnú ju najmä hotelieri, čo strašne neradi vidia, keď ich zákazníci utrácajú peniaze na inom mieste, nie v ich hoteli, lebo aj tam si z baru môžu vziať drahú pijatiku a či si dať poslať do izby peknú kurvičku.“

„Čo sa stalo s vedúcimi tých herní? Mohol by si ma s nimi spojiť?“

„Jeden sa, tuším, odsťahoval do Kalifornie. Druhý je vedúci v predaji a servise televízorov dakde na triede Washingtona. S tým sa spojím poľahky. Veľmi milý chlapec, svojím spôsobom.“

„Taký milý, že bude držať jazyk za zubami, ak ho o to požiadaš?“

„Bude, ak mu poviem, že to potrebujem proti polišom.“

„V poriadku,“ prikývol Jake, „tak sa s ním spoj.“ Vsunul ruku do kufríka a vytiahol sadu fotografií. Niekoľko z nich podal Magnesovi. „Maniscalco ich dal spraviť zo starej fotografie, čo bola v novinách aj so smútočnou kázňou, ale podobnosť je podľa všetkého solídna. Ukáž ju tomu vedúcemu, možno Thorena spozná. Ak si ta Thoren občas zašiel, budeme mať akú-takú stopu.“

„Urobím všetko, ako treba. Zavolám ti, len čo bude čo oznámiť.“

„Voláš cez hotelovú ústredňu?“

„Vyzerám taký hlúpy?“ začudoval sa Magnes. „Nasťahoval som sa sem pred tridsiatimi rokmi a odvtedy mám priamu linku. A vtedy ešte nevpašúvali do telefónov ploštice. Vtedy boli len odpočúvacie zariadenia.“

„Pozrieš sa občas do aparátu, či v ňom nie je ploštica?“

„To je prvé, čo spravím každé ráno, až potom si založím umelý chrup,“ odpovedal Magnes.

16

Elinor, červená ako rak, ale v tvári už menej opuchnutá, mala na sebe čarovné voľne ovinutu posteľnú plachtu akoby tógu. „Čo si povedal ráno Miltovi Webbovi a jeho manželke? Že umieram na slnečný úpal či čo?“

„Uviedol som iba fakty,“ odvetil Jake. „Prečo?“

„Keď sa po obede jedlo hrozno, poriadne to zveličili. Celé popoludnie mi sem chodili ľudia jeden za druhým. Chudera slúžka, veľa toho neporiadila, zväčša iba behala okolo nich a podávala kávu.“

„Akí ľudia?“

„Najskôr Thorenovci a tá ich švagriná, potom pani McCloyová s priateľkami a na dovŕšenie došla Patty Tuckerová s Nerou, a Thorenovci ešte neodišli.“

„Čo bolo potom?“

„Patty sa iba poobzerala a hneď sa aj s Nerou pobrala preč, povedala len, že je treba všeličo nakúpiť, takže sa nemôžu zdržať dlhšie. No hodnú chvíľu bola situácia taká, akoby sa práve tu mala začať tretia svetová vojna. Nebola by som si pomyslela, že pani Thorenová môže vyzerať tak vražedne, ako vyzerala, keď zazrela Neru.“

„A čo Kermit?“

„Aj on sa nazlostil. Aj švagriná. Iba Joanna nie. Akoby bola Neru skúmala. Nera vyzerala veľkolepo. Najmä pri tých vysušených ženských. Kde si bol, kým sa to tu odohrávalo?“

„Verboval som ďalšieho pomocníka. Volá sa Abe Magnes. Bývalý vyšetrovateľ, vyzná sa tu. Určite má vyše sedemdesiat, ale vyzerá na štyridsať. Vlastne všetci, čo som videl v tej štvrti, vyzerajú ako bývalí športovci. Ak tam má človek pod šesťdesiat, volajú ho synak.“

„Miami Beach vyzerá naozaj tak?“ spýtala sa Elinor sklamane. „Nazdala som sa, že Miami Beach má taký švih, ako sme videli v televízii v lietadle.“

„A čím bližšie ide človek k obytným štvrtiam, tým je mesto mladšie. Aspoň na niektorých miestach. Prezrel som si pamätihodnosti, Sedemdesiatu deviatu ulicu, v jej okolí má mesto naozajstný švih. Keď budeš mať na sebe viac ako tú plachtu, raz ťa ta zaveziem.“

„Neprezeral si si len pamätihodnosti,“ podotkla Elinor. „To by musel byť dakto iný. Ty si tam bol pracovne, však?“

„Hej. Ibaže sa tá práca týka iba mňa. Nie teba. O čom sa pri kávičke zhovárali? Stojí to za záznam?“

„Možno. O tej nočnej streľbe vieš tuším všetko.“

„Hej.“

„Zväčša sa zhovárali o tej streľbe. Nikto z nich neverí, čo im povedal Milt Webb. Kermit poznamenal, že Milt Webb strieľal podľa všetkého po morskom hadovi, čo mu vychádzal z fľaše s vodkou. No ja neviem.“

„Čo nevieš?“ spýtal sa Jake.

„Ja si myslím, že včera v noci pri Thorenovom mostíku naozaj stála loď. Ibaže na lodi nebol falošný, ale skutočný vydierač. A prišiel si k pani Thorenovej po peniaze. A ty sa povýšene uškŕňaš, to značí, že si si pomyslel to isté, keď si o tom počul.“

„Neuškŕňam sa povýšene,“ namietol Jake. „Usmievam sa uznanlivo. Lebo si bystré dievča. A čo pani Thorenová? Bolo na nej badať napätie?“

„Veľké napätie. Práve preto som o tom rozmýšľala, taká tam sedela otrasená. Jake, bolo mi hrozne, pozerať na ňu a vedieť pritom, čo prežíva.“

„Tak potom nie si taká bystrá, ako som si myslel. A čo keby sa bol Thoren s pištoľou v ruke zakradol do poisťovne Guaranty, ukradol výplatnú listinu a dakde ju skryl? A Thorenová by sa teraz usilovala zhrabnúť lup? Cítila by si sa takisto hrozne?

„To je dačo iné.“

„Presne to isté. A to maj na mysli vždy, keď ťa pochytí ľútosť nad pani Thorenovou.“

„Lenže ty pokladáš za samozrejmé, že sa pani Thorenová úmyselne dopúšťa podvodu, lebo si myslíš, že vie, že jej manžel spáchal samovraždu. A pritom nemáš nič, čo by dokázalo, že to vie.“

„Dvadsaťpäť rokov žiť s ním v manželstve,“ namietol Jake, „a nevedieť, že by kvôli nej bol schopný spáchať samovraždu, to by musela byť celkom hlúpa a bez citu. Videla si ju zblízka. Mohla by si s čistým svedomím povedať, že je hlúpa a bez citu?“

Chvíľu trvalo, kým sa Elinor zmohla na odpoveď. „Myslím, že nie,“ povedala nešťastne.

„No tak. Ak ti začne pre ňu opäť krvácať srdce, spomeň si, že chce spáchať kriminálny podvod. Možno sa ti uľaví.“

„A čo naše skutky? Čo tu my stvárame?“ odvetila Elinor. „Predstierame manželstvo, zakladáme ploštice, počúvame…“

„Na to je jediná odpoveď, dievčatko. Keby Thorenová bola na úrovni – keby bola odmietla poistné, len čo si uvedomila, že naň nemá nárok –, tak by sme sem neboli prišli. Ona je na vine, nie my.“

Celý večer podchvíľou vchádzal do tmavej kuchyne a z okna pozoroval Ortegov dom. Na cestičke k domu stáli za Ortegovým cadillacom dve autá. Tretie stálo pri obrubníku. O jedenástej si všimol, že auto, čo stálo pri obrubníku, odišlo. Čakal. Po chvíli sa z cestičky pohli aj druhé dve autá a zmizli Okružnou cestou.

Vošiel do spálne. Elinor tam mala službu: počúvala vysielač, čo zamontovala Charlottě Thorenovej do telefónu v spálni. Z monitora sa ozýval hlas, práve oznamoval, aké bude na druhý deň počasie v okresoch Dade a Broward.

„Aj dačo iné okrem televízie?“ opýtal sa Jake.

„Nie. Ešte dlho mám počúvať?“

„Keď vypne televízor, ešte zo desať minút. A nech ťa neprekvapí telefón v pracovni. Maniscalco mi má dnes alebo zajtra dačo oznámiť. Ak zavolá, povedz mu, že mu brnknem, len čo sa vrátim. Nechaj mi odkaz na písacom stole.“

„Dobre,“ prikývla Elinor. „Kde budeš?“

„Neďaleko, na prieskume. Neviem dokedy, tak sa neznepokojuj.“

„Veď sa tu ponevierajú len vydierači na člnoch,“ odvetila Elinor, „prečo sa teda znepokojovať? No skôr ako odídeš, urob mi, prosím ťa, láskavosť. Natri mi ešte raz ten chrbát. Keď si naň ľahnem, akoby som ležala na ostnatom drôte.“

Podala mu fľaštičku a bez toho, aby dala najavo, že si je vedomá svojej popálenej nahoty, stiahla zo seba posteľnú plachtu a vystrela sa na posteli, tvárou dolu. Zalapala po dychu, keď jej na chrbát nemilosrdne šplechol studeného oleja a pribral sa ho tvrdo roztierať. „Nože, nože, to bolí,“ zaprotestovala. „Nevieš to robiť jemne a zľahka ako minule?“

„Keby jemne a zľahka, bolo by nám priveselo. Len sa radšej pridržiavajme správnej terapie.“

Podriadila sa stonajúc správnej terapii. „Jake, keď som v tej spoločnosti rozprávala o tebe,“ prevravela napokon hlasom pridúšaným hlavnicou, „zišlo mi na um, koľko z toho, čo som sa musela naučiť naspamäť, je pravda.“

„Všetko, čo sa dá zistiť bez veľkých ťažkostí.“

„Čiže si v New Yorku naozaj bol novinárom v Daily Mirror?“

„Pokým existoval. Mladý talentovaný autor senzačných kriminálnych príbehov. Zavše aj s menom autora.“

„Tak som možno čítavala príbehy, čo si písal. Keď som bola malá, Mirror som mala rada. Ani v jedných novinách neboli také dobré žarty ako v Daily Mirror.“

„V novinách býva veľa dobrých vtipov,“ poznamenal Jake. „A najlepšie noviny sa usilujú z vtipov existovať.“

17

Dvere otvorila Nera Ortegová v trblietavom nohavicovom komplete a jednej črievičke na vysokom podpätku. Druhú črievičku držala v ruke. Keď uvidela Jaka, ako na ňu hľadí, zasmiala sa. „Nie, nie, nechcem sa brániť. Práve mi odišli hostia a už som šla hore, keď ste zacengali. Stalo sa niečo?“

„Nič vážne. Len by som sa chcel s vami pozhovárať o istej záležitosti. Môžem ďalej?“

Zaváhala. „Na návštevu je tuším už neskoro.“ V reči jej pobadal nádych juhoamerickej výslovnosti. „A Fons nie je doma. Ani slúžka. Som doma sama ako prst.“

„Viem. Nerád by som, keby ma Fons počul. Ani slúžka.“

„O?“ Zahľadela sa naňho šibalsky, dolná pera zacviknutá zúbkami. „Ani vaše milé žieňatko?“

„Moje milé žieňatko som natrel liečivým roztokom a napchal práškami na spanie. Takže by nepočula nič. Totiž, zlé na vašom miamskom podnebí je to, že človek nemôže poznamenať, že je vonku chladno, a tak sa dať pozvať.“

„O podnebí na Miami viete toho naozaj veľa,“ podotkla rozveselená. „No, ak poviete veľmi stručne, o čo ide…“

V salóne s býčími rohmi nad kozubom a s pálkou na pelotu na stene vládol neporiadok po hosťoch.

„Nevšímajte si to tu,“ povedala Nera celkom ľahostajne k neporiadku. Rozsvietila malú stolnú lampu a zhasla luster. „Aspoň odpracem, ak nevyčistím. Čo vám nalejem?“ Oprela sa o barovú skrinku na kolieskach a natiahla si druhú črievičku.

„Čo máte,“ odvetil Jake.

„Ja som svoju večernú dávku už mala. Škótsku so sódou. Sódy málo.“

Jake na ňu pozeral, keď vyberala fľašu a pohár a kládla ich na skrinku. „Prepáčte, sám nepijem,“ podotkol Jake.

Nera zaváhala, potom vybrala druhý pohár. Naliala do oboch whisky a šplechla sódovky. Jeden pohár podala hosťovi. Z jednej aj z druhej strany kozuba stála pohovka. Jake si sadol. Aj Nera si sadla, ale iba na operadlo, takže takmer celá bola z dosahu svetelného kruhu, čo na nich hádzala stolná lampa.

Jake zdvihol pohár. Ironicky ho napodobnila a potom drobnými, rýchlymi glgmi a so zmŕštenou tvárou, akoby pila liek, vypila do pol pohára. Oči zavreté, ústa otvorené, zhlboka sa nadýchla, vychutnávajúc účinok alkoholu. Napokon otvorila oči a uprene sa zahľadela na hosťa. „Tak o čo ide?“

„Ach, to. Nuž, iba o to, čo spraviť, aby som tu zostal s vami sám. Pri tlmenom svetle stolnej lampy a s pohárikom v ruke. A tuším sa mi to podarilo.“

„Veľmi zábavné,“ poznamenala sucho.

„Nechcel som, aby to bolo veľmi zábavné.“

„V takom prípade,“ pokračovala Nera, „ráčte dopiť a odísť. Spisovatelia sa tuším radi hrajú na veselých kaballerov, lenže na také predstavenie nie je teraz vhodný čas ani miesto.“

„Najvhodnejší čas je teraz. Najvhodnejšie miesto je miesto, kde človek práve je. Nera, aký človek doparoma je ten váš manžel?“

„Môj manžel?“

„Nielen váš. Každý, kto celé týždne predáva po svete kadejaký hlúpy tovar, a manželka ako vy mu sedí doma sama. Aký je to človek? Nech mám také dačo, ako ste vy…“

„No, to je už priam smiešne.“ Nera prudko vstala a pohárom v ruke ukázala na dvere. „Buďte taký láskavý a hneď odíďte. A príďte, až budete triezvy.“

„Ja som nepil,“ namietol Jake.

„Tak to, čo robíte, čo chcete robiť – sa vôbec nedá ospravedlniť.“

Jake sa na pohovke posunul nižšie a pohodlne si vystrel nohy. „Kermitovi Thorenovi ste také dačo nepovedali,“ poznamenal.

Ruka, v ktorej držala pohár, sa kŕčovite mykla. Už kládla pohár na stolík, no potom si to rozmyslela a rovnako nedočkavo ako predtým, tvár zmŕštená, vyprázdnila pohár na dúšok. Napokon opatrne postavila pohár na stolík pri pohovke. „Takže sa ešte o tom zhovárajú?“

„Hej. Nahlas a zrozumiteľne.“

„Viem si predstaviť. A vy ste si hneď namysleli, že zaleziem do postele s každým, kto ma o to požiada. A nie ste, pravdaže, z tých, čo márnia čas s podávaním žiadostí, však nie?“

„Nehrajte sa tu so mnou,“ povedal Jake. „Keď sme sa pred niekoľkými dňami prvý raz na seba pozreli, obaja sme vedeli, čo príde, skôr či neskôr. Hneď som vedel, že ste žena, s akou som sa už dávno nezoznámil, nemusel som si vypočuť, čo sa hovorí o vás a Kermitovi. A hneď som aj vedel, čo spravím.“

Nera uprela naňho oči a dramatickým gestom si položila ruku na hruď. „Je to pravda,“ prisvedčila. „Od chvíle, čo sme sa stretli, snívam iba o tom, ako budem vo vašom náručí. Lenže skutočnosť sa nevyrovná snu. Nezostáva mi teda nič inšie, iba zavolať strážcu, nech vás vyhodí skôr, ako sa strašne sklamem.“

Na mierne neistých nohách prešla salónom k písaciemu stolu a zdvihla slúchadlo. Pritlačila prst k číselníku a čakala. „No?“ ozvala sa napokon.

„Čo no?“ spýtal sa Jake pokojne. „Nikto predsa neverí, že sa sem Kermit pozval sám a že vás znásilnil. To si hádam nemyslíte. Ani o mne to neuveria. Neuverí vám ani strážca. Ak nechcete, aby vás tu kde-kto znásilňoval, keď manžel nie je v meste, nech u vás spáva slúžka, to by vám povedal. Alebo majte v dome psa.“

„Čo povie, to sa, pán Dekker, dozviete o tri minúty.“ Pokus o povýšený tón pokazil mierne brblavý hlas. „Aj čo mu ja poviem.“

Jake si potiahol riadny dúšok. Nie ktovieaká škótska. „Ste nanič hráčka, milá moja. Ak by sem dakto naozaj došiel, mali by ste sa tváriť inak. Nie stáť so slúchadlom v ruke a s povzbudzujúcim výrazom na tvári.“

Z úst Nery vyšiel čudný zvuk. Akoby udusený zúrivý výkrik či potlačený vzdych a či mocné začkanie. Jake postavil pohár na stolík, prešiel salónom, nežne jej vzal z ruky slúchadlo a položil ho na miesto. Nevzpierala sa. Totiž vzpierala, ale iba chvíľočku, keď ju pritiahol k sebe. Ruky sa mu skĺzli na okrúhly zadoček, potom vkĺzli pod trblietavú blúzku pod háčiky na podprsenke. Opäť vzlykla či začkala. „Prosím vás, nerobte to,“ zaprosila. „Prosím vás, odíďte.“

„Nechcete, aby som odišiel.“

„Chcem. Bojím sa vás.“

„Ale nie veľmi,“ namietol Jake.

„Veľmi, naozaj.“

„Výborne. Robím to proti vašej vôli, takže neváľajte vinu na seba.“ Odopol jej podprsenku. Telo sa jej zachvelo, dych zrýchlil, keď jej odtlačky po háčikoch začal hladkať končekmi prstov. „Vidíte, ste iba bezmocná obeť. Uvoľnite sa a vychutnávajte.“

„Matička božia,“ zastonala Nera a pritisla sa čelom k jeho hrudi. „Mám manžela.“

„A je to určite svätec. Akurát teraz sedí osamote v hotelovej izbe v Riu a číta si bibliu.“

„Nesmejte sa. Je to veľmi dobrý, láskavý človek. A vaša manželka je veľmi milé, pekné dieťa.“

„A vy ste potvorsky krásna, zrelá žena. Zdvihnite ruky.“

Nera poslušne zdvihla ruky a Jake jej cez hlavu stiahol blúzku. Mykla plecami a uvoľnila podprsenku jemu do ruky. Pri dievčenský štíhlych bokoch vyzerali prsníky mierne naklonené a nadmieru veľké. Vzal jej jeden do dlane. Nera ho zdrapila za zápästie a odtláčala mu ruku. Márne. „Nie,“ lapala dych. „Prosím vás, nie. Takto nie.“

„Ale hej. Takto.“

„Nemyslím to.“ V hlase náznak netrpezlivosti. „Musím ísť najskôr hore. Zavolám vás, keď sa prichystám.“

Nevedel, čo sa robí hore, no kým ho zavolala, mal viac času ako dosť namontovať do telefónu vysielačku, pootvárať pakľúčom zásuvky na písacom stole, ibaže nenašiel v nich, čo by stálo za to, presvedčiť sa, či sú všetky dvere do domu zamknuté, a napokon doraziť páľavu, čo ešte zostala vo fľaši, a to všetko bez chvatu.

Keď vošiel do spálne, tmu oživovalo iba ružové svetlo nočnej lampy na toaletnom stolíku. Na posteli so štyrmi stĺpikmi a očipkovaným baldachýnom ležala sťa malá plavovlasá Nahá Maja už zoblečená Nera. „Zhasni svetlo,“ zašepkala.

Urobil, čo mu kázala, a naslepo vykročil k posteli. Kráčajúci skopol z nôh sandále a postŕhal zo seba šaty. Napokon narazil holeňou o posteľ.

„Si nešikovný,“ ozvala sa Nera nežným hlasom. Rukami mu nahmatala hrudník a potom skúmavo nižšie. „Matička božia,“ vyhrkla užasnutá. Naklonil sa a bolestivo mocne ju objal. Ovanula ho vôňa ružového parfumu, citrónového mydla aj dezodorantu, a keď jej pritlačil perami ústa, už nie pach nekvalitnej škótskej whisky, ale mätová vôňa zubnej pasty a ústnej vody. Ovinula mu rukami krk a stiahla ho na seba. „Ay, mi padrillo,“ (býk - špan.) zastonala a zaplavila ho mätou. ‚

Po chvíli už nebola v nálade zhovárať sa, ani si s ním pofajčiť, darmo ju nabádal, len ležala nemá, ukojená a stískala mu ruku. Odovzdane čakal, až napokon čoraz hlasnejšie chraplavé vdychy a bublavé výdychy naznačili, že zaspala. Vyslobodil si ruku a tichučko vyšiel z izby poprezerať si poschodie. Hneď pri jej spálni bola Fonsova spálňa, ďalej ďalšie dve spálne pre hostí a knižnica, v ktorej takmer jednu celú stenu zaberala výstredná stereosúprava.

Prezrel si izbu za izbou, dôkladne prečesal všetky skrine a zásuvky, nenašiel však nič, čo by ho zaujalo. Až v knižnici naďabil na starodávny album, strany krehké, skraja ošúchané. Medzi fotografiami bolo aj zopár fotografií thorenovskej rodiny. Boli na nich Kermit a Joanna ako malé deti a postupne až do štrnástich-pät– nástich rokov, no nebolo tam jedinej fotografie, ktorá by mu pripomínala Waltera Thorena. Na podaktorých uvidel aj Charlottu Thorenovú, ale Thorena nikde.

Keď si všetko poprezeral, zišiel do kuchyne, spravil si kávu a pribral sa čítať miamibeachský Daily Sun z predošlého dňa. Napokon sa vrátil do Nerinej spálne. Ešte spala. Natiahol sa vedľa nej a nasilu sa prinútil nezaspat‘. Naveľa-naveľa sa zjavili prvé príznaky, že sa Nera zobúdza – zaklokotala, zachrapkala a nepokojne sa pohýbala. Prebral ju tradičným spôsobom milencov a ona zareagovala hneď a vášnivo. Zatým už bola ochotná si aj zafajčiť, aj sa pozhovárať.

„Si úžasný,“ ozvala sa nadmieru spokojná. „Matička božia, si taký úžasne skazený. Myslela som si, že také niečo sa robí iba na obrázkové časopisy.“

„Taký časopis si už videla?“

„Áno, doniesla mi priateľka z Kodane. Fons by ma zabil, ak by ho uvidel. Chceš sa naň pozrieť?“

„Nie, netreba,“ odvetil Jake. „Len mi zišlo na um, že si ho mala ukázať Kermitovi, bol by sa poučil.“

„Prosím ťa, nezačínaj zasa, miláčik.“

„Ešte zavše zájde?“

„On? Je mi zle, keď si naňho čo len pomyslím.“

„Chudák Kermit,“ poznamenal Jake. „Ale iní sem občas zájdu, či nie? Predsa im nemôžeš zabrániť, aby ti sem chodili.“

Nerina cigareta zažiarila na chvilku jasnejšie. „Hádam ti nemusím vysvetľovať, že som normálna, zdravá žena. A polovicu manželstva som akoby normálna, zdravá vdova.“

„Nemusíš,“ povedal Jake. „Nie, to mi nemusíš vravieť. Walter Thoren bol jedným z nich?“

„Miláčik, možno ťa vzrušuje myšlienka, že som miestna kurva, no ubezpečujem ťa, že nie som.“

„Bol jedným z nich?“

„Nebol,“ odsekla Nera.

„Ale si ho chcela, či nie?“ nástojil Jake. „Počul som, ako si ho u Thorenovcov zvádzala verejne pred všetkými.“

„Á, už mi svitá.“ Nera ho chytila za vlasy a nežne ho pokvákala. „Ziarliš, hlupáčik. A nadôvažok na chudáka, ktorý je už mesiac pod zemou.“

„Žiarlim? Na hlupáka, čo ťa zhodil?“

„Hej, žiarliš. Zhodil ma, to je pravda, ale keď som neskôr o tom rozmýšľala, bola som rada, že ma zhodil. Priam naháňal človeku strach.“

„Nevrav. Si predsa rada, keď ti muži naháňajú strach.“

„Len ak viem, že som pánom situácie. S Waltérom by to sotva bolo také.“ Nera sa podoprela lakťom a udusila cigaretu v popolníku medzi nimi. „A zdá sa mi, že aj s tebou to nebolo také. Teraz mi to neprekáža, no neviem, ako bude ďalej. Veľmi mi pripomínaš Waltera.“

„Čím?“

„Si veľmi príťažlivý, a ženy sa správajú pri tebe hlúpo. Si žiarlivý. Ziarlil na každého cudzieho človeka, ktorý mal na Charlottu či deti čo len nepatrný vplyv. Bol chladný a arogantný.“ Bledú postavičku Nery bolo v tmavej izbe sotva vidieť. „Ale najmä,“ doložila vyhýbavo, „bol to človek síce s umom, ale bez srdca.“ Nakreslila mu prstom krúžok na hrudi. „Tu nič. Iba motor z nehrdzavejúcej ocele.“

„Ďakujem,“ odvetil Jake. „Vieš ohromne povzbudiť v človeku jeho ja.“

„Ty to nepotrebuješ, miláčik. Si veľkolepé, veľké, nebezpečné a vypočítavé kusisko svojho ja.“

„Ešte ma nepoznáš. Keď ma spoznáš, uvidíš, aké som ja mačiatko.“

„Pravdaže. S ostrými, tigrími zubáľmi. No nech ťa to nezarmucuje. Bola by som posledná na svete, čo by popierala, že si čarovný.“

„Aj ty,“ odvetil Jake. „Len to mi nejde do hlavy, že mu nepodľahol Thoren. Čo sa stalo, keď si mu urobila to divadlo? Musel sa pretvarovať, hrať chladného muža, pravdaže, no pod stolom ťa možno pohladkal po kolene, ako že si vie vážiť poklonu. Alebo mohol odbaviť všetko ako žart, veď si bola napitá. Ale prečo tak vybuchol? Keď taký človek stratí vládu nad sebou čo len na chvíľočku, určite to má svoju príčinu.“

„Neviem o nijakej príčine. Nechápem, načo tu o tom toľko rozprávať. Zhovárajme sa radšej o živých. Chudák Walter nech si odpočíva v pokoji.“

„Tak či onak,“ poznamenal Jake zamyslene, „znamenitá postava do románu. Originálny človek. Začal by som scénou pri večeri a potom v retrospektíve by som skúmal príčinu…“

„Tak o to ti ide. Mohla som si myslieť.“

„Nebudeš predsa zazlievať spisovateľovi, že v takej scéne vidí hodnotný materiál do románu.“

„Nie. Ale ani ty mi nebudeš zazlievať, že v takejto chvíli chcem byť viac ako materiál do románu.“

Stiahol ju na seba. Ležala na ňom roztiahnutá, briadka jemu na pleciach, líce pri líci. „Potvorsky dobre vieš, že si oveľa viac.“ Pomaly jej prešiel rukami po chrbte. Nepokojne sa zahniezdila. „Radšej nezačínaj, čo by si nedokončil,“ upozornila ho.

Chytil ju za zadočok. „Čo sa stalo? Môžbyť ho dačo šokovalo.“

„Prosím ťa, nedramatizuj. Chytila som ho pod pazuchu a šepla som mu do ucha taký vyslovený nezmysel. Nijaký návrh. Celkom neškodný nezmysel.“

„To, čo si mu šepla?“

„Hej. Sedela som vedľa neho a za celý večer nie a nie vytiahnuť z neho ani dve slová. Dosť na tom, reč bola o tej vražde, stala sa týždeň predtým, zo zálivu vytiahli akéhosi milionára, volal sa Farber či Farbstein, s guľkou v hlave, a nevedelo sa, kto ho zavraždil – slovom, mala som už v sebe tú škótsku so sódou, a tak som sa naklonila k Walterovi a povedala som mu: „Viem, že ste vrahom vy, ale ak budete ku mne milý, neprezradím to nikomu.“ Uznávam, nebola to ktovieaká vtipná poznámka, ale určite som si nezaslúžila, čo mi vykonal. Akoby som bola doňho vrazila nôž, tak zareagoval.“

„A to len pre vraždu, na ktorej ani jemu, ani tebe vôbec nezáležalo,“ podotkol Jake nedbanlivo. „Drobné irónie života. A prípad sa onedlho vysvetlil, aby bola irónia väčšia.“

„Tuším hej. Nie, nie som si istá. Koniec koncov, na tom už nezáležalo, čo sa stalo, už sa neodstalo.“ Nera si nadvihla hlavu a poobzerala sa. „Marí sa mi, alebo to naozaj svitá? Koľko je hodín?“

Jake uprel oči na hodinky. „O päť trištvrte na šesť.“

Zliezla z neho. „Najvyšší čas. Ahora (teraz, hneď – špan.). Pronto (rýchlo – špan.). Naozaj. Už sa neukladaj.“

„A čo tak pozrieť sa spoločne na východ slnka?“

„Nie. Prosím ťa. Nevieš, tu bývajú ľudia.“

„Všade naokolo veselé, zvedavé oči?“

„Všade. Aj tvojej manželkine veľké belasé oči.“

Odišiel zadným vchodom. „Povedala si – padrillo. Čo znamená padrillo?“ opýtal sa, keď zavierala za ním dvere.

Nera ho pohladkala po líci. „Čo si ty, vďakabohu,“ odvetila a rýchlo zavrela dvere.

18

Keď vkĺzol do domu, Elinor bola v salóne a v župane a šľapkách sa chúlila vo foteli. Vstala so slzami na krajíčku. „Ach, Jake, zabila by som ťa. Kde si bol? Čo sa ti stalo?“

„Ako vidíš, nič sa mi nestalo. Ako dlho ma vyčkávaš?“

„Vlastne celú noc. Vedela som, že si dakde nablízku, nešiel si autom. A keď som začala rozmýšľať o vydieračoch a puškách, potom už nie a nie zaspať.“

„Mala by si mať viac rozumu. Maniscalco nevolal?“

„Nikto nevolal. Naraňajkujeme sa?“ Zabrala sa do kuchyne. „Hneď to bude.“

„Netráp sa. Musím telefonovať a potom si ešte trochu pospať. Aj ty si pospi. Vyzeráš ako živá mŕtvola.“

„Veď aj som.“ Pobrala sa za ním do pracovne a začala vyťahovať zo skrine posteľné veci. „Najskôr ti posteliem.“

Vykrútil Magnesovo číslo, a kým čakal, keď sa volaný ozve, stiahol si košeľu a nohou na písacom stole sa zbavil sandálov. Magnes sa napokon ozval, ospanlivý a mrzutý.

„Hej, viem, koľko je hodín,“ odpovedal Jake, „no naďabil som na dačo veľmi dôležité. Treba sa do toho pustiť hneď.“

Magnes sa v okamihu celkom prebral. „Bol si na. tej jachte? Našieľsi list?“

„Nie, čosi iné. Pred dvoma-tromi rokmi tu došlo k vražde, veľký prípad. Dajaký boháč. Volal sa Farber či Farbstein, vytiahli ho zo zálivu s guľkou v hlave. Vieš o tom dačo?“

„Farber alebo Farbstein?“ Magnes zmĺkol. „Momentálne si neviem spomenúť,“ ozval sa po chvíli. „Zistím.“

„Ale rýchlo,“ pokračoval Jake. „A nielen, čo bolo v novinách. Aj policajné hlásenia. A vôbec všetko, čo sa dá vysnoriť.“

„Všetko. Zájdi na poludnie. Všetko budeš mať k dispozícii.“

„Nerád by som, keby ma vídali u teba často,“ vysvetľoval Jake. „Vyber radšej dajaké turistické miesto, tam sa aj naobedujeme.“

„U vlka,“ navrhol Magnes. „Lincoln and Collins. Budem sedieť dakde vzadu, o dvanástej na chlp.“

Jake zložil slúchadlo a obrátil sa. Elinor, oči upreté naňho, sa tvárila, akoby zahryzla do čohosi, a nevedela presne do čoho. „Spal si s inou, nie s Joannou,“ povedala pokojne. „Joanna má krátke nechty, tá by ťa tak na chrbte nedoriadila. Asi s Nerou, však?“

„Náramne bystrá dedukcia,“ podotkol Jake.

„A náramne ľahká. A aj dosť zábavná, keď si pomyslím, ako som tu celý ten čas sedela v strachu o teba. Mohla som vedieť. Rovnako ma mohlo trápiť, či Frankensteinova obluda chodila v daždi pod dáždnikom.“

„Takže,“ poznamenal Jake, „už vieš.“

Pobral sa chodbou do kúpeľne a ona mu v pätách. Vsunul do zástrčky šnúru holiaceho strojčeka a pribral sa holiť. Pozerala naňho, plecia nahnuté, ruky hlboko vo vreckách na župane. „To ti povedala Nera, že do tej vraždy bol zapletený Walter Thoren?“ spýtala sa silnejším hlasom, aby ju pri skuvíňajúcom strojčeku počul.

„Nie výslovne. Lén mimochodom, keď rozprávala.“

„Také ženy si teda takto nakláňaš, aby rozprávali ochotne a rady? Že s nimi spávaš?“

Jake sa zaprizeral na bradu a potom priložil k nej strojček. „Ako to myslíš, také ženy?“

„Ženy v jej veku,“ odvetila Elinor. „Vieš ty vôbec, koľko má rokov? Určite má pilulky, čo sa berú v prechode, aby ako-tak vyzerala.“

„Určite skvelé pilulky,“ poznamenal Jake.

Skrútil kohútikom na sprche ohradenej sklenou stenou a do kúpelne vrazila para. Zobliekol si nohavice, zhodil zo seba spodky a hodil ich Elinor na rameno. „Nohavice krajčírovi, spodky dať oprať,“ doložil, no keď vyšiel spod sprchy, Elinor tam ešte stála, nohavice aj spodky prehodené cez rameno. Vystrel ruku. Mechanicky mu podala uterák.

„Povedz mi,“ začala z ničoho nič, „spravíš ty zavše dačo len tak pre radosť? Myslím, vyspať sa s dajakou ženou, opiť sa, ba sa aj pozhovárať s dakým – spravíš ty dačo také, len že máš náladu, a nie že ti to pomôže vyriešiť prípad? Predsa nie vždy riešiš dajaký prípad, či hej? Aký si, keď neriešiš? Vtedy si určite inakší.“

„Možno. No ťažko povedať, aký som vtedy.“

„Jake,“ hlas jej zmäkol. „Spytujem sa len preto, že ťa chcem pochopiť…“

„Nie preto. Keď neriešim, vtedy ma doktor Frankenstein vypne a oprie o stenu v laboratóriu. Vtedy som v akejsi kóme.“

Elinor otvorila ústa, potom ich zavrela a napokon pozrela naňho so smutným, milým úsmevom. „Náhodou ti verím všetko do slova,“ povedala a dôstojne vyšla z kúpeľne.

Keď vošiel do pracovne, nohavice a spodky ležali na dlážke, že ich musel prekročiť, keď zamieril ku gauču.

19

Budík sa rozcengal o jedenástej. Jake sa len horko-ťažko prebral a ešte ťažšie zobudil Elinor. Horko-ťažko sa jej podarilo zdvihnúť hlavu a pozrieť na hodiny na nočnom stolíku. „Spala som iba štyri hodiny,“ prevravela neveriaco. „Načo už vstávať? A ešte rozmýšľať!“

„Nerozmýšľaj. Iba sa obleč. O hodinu sa zídeme s Magnesom, zoznámim ťa s ním. Ak raz pôjde do tuhšieho, budeš mi spojkou.“

Roztvorila oči dokorán. „Do tuhšieho?“

„Neplaš sa. Nemôžem si dovoliť ukazovať sa s ním, možno mi do roboty začne strkať nos dajaký veľký zvedavec. Takže mi budeš spojkou, ak bude treba.“

„Načo to? Všetci si tu myslia, že som ti manželka. Všetko jedno, či sa s ním zídeš ty, či ja, nie?“

„Nie. Sledovali by mňa, najmä ak výborne zahráš úlohu manželky. No a teraz vstaň. A aby si sa priam skvela.“

Elinor si sadla, no hneď ovisla sťa bábika z handier, hlava takmer na kolenách. „Vstanem,“ odvetila slabým hlasom, „ale skvieť sa veru nebudem.“

Odišiel, až keď sa zvliekla z postele. Po desiatich minútach ho do spálne priviedlo zúfalé kvílenie. Elinor sedela za toaletným stolíkom a vypliešťala oči do zrkadla. „Jake, pozri na mňa. Lúpem sa ako malomocná. Vidieť to aj cez make-up. Takto nemôžem ísť.“

„Počuj, nejdem ťa zoznámiť s filmovým producentom. Zbav sa make-upu a poriadne si natri tvár chladným krémom. Keď ho zotrieš, bude po šupinách.“

Zaprotestovala, no začúchla, keď mu v zrkadle zazrela tvár. „Takým hlasom si to povedal, akoby si takéto scény dobre poznal,“ poznamenala. „Nie si náhodou ženatý?“

„Bol som. Dva razy.“

„Dve šťastné dievčatá, najmenej. Čo sa s nimi stalo?“

„S ňou. Rozviedol som sa dva razy s tou istou. Prvý raz, že neznášala chudobu. Druhý raz, že neznášala blahobyt. A obleč si tú mini, čo si v nej bola, keď sme sem prišli. Aspoň ti nebudú hľadieť na tvár.“

Magnes sa zahľadel. Reštaurácia bola nabitá, aj pred dverami stál rad, no jemu sa, ako áno ako nie, podarilo dostať veľký polkruhový box v zadnej časti reštaurácie. Pozrel na ňu pochvalne, keď si sadla medzi neho a Jaka. „Skutočná dáma,“ pochválil ju. „Ibaže ste sa dali veľmi opáliť, dievčatko. Nie veľmi múdre, čo? Vidíte, ako sa lúpete.“

„Ďakujem,“ odvetila Elinor chladne.

„A ešte maličkosť. Výkopka sa nemá obliekať nápadne, ešte aj tí starí chreni sa za vami obracajú. V našej robote človek nesmie byť nápadný.“

„Výkopka?“ zopakovala Elinor v pomykove.

„Výkopka,“ vysvetlil jej Jake, „je vyšetrovateľka. Tak čo si zistil o tom Farberovi či Farbsteinovi?“ spýtal sa Magnesa.

„Dokopy nič. Vražda tu bola, ibaže sa zavraždený nevolal ani Farber, ani Farbstein. Preto som sa zarazil, keď si mi telefonoval. A vôbec, kto ti prihral tie mená?“

„Ortegička.“

„Tak sa mýli. Aj ti povedala, že vrahom bol Thoren?“

„Povedala iba to, ako zareagoval, keď sa mu o tom zmienila,“ odvetil Jake. „A zareagoval tak, že musel s tým mať dačo spoločné.“

Magnes pokrútil hlavou. „Sotva. Bol to čistý prípad. Chlapík, čo ho zavraždili, sa volal Garfein. Murray Garfein. Milý človek, vdovec – zbohatol na konfekcii a potom sa utiahol sem, starať sa o svoje choré srdce. Mal smolu. Keď sa vracal z rybačky v Key Weste, vzal si do auta stopára narkomana, a to chlapča mu pustilo guľku do hlavy a zhodilo ho do zálivu. Chytili ho po týždni, dakde pri Jacksonville v Garfeinovom aute, ešte aj revolver mal pri sebe. Vlani dostal elektrické kreslo. Ako vravím, čistý prípad. Nehovorila tá Ortegička len tak do vetra?“

„Vtedy bola tuším v závetrí,“ poznamenala Elinor.

Magnes zbystril pozornosť a spýtavo pozrel na Jaka. „Dievčatko je komička?“

„A ešte aká. Ľudia sa idú popukať od smiechu. A si si istý, že Ortegová mala na mysli Garfeina? Povedala totiž iné meno.“

„Povedal si, že sa to stalo pred dvoma-tromi rokmi. Pozisťoval som si všetkých, až päť rokov dozadu, a na nijakého Farbera či Farbsteina som nenatrafil. Ale to, čo si povedal, je ako ušité na Garfeina. Určite to bol Garfein.“

Podišla čašníčka. Magnes sa zamračil, keď počul, čo si objednala Elinor. „Palacinky na obed?“ začudoval sa.

„Už do mňa, prosím vás, nezabŕdajte,“ odsekla Elinor. „Náhodou to budú moje raňajky.“

„Palacinky sú palacinky. Ak si nebudete dávať pozor, s tou vašou postavičkou budete neskôr tučná žena.“

„Dobre teda,“ súhlasila Elinor unavene, „tak si dám šalát.“

Magnes povedal čašníčke, aby mladej dáme doniesla chutný rybací šalát a diétnu sódovku. Keď čašníčka odišla, Magnes sa obrátil k Jakovi. „Prečo vlastne Thoren vybuchol? Čo mu to Ortegička povedala o Garfeinovi?“

Jake prikývol. „Rozmýšľal som.o tom. Povedala mu len tak žartom: ‚Viem, že ste vrah,‘ a ja som bol presvedčený, že Garfeina zavraždil Thoren, a preto vybuchol. Teraz vidím, že nemusel vybuchnúť práve preto. Možno len pre narážku, že je vrah.“

„A si stále presvedčený, že vrahom bol on?“ spýtal sa Magnes.

„Som si istý, že bol. A vydierač to nielenže vedel, ale by to bol dokázal aj na súde, keby musel.“

„Tak či onak,“ povedal Magnes, „musíš si pozisťovať ďalšie možnosti. Možno s tým prípadom súvisia, ako sám vieš. Na mysli mám najmä okolnosť, že Thorenovi rodičia zahynuli pri autohavárii. Nebolo by to po prvý raz, keď šikovný mládenec zariadi veci tak, aby zdedil majetok. O tej havárii ťa už Maniscalco informoval?“

„Ešte nie. Mal by zavolať večer. A poinformuje ma aj o Thorenovom vojenskom zázname.“

„Rada by som vedieť,“ ozvala sa Elinor, „prečo ste si obaja takí istí, že si Thoren nenajal toho stopára, aby zavraždil Garfeina. Veď aby sa cítil ako vrah, nemusel predsa zavraždiť Garfeina vlastnými rukami, či nie?“

„Znamenite,“ pochválil ju Magnes a poklepkal sa po čele. ,\Vidieť, že sa vám kolieska krútia. Je v tom len jedna chybička, dievčatko. Že vražda, akú spomínate, je dosť nepraktická. Zaplatiť stopárovi a povedať, aby odbachol človeka, čo ho vezme do auta, to nie je ťažké. Lenže ako si byť istý, či chlapík v aute vôbec zastane a či zoberie akurát najatého stopára?“

Elinor pozrela na Jaka. „Má pravdu,“ potvrdil Mag– nesove slová. „Kedy zavraždili toho Garfeina?“ spýtal sa Magnesa.

„Vo februári pred dvoma rokmi.“ Magnes vytiahol z vrecka noteštek a zalistoval v ňom. „Deviateho februára. Teda presne pred dvoma rokmi a dvoma mesiacmi. A chlapca chytili šestnásteho februára.“

„V poriadku. Keď Nera Ortegová mala incident s Thorenom, vražda ešte nebola vyjasnená, ako mi sama povedala. K incidentu došlo totiž v ten týždeň. A je celkom možné, že Thorena začali vydierať týždeň predtým. Môžbyť preto bol ako na ihlách, keď sa ho tak svojsky žartovne pokúšala zviesť.“

„Dátumy prekrásne súhlasia,“ podotkol Magnes, „lenže nám to neveľmi pomôže. Prezrel som si tie záznamy. Človek by ich mohol až do smrti prezerať, jeden po druhom, každú úmyselnú či neúmyselnú vraždu či náhodnú smrť. Do toho všetkého mohol byť zapletený Thoren pred deviatym februárom.“

„Také dačo som nemienil robiť,“ podotkol Jake. „Len som si myslel, prečo Thoren tak z ničoho nič prestal chodiť do Bayside Spa. Ak by vysvitlo, že ta prestal chodiť povedzme v januári toho roku, už by sme boli na stope. To by znamenalo, že vydierač operoval z Bayside Spa. A to by bol veľký krok k zisteniu jeho totožnosti. Ak ho vydieral dakto z Bayside Spa, tak mu Thoren platil, v tom som si istý, ale určite sa s vydieračom nechcel vídať. Preto sa vzdal sauny.“

„Dobre,“ prikývol Magnes, „dajme tomu, že by sa zistila totožnosť vydierača. Čo potom?“

„Potom by bolo treba zistiť, čo vedel o Thorenovi. Ak by som vedel, kto je vydierač a na základe čoho Thorena vydieral, Thorenovú by som ľahko pritlačil k múru.“

„Ťažký je život,“ poznamenal Magnes. „Podaktorí si kúpili pozemky na Miami Beach, keď tu bola džungľa, a podaktorí si musia na živobytie zarábať. Len čo dojeme, zájdem do kúpeľov trocha sa venovať zdraviu. A čo naše dievčatko?“ Palcom ukázal na Elinor. „Vravel si, že sa s Thorenovcami zblížila. Keby sa dala do reči s tým mládencom o zdravotných procedúrach v Bayside Spa, možno by sa dozvedela čo-to zaujímavé. A či by to bolo veľké riziko?“

„Poradí si,“ odvetil Jake. „Vysadím ju cestou domov. Pôjde sa im poďakovať za návštevu, keď bola chorá. A čo je s tou vecou, čo som ti ešte kázal vybaviť? Vybavil si dačo?“

„Hej, ale nie veľa. Ten Charlie Matthews je v Biscaynskej národnej banke zástupcom riaditeľa. Je dosť bohatý, má dobrú povesť. A od nepamäti býva v istom dome v Miami, na Brickell Road. Aby som nezabudol, Thorenovú fotografiu som ukázal chlapíkovi, čo viedol ten bar na Altone, vraj ho nepozná, že ho v bare nevídal. Aj ostatné vybavujem, no zdržal ma Garfein.“

„Moja chyba,“ odvetil Jake. „Zatial si počínaš znamenite.“

„Nuž,“ odpovedal Magnes, „nie je ťažko pracovať pre človeka, ktorý vie, čo chce. A vy mladá dáma,“ slávnostným hlasom povedal Elinor, „máte náramné šťastie. Poviem vám, a to mi môžete veriť, váš šéf patrí k najlepším odborníkom, tak sa aspoň zatiaľ ukázal. Naozajstný kanón, ako ich tu volajú. Poslúchajte ho, robte, čo vám káže, a budete sa vyznať v našom kšefte, ako sa patrí.“

Po obede, keď Elinor odišla na dámsku toaletu, Magnes sa spoločníkovi zdôveril. „Nemal som ťa tak vychválit‘. Už ma to mrzí. Nie že by som to nebol myslel vážne.“

„Tak prečo ťa to mrzí?“

„Lebo je do teba už aj tak celá preč. Ako som ti vravel včera, žiarlivá žena je hotové nešťastie.“

Jake sa zasmial. „Magnes, nerád ti to vravím, ale keď treba zistiť, či je žena do dakoho preč, tak to nemôže zistiť pamätník. Radšej sa ty len drž poistných podvodov.“

Magnes zdvihol obočie. „Myslíš? Tak čo si k tebe prisadla tak blízko, ešte chlp a už ti sedí v lone? A čo potom hľadela na teba s otvorenými ústami a gúľala očami, akoby si recitoval básne, hoci by si bol rozprával trebárs o počasí. Daj si poradiť od starého človeka, synak, opatrne s ňou. Ani sa nenazdáš, a Thorenová dobehne k tebe s plošticami, čo si jej dal do telefónov, ale aj s polišom, aby si im vysvetlil, prečo si ich tam dal a dopustil sa tak ťažkého zločinu. Tá tvoja blondínka ťa môže celkom ľahko zničiť. Ženy. Me ken mešuge varen.“

„Čo to znamená?“

„To znamená,“ odvetil Magnes, „že len preto som taký mladistvý a zdravý, aj keď mám už svoje roky, že ženy, ako je tvoja blondínka, robili nepríjemnosti dakomu inému, nie mne, a bolo ich v mojom živote hodne.“

20

Keď Elinor vystupovala z auta, Jake jej povedal: „A nezabudni, heslo je Bayside Spa,“ a pohol sa ďalej, až keď došla k domu, zakývala mu na rozlúčku a zmizla za dverami.

Zaparkoval na cestičke k ich domu a vzápätí zazrel neďaleko brehu jachtu a na nej Milta Webba s rukou na páke kormidla. Telo bez košele mal opálené do ružová. Jachta sa blížila k Webbovmu prístavisku. Keď sa dotkla nosom mostíka, Jake už tam bol a hneď ju priviazal. Webb zliezol z jachty a zaraz ju odviazal a vzápätí priviazal. „Robí sa to dobre aj zle,“ zavrčal podráždene. „A dobre je takto.“

„Prosím, len si poslúžte, kapitán,“ odvetil Jake a zvrtol sa, no prešiel iba pár krokov, keď začul Webba: „No tak, Jake. Nebuď hneď taký citlivý, Jake.“

„Citlivý si tuším ty, Milt.“

„Totiž,“ vysvetľoval Webb neochotne, „trochu som si vypil, celý svet je nanič. Chlapa som tej noci naozaj zložil a nikto mi tu neverí. Ani policajti z Keystone. Poviem ti, majú tu zo mňa poriadnu psinu.“

„Potvorsky nepríjemná vec.“

„Veru potvorsky. Mrzí ma, že som sa na teba tak vyrútil. Mrzí ma, naozaj, Jake.“

„To nič,“ odvetil Jake. „Dačím treba začať, chcem sa totiž naučiť jachtáriť.“

Webb prejavil záujem. „Myslíš to vážne? Naozaj chceš jachtáriť?“

„Hej. Ale nie na takej veľkej, akú máš ty.“ Jake ukázal prstom na desať metrov dlhú jachtu pri Thorenovom prístavisku. „Stačila by mi aj taká.“

„Charlottě? To je alfa. Dačo na spôsob vojnového člna, s tou by si sa nepotopil. Aj pekná, však? Čo sa s ňou Walter nastváral!“

„Čo myslíš, nemali by nič proti tomu, keby sme sa šli na ňu pozrieť zblízka? Otvoriť príklop a pozrieť, aká je zvnútra.“

„Či by nemali nič proti tomu?“ Webb mykol hlavou ponad plece k Thorenovmu domu. „Skúsiť také dačo, Joanna by vybuchla ako bomba. Tá si na nej už nezašportuje, ani ju nepredá, ani nepožičia. A len preto, že Walter bol na nej tesne predtým, čo ho zavraždili, a dievča si z jachty spravilo akýsi pomník. Dačo nezdravé. Také nezdravé, ako že rada jedáva kóšer.“

„Veru, čudné dievča,“ prikývol Jake. „No a keď si ideš na jachte zašportovať, to sa len tak navážaš po zálive a či si vyberieš cieľ, dajaké prístavisko?“

Webb sa zasmial. „Človeče, ty sa v tom vyznáš ako hus do piva. Vieš čo? Poď ku mne na pohárik, ukážem ti mapy tunajších morí. Mám aj kopu katalógov, uvidíš, koľko taká jachta stojí. A uvidíš aj moju zbierku zbraní.“

Jake si prezrel mapy, katalógy aj zbierku zbraní, a hoci pobudol u Webba ani nie hodinu, Elinor zastihol už doma. „Nebola si dlho. Čo sa stalo?“

Elinor pokrčila plecami. „Neviem. Nebola som tuším vítaná.“

„Kermit nebol doma, čo?“

„Ani Joanna. Sú na univerzite. Joanna má prednášky až do večera a Kermit ju čaká, prídu domov spoločne. Doma bola iba pani Thorenová a slúžka. A nesprávala sa ktovieako prívetivo.“

„Spomenula si jej Bayside Spa?“

„Spomenula. Povedala som jej, že si v New Yorku chodievaš zacvičiť a že by si rád vedel, či je tu nablízku dajaká telocvičňa, že by si aj tu cvičil. Poznamenala som, že sme počuli o Bayside Spa, no nevieme, či je to vhodné miesto a či aj ona o ňom počula.“

„No a?“

„Vraj, že ta istý čas chodieval jej manžel, no potom ta začali chodiť všelijakí ľudia, tak prestal. Len to.“

„Ako sa zatvárila, keď si spomenula Bayside Spa? Zaťala si do živého?“

Elinor zavrtěla hlavou. „Vôbec nie. Nepobadala som na nej nič. Potom čoraz častejšie pozerala na hodinky, tak zdvorilo mi dávala na vedomie, aby som sa brala. Aj som sa brala. Možno si si všimol, že už nenarúšam rodinný súlad, neopýtala som sa, kde si celý ten čas bol. Ako vidíš, učím sa rýchlo.“

„Podľa kruhov, čo máš pod očami, usudzujem, že by si najlepšie urobila, keby si si šla pospať, vynahradiť si, čo si zmeškala v noci. Po večeri budeš musieť dlho počúvať.“

„V poriadku.“ Elinor sa pobrala do spálne, no ešte sa obrátila. „Predsa sa tuším neučím rýchlo. Kde si bol doteraz?“

„U Milta Webba, prezeral som si projekty jácht. Prekvapilo ma, že sú také jednoduché.“

„Aj on je jednoduchý, ako som počula,“ poznamenala Elinor. Nálada sa jej z ničoho nič veľmi zlepšila. „Ale ak si myslíš, že je s ním zábava…“

Zobudila sa práve včas. Ešte stihla prichystať večeru, ako zvyčajne včasnú, a po večeri sa hneď pobrala do spálne zapnúť vysielač v telefóne u Thorenovcov v jedálni. Po pol hodine zavolala Jaka. Len čo vošiel, výstražné si priložila prst k ústam a ukázala na monitor. Z monitora vychádzal hlas Thorenovej.

,… a tvoj otec by mi bol dal za pravdu. Dobre viete, ako neznášal ľudí, čo prišli na návštevu bez ohlásenia. A tí Dekkerovci by sa mi nepáčili, aj keby sa vedeli správať. Nie sú ako my.‘

‚Lebo sú inakší a zaujímaví?‘ Joannin zachrípnutý hlas. ‚Lebo nie sú ako živé mŕtvoly, čo tu bývajú?‘

‚Akým tónom sa to so mnou zhováraš, Joanna?‘

‚Nevšimla si si pointu, Jo.‘ Kermitov hlas, výslovne pobavený. ‚Nevšimla si si to dvojzmyselné ‚nie sú ako my‘? Čo znamená, že sú podľa všetkého ako Nera. Keď včera k nim vošla a Elinor ju priateľsky privítala…‘

‚To neverím. Však to nie je pravda, mamička, však nie? Nie si predsa taká nespravodlivá.‘

‚Nie, iba ak by si uverila, že zdravý úsudok môže byť nespravodlivý. A taký úsudok nemám iba ja. Dnes odpoludnia mi telefonovala Patty Tuckerová. Jej vzácna priateľka sa jej celkom sprotivila.‘

‚Zdá sa,‘ Joannin chladný hlas, ‚že sa jej Nera zakaždým sprotiví, keď ti o nej rozpráva. A stále sa s ňou priatelí, priam zázrak. A keby dačo, aj s nami. Ako to, že Patty sa všetko prepečie aj u nás, aj u Nery, a u iných nie?‘

‚Veľmi dobre vieš, Joanna, že s Ortegovcami sa musí priateliť, inšie jej nezostáva. Napokon, keď jej po Stewartovi zostal podiel v podniku, stala sa ich spoločníčkou. A Nera by sa jej nesprotivila, nech má v sebe toľko slušnosti, aby si nechala svoje veci pre seba.‘

‚No, už to príde.‘ Kermitov spokojný hlas, vzápätí sfarbený natešeným poznaním: ‚Len mi, prosím ťa, nepovedz, že Nera už má Dekkera v hrsti. Ešte nie. Ale ho určite bude mať. Preto si tak z ničoho nič zanevrela, však je tak? A pri ňom aj na Elinor.‘

‚Vravím len to, čo mi povedala Patty. Nera sa pri obede správala tak a také poznámky trúsila, že jej hneď a zaraz došlo, čo sa robí. A keď sa Nery pýtala, či ide o jej nového suseda, tak očividne sa potešila a tak vyhýbavo odpovedala, akoby naňho ukázala prstom. Tá ženská máva priam nemravnú radosť, keď môže rozprávať o svojom súkromí. Už mám toho potadeto. A môžem v tom niečo podniknúť a aj podniknem.‘

‚A len preto, že Nera narozprávala Patty kadejaké nezmysly?‘ Joannin neveriaci hlas. ‚A Patty bola taká suka, že to všetko zopakovala? Len ty nepodnikaj nič.‘

‚Ani nemôžeš, drahá mamička.‘ Kermitov sardonický hlas. ‚Nielen ty, aj ja by som rád videl Neru pošliapanú a znivočenú, ibaže ty nemáš právo začínať kampaň mravnosti proti nej. Koniec koncov, Daystar nie je ktovieaký súci na kampaň mravnosti. Čo myslíš, koľko som mal ja a Joanna rokov, keď sme sa dozvedeli, že najväčší nevestinec na Miami patril Carol Tobinovej? Alebo že Ray Potter za starých dobrých čias bol A1 Caponovým poslíčkom medzi Chicagom a Miami?‘

‚To boli iba kadejaké senzácie okolo pani Tobinovej a pána Potiera, Kermit. Faktom zostáva…‘

‚Faktom zostáva,‘ Kermitov sladký hlas, ‚že chceš zhodiť Neru. Ibaže zabúdaš, že ak to urobíš, rozvíriš starý, šťavnatý škandál, do ktorého som sa zaplietol.‘

‚Nebuď blázon. Vravím len, že o pár týždňov…‘

Do pokojného, ale hrozivého hlasu sa nečakane rozzvonil telefón v pracovni. „To je Maniscalco,“ povedal Jake Elinor, keď šiel zdvihnúť slúchadlo. „Len ďalej všetko pekne-rúče zaznamenávaj.“

Bol to naozaj Maniscalco. „Jake,“ začal smutne, „tu je zima a mokro. A už len ten hnusný smog stačí, aby sa tu človek dusil. Ako sa máš tam na juhu, ty odporný šťastlivec?“

„Svieti slnce, Manny, ale sa už mračí. Čo sa stalo? Thoren je čistý ako ľalia?“

Maniscalco sa zhlboka nadýchol a potom pomaly vydýchol priam do slúchadla. Jakovi sa zdalo, že počuje smutný vzďaľujúci sa chrapot. „Povedal by som ti to takto,“ pokračoval Maniscalco. „Thoren nie je nijaký. Bodka.“

„Čo to má znamenať?“

„Priateľ môj drahý, to má znamenať, že až po istý šťastný septembrový deň roku 1942 Walter Thoren neexistoval. Totiž až vtedy sa miamský Herald zmienil o tom, že členom spoločnosti Sprague sa stal Walter Thoren. Dovtedy neexistoval. Nenarodil sa, nechodil do školy, neslúžil v armáde, slovom – nežil. Začínaš chápať?“

„Tuším ešte nie,“ odvetil Jake. „Chceš mi povedať, že o ňom nie je nikde najmenší záznam? O takom človeku?“

„Ani najmenší.“

„Zisťovali aj inú vojenskú službu, nielen v armáde?“

„Zisťovali. A všetko počítačmi. Nezistili nič.“

„A čo ten chlapík, čo si ho poslal do St. Olivet? Pozrel si matriku narodených aj zomretých, či si to nechal na dajakého hlúpeho úradníka?“

„Ani to, ani ono. Matriky z obdobia pred rokom 1940 tam totiž vôbec nemajú. V roku 1940 vypukol v radnici požiar a znivočil aj matriky. Viem, chceš sa ma spýtať, či šlo o podpaľačstvo, tak ti hneď môžem povedať, že nie. Do radnice udrel hrom, a keďže stavba bola drevená, dyhy vysušené, vzbĺkla ako slama.“

„Chápem,“ povedal Jake. „A keď sa tvoj chlapík spytoval po meste, o takom mene nepočul nikto.“

„Ani meno Lennart, Thoren ho uviedol v poistke ako matkino dievčenské meno. Vieš, Jake, keď si človek pomyslí na všetky tie mizérie, a sú čoraz väčšie a väčšie, nebolo by zle začať žiť ako vzorný občan už ako tridsaťročný. Len to ma mrzí, že chlapík, čo si to tak pekne vymyslel, sa dal v poisťovni Guaranty poistiť na dvestotisíc. A teraz, ako tvrdia štyria najdrahší advokáti, vyzerá prípad tak, že vdova má veľké šance peniaze zhrabnúť.“

„Chceš povedať,“ namietol Jake, „že klauzula o nespornosti platí aj za týchto podmienok? Ako je to možné? Viem, ťažko sa na súde oháňať iba falošným menom v poistke, lenže tu ide aj o falošnú totožnosť.“

„Máš pravdu, no na súde by sme dokázali iba falošný údaj e vojenskej službe. A ako mi povedali geniálni právnici, čo som s nimi sedel takmer celé popoludnie, predmetom sporu by to vraj bolo iba vtedy, ak by sa s tým bolo vyrukovalo skôr ako pred siedmimi týždňami, keď vstúpila v platnosť klauzula o nespornosti. Rád by som vedel, Jake, ako ti to ovplyvní prácu. Necháp to tak,; aby si s tým prestal. Chce len vedieť, o čo sa naše šance zhoršili, keď Thoren pred rokom 1942 eexistoval.“

„Chápem to tak, aby som s tým prestal,“ odpovedal Jake. „Až natoľko tebou tí fiškáli otriasli?“

„Nie fiškáli, Jake. Napokon, nepovedali nič, čo by ma bolo prekvapilo. Boli tam všetci aj z oddelenia reklamácií a len krútili hlavami, akoby som tú poondenú žiadosť o poistenie bol v prvom rade schválil ja. Bezcharakterná zberba. Nepovedia ti rovno do očí, schváľme výplatu poistky, lebo ani im sa poistka nepozdávala. Najradšej by mi povedali vzdaj sa a schváľ vyplatenie poistky sám. Aby sa potom mohli na mňa vrhnúť, že som ich zavliekol do zbytočného súdneho sporu, to len tak na začiatok.“

„Po tridsaťročnej práci v poisťovni! Prosím ťa, Manny, to si iba namýšľaš.“

„A veru nie, vážený. Nerád by som ti povedal, koľkí z tých milých absolventov vysokých škôl a nezákerných odhodlancov z oddelenia reklamácií by si za moje miesto dali odťať pravú ruku a vykašlali by sa na moju tridsaťročnú prácu. Ale to by urobili všetci. Lebo som podľa nich starý a už naskrze nesúci poradiť si so svojou prácou. Nebolo by lepšie prepustiť ho s polovičnou penziou hneď, skôr než zruinuje poisťovňu Guaranty? Na tej schôdzke, Jake, ma tak pritlačili k múra, že by sa ti ježili vlasy, veru. Čiže musím mať usvedčujúci dôkaz, ináč tých vzdelaných hnusníkov neporazím. Buď teda úprimný. Dá sa ešte zohnať usvedčujúci dôkaz?“

„Doparoma, už aby aj bol. Veď čo som do toho už investoval!“

„Len či sa ti podarí dať dokopy správu, aby aj nezasvätenec videl, že máme šancu? Oddelenie reklamácií zvolalo na zajtra dopoludnia ďalšiu schôdzku, bude na nej sedieť aj zopár šarží. Ak ich presvedčím, že je tu možnosť, že sa užívateľka do konca mesiaca vzdá svojho práva, aspoň dovtedy nebudú tak naliehať.“

„V poriadku. Urobím, čo sa bude dať. No ešte si musím prezrieť tú poistku aj svoje záznamy. Potrvá mi to zo dve hodiny.“

„Budem sedieť pri telefóne so zapnutým magnetofónom,“ súhlasil Maniscalco vrúcne. „Počuj, Jake, keď sa Thoren len tak z ničoho nič zjavil na svete – roku 1942, akurát prostred vojny – čo myslíš, nezmizol, aby nemusel narukovať? Dáva to zmysel?“

„Ani nie. Po prvé taký človek nezmizne len preto, že sa chce vyhnúť vojne. Po druhé sledovať ho dnes preto, že kedysi zaliezol dakde, aby nemusel narukovať, to dnes už neznamená, čo znamenalo kedysi, a on to veľmi dobre vedel, nebol hlupák. Dnes je to hobby podaktorých zo spoločenskej smotánky. Dosť na tom, len preto by nebol vydieračovi cáloval desaťtisíc mesačne, a nadôvažok spáchal samovraždu. Slovom, netráp si nad tým hlavičku, Manny. Len pekne zapáľ sviečku svätému, čo má na starosti našincov, a skús mi zavolať, kým sviečka nedohorí.“

21

Dosky na spisy, ako si Jake všimol, keď ich roztváral na písacom stole, boli už poriadne ošúchané a obtlčené. Len čo ich zarovnal, začul hlasy z monitora v spálni. Zavrel dvere, aby vylúčil nežiadúce zvuky, a opäť si sadol k doskám na spisy. Najskôr si začal prezerať poistku a robiť poznámky v dotazníku.

Vtom sa otvorili dvere a v nich si zastala Elinor. „Vyrušujem ťa?“

„Ako sa to vezme.“

„Totiž, chcela som ti len povedať, že som nahrala všetko. Ak chceš, pustím ti, kde si prestal počúvať.“

„Teraz chvíľu nebudem mať čas. Čo si zistila?“

„Zistila som, čo zamýšľa pani Thorenová. Budúci mesiac sa zíde akýsi výbor Daystar Islandu, kde sa bude hlasovať, či ti dovolia kúpiť tento dom, a ona agituje, aby ti nedovolili. A chcem ti ešte povedať, že o Patty Tuckerovej si mal pravdu, a ja som nemala. Tuším iba pani Thorenová nevie, aká prvotriedna suka je Patty Tuckerová.“

„Vie,“ podotkol Jake. „A nemusíš byť pre to taká zdeprimovaná. To nie je tvoja starosť.“

„Nie, lenže pani Thorenovú som mala svojím spôsobom rada,“ odvetila Elinor. „A teraz ju nemôžem ani vystáť. Ako, dočerta, môžeš vôbec zniesť dakoho, ak ustavične počúvaš, o čom sa zhovára v súkromí?“ Zavrtěla hlavou, akoby chcela zapudit‘ pochmúrne myšlienky. „Čo ti oznámil Maniscalco? Dačo zaujímavé?“

„Dalo by sa povedať,“ prikývol Jake a potom jej stručne povedal, čo sa dozvedel od Maniscalca. „Viem,“ doložil, keď zostala zarazená. „No na to, na čo myslíš, som už myslel. Teraz treba len všetko pekne-rúče zrátať a Maniscalcovi oznámiť, na čom je. Zavolám ťa, keď mu brnknem, všetko si vypočuješ. Ä medzitým zatelefonuj Magnesovi, aby zajtra najskôr zistil, či Thoren bol registrovaným voličom. A potom sa napoj na Neru Ortegovú. Včera som jej nasadil plošticu do telefónu v jedálni.“

„Dobre,“ prikývla Elinor. „To ma neprekvapuje.“

To bolo o pol deviatej. A bola takmer polnoc, keď sa celkom stuhnutý zviechal z otáčacej stoličky a pobral sa do spálne. Elinor, telefón aj monitor pri nej na posteli, si bližšie pritiahla televízor a sledovala na obrazovke Johnny ho Carsona – práve začal rozprávať akýsi vtip. Jake vypol televízor, ale Carsonov hlas sa ozýval ďalej, zvučný a hlasitý.

„Z televízora pani Thorenovej,“ vysvetlila Elinor. „U Ortegovcov sa nerobilo nič, tak som sa napojila na Thorenovcov ako zvyčajne.“

„A pritom sledovala televízor,“ poznamenal Jake. „Tak sa to nerobí.“

„Už viem. Totiž, počúvať, na čom sa rehocú, a nevidieť ich, to aby sa človek zbláznil. Napokon, škoda sa bolo dívať. V takom malomeštiackom svete si tam žijú.“

„Ak sa chceš dozvedieť dačo z inakšieho sveta,“ podotkol Jake, „poď so mnou, vypočuješ si, čo poviem Maniscalcovi.“

22

„Ten dotazník z poisťovne už máš poruke?“ spýtal sa Maniscalca.

„Jake, preboha, mám ho pred sebou už tri hodiny, už len vyčkávam, kedy sa ozveš.“

„Výborne. A teraz naň dobre pozri. Najskôr kde si Thoren napísal dátum narodenia a potom na druhej strane, kde napísal dátum otcovej smrti.“

„Pozerám,“ odvetil Maniscalco. „No a čo?“

„Pozri lepšie. Možno zistíš, čo som zistil ja. Kedykoľvek som sa na to díval, nie a nie sa uspokojiť a až doteraz som si to nevedel vysvetliť. Pomôžem ti. Keď na tie otázky písal odpovede, istotne bol rozrušený a urobil malú chybičku. Ibaže tá chybička je veľmi veľká chyba.“

„Už to mám,“ ozval sa Maniscalco po chvíli. „Prvý dátum napísal: piaty október 1915 a druhý: druhého januára 1940 – teda na európsky spôsob.“

„Správne. A na európsky spôsob napísal aj tie jednotky – sú ako naše sedmičky.“

„Myslíš,“ naznačil Maniscalco v nemom obdive, „že bol cudzinec.“

„Nuž cudzinec ako cudzinec, veď pol života prežil tu. Asi utečenec. Podľa všetkého prišiel z Dánska medzi rokom 1935 a 1940, čiže hitlerovské roky. Roky utečencov.

„To hej,“ súhlasil Maniscalco. „Rok 1940, chápem. A v Miami sa vynoril roku 1942 ako, Američan od hlavy po päty, za tie roky mohol z angličtiny veľa pochytiť. Ale prečo rok 1935?“

„Lebo mi tak vychodí, že Thoren bol vzdelaný človek. Možno absolvent univerzity. Čo znamená, že keď odišiel z Európy, mal najmenej dvadsať. Vieš, Manny, Thoren bol čertovský chlapík.“

„Som rád, že pociťuješ voči nemu toľkú náklonnosť, Jake. Možno sú v tej rodine všetci takí čertovskí.“

„Náklonnosť ako náklonnosť. Človek mu však nemôže uprieť, že spravil zo seba celkom iného človeka, a to tak dokonale, že sa nikomu ani nepřisnilo o tom zapochybovať. Vytvoril o sebe predstavu, že žije spoločenským životom, že je aktívnym, dobrým občanom, a pritom bol vyslovený samotár. Ako to robil? Držal jazyk za zubami, nech sa hovorilo o tom či onom. Utiahol sa na Daystar Island, teda medzi izolovanú tunajšiu spoločenskú smotánku. Spriatelil sa s niekoľkými ľuďmi a to je všetko. Venoval sa len svojej jachte, to bola jeho hlavná činnosť. Aby bol sám. No najmä sa usiloval, aby sa mu rodina nedostala do novín. Ba aj to Združenie občanov pre plánovanie, čo doň vstúpil, aby doplnil predstavu dobrého občana, je iba čosi na papieri. Toho Magnesa som si najal, práve to mi teraz zisťuje. A členmi sú tí istí, s ktorými sa tu zblížil.“

„Ale čo sa skrýva pod tou maskou, Jake? Vysvetľuješ mi to veľmi pekne, ale sám vieš, že by to malo len vtedy zmysel, ak by na to všetko bol mal čertovsky závažný dôvod.“

„Veď aj mal. A teraz sa drž, Manny. Thoren prišiel do Spojených štátov medzi rokom 1935 a 1940. A v rokoch 1940-1942, teda vtedy, keď sa vynoril na Miami, kohosi zavraždil.“

„Zavraždil? Si si istý? Totiž, máš dôkazy?“

„Keby som mal dôkazy, tak som už pri pani Thoreno– vej a preberám ju zo záchvatu hystérie, aby mi mohla podpísať, že sa vzdáva nároku na dvestotisíc dolárov. Kto bol čo bol Walter Thoren, zatiaľ neviem, no že spáchal vraždu, to mi môžeš veriť. Zatiaľ len to. Aký mal motív, či ako ju spáchal, o tom nemám tušenia.“

„Ak ide o motív, čo tak obyčajný staromódny motív – zisk?“ naznačil Maniscalco. „Keď sa totiž vynoril na Miami, spoločníkom spoločnosti Spragua sa mohol stať, len ak zaplatil šesťdesiattisíc.“

„Takže zaplatil šesťdesiattisíc?“ zopakoval Jake. „V hotovosti?“

„Hej. Stálo to v miamskom Heralde, čo som ti spomínal.

„Ale si mi nepovedal, ty sukin syn, že zaplatil šesťdesiattisíc. Ja som sa nazdal, že miesto spoločníka vyženil so šéfovou dcérou. Vieš, čo to znamená zjaviť sa tu s kopou peňazí, a chalan ani nie dvadsaťročný? To si si mal uvedomiť!“

„Jake, maj rozum. Mne sa videlo, že ide o bezvýznamnú maličkosť, veď sa to stalo pred dvadsiatimi šiestimi rokmi. Ako mi, doparoma, mohlo zísť na rozum, že sa nad tým treba pozastaviť? Napokon, už to vieš, keď na tom tak záleží, ktoviečo sa teda nestalo.“

„Nie, ibaže som stratil fúru času, čo som špekuloval nad motívom. Takým či onakým. Na takúto robotu si tuším naozaj už starý, Manny.“

„Nuž takýmito rečami ma veru neomladzuješ. Čo povieš, nenecháme to radšej tak?“

„Ja nie. Napokon, Thoren spáchal tú vraždu, ako už viem, v súvise s kopou peňazí. A žatým začal pracovať na novej totožnosti. A pracovať, ako sa patrí, veď zistil, kde v Minnesote, v akom zapadákove udrel do radnice blesk, pričom zhoreli všetky matriky. Preto viem, že tú vraždu spáchal po roku 1940. Radnica v St. Olivet zhorela totiž v roku 1940. Dajako to zistil a potom všade uvádzal, že pochádzal zo St. Olivet. Minnesotu si vybral aj preto, že v tamojšej angličtine sa zachovali podaktoré zvraty škandinávskych jazykov. No a keď si vymyslel, ako dokázať, že je ranený veterán, ukázal sa na Miami už ako Walter Thoren, vzorný občan.

Ibaže celá tá prekrásna záležitosť má jeden háčik: o tej vražde ktosi vedel. A pred dvoma rokmi – rátam, že asi v januári – Thoren natrafil akurát na toho kohosi. Vtedy ho začali vydierať, preto to vieme. Aj to vieme, že vydierač spracúva teraz pani Thorenovú. Určite jej povedal, kto bol čo bol v skutočnosti Thoren – ináč by ju nemohol vydierať takže o Thorenovom zločine a jeho skutočnej totožnosti vedia podľa všetkého dvaja ľudia. Onedlho to budem vedieť aj ja. No a potom dostaneš odo mňa doklad, v ktorom sa Thorenová písomne vzdá nároku na vyplatenie poistky.“

Maniscalco chvíľu rozmýšľal. „Vieš, čo spravím, Jake?“ ozval sa napokon. „Čo si mi hovoril, trochu uprav, a keď budeme zajtra na tej schôdzke, zavolaj a prečítaj to našim šaržiam. Tak ich hádam najskôr presvedčím.“

„Možno. No, Manny, dostal si ma do peknej kaše. Na tej schôdzke sa teda rozhodne, či ti ešte na pár týždňov dajú zelenú, a či zajtra popoludní pošlú pani Thorenovej šek na dvestotisíc dolárov, je tak?“

„Prosím ťa, Jake…“

„Slzy roň pred šaržami. A mne radšej zisti, či úrady v Dánsku majú dajaký záznam o Walterovi Thorenovi. Či emigroval medzi rokom 1935 a 1940. A takisto, či je od roku 1935 v zozname daktorej židovskej utečeneckej organizácie.“

„Hneď sa do toho pustím.“

„A ešte dačo. Ešte pozri do dotazníka. Na druhú stranu, kde sú uvedené zvláštne znamenia. Kde vyšetrujúci lekár opisuje tú jazvu v tvare L na chrbte. Našiel si?

„Našiel.“

„Vieme, že Thoren nebol ranený v boji, je teda možné, že sa mu to stalo, keď vraždil. Ukáž ten opis súdnemu znalcovi, čo ho máš ustavične poruke, a opýtaj sa ho, aká zbraň ho tak poznačila.“

„Môžeš sa na mňa spoľahnúť, Jake. Ešte niečo?“

„Nie. Kedy máte zajtra tú schôdzku?“

„Desať tridsať.“

„Tak mi na poludnie zavolaj. Rád by som vedel, či som v tej kaši až po uši.“ Jake zložil slúchadlo a zvrtol sa k Elinor. Sedela na gauči zhrbená, ruky v lone, a uprene naňho hľadela. „Čo by si tak povedala,“ začal, „keby som ťa zajtra poslal k mame a decku so šekom na tritisíc dolárov vo vrecku? Bola by si náramne proti, nie?“

„Totiž,“ ozvala sa váhavo a prešla si končekom vlhkého jazyka po perách, „totiž, čosi by si mal vedieť, Jake. Napokon, aj tak to zistíš, keď dostaneš účet za telefón. Mame aj decku som brnkla každý večer. Majú sa dobre.“

„Závidím im z celého srdca.“

„Nežartujem. Pozri, doma je všetko v poriadku, rada tu zostanem, ako sme sa dohodli. Koniec koncov, vyberať hercov do letných divadiel začnú neskôr.“

„Nezostáva teda nič inšie, iba dúfať, že aj poisťovňa Guaranty bude chcieť, aby sme tu zostali celý čas. Čo robievaš, keď nemáš angažmán v divadle ako napríklad teraz? Manekýnčiš?“

„Nie. Nemám postavu, aká sa vyžaduje. Meter osemdesiat výška a štyridsať kíl váha. Zväčša stávam za pultom v obchodných domoch a predávam.“

„V pánskych oddeleniach, hej? Hľadisko priemerného zákazníka, len preto to vravím. Osobne mám radšej vysoké, impozantné a pomerne chudé brunety.“

„Ale mi odľahlo. Ja mám totiž rada mužov, ktorí sa rozkričia, keď sa nazlostia, a nešepkajú, ako si šepkal ty, keď si telefonoval s chudákom Maniscalcom. Akoby ho informoval počítač, stopercentne samoovládací bit. Ak by si sa ma opýtal…“

„Neopýtam sa,“ skočil jej do reči Jake.

Maniscalco zavolal na druhý deň pár minút pred poludním. „Tak ťa ešte zamestnávam, kamarát,“ začal celý naradostený. „Poviem ti čosi dôležité.“

„Výborne, už si môžem vydýchnuť. Čo dôležité mi povieš?“

„Čo mi oznámil súdny znalec o tej Thorenovej jazve. Poslal som k nemu hneď ráno jedného zo svojich ľudí povypytovať sa čo a ako. Podľa všetkého vraj jazva zostala po operácii. No je možné, že aj po skrivenej lopate vrazenej do chrbta v istom uhle. A môžbyť po hranatej fľaši s odrazeným dnom. Pripustil však, že sú to do značnej miery špekulácie.“

„A ani raz nezašpekuloval, či ranu nezapríčinila dajaká zbraň, nie nástroj? Povedzme nôž?“

„Nie, nič také nespomenul.“

„A na dánskych úradoch a v židovských utečeneckých organizáciách si sa už informoval, či majú dajaký záznam o Thorenovi?“

„Doparoma, Jake, práve sa chystám. Božemôj, mal by si vidieť môj písací stôl. Mám na ňom kopu neodkladných vecí.“

„To ťa teda ľutujem. Ale by som bol náramne rád, keby si mal jedno ustavične na rozume.“

„Čo?“

„Aby môj prípad na tej kope bol celkom navrchu, Manny, čo akú kopu máš tam na stole,“ doložil Jake.

„Tak vidíš,“ poznamenala Elinor, len čo zložil slúchadlo. „Zasa si tak šepkal.“

23

Magnes mu zavolal popoludní. „Dekker, podaril sa nám prielom. Veľký. Pamätáš, čo si vravel? Že ak Thoren prestal chodiť do Bayside Spa tesne predtým, ako mal ten výstup s Ortegičkou, je dosť možné, že práve vtedy a práve v Spa natrafil na vydierača?“

„No a?“

„Totiž, ten výstup s Ortegičkou bol asi dvadsiateho februára. A Thoren sa v Spa ukázal naposledy dva týždne predtým. Dvadsiateho piateho januára.“

„Takže do styku s vydieračom sa dostal vtedy a tam.“

„Počkaj, poviem ti ešte viac. Toho istého dvadsiateho piateho januára prestal tam pracovať aj obľúbený Thorenov masér – a bol tam zamestnaný od nepamäti. A gangu vraj prinášal šťastie.“ Magnes stíšil hlas. „Pozri sa na to, rovno pod mojím oknom sa začali opaľovať dve ženské, akoby nemali nič lepšie na práci. Vari bude lepšie, ak sa dakde zídeme pozhovárať sa o tom.“

„Kde?“

„Už nie U vlka, lebo by som sa pri obede nalieval kávou a napchával zákuskami. Poviem ti kde. V Lummus Parku na Oceánskej ceste, tam totiž bývam. Pustíš sa po Deviatej ulici a pôjdeš na juh popri parku. Cestou ma uvidíš.“

Uvidel ho pri Ôsmej ulici. Magnes zaraz odstúpil od skupinky sivovlasého publika, čo na trávniku v parku obstúpilo harmonikára, spievajúceho akúsi jidišskú baladu, a zamieril k lavičke obrátenej k morskej hrádzi. Jake pomaly prešiel trávnikom a sadol si k nemu na lavičku.

Magnes nenápadne ukázal hlavou na skupinku sivovlasých poslucháčov. „Tou veselou melódiou sa nedaj oklamať,“ poznamenal. „Všetci do jedného sú to smutní ľudia.“

„Nevyzerajú smutne.“

„Tak ťa poučím. Tí ľudia žijú zo sociálnej podpory. V dobročinnom predaji potravín im šek vymenia za peniaze, ale len za drobné peniaze, hádam preto obžijú po ďalší šek. A tak až do konca života. Nech im je pánboh milostivý. Čo deň, to panika. Akýže je to život, synak. Človek žije len vtedy, ak si môže dovoliť utratiť zopár dolárov v podniku Hialeah, alebo si zajesť v reštaurácii Stone Crab či zájsť si s priateľkou na pekné show do Caríllonu. Ak by som si to nemohol dovoliť, keď sa mi zachce, tak tu nesedíš a nezhováraš sa s Abe Magnesom. Zhováral by si sa iba s prízrakom Abe Magnesa. S prízrakom, ako sú tamto tí, čo už len čakajú, kedy sa priblíži ulicou rakva s ich menom.“

„Chápem. Aspoň si už viem vysvetliť, prečo si trval na tých desaťtisíc. Veď čo len v tomto ročnom období účtujú v podniku Hialeah!“

„Tak veru,“ prikývol Magnes. „Teda už uznávaš, že si ani jediný dolár neutratil zbytočne. Napríklad v Bayside Spa som si zaplatil za parný kúpeľ, hoci parný kúpeľ priam nenávidím, a osemdesiat dolárov som prehral v kartách s kúpeľníkom, inak by som si ho nebol naklonil. No je z toho trojnásobný úžitok. Demaskovali sme Thorena, demaskovali sme maséra, a čo je najdôležitejšie pre náš nasledujúci ťah, zistili sme, že sa ten masér volá Bert Caldwell a nateraz je zamestnaný v Royal Burgundian.“

„V tom veľkom žltobielom hoteli pri Fontainebleau?“

„Vedenie hotela by bolo radšej, keby bol striebrozlatý. Hej v tom.“

„Už si sa s ním spojil?“

Magnes pokrútil hlavou. „V Royal Burgundian sa už nemôžem spájať s nikým. Raz sa tam totiž vyšetroval veľký prípad s klenotmi a ja som bol sprostredkovateľom, takže ma z hotelových strážcov pozná každý. Spojiť sa musíš sám. Cez deň tam požičiavajú plážové kreslá, tak si tam zajtra zájdi so svojím dievčaťom, užijete si pri vode pekný deň. Potom zájdi do parného kúpeľa a daj si masáž. Ak sa opýtaš na Caldwella a dáš mu vedieť, že ťa odporúčali istí Thorenovci, mal by ťa vziať.“

„To dáva zmysel,“ prikývol Jake. „Teraz ti porozprávam, čo o Thorenových záznamoch zistil Johnny Maniscalco.“

Magnes si pokojne vypočul podrobnú správu o Thorenovom živote a práci. „Priznám sa, to som neočakával, aspoň nie celkom, ale všimni si, čo medzitým vysvitlo. Caldwell je masérom najväčších gaunerov. Bayside Spa nie sú celkom kóšer, a teraz Royal Burgundian, kde kóšerom skutočne páchne.“

„Financovaný gangom?“ spýtal sa Jake.

„Prinajmenšom na šesťdesiat percent. Veľké poisťovacie spoločnosti priam nenávidia takéto hotely. Klenoty bývajú v izbe, hotelový poslík ich vysnorí, aj to oznámi Mozgu, ten vymyslí, ako sa na to pôjde, potom príde sprostredkovateľ za poisťovňu a dojedná sa s ním na cene, klenoty sú, pravdaže, za ten čas dakde uňho. Tímová práca. A zakaždým prehrá poisťovňa.“

„Maniscalco ti určite povedal, že som už viac ráz bol sprostredkovateľom,“ prerušil ho Jake, „nehovoríš mi teda nič nové. Čo mi vlastne chceš povedať? Že do tej záležitosti s klenotmi bol zapletený aj Thoren?“

„A prečo nie,“ namietol Magnes. „Len preto, že nebol Talian ani žid, ale poondený Škandinávec? Ak máš to na mysli, môžem ti povedať, že gang nemá predsudky voči nikomu, iba proti negrom. V gangu sú si všetci rovní a slobodní – židia, Taliani, Íri, aj neokrôchanci z vidieka, ba aj Kubánci. Možno k nim patril aj nadutý Škandinávec z Dánska, veď ako sám vravíš, bol vrahom. Neskôr obeťou, to je pravda, ale predtým vrahom.“

„Aj vrahom, aj obeťou, povedal by som. Na ďalšie si počkám. Thoren je registrovaným voličom?“

„Je. Už od roku 1944. Takže do Miami došiel už s falošnými papiermi vo vrecku. Bol by riskoval, nech to dá vybaviť dakomu inému.“

„To je pravda. A čo ten Ortega? A ten jeho mŕtvy spoločník Tucker?“

„Zatiaľ len to, že obchoduje s Južnou Amerikou a že jeho import-export vyzerá legálny. Mám uňho nasadeného istého chlapíka. Onedlho mi podá správu o všetkých spoločnostiach, s ktorými obchoduje, aj u nás, aj v Južnej Amerike, aj o tovare, s ktorým obchoduje, aj o účtoch v bankách a tak ďalej. No a Tucker naozaj umrel na rakovinu, pred pár rokmi.“

„Zatiaľ všetko?“ spýtal sa Jake.

„Zatiaľ všetko. Zajtra sa pokúsim zistiť, akí ľudia robili Thorenovi fasádu v tom Združení občanov pre plánovanie. Ty podľa všetkého berieš zajtra to svoje dievčatko do Royal Burgundian a stretneš sa s Cald– wellom.“

Jake vstal. „Presne to zamýšľam.“

„Dávaj pozor, aby sa ti zasa tak neopiekla,“ doložil Magnes. „A dávaj pozor aj na seba. Totiž, keď sa s tým chlapíkom dáš do reči, ani čo by si do bazénu, kde sú aligátory, vošiel bosý.“

24

Okrem páru ležadiel a slnečníka na nabitej terase im Royal Burgundian poskytol aj kabínku, možnosť vybrať si z bazénov, obed pod šírou oblohou, stálu prehliadku manekýnok s chudými, bezvýraznými tvárami a v miniatúrnych plavkách, a takisto vysokého, do bronzová opáleného plavčíka menom Eddie.

„Bert ľutuje,“ oznamoval Eddie, keď splnil úlohu, ktorou ho bol poveril Jake, „no môže vás vziať na masáž až o pár dní, ale že si vás poznačí.“

„Zájdi k nemu ešte raz, priateľko,“ odvetil Jake, „a povedz mu, že mi ho odporúčal istý pán Walter Thoren, čo k nemu chodieval do Bayside Spa.“

Eddie opäť odišiel. Elinor ho sledovala pohľadom. „Načo to bolo?“ spýtala sa a prešla si po vlasoch hrebeňom. „Iba čo v Caldwellovi vzbudíš podozrenie.“

„Iba že by bolo prečo vzbudiť v ňom podozrenie.“

„Ak vydiera on, tak je prečo vzbudiť v ňom podozrenie.“

„Možno iba vydierača na Thorena upozornil. A možno o tom ani nevedel.“

„Ale, Jake…“

„Nie tak nahlas, dievčatko. Všade okolo náš sú otrčené uši. Pamätaj, pred ostatnými si iba moje milučké žieňatko, ktorej chodí po rozume len to, kedy jej donesiem ďalší norkový kožuch.“

Elinor zahmkala. „Ďalší. Tu som istoiste jediná žena, čo nemá aspoň dva, keby dačo.“

Eddie sa po chvíli zjavil s odkazom, že je všetko v poriadku. „Vraj vás vezme, pán Dekker, ale hneď. Inak je stále obsadený.“

„Hneď, výborne,“ podotkol Jake.

Ako všetko v Royal Burgundian, aj sauna bola velikánska, s hojnosťou pozlátených kachličiek a súsoším. Bert Caldwell, svalnatý chlap so širokou, dobráckou tvárou, vyzeral pri tej hojnosti ako poľnohospodársky nádenník, odvedený slúžiť do byzantského paláca.

„Hej, poznal som pána Thorena, desať, môžbyť dvanásť rokov,“ prikývol Caldwell. „Zavše som si pomyslel, ten reku bude žiť ešte päťdesiat rokov, tak sa o seba staral. A tu sa z ničoho nič zabije. Poznali ste sa?“

„Nie,“ odvetil Jake. „Poznáme sa s jeho rodinou. S manželkou sme si v susedstve kúpili dom a oni nám tak vychádzajú v ústrety, že sa u nich cítime ako doma. Keď som im spomenul, že mi chýbajú kúpele v športovom klube v New Yorku, mi hneď poradili, aby som vyhľadal vás.“

„Nuž hej. Človeku veru dobre padne, keď si naňho dakto takto spomenie. Mal som im tuším poslať kartu, vysloviť sústrasť, ale viete, ako je to. Poznal som ho desať, dvanásť rokov. Aj postava skoro ako vaša. Brucháči, čo chodievali do Bayside Spa, sa iba čudovali, čo tam robí v takej kondícii. Tak veru, pán Dekker. A teraz nech sa vám páči do pary. Budem vás tu čakať.“

Keď Jake, celý zaliaty potom, vyšiel z parného kúpeľa, Caldwell ho uložil na mramorovú dosku, vydrhol ho kefou a mydlom, vystriekal vodou a napokon ho zaviedol na masáž. Jakovi sa videlo, že sa mu na vodu premenil každý koštiaiik.

Masážna miestnosť bola dlhá, úzka a belasela sa dymom z cigariet. Stálo tam v rade dvanásť stolov, zväčša obsadených. Na konci miestnosti sa pri stene týčila sadrová socha Diany, bohyne lovu, v nadživotnej veľkosti. Dakto jej na hlavu založil slamený klobúk a na nos nasadil tmavé okuliare. Pri soche stálo zopár mužov ovinutých osuškami a dumalo nad tabuľou s výsledkami konských dostihov.

Caldwellov stôl bol na konci miestnosti. Len čo sa Jake na ňom vystřel, Caldwell ho natrel olejom a dal sa mu odborne masírovať plecia.

„Ste odborník na slovo vzatý,“ pochválil ho Jake. „Chápem, prečo na vás Thoren lipol toľké roky.“

Caldwell mu tvrdo zaboril ruky do pliec. „Nielen pre masáže,“ podotkol. „Pri Bayside Spa sú aj kryté dvorce, hrával sa tam tenis, rád si so mnou zahral. Zväčša som vyhral ja, no iba tesne.“

„Chodieval pravidelne?“

„Hej. Chodieval raz do týždňa a býval tam od jedenástej do štvrtej, a zakaždým presne na minútu. Mohli ste si podľa neho nastaviť hodinky.“

„Ako vravím, priam na vás lipol. Neviem, či viete, že čo ste odišli, prestal ta chodiť.“

„Nie, počujem to prvý raz.“ Caldwell mu zaboril palec do podošvy na ľavej, potom na pravej nohe. Žatým pomykal každý prst, prs t za prstom, akoby mu ich chcel z nohy načisto uvoľniť. „Vlastne,“ doložil, „ani ma to ktovieako neprekvapuje. Keď som dal výpoveď, dali mi dajaké peniaze navyše, ale ma aj nakriatli, aby som ešte týždeň zostal, že predstavím svojich pravidelných klientov novému masérovi. A ten nový chlapík pána Thorena podľa všetkého veľmi sklamal.“

„Ako to viete?“

„Lebo v to popoludnie odišiel pán Thoren včaššie ako zvyčajne, to je po prvé. A po druhé vyzeral naštvaný na celý svet, aj na mňa. Nijaké do videnia, nijaké prepitné, ničové nič. No len preto, doparoma, že mu ten nový neulahodil, sa na mňa nemusel naštvať. A z Bayside Spa som neodišiel kvôli nemu. Tu mi oveľa lepšie platia.“

„To vám nikto nemôže vyčítať,“ poznamenal Jake. „S tým novým masérom ste sa potom nezhovárali? Neopýtali ste sa. čo sa stalo?“

„Chcel som sa hneď ráno, ibaže sa už neukázal. Asi mu od kúpeľov odpadla chuť, asi nechcel mať nič so zákazníkom, ako bol pán Thoren. Podaktorí chlapci sú v týchto veciach zásadoví.“

„Možno to bol dajaký sezónny robotník,“ poznamenal Jake. „V lete na Severe, v zime tu na Juhu. Takí ktoviekoľko nešpekulujú, ak sa im dačo znepáči, poberú sa kade ľahšie.“

„Čo užívajú kokaín?“ Caldwell ho obratne prevrátil na chrbát. „Nie. Čo bývajú na Floride v Everglades. Prostí mládenci.“

„Prostí mládenci?“

„Hej. Pomocní robotníci z ostrovčekov zo slatín. Majú člny a pytliačia na aligátory, a keď sú bez groša, prídu do mesta dačo si zarobiť. Aj ten nový masér bol taký. Ozajstný vidiecky odroň, uši ako na hrnci. No oblečený bol krajšie ako väčšina mládencov z Everglades.“

„Môžbyť si opäť žije v močariskách a neľutuje.“

„Veľmi pravdepodobné. Dajte takým ľuďom topánky na nohy, a už sú ako na tŕní. Mal smolu, že natrafil na pána Thorena.“

„Tak to býva,“ podotkol Jake.

25

Došiel k ležadlám, no po Elinor ani stopy. Keď sa po chvíli zjavila, kvapkala z nej voda. „Tak čo, ako si pochodil?“

Jake výstražné kývol hlavou. „Výborne. Kde si bola?“

„V oceáne. Sú tam riasy, ale voda je skvelá. V bazénoch je milión ľudí, a v mori takmer nikto. Poď so mnou, tam sa pozhovárame.“

„O chvíľku. Ešte si tu trochu porozmýšľam.“

„Ak: nemieniš rozmýšľať nahlas, tak ja radšej idem. Nebuď tu dlho.“

Trochu si porozmýšľal a potom po terase zamieril ku schodišťu, klesajúcemu k pláži. Na vrchnom schode zastal. Pláž nie ktovieaká: pás sivého piesku a na ňom roztrúsené fľaky schnúcich morských rias. No príboj, aj keď na ňom plávali priadze chalúh, vábil smaragdovou zeleňou až po hrebeň naneseného sivohnedého piesku hneď pod hladinou. Voda asi na sto metrov širokom nánose bola taká plytká, že ľuďom, čo sa tam kúpali, siahala najviac po prsia. Za nánosom bola voda hlboká, tam sa už stáť nedalo. Príboj za nánosom dvíhal a spúšťal zopár plavcov.

Napokon podľa gumenej kúpacej čiapočky, svetložltej chryzantémy, skôr ozdobnej než praktickej, naveľa-naveľa ^spoznal medzi plavcami Elinor. Zišiel schodišťom a potom sa pomaly brodil vlažnou vodou k žltej čiapočke. Vtom čiapočka, sťaby ju bola stiahla neviditeľná ruka, zmizla pod vodou.

Nezazrel ju, ani keď sa cez násyp převalila ďalšia vlna. Ani vlna, čo prišla žatým.

Vrhol sa do hrebeňa tretej vlny a plával, čo mu sily stačili, kde bol zočil žltú čiapočku. Zopár rozmachov za nánosom a už ju zazrel zažltieť sa pod hladinou. Zhlboka sa nadýchol, ponoril a videl Elinor aj človeka, čo ju zdrapil za členky a nepúšťal ich, hoci sa mu vykrúcali, obracali v pomalom zápase, zatiaľ čo sa telo zúfalo usilovalo dostať na hladinu, no neúprosné ruky ho sťahovali do zmútenej vody pri piesčitom dne.

Vtom muž pustil Elinor. Zazrel Jaka, a hoci bol chlapisko ako hora, vyrazil od nej sťa torpédo a zmizol z dohľadu, takmer tak rýchlo a obratne ako ryba.

Jake pritiahol Elinor k sebe a vynoril sa s ňou na hladinu. Rukami mu kŕčovite objímala krk a nohami driek. Lapala dych a bolestivo vzlykala. Zaplával s ňou k nanesenej hrádzi pod vodou a nahmatal nohou pevné miesto. „Len pokojne,“ upokojoval Elinor. „Už si v poriadku.“

„Jake, chcel ma utopiť! Keby si sa nebol ukázal…“

„Pravdaže, pravdaže. No vidí sa mi, že skôr vystrašiť. Videla si ho?“

„Iba na okamih. Hlava plešivá a váži tuším tonu. Nie tuk, ale svalstvo.“

„Aj mne sa videl taký. Čo myslíš, spoznala by si ho, keby si ho uvidela?“

„Už ho nechcem vidieť. To je ten vydierač, však?“

„Sotva,“ odvetil Jake, „no určite je s vydieračom v dajakom spojení.“

„Takže vedia, kto si. Povedala som ti. že ak sa začneš vypytovať na Thorena…“

„V takejto hre treba zavše riskovať, dievčatko. Inak sa krútiš na jednom mieste.“ Chcel jej odtiahnuť ruky z krku, no objala ho ešte mocnejšie. „No tak, hoď sa do tej podprsenky a pôjdeme,“ napomenul ju Jake. „Na pláž už hádam zájdeš.“

„Len čo si vydýchnem. Ale prípad sa skončil, nie? Povedal si, že keď pani Thorenová zistí, kto sme čo sme, prípad sa skončí.“

„Nie, zašli sme už priďaleko. Pred chvíľou sme prekročili čiaru, odkiaľ sa už nemôžeme vrátiť. A kto sme čo sme, nezistila pani Thorenová.“

„Lenže zistí. Oznámia jej to.“

„Načo ťa v takom prípade strašili?“ namietol Jake. „Mohli ísť rovno k nej.“

„Tak či onak,“ zaprosila Elinor, „bojím sa, Jake. Prosím ťa, maj rozum, lebo sa zaraz poberiem od teba.“

„Akurát teraz, keď sme sa rozhýbali?“

„Nepáči sa mi, kam sme sa rozhýbali. Zajtra to bude týždeň. Zaplať mi za týždeň a…“

„Dojednali sme sa inak.“ Jednou rukou ju pridŕžal od chrbta a druhou vesloval, aby ho tiché vlny, čo k nim prichádzali, nepripravili o oporu pod vodou, na ktorej stál. Lícom na jeho líci dýchala už pokojnejšie. „Či vieš,“ poznamenal, „že na dievča s takým tvrdým, svalnatým chrbtom máš mimoriadne mäkkú hruď?“

„Ísť takto na človeka, to je iba lacný trik, len aby som si to rozmyslela,“ odpovedala pohŕdavo, no aj ďalej sa ho držala, líce na líci.“

„Hej? Kto na nás pozerá, by skôr povedal, že ak dačo, na človeka ideš ty.“

„A to nie je pravda. Iba mi dobre padne, že si sa ma takto ujal.“

„V poriadku, milá moja, lenže takto tu na mne zaspíš a potom nás voda odnesie rovno do Havany, nonstop.“

„Nezaspím. Iba som vyčerpaná. A skrehnutá.“ Zavrela oči a obrátila sa k nemu tvárou. Odchýlenými perami sa mu dotkla pier a potom zopár ráz zľahka prešla po nich perami. Zrazu si odtiahla hlavu. „Nechcela som ťa zvádzať, nepovzbudzovala som ťa, Jake. Vrátim sa do New Yorku.“

„Vrátiš sa do New Yorku, a až po dvere ťa bude sledovať dakto z týchto mládencov. Zavedieš si ho až k decku. Len potom by ti ukázali, kto sú čo sú.“

„Neverím ti. Chceš ma len nastrašiť.“

„Dievčatko, nevšimla si si, že nastrašiť ťa chcú oni?

Počúvaj, dačo ti poviem. Keď som sa Čaldwella pýtal na Thorena a kedy bol naposledy v Bayside Spa, určite ma počul dakto, kto má v tejto hre prsty. A keďže ten dakto dobre vie, že v tejto veci by Thorenová políciu v živote nezavolala, nemusí byť génius, aby uhádol, o čo mi ide. Chce ma len na chvíľu odstaviť, iba to. Totiž za tú chvíľu dostane Thorenová peniaze z poisťovne a on jej môže opäť púšťať žilu. Sotva ma pokladá za poliša. Vydierači vedia, že ma budú mať načisto z krku, len čo pani Thorenová dostane peniaze.“

„Odstaviť znamená tuším zastrašiť,“ poznamenala Elinor. „Ale prečo si si taký istý, že sa opäť nepokúsia? Že ťa nabudúce rovno nezastrelia?“

„Lebo vedia, že by poisťovňa mala zámienku zadržať výplatu poistného a žiadať odročenie súdneho pojednávania, ba čo viac, zatiahla by do toho políciu. Nie, títo mládenci ma chcú odstrašiť, dobre vedia, že je to šikovná taktika. A keď zistia, že sa nastrašiť nedám, možno ma budú chcieť podplatiť.“

Elinor sa mu skúmavo zahľadela do tváre. „A podplatia ťa?“

„Čo myslíš?“

„Čo myslím, panebože! Ak to chceš naozaj vedieť, tak ti poviem, čo si myslím. Myslím si, že rátaš s tým, že ma zavraždia. A keď budem umierať, dokážeš mi, že neumieram.“

„Dievča moje,“ povedal Jake.

Keď vychádzali z vody, Elinor ho z ničoho nič zdrapila za lakeť. „Jake, pozri, to je on. To je ten človek.“

Zahľadel sa, kam ukazovala prstom. V tieni pod schodišťom, čo sa dvíhalo k terase, sčasti zakrytý stĺpom, aké podopierali schodište, stál územčistý, strašne vypasený muž. Keď sa Jake obrátil a pozrel ku schodišťu, chlapík ustúpil o krok. Slnečný lúč, čo sa predieral schodišťom, mu na okamih osvietil holú lebku.

Jake sa poobzeral. Na pláži nebolo nikoho, iba za nánosom sa na vlnách nadnášalo zopár roztrúsených plavcov. Zamieril k chlapovi.

Elinor ho nechcela pustiť. „Jake, nechoď k nemu. Prosím ťa.“

„Prestaň. Chceš, aby si myslel, že nás nastrašil?“

„Nastrašil ma. Prosím ťa, Jake…“ Ale keď sa jej vytrhol, bojazlivo sa pobrala pár krokov za ním. Vošiel do chládku schodišťa a potom podišiel k mužovi. Na slnci bola páľava, no pod schodišťom ho prekvapil chlad. Chlap hľadel naňho pokojne. Bol o hlavu nižší ako Jake, ale ako sud.

„Volám sa Dekker,“ predstavil sa Jake milo. „A toto je moja manželka.“

Aj okrúhla, vypasená tvár, aj bledé oči zostali bezvýrazné. „Ja som Holuby. Tak čo?“

„Totiž moja pani prežila pred chvíľou menší šok. Len-len že sa neutopila.“

V bledých očiach sa mihol akoby záblesk humoru. „Asi bola v hlbokej vode. To je nebezpečné. Treba si dávať pozor.“

„To je teda fakt,“ prisvedčil Jake s úsmevom. Zaťal päsť, ale tak, že zahnutý prostredník vyčnieval väčšmi ako ostatné prsty. Krátkym, tvrdým direktom vrazil päsť vypasenému chlapovi do hrdla vysunutým prostredníkom presne do stredu. Holuby zastonal a vyvalil oči, na chvíľu mu bolo vidieť iba bielka. Vzápätí sa zvalil ako podťatý na ruky a kolená. Lapal dych, v tvári fialovel a oči vytriešťal, vydesený, že sa nemohol nadýchnuť.

Jake si kľukol vedľa neho a vzal do ruky za hrsť piesku. „Ak ti ho teraz napchám do úst, Holuby, si načisto hotový. Ďalší utopenec. Tak do toho. To si si sám zmyslel nastrašiť mi manželku?“

Z otvorených úst Holubyho sa cícerkom spustili sliny. Telo sa zdúvalo, žiadalo si vzduch. Jake mu strčil piesok pod nos. Holuby pomykal hlavou z boka na bok, aby unikol piesku. „Ak si to nebol ty,“ vyšteko! Jake, „tak kto to bol? Kto ti to kázal?“

„Jake, prestaň!“ ozvala sa Elinor a pomykala ho za plece. „Prestaň, prosím ťa. Idú sem ľudia.“

Pozrel sa ponad plece. Z vody vychádzali dvaja ľudia a zamierili k nim. Boli to manželia v stredných rokoch a na výjav pod schodišťom hľadeli so zmrašteným čelom a záujmom.

Pomedzi prsty pustil Jake piesok na zem a vstal. Manželia mu zastali za chrbtom a zahľadeli sa na postavu na rukách a kolenách lapajúcu dych sťa veľryba na suchu. „Gottenu,“ prevravela žena a pritisla si ruky k lícam. „Čo sa stalo? Čo mu je?“

„Nič vážne,“ odpovedal Jake. „Bol v hlbokej vode a chlipol si. O chvíľu bude v poriadku.“

„Najlepšie neriskovať,“ povedal muž slávnostným hlasom. „Bezpečnosť predovšetkým, také má byť heslo.“

„Práve som mu to povedal,“ prikývol Jake a potisol Elinor ku koncu schodišťa. „Poďme, drahá. Mali by sme to oznámiť plavčíkovi.“

Mlčky sa pobrala hore schodišťom. Uprostred však z ničoho nič zastala a obrátila sa k Jakovi. „Chcel si ho zabiť,“ povedala v úžase. „Bol by si ho zabil, keby nebolo tých dvoch.“

„Asi by som ho bol.“

„Aj on si to myslel. Aj tak vyzeral. Taký si mal hlas.“

„Mala by si vedieť, že som to iba zahral. Ako inak by som ho prinútil hovoriť, vieš mi povedať?“

Elinor zavrtěla hlavou. „Nielen preto. Chcel si si za mňa vyrovnať s ním účet, však?“

„To bola náhoda. Dievčatko, nedávaj sa ovplyvniť ničím, čo má dačo spoločné s mojou robotou. Aby si nebola strašne sklamaná.“

„Možno. A možno nie. Len preto, že si visel na žene, ktorá ťa vlastne…“

„Prepánakráľa, prestaň. Mne tu na slnku pripeká mozog, a ty si tu stojíš a cituješ mi repliky zo starých filmov Barbary Stanwyckovej.“ Tvrdo ju tľapol po zadočku. „Poďme, odprevadím ťa do kabínky, tam sa pekne oblečieš a tam ma aj počkáš. Ja si ešte zaskočím ku kamošovi Caldwellovi.“

Caldwella zastihol pri usilovnej práci – masíroval zákazníka. „Rád by som sa s vami pozhováral, Bert.“

Caldwell neprestával masírovať telo na stole. „O čo ide, pán Dekker?“

„Súkromná záležitosť. A dakde, kde by sme boli osamote, iba na chvíľočku.“

Caldwell ukázal na klienta. „Hej, ale hneď?“

„Ide o veľmi dôležitú súkromnú záležitosť.“

V pracovni pri saune ležal huňatý koberec a stál kancelársky nábytok pastelovej farby. Na stenách viseli pôsobivé fotografie zákazníkov s ich vlastnoručnými podpismi.

Za menším písacím stolom sedel mládenec. Caldwell mu povedal: „Iba na chvíľočku, Bubba,“ a chalan bez záujmu pozrel na Jaka ‚a pomaly vyšiel z miestnosti. Caldwell zavrel za ním dvere. „No o čo ide, pán Dekker?“

„Keď som odišiel z masážnej miestnosti, čosi sa totiž stalo. Keď sme sa zhovárali o Thorenovi, dakto si nás vypočul. A keď som odišiel, opýtal sa vás, čo viete o mne. A teraz mi poviete, kto to bol.“

„Mňa? Mňa sa na vás ani slovíčkom nikto neopýtal, pán Dekker.“

„Vonku sa poneviera gorila menom Holuby,“ pokračoval Jake trpezlivo. „Územčistý chlapík, hádam aj stopäťdesiatkilový, vyzerá ako profesionálny zápasník. Viete o ňom dačo?“

„Pravdaže. To je Lou Holuby. Hotelový strážca, má na starosti pláž a okolie bazénov.“

„Máte tu čudnú predstavu o strážení,“ podotkol Jake. „Ten Holuby ma tamvonku trochu otravoval, lebo mu to ktosi kázal. A vy viete, kto mu to kázal.“

Caldwell si zhlboka vydýchol. „Pozrite, pán Dekker…“

Jake sa usmial. „Keď som odtiaľto odchádzal, zabudol som si na stole, čo máte na ňom olej a iné veci, svoju náprsnú tašku. Tak by som ju chcel. Päťsto dolárov v hotovosti aj zo desať úverových kariet je na prepitné priveľa, aj keď som veľký utrácač.“

„O čo vám ide, pán Dekker. Dobre viete, že ste si u mňa na stole nezabudli nijakú náprsnú tašku.“

„To posúdia policajti. A čo myslíte, ako vec posúdia, keď pozrú pod podložku na stole, čo na ňom masírujete, a nájdu ju tam?“

„Nájdu ju tam?“ Caldwellovi sa zúžili oči. „Vy hnusník jeden, strčili ste ju tam pred chvíľou?“ Zvrtol sa k dverám.

„Či ju stade vezmete vy a dáte mi ju pred všetkými a či ju stade vezmú policajti, výsledok bude rovnaký, Bert. Som naozaj veľmi nepríjemný človek. Keď ma okrádajú, tak kričím.“

Caldwell stál s rukou na kľučke. „Myslíte si, že ma taký krik znepokojí? Odkedy som tu, konto mám čisté,“ doložil nepresvedčivo.

„Ale kedysi ste boli v pokušení veľmi často,“ podotkol Jake s pochopením. „To je zlé. No hádam sa na to budú policajti dívať blahosklonne. Možno vás nezatknú. Možno vás iba vyženú z mesta, ak budem s tým súhlasiť. Lenže…“

„Prosím, bol to Frank Milan,“ prerušil ho Caldwell. „Stál medzi tými, čo si prezerali výsledky. Spýtal sa ma, čo o vás viem, ja som mu povedal, že nič, a to bolo všetko.“

„Naozaj?“

„Kristeježiši, pán Dekker,“ vyhŕkol Caldwell zúfalo, „ak mi neveríte…“

„Verím vám. A čo má ten Frank Milan spoločné s Holubym?“

„Ako čo? Holuby je tu zamestnaný, hej? Vy neviete, že v tomto hoteli patrí Frankovi Milanovi poriadny podiel?“

„Už viem,“ prikývol Jake.

26

S Magnesom sa dohodli, že sa navečerajú v kubánskej reštaurácii na Španielskej ceste. Ukázalo sa, že kubánska reštaurácia je obyčajná kutica, kde sa ledva zmestilo šesť stolov. Hostia sa zhovárali po španielsky s jidišským prízvukom alebo po jidišsky so španielskym prízvukom.

Magiies počúval, čo sa za ten deň zbehlo, a pritom sa napchával dusenou kuracinou, čiernou fazuľou a vyprážaným skorocelom. „Neprekvapuje ma, že si o Frankovi Milanovi nevedel,“ ozval sa, keď dojedol. „Strašne nerád publicitu. Prišiel sem s Owneyom Maddenom a Frankom Ericksonom, je to tuším už štyridsať rokov, a v tropickom parku zriadili dostihovú dráhu. Bol hybnou silou. A teraz je šéfom gangu. A aj dobrým priateľom Meyera Lanskyho. Ako vidíš, milí ľudia tu spolu vychádzajú.“

„Teda je šéfom gangu,“ prikývol Jake. „A čo mu zišlo na rozum osobne si trochu zavydierať, na prilepšenie?“

Magnes si delikátne odgrgol a utrel si ústa papierovým obrúskom. Zavrtěl hlavou. „Úprimne povedané, také dačo neprichádza do úvahy. Je to gauner, chápeš, akí sa v staršom veku náramne usilujú, aby ich pokladali za ľudí zo spoločenskej smotánky. Golf, vnuci a vnučky na vysokých školách, továreň. Zapliesť sa osobne do vydierania, to by nemalo zmysel. Má taký účet v banke, že takú nepríjemnosť by potreboval ako dieru v hlave.“

„Holubyho poštval na mňa on,“ poznamenal Jake. „To značí, že o Thorenovi a o tom vydieraní vie.“

„To je isté. A mal si takisto pravdu, že ho vydieral profík. Vidí sa mi, že čo bol Thoren zač, vysnoril ten vidiečan z Everglades. Lenže taký chlap si nepočína šikovne, darmo je aj prvotriedny zlodej. Čo teda spravil? Spojil sa s dakým z gangu, ináč by z Thorena nevytíkol veľké peniaze.“

„A ten dakto bol Milan.“

„Osobne by sa Milan do vydierania nezaplietol. Lenže bez jeho súhlasu by takú tučnú koncesiu nedostal z gangu nikto. Preto o tom Milan určite vie. No prišiel si ty, začal si sa vypytovať na Thorena, a Milan si zmyslel chrániť gaunera, čo má tú koncesiu. Tak si trochu s tebou zažartoval. Nech sa ukážeš ako neškodný, potápanie tvojho dievčaťa by bolo iba psinou. Nech sa ukážeš ako škodný, tak by ti bolo výstrahou. A po tom, čo si spravil s Holubym, už naisto vedia, že nie si neškodný.“

„Ako ďaleko by sa Milan odvážil chrániť svojho chlapíka?“ spýtal sa Jake.

„Nie veľmi ďaleko. Vražda neprichádza do úvahy, zaraz by sa začalo prísne vyšetrovať, dozvedela by sa o tom verejnosť. Výprask, autonehoda či nehoda, aká sa ti stala dievčatku v mori – také veci, sám si to vieš predstaviť. Máš veľkú smolu, že Milan má veľký podiel v Royal Burgundian a že sa tu často poneviera s tými svojimi veľkými ušami.“

„Aj ty budeš mať veľkú smolu,“ pripomenul Jake, „ak mu zíde na rozum, že ma dá sledovať.“

„Viem. Čo si myslíš, synak? Že pre gaunera, ako je Frank Milan, stratím nervy? Alebo že ťa pustím k vode?“

„Také dačo mi možno aj bleslo hlavou,“ priznal sa Jake.

Magnes odmietavo hodil rukou. „Nemuselo ti. Ak by som sa mal trápiť pre takých ľudí, ako je Milan, tak z nášho kšeftu vystúpim, keď som mal ešte všetky zuby.“

„Dobre vedieť,“ odvetil Jake. „Takže sa zatiaľ tráp iba pre jedno: ako zistiť, kde sa zdržuje chlapík, čo pred dvoma rokmi pracoval v Bayside Spa ako masér jediný deň a potom zdrhol. Môžbyt‘ ho tam majú na starých záznamoch o zamestnancoch.“

„Čo sa toho týka,“ podotkol Magnes, „možno si nateraz žije v Riu, lebo dostáva pekný podiel z vydierania.“

„Pochybujem. Caldwell vravel, že to bol vyslovený vidiecky neokrôchanec. Takí sa ďaleko od domu nezatú– lajú. To však neznamená naskrze nič, ak sa nedostaneš k tým záznamom v Bayside Spa a nezistíš, kto je čo je ten chlap. Presný dátum, keď tam bol zamestnaný, vieš – dvadsiateho piateho januára – takže sa treba pozrieť len na ten deň. Dostaneš sa k tým záznamom, či nie?“

„Dostanem,“ prikývol Magnes. „Ibaže pokým mu partner drží pištol pri hlave, nemáme veľké šance, že ten neokrôchanec dačo prezradí.“

„Budeme mať šance, ak sa o ňom čo-to dozviem. Ak budem mať poruke dôkazy, že Thorena vydieral. Možno sa s ním dohodnem. Alebo mi všetko povie, alebo, čo viem, poviem ja polišom.“

Magnes ohrnul pery. „To by si kráčal po tenučkom povraze. Mám ti pripomenúť, že pritlačíš nielen jeho, ale aj jeho partnera z gangu?“

„Nemusíš. Nateraz mi zisti iba to, kto je ten vidiečan a kde sa zdržuje. Caldwell tvrdil, že je to vyslovený potkan z močarísk, takí z Everglades neodchádzajú, takže nech Thoren spáchal zločin taký či onaký, určite ho spáchal dakde tam. Aspoň sa nám uľahčí práca.“

„Myslíš? Everglades sú rozložené na velikánskom území, synak.“

„Ale ľudia tam bývajú, ako som sa dopočul. Nájdeš spojku, čo sa tam vyzná?“

„Pravdaže. No najskôr treba zistiť totožnosť toho maséra, aspoň budeme vedieť, komu vyhovuje život medzi aligátormi v močariskách. Dúfam, že sa dostanem k tým záznamom. To bude prvé, o čo sa pokúsim.“

„A čo to Združenie občanov pre plánovanie, ktorého členom bol Thoren?“ spýtal sa Jake. „Vieš už o ňom viac? A čo Ortegov podnik?“

„Čo-to viem. Ortegov podnik, aspoň podľa kníh, vyzerá zákonný. Export-import, no najmä export. A to Združenie vyzerá celkom legálne.“

„Nekryje niečo?“

„Nuž úlohou Združenia je skrášľovať Miami Beach, ale v skutočnosti obšťastňovať obyvateľov na Daystar Islande. Je to akýsi súkromný malý klub a vedie ho McCloy a ešte niekoľkí z Daystar jeden a dva. Ak sa napríklad Daystarčanom zazdajú dane privysoké, alebo ak sa tam má začať verejná bytová výstavba či dačo také, hneď a zaraz vyvinú tlak. Zavše si zavolajú dajakého významného politika, on im na schôdzke zareční a oni mu za to dajú pár tisíc čiže úplatok. No jedno nemajú radi: ak sa do ich vecí miešajú cudzí ľudia.“

„Ani Thoren to nemal rád,“ podotkol Jake.

27

Elinor otvorila dvere, vpustila ho dnu a zasunula retiazku na dverách. Bola nahnevaná a trochu rozstrapatená. „Ten Kermit je určite psychopat, alebo mu občas šibe. Práve odišiel. Po tej ohave Holubym som potrebovala už len jeho.“

„Veľmi ťa obťažoval?“

„Stredne. Najhoršie, že som nevedela, ako sa mám k nemu správať. Zvyčajne viem, ako si s takými ľuďmi počínať, no s ním nie, nevedela som totiž, ako by si chcel, aby som sa k nemu správala.“

„Nie tak, aby sa nám vyhýbal,“ povedal Jake a pozrel na hodinky. „Štvrť na desať. Zdržal sa tu dlho?“

„Asi hodinu. Prišiel nás pozvať na zajtra na večeru. No len čo zistil, že nie si doma, začal sa správať ako doma.“

„Zaujímavé,“ poznamenal Jake. „Na večeru. Jeden deň nás jeho mama nenávidí a druhý súhlasí s pozvaním na večeru?“

„Možno jej vydierač prezradil, kto sme, a chce sa o tom s tebou pozhovárať.“

„Pri večeri?“

„Tak už naozaj neviem, načo nás pozýva,“ odvetila Elinor. „A nemysli, že mi bolo zaľahko ustavične si pripomínať, aby som sa tvárila, žé neviem, že sa jeho mama na nás hnevá. Raz len-len že som sa neprezradila. A navyše ten čertovský monitor bol napojený na ich telefón. Nazdala som sa, že ideš ty, tak som otvorila, a monitor nevypla. Nech vtedy začne dakto u Thorenov– cov v jedálni rozprávať, istotne monitor začuje. Človeče, kým som sa nedostala k monitoru a nevypla ho, bola som v šoku. A on si podľa všetkého myslel, že som v šoku preňho a pre jeho kučeravé vlásky. A potom som ho už nevedela zadržať.“

„Takže magnetofón je už hodinu vypnutý?“ spýtal sa Jake. „Za celý ten čas chýba záznam zo spálne pani Thorenovej?“

„Práve ti vysvetľujem…“

„Hej, vysvetľuješ, a zabúdaš odpočúvať telefón. Pri večeri nepovedali, čo by stálo za reč?“

„Nie. Čo si sa dozvedel o Frankovi Milanovi?“

„Čo som očakával. Že je v gangu veľké zviera. Tak sa už, prosím ťa, napoj na ten telefón.“

Len čo sa napojila, odišiel do pracovne a sadol si za písací stôl, no nerozsvietil. Zaprel sa chrbtom do operadla veľkého otáčacieho kresla, až sa zaklonilo do nebezpečného uhla, a vyložil si nohy na stôl. Po dlhšej chvíli začul vrznúť dvere do spálne a vzápätí na pozadí svetla zo spálne zazrel siluetu Elinor.

„Jake?“ šepla.

„Nespím. Môžeš rozsvietiť.“

Rozs viedla lampu na písacom stole. „O chvíľu bude jedenásť. Už sa môžem odpojiť od pani Thorenovej?“

„Ešte nie. Dozvedela si sa dačo?“

„Nič, čo by stálo za to, aby som to zaznamenala na pásku. Asi o desiatej prišla k nej kuchárka a pani Thorenová jej zoširoka vysvetlila, čo nakúpiť na trhu a tak. Potom pozerala televíziu, no o chvíľu televízor vypla. Odvtedy je tam ticho. Iba občas akoby sa pohýbala.“

„Ani správy? Ani show Johnnyho Carsona?“

„Nie. Môžbyť sa jej zažiadalo čítať.“

„Ak číta,“ poznamenal Jake, „tak to by bolo po prvý raz. Slovom, narušila zabehaný poriadok.“

„Ťažko povedať zabehaný poriadok. Počúvame ju iba zopár dní.“

„No aj tak tu už bol istý zabehaný poriadok.“ Jake prudko spustil nohy na dlážku a kreslo sa vystrelo.

„Panebože, čo je s tebou aj s tým Magnesom? Či poviem to, či ono, hneď si myslíte, že ide o výzvu do diskusie.“

„Vôbec nie, Jake,“ odvetila nahnevane a uprene sa naňho zahľadela zúženými očami. „Ale nie to ťa omína, však? Dačo iné.“

„Hej. Čo mi dnes povedal ten mizerný Caldwell. Všetko mi prevrátil hore nohami.“

„Ako?“

„Povedal mi, že Thorena spoznal akýsi chlap z močarísk, vraj vyslovený domased. Akýsi zápasník s aligátor– mi z divočiny. A ak sa odtiaľ vôbec pohne, tak najďalej do Miami. Čiže ak bol svedkom zločinu, ktorý Thoren spáchal pred tridsiatimi rokmi a za ktorý ho mohol vydierať, mohol ho vidieť pri čine iba v tomto kraji.“

„No a?“

„No a s mojou doterajšou teóriou môžem ísť do hája. Predpokladal som totiž, že Thoren bol utečenec alebo prisťahovalec a že do Spojených štátov prišiel v rokoch 1935-1940 a usadil sa na Strednom západe. Na Strednom západe preto, aby v čitateľovi tých jeho vymyslených údajov vzbudil dojem, že to tam dôverne poznal. A potom tam spáchal zločin, zhrabol kopu peňazí – veď aby sa mohol stať spolumajiteľom spoločnosti Sprague, zaplatil šesťdesiattisíc dolárov – ušiel sem a tu sa skrýval pod novým menom. Tak to malo zmysel. Takto nie. Povedzme, že zločin spáchal v tomto kraji. Ale prečo tu potom zostal?“

Elinor sa zamyslela. „Ešte vždy si myslíš, že bol cudzinec?“

„O tom, že bol, svedčí, čo napísal v žiadosti o poistenie, aj ako žiadosť napísal. A zatiaľ nevysvitlo nič, čo by dokazovalo dačo iné.“

„Možno poznal iba tento kraj. Možno sa bál odísť, kde by sa nevyznal.“

Jake znetrpezlivel. „Človek s takým mozgom…“ Zmĺkol a zarazene sa zahľadel na Elinor. „S takým mozgom. Vzdelaný Dán, možno rozprával plynné po anglicky, už keď sa tu zjavil. Nepotreboval roky, aby angličtinu zvládol, hneď sa mohol vydávať za Američana. Potreboval iba čas – mesiac-dva –, aby si mohol zohnať falošné doklady. Spolumajiteľom spoločnosti Sprague sa stal v septembri 1942. Keď to dám všetko dokopy, do Miami mohol prísť dakedy v lete, akurát prostred vojny.“

„Pravdepodobne,“ podotkla Elinor pochybovačným hlasom.

„Áno, no len pravdepodobnosťou sa dá vysvetliť, prečo tu nik nevie, kto bol Thoren v skutočnosti. A takisto je veľmi pravdepodobné, že nebol utečenec, bol by totiž pod dozorom nejakej organizácie. Zjavil sa tu, lebo mal na to svoje dôvody.“

„Aké dôvody?“

„To môžeme iba hádať, dievčatko,“ odvetil Jake, vzal do ruky ceruzku a poškrabal sa gumou na konci na zátylku. „Bola vojna. Thoren bol človek so spoľahlivým vedeckým a technickým mozgom. Poslali ho sem pracovať vo vojenskom výskume? Dočerta, to by bol ešte pod prísnejším dozorom. Mal vodcovské vlastnosti. Bol prirodzený vodca. Bol vojenský inštruktor? To je to isté.“ Namieril ceruzkou na Elinor. „Čo ešte by sa naňho hodilo?“

Elinor zaťala zúbky do pery a zamyslela sa. „Určite si vedel poradiť s detailami, nie? Totiž, keď si chcel zmeniť totožnosť a vôbec, musel si zaplánovať každý detail.“

„Viem. Určite zapracoval vojenský mozog. Už keď som študoval jeho papiere, už vtedy som mal dojem, že ide o typ naozajstného plukovníka. Bojového plukovníka. Možno leteckého plukovníka.“

„Ibaže v armáde nebol, aspoň si vravel.“

„Aj vravím. Ale keď si ho tak predstavujem, musel byť. Napríklad ten jeho vzťah k lodiam. Rodený námorný dôstojník. Veľký odborník v…“

Chvíľku čakala, že Jake dopovie. „Čo si chcel povedať? Že bol vojenským námorným dôstojníkom?“

„To mi chodí po rozume, že bol vojenským námorným dôstojníkom, doparoma. Ibaže čo je pravda, je pravda: ak bol v armáde, po zmene totožnosti by sa tu sotva ponevieral. Také dačo by si nemohol dovoliť, nech by bol slúžil pri takej či onakej zbrani. Jednostaj by sa stretal so známymi. A tu na juhu bolo cez vojnu veľa vojska.“

„Ale prečo práve vojenské námorníctvo? Sú predsa všelijaké lode, nie?“

Jake sa na ňu zahľadel. „Všelijaké lode.“

„Hej. Napríklad nákladné. Byť ustavične na lodi, to mal najradšej. Vtedy bol vo svojom živle.“

„Ako vravíš.“

„Ak to má zmysel, tak čo sedíš a dívaš sa na mňa, akoby mi preskočilo?“

„Dievčatko, dívam sa na teba celkom inak. Dívam sa na teba v nemom obdive, lebo čo si povedala, má zmysel. Vyslovila si tuším najväčšiu a najlepšiu pravdepodobnosť. Námorný dôstojník na nákladnej lodi. Môžbyť kapitán. Prečo nie?“

„A raz sa náhodou do čohosi zaplietol a…“

„Nie,“ namietol Jake. „Pochybujem, že náhodou. Podľa všetkého zámerne. Ľudia, ako bol Thoren, si všetko veľmi dôkladne premyslia. Tá falošná totožnosť, napríklad. V Spojených štátoch sa zjavil môžbyť už s falošnými dokladmi vo vrecku. A so slušnou predstavou, ako Miami vyzerá, aj ako sa dostane k peniazom, aj čo si s nimi počať.“

„Ďalšie pravdepodobnosti?“

„Pravdepodobnosti, ktoré sa môžu zmeniť na skutočnosť, ani človek nezbadá. Lenže-ja si tak zarábam na živobytie, dievčatko: staviam na pravdepodobnostiach. A túto mi budeš sledovať.“

„Ja? Jake, ak si myslíš, že som Sherlock Holmes, keď som povedala dačo rozumné, tak si na nesprávnej adrese. Pri typoch, ako je Holuby alebo Frank Milan, trniem hrôzou. Už sa iba obzerám, či ma nesledujú.“

„Nemusíš, sústredení sú totiž na mňa. A poprezerať si staré noviny, to zvládneš, nemusíš byť Sherlockom Holmesom. Nežiadam od teba veľa. Ráno ťa zaveziem do nejakého veľkého obchodného domu v Miami. Odtiaľ pôjdeš do najväčšej knižnice v meste a prezrieš si všetky čísla Heraldu, počínajúc septembrom 1942 alebo povedzme májom roku 1942. Zameriaš sa na správu, možno iba správičku, na daktorej vnútornej strane – o námornom dôstojníkovi, ktorý zmizol z lode v prístave. Budeš si prezerať stranu za stranou, nevynecháš nič. Pomaly a dôsledne, tak sa to robí.“

„Nič ťažké, úloha pre deti. No aj tak, nebolo by ľahšie zistiť to na polícii? A čo keby to spravil Magnes? Nerada by som bola celý deň bez teba. Možno sú sústredení na teba, ale Holuby chcel utopiť mňa.“

„V knižnici ťa čaká dôležitá práca. Na políciu sa obrátiť nemôžem, Milan má určite aj. tam svojich ľudí, nevedel by som, komu dôverovať.“ Jake vstal a stiahol si košeľu. „A teraz dones monitor a magnetofón a zamkni ich do skrine.“

„Myslela som si, že ešte mám počúvať.“

„Veď aj máš.“

„Iba so slúchadlom?“

„Hej. Ako keď telefonuješ domov mamičke.“

„Och, Jake, ak ťa mrzí, že večer telefonúvam domov…“

„Prosím ťa. Že si milujúcou dcérou a matkou, to ma dojíma. No idem von, a ak by sem o chvíľu dakto zavítal – strážcovia či poliši – bol by som nerád, keby videli tú aparatúru.“

„Načo by sem mali chodiť policajti? Čo to rozprávaš?“

„A nie že si budeš hneď ktovie čo myslieť. Chcem sa pozrieť na Thorenovu jachtu. Nie a nie sa zbaviť pocitu, že tam nájdem posledný vydieračov odkaz. Štatistiky dokazujú, že v prípadoch samovraždy sa to stáva. Nemôžem si dovoliť prepásť jedinú šancu.“

„A strážcovia a policajti?“

„Prosím ťa, nebuď vrtošivá, veď len trochu predvídam…“

„Nie som vrtošivá, iba sa bojím. Čo ak sa ti dačo stane? A čo ak ma pripravuješ na to, že mi sem vojdú policajti so správou, že ťa zastrelili? Tak to radšej nerob.“

„Nerobím. Stať sa môže len to, že ma privedú a opýtajú sa, či som naozaj tvoj manžel. A možno sa ešte opýtajú, či sa pri mesiačiku kúpavam v zálive. A ty im povieš, že hej, že sa kúpavam. Horšie sa nemôže stať.“

„Naozaj?“

„Namoj hriešnu. Ani by som to nespomínal, nebyť toho hlupáka Webba. Minule strieľal ako divý á všetkých pobudil. Možno je vonku viac strážcov.“

„Chápem,“ prikývla Elinor. „Takže mne neprichodí nič inšie, iba tu vysedávať so slúchadlom na uchu a špekulovať, koľko je vonku strážcov.“

„Nič inšie iba to.“ Zhodil zo seba nohavice a s Elinor v pätách vošiel do spálne a natiahol si dvoje plaviek. Pobrala sa za ním aj do pracovne, kde si do nepremokavého vrecúška vložil vreckový nožík, maličkú baterku, potom vrecúško zroloval a zastrčil za opasok na plavkách.

„Vieš, že je záliv znečistený?“ ozvala sa napokon. „Pláva tam kadejaké svinstvo. Povedala mi to Joanna.“

„Ak uvážim, s akými ľuďmi mám do činenia,“ odvetil Jake, „pravdepodobne som už imúnny.“

28

Z domu vyšiel zadným vchodom, zamkol dvere a kfúč vyložil hore na rám. Poobzeral sa. Milt Webb urobil opatrenia, aby sa mu na pozemok nebadane nedostali votrelci. Z domu až ku klincu vbitému hore na palme, čo stála prostred trávnika, sa ťahala šnúra a netienená žiarovka hádzala široký kruh svetla až k zálivu. Jake zišiel z násypu do vody. Plával bokom, nespúšťajúc oči z okraja osvetlenej plochy, aby nezaplával do nej. Doplával k Thorenovej jachte.

Jachta na vode sa správala ako zátka. Keď sa chytil zábradlia na korme a povytiahol sa, zábradlie sa ponorilo pod vodu. Žatým sa korma zdvihla a do vody sa ponorila prova. Keď sa naplo lano, ktorým bola jachta priviazaná, drevený mostík zavŕzgal a pri násype sa rozčfapotala voda.

Jake sa ani nehol, pokým sa voda neutíšila, potom sa vytiahol na úzku palubu pri podpalubnej kajute. Natiahnutý na bruchu, vytiahol baterku, zaclonil svetlo dlaňou a pozrel sa na uzol na lanku, ktoré pridŕžalo celtový kryt na vchode do podpalubnej kajuty. Uzol bol námornícky. Rozviazal ho, vkĺzol pod celtovinu a zatiahol ju nad sebou.

V kajute na dlážke ločkala plytká, teplá a slizká voda. Ľahol si do nej na chrbát a vystrel sa. Vtom sa mu čosi jemne otrelo o podošvu. S odporom prudko odtiahol nohu a zamieril tým smerom baterku. Zazrel nádobu z plastickej hmoty, hojdala sa dopredu a dozadu v teplej plytkej vode. Sadol si, načiahol sa za ňou a otvoril ju. Prázdna. Keď prešiel svetlom po výčnelku paluby, uvidel menšiu nádobu, opálala sa na háčiku zaskrutkovanom do paluby na kořme. Skvačil ju z háčika a zasvietil do nej. Kanvička bola pollitrová a do vrchu zaplnená zdrapmi papiera, lepenky, celofánu a zápalkových škatuliek.

Strčil do zdrapov prst. Všetko vlhké, no nie mokré. Opatrne vytiahol zopár zlepených zdrapov. Zasvietil na ne celkom zblízka. Písmená trochu rozmazané, ale čitateľné.

Vytiahol spoza opaska nepremokavé vrecúško, zachytil ho na konci zubami a dal sa doň napchávať obsah kanvičky. Vtom mu v ušiach zadunel ohlušujúci rachot. Len-len že mu nevypadla kanvička z ruky. Ešte ju stihol zdrapiť, no zopár útržkov spadlo do vody. Hrmot čoskoro zanikol v diaľke. Prúdové lietadlo preletelo nízko ponad záliv. Alebo odlietalo, alebo prilietalo na miamské medzinárodné letisko. Keď strčil do vrecúška posledný zdrap, zdvihol sa na lakte a pribral sa trpezlivo zachraňovať posledné útržky, čo ešte boli vo vode. Potom zastrčil vrecúško za opasok, vyliezol spopod celtoviny, zauzlil lanko a tíško vkĺzol do vody.

Doma sa hneď pobral do kuchyne a vyprázdnil obsah vrecúška na veľkú panvicu. Panvicu zaniesol do pracovne, položil ju na písací stôl a rozsvietil stolnú lampu.

„Jake?“ zavolala Elinor.

„Prosím?“

„Si v poriadku?“ Docupkala do pracovne bosá, v pyžame a ruky pred sebou ako námesačník. „Si v poriadku, hej?“

„V tom najlepšom.“ Pozrel na otrčené raky. „Čo sa ti stalo?“

„Nič. Bola som strašne nervózna. Počúvať ten telefón, a myslieť si, že ťa zastrelia, nuž som si lakovala nechty. No nedolakovala som ich, taká som bola roztrasená.“ Pozrela naňho. Opatrne oddeľoval od seba navlhnuté papieriky na panvici a pekne-rúče ich vystieral. Stolnú lampu navážil tak, aby žiarovka ohrievala celú panvicu. „Z jachty?“ spýtala sa napokon.

„Hej. Šťastie, že Thoren bol veľký prívrženec poriadku, nie ako neporiadnici, čo každý odpad hneď a zaraz hodia cez palubu. To napokon sedí.“

„Naozaj si myslíš, že je tam aj vydieračov oznam?“

„Možno. Vysušené to poskladáme a uvidíme. Všetko je potrhané na drobné kúsky, to je dobré znamenie. Toľkú robotu by si človek nedal s účtom z predajne potravín.“

„Dúfam,“ podotkla Elinor. „Dá to riadne zabrať, strašne by ma mrzelo, keby ti vyšiel účet z predajne s rozličným tovarom.“ Zrazu zamávala rukami. „Len– –len že som nezabudla. Telefón.“

„Dakto jej volal a vysielačka sa vypla?“

„Oveľa dôležitejšie. Prišiel k nej Kermit. Zhovárali sa, Jake. Pani Thorenová odchádza, ale kam, to podľa všetkého vie iba Kermit a Joanna. Dakto jej povedal, kto sme, určite. A teraz sa nazdá, že najlepšie urobí, ak…“

„Pomalšie, dievčatko. Nemá zmysel robiť predčasné závery. Kam ide, čo povedala?“

„To nespomenula.“

„Ani slovíčkom?“

„Nie, aspoň kým som počúvala. Povedala len, že keď z poisťovne dôjde šek, nech jej ho hneď pošlú. Keď Kermit odchádzal, ešte ho zdržala a povedala mu, že kde bude, o tom nikomu ani slova. Na tom náramne nástojila. A keď podotkol, či nepreháňa, povedala mu, že doktor Freeman veľmi nalieha, aby odišla čo najskôr, lebo potrebuje absolútny pokoj. Jake, čo myslíš, prezradil jej to ten doktor? A či dakto od Franka Milana?“

„Asi dakto od Franka Milana,“ prikývol Jake. „Ale je takisto možné, že naznačila Freemanovi, aby jej poradil nejakú rekreáciu. Bude krytá, ak by sa ho dakto na ňu pýtal. Povedala, kedy odchádza?“

Elinor zavrtěla hlavou. „Nie, no ešte predtým nakázala kuchárke, čo všetko treba na zajtra nakúpiť. Takže zajtra tu už nebude.“

„To je možné,“ pripustil Jake. „Preto nás prišiel pozvať na večera. Vedel, že mama už nebude doma, tak nás pozval bez obáv.“ Pozřel na hodinky. „Pol dvanástej. Tak či onak, sotva vyrazí skôr ako o piatej-šiestej ráno. Lebo…“ Zdvihol slúchadlo a vykrútil číslo Charlotty Thorenovej. Len čo začul úzkostlivý šepot „Haló, haló. Kto tam?“ slúchadlo zložil. „Voľačo vieme,“ povedal Elinor. „Vieme, že je ešte doma.“

„Ibaže ju doma neudržíme,“ odvetila Elinor. „Čo ak nebude doma, keď budeš chcieť dať podpísať, že sa zrieka nároku na poistné?“

„Nemaj strach, dievčatko. Nájdem ju, čo by kde bola.“ Opäť zdvihol slúchadlo a vykrútil číslo Magnesa. Kým čakal, oddeľoval prstom schnúce kúsočky papiera.

„No?“ ozval sa napokon Magnes ospanlivým hlasom.

„Nepríjemná vec,“ oznámil mu Jake. „Thorenová odchádza, rnôžbyť včas ráno. Potreboval by som chlapíka, čo by na ňu dozrel. Profíka. Vedel by si zohnať dakoho, ale hneď?“

„Za hodinu. Znamenitý chlapec. Má pri sebe pas, môže ju sledovať všade, kde netreba vízum. Tak odchádza, hej? Vieš, čo to znamená?“

„Viem, čo to znamená. No pas ten tvoj chlapec sotva bude potrebovať, vydierači ju nebudú chcieť mať ďaleko od seba. Podistým nie ďalej, ako sú Bahamské ostrovy. Nemá tam Milanov gang svojich ľudí?“

„Podaktorí vravia, že hej, podaktorí, že nie, tá nová čierna vláda im tam totiž poriadne podkúrila. Dosť na tom, môj chlapec ju bude čakať pri moste z Daystar jeden. A vyrazí za ňou, len čo prejde cez most. Vieš poznávaciu značku?“

„Poznávacie značky má dve.“ Jake otvoril notes a prečítal obe čísla. „Nemali by byť ťažkosti. Pôjde alebo v krémovom športovom jaguáři, alebo v čiernom mercedese. Podľa všetkého v mercedese a bude ho viesť jej syn alebo sluha. Je sivovlasá, chudá, tvár vyčerpaná, veľké tmavé okuliare, nosí ich aj doma.“

„Z ostrova môže odísť aj inak. V taxíku, v prenajatej limuzíne, ba aj na jachte,“ zdôraznil Magnes. „Sú tam aj iné jachty?“

„Hej.“ Jake sa zamyslel. „Vieš, aké mám auto?“

„Videl som ho.“

„Tak ho tomu chlapcovi opíš. Keď na moste zazrie dajaké auto a môj jaguár hneď za ním, v prvom bude sedieť Thorenová. V Miami Beach zahnem opačným smerom ako ona, tak nech ju potom prevezme. Možno si bude myslieť, že ju už nikto nesleduje.“

„A čo ak vyrazí na jachte?“

„Treba ísť za ňou,“ odvetil Jake. „Musíš dakoho nájsť.“

„Ale nie za hodinu. Jedného by som mal, lenže ten má jachtu v osobnom prístave na Štvrtej ulici. Zájsť do prístavu a potom na nej k Daystar, to by mu trvalo pár hodín.“

„Tak mu len povedz, aby sa pohol. Thorenov dom nájde poľahky, susedovi vysvecuje za domom svetlo. Thorenov dom je severne od susedovho. Ale nech sa drží hodný kus od brehu, aby ho Webb nezbadal. Tak sa totiž volá Thorenov sused, čo mu tam vysvecuje tá lampa. Strašne rád strieľa.“

„Poviem. Zábava, ako sa patrí. Ona vie, kto si ty, ty vieš, kto je ona, a pritom sa musíte tváriť akoby nič. Šikovný chlapík ten vydierač, takto si to zariadiť. Vieš čo? Je to bystrá hlava, nebudem sa čudovať, ak sa s Thorenovou pokoná. Keď jej vyplatia poistné, ona mu ho odovzdá a on ju na revanš nechá potom na pokoji. A nebude treba nič vysvetľovať, také peniaze sa nezdaňujú.“

„Už som na to myslel,“ súhlasil Jake. „Tak sa postaraj, aby si tí tvoji chlapci dali záležať.“

29

Položil slúchadlo a obrátil sa k Elinor. „Počula si?“

„Hej. Čo spravíš? Budeš sedieť pri okne a striehnuť?“

„Nie. Budem čakať v aute.“ Zoširoka zazívai, až mu oči zaslzili. „Vyrazí podľa všetkého až ráno, ibaže vtedy jej už musím byť v pätách.“

„To značí, že v aute budeš sedieť päť-šesť hodín. No ako vyzeráš, tak dlho nevydržíš, určite zaspíš.“

„Aj mne sa vidí. No času dosť. Ešte si trochu pospím. Zobudíš ma o tretej. Potom si pospíš ty.“

„Nechce sa mi spať,“ zaprotestovala Elinor. „Radšej počkám s tebou v aute.“

„Spravíš, čo ti vravím. Najskôr zapneš telefón do monitora a nastavíš na najhlasitejšie. Čo by jej na koberec vypadla ihlica z vlasov, aj to začuješ. Takže budeš počuť, keď bude hore. Potom ma rýchlo zobuď. V inom prípade ma zobuď o tretej. Vtedy už budeš sliepňať, za to ti ručím.“

Osprchoval sa a poriadne vydrhol, aby zišlo z neho všetko, čo naňho priliplo v zálive. Napokon vošiel do spálne. Elinor sedela so skríženými nohami na posteli, telefón zapnutý do monitora na nočnom stolíku, akýsi časopis opretý o monitor a lúpala pomaranč. Spálňa sa zapĺňala ostrou vôňou. „Chceš?“

„Nie. U Thorenovej je ticho?“ ‚

„Celkom ticho.“ Vložila si do úst mesiačik pomaranča a prežrela ho. Jake sa pobral do pracovne. „Jake, to je hlúpe. Totiž, na tom gauči sa nemôžeš ani poriadne obrátiť. Na posteli je miesta a miesta, tak si aspoň raz pohodlne pospi.“

Nevzpieral sa. Zvalil sa pri nej na posteľ, a len čo sa mu hlava dotkla hlavnice, zaspal. Zobudil sa, až keď mu končekmi prstov šúchala čelo. „Vstávaj, už sú tri.“

Sadol si a potriasol hlavou, aby sa celkom prebral. „Na druhom konci stále ticho?“

„Stále. Dačo si zaješ?“

„Nie, lepšie byť hladný, keď treba byť hore. A teraz si ty pospi.“

Okná na aute zahmlila nočná rosa. Prešiel po nich handrou a sadol si za volant. Cúvol po cestičke iba pár metrov a už dobre videl priečelie Thorenovho domu.

Spustil sa nižšie na sedadle a uprel oči na dom. Čas sa vliekol a okná sa opäť zahmlievali. V bledom, zlatistom svite pouličnej lampy, čo sa dral do auta zadným sklom, sa odrážali kvapôčky rosy stekajúce dolu sklom. Po chvíli vyšiel z auta a znova poutieral okná. Len čo si sadol za volant, zazrel Elinor, bežala cez trávnik k autu. Bola už oblečená, ale bosá. Vkĺzla k nemu do auta. „Nič sa nestalo,“ prevravela zadychčaná. „Iba tam sama neviem vydržať, Jake.“

„Nervy?“

„Hej. Usilovala som sa zaspať, no len čo som zhasla svetlo…“

„Tichšie, dievčatko, lebo sa nám tu vynorí Milt Webb s guľometom.“

„Prepáč,“ zašepkala Elinor. „Slovom, keď som zhasla, nie a nie myslieť na nič inšie iba na toho Holubyho, ako ma drží za členky a ťahá pod vodu. A keď som sa prisilila myslieť na dačo iné, chodili mi po rozume iba vydierači a gangstri. To bolo ešte horšie. Vždy som si myslela, že vydierači a gangstri sú iba vo filmoch, a ako vidím, nielen vo filmoch. Čo sa toho popíše o marihuane, ale čo o nich?“

„Logika je na tvojej strane. No, povedala si mi, čo si mala na srdci, takže sa môžeš pekne-rúče vrátiť do domu.“

Elinor ho chytila pod pazuchu. „Tu sa cítim lepšie. Pri toľkom svalstve.“

„Ale ja nie.“

„Budeš sa.“ Naklonila sa k nemu. Ramenom jej pritlačil prsník. „Nezabudla som, čo bolo, keď sme sem minulý týždeň prišli. Správala som sa ako Doris Dayová, a ty si sa potom správal ako počítač. Ale už sa nemusíš, Jake. Ty priťahuješ mňa, ja priťahujem teba, inak to nemá zmysel.“

„Dievčatko, krajšie by to nevyslovila ani Elizabeth Barretová Browningová. No ulož si do tej svojej hlavičky toto: priťahuje ma pani Thorenová. Najmä pani Thorenová s plniacim perom v ruke, ako ma čaká, že jej ukážem, kde má podpísať ten dokument.“

„Prosím, k nej sa môžeš správať ako počítač. Ale nie ku mne. Po tom, čo sa stalo včera, ti aj tak neverím. Totiž, čo si urobil s Holubym, že ma chcel utopiť. Si taký človek ako iní, však?“

„Prinajmenšom.“

„A prečo sa tak nesprávaš?“

„Po prvé,“ odvetil Jake, „ak by som sa teraz správal ako iní, Thorenová by sa mi vyšmykla, ani by som nezbadal.“

„Nepovedala som, že teraz. A čo keby si nevedel, kam odchádza? Ak zoženieš všetky informácie potrebné na to, aby podpísala, že sa toho nároku zrieka, malo by to stačiť. Informácie dáš právnikom poisťovne a tí si už na súde poradia.“

„Informácie im nemôžem odovzdať,“ namietol Jake. „Odovzdám podpísaný dokument, tak som sa dojednal.“

„Ó,“ povedala Elinor rozladěně, a keď Jake doložil: „Dobre si to vystihla,“ odvetila vyzývavo: „Ale medzi nami sa aj tak nič nemení, aspoň si myslím.“

Keď zaspávala, telom jej nervózne potrhávalo a celou ťarchou sa pomaly ukladala naňho. Hlava jej oťažela a oprela sa mu o plece. Ovinul jej ruku okolo pliec a držal ju v objatí, pokým sa okná opäť nezarosili a on ich musel znova poutierať. Trvalo mu chvílu, kým ju odtlačil ďalej na sedadlo – celkom bezvládnu a ohybnú, akoby nemala kosti. Nechal ju tam, aj keď poutieral okná a sadol si späť na sedadlo.

Dačo po pol šiestej sá na oblohe ukázal sivastý úsvit. Škridlice zemitej farby na Thorenovom dome po chvíli osvietili slnečné lúče. Akoby boli signálom na odchod, tak sa aspoň na cestičke pri Thorenovom dome z ničoho nič zjavil mercedes. Za volantom rozoznal Jake Thorenovú. Nikoho iného v aute nebolo.

Jake práve naštartoval jaguár, keď mercedes švihol popri ňom ako blesk. Pneumatiky zapišťali –a mercedes zabočil na Okružnú cestu. Sústredený, aby vyrazil za mercedesom v zlomku sekundy, Jake zabudol na Elinor. Keď nečakane rýchlo cúvol po cestičke, Elinor hodilo dopredu, hlavou rovno na prístrojovú dosku. Jaguár zareval a vyrazil dopredu, sťaby ho vymrštil prúdový motor, na zákrute za Ortegovým domom sa takmer položil na bok a potom už uháňal po ceste vedúcej k mostu na Daystar jeden, no mercedes už nebolo vidieť.

Elinor ani nemukla. Jake na ňu pozrel. Pritískala si ruky k čelu, tvár mala skrivenú od bolesti.

„Si v poriadku?“ spýtal sa.

„Neviem. Tuším v poriadku.“ Ruky stále na čele a celkom omámená hľadela cez predné sklo. „Čo sa stalo? Prekvapili ťa?“

„Nie oni. Iba ona.“

„Kde je?“

„Už na Daystar číslo jeden. Musíme ju dohoniť, kým neprejde cez most, lebo Magnesov chlapec, čo nás tam vyčkáva, si ju nevšimne. Čertovsky dobre šoféruje.“

Mercedes zazrel až za poslednou zákrutou za Daystar číslo jeden. Mercedes sa už blížil k mostu. Pred mostom spomalil, aby ho nenadhodilo. Jake nespomalil. „Pozor!“ skríkol na Elinor. Jaguár poskočil a s buchotom dopadol na most. Jake si ešte stihol všimnúť prekvapenú tvár a otvorené ústa strážcu mosta. Keď mercedes dobiehal na križovatku North Bay Road, zaostával za ním už len pol bloku. Na konci križovatky zočil auto obrátené v smere, ktorým uháňal mercedes. Vyčkávalo, pripravené vyraziť. Bol to skromný, dvoj-trojročný modrý buick. Vodiča Jake nevidel, iba lakeť opretý o okienko.

„Magnesov mládenec,“ povedal Jake, vzápätí spomalil a dotkol sa klaksónu. Buick vyrazil a sledoval mercedes prekvapivo rýchlo. „V tom bábätku je určite výkonnejší motor, než s akým vyšiel z fabriky.“

Keď mercedes zabočil na severe do Alton Road, buick bol pred Jakom už celé dva bloky. Aj Jake zabočil na Alton Road, ibaže smerom na juh. Prešiel zopár blokov a zastal pri obrubníku. Za chodníkom bolo vidieť trávnaté a piesočnaté pásy golfového ihriska. Rozvidnelo sa len chvíľu predtým, no po zeleni už kráčali dvaja golf isti, ťahajúc za sebou golfové vozíky.

„Netrkne ju, že ju buick sleduje?“ spýtala sa Elinor.

„Možno. Na tom nezáleží. Už vie, načo sme sem prišli.“

Elinor pochmúrne pokrútila hlavou. „Hrozný pocit, keď človeka sledujú.“

„To hej. Po chvíli kdekto stratí nervy. Pozrime na tú tvoju hlavičku.“

Nahla sa k nemu a zdvihla tvár. Na čele, hneď pri vlasoch sa červenela opuchnutá odrenina. Keď jej Jake prešiel po nej palcom, zaklipkala očami. „Neumrieš,“ potešoval ju. „Iba budeš mať čiemomodrý fľak.“

„Ďakujem za útechu.“ Víťazoslávne naňho pozrela. „Či vieš, že som ťa prvý raz videla naľakaného?“

„Akoby nie. Ten Magnesov mládenec rátal s tým, že ma uvidí hneď za ňou. Keby som.:.“

„Mám na mysli iné,“ skočila mu do reči Elinor. „Totiž, ako si na mňa pozrel, keď som sa tresla hlavou o tú dosku. Videla som. Bol si celkom vyplašený, myslel si si, že som sa vážne zranila.“

„Vyplašiť sa vyplaším raz-dva,“ poznamenal Jake.

30

Keď raňajkovali, Elinor nie a nie prestať vyzivovať. „Kedy budeš vedieť, kde je?“ opýtala sa po poriadnom zívnutí.

„Len čo sa ten mládenec dostane k telefónu a nestratí ju pritom z očí. Hneď zavolá Magnesovi. Možno o desať minút. Možno o desať hodín.“

„Celý čas ju predsa nemôže mať na očiach. Dvadsaťštyri hodín denne?“

„Nie,“ súhlasil Jake, „no ak bude musieť, zaobstará si dakoho z miestnej agentúry, budú sa striedať. Niet na svete miestečka, kde by sa na takú prácu nedal zohnať dajaký miestny talent.“

Kým Elinor spala, Jake so zakalenými očami pracoval. Triedil už uschnuté kúsočky papiera, čo bol doniesol z Thorenovej jachty. Roztriedil ich do štyroch skupín: zdrapy celofánu, lepenky, kancelárskeho papiera a čo pokladal za zvyšky opečiatkovanej obálky.

Potom sa pribral skladať zvyšky obálky, počínajúc známkou a stopami po poštovej pečiatke. Ešte prácu nedokončil, a už vedel prečítať adresu napísanú veľkými ťarbavými tlačenými písmenami Pán Walter Thoren, Okružná cesta 18, Daystar 2, Miami Beach, Florida. Spiatočná adresa nebola uvedená.

Poskladané kúsočky papiera prelepil priesvitnou lepiacou páskou, navážil nad ne stolnú lampu a skúmal poštovú pečiatku. Napokon ju lupou rozlúštil. Miami Beach, šiesteho marca. Walter Thoren zahynul deň žatým.

„Milá moja obáločka,“ prihovoril sa Jake spokojne obálke.

Zašiel do kuchyne a pohárom pomarančovej šťavy spláchol dolu hrdlom tabletku amphetamínu. S ďalšou tabletkou a s pohárom šťavy vošiel do spálne. Elinor bola pod paplónom, kolená pritiahnuté k bruchu, hlava ako zvyčajne pod hlavnicou. „Žubrienka,“ prihovoril sa jej. „Nože sa ukáž. Už je deväť preč.“

Odtiahol hlavnicu. Chabo sa jej chytila. „Ach, Jake, nie a nie sa prebrať. Nemá to zmysel. Nemôžem.“

Odhodil hlavnicu. „Tak aspoň zhltni tabletku. Pomôže ti postaviť sa na nohy a prejsť aspoň do kúpelne.“

Elinor sa horko-ťažko podoprela lakťom. Sliepňavý– mi očami pozrela na tabletku. Odrenina na čele bola už celkom čierna a modrá. „Čo je to?“ spýtala sa podozrievavo.

„Sezam. Zhmotnená nespavosť. Otvor ústa.“

Otvorila ústa a Jake jej položil na jazyk pilulku. Spláchla ju poriadnym dúškom pomarančovej šťavy. „Máš dobrú náladu,“ podotkla. „Čo sa stalo? Volal ti Magnes, kde je pani Thorenová?“

„Nie, iba som sa trocha pohral s papierikmi z Thorenovej nádobky. Tuším mám obálku, v ktorej bol posledný lístok od vydierača. A neukladaj sa. Pôjdeš do mesta, poprezeráš tie noviny.“

Stiahol z nej paplón. Ležala tam, ako ju pánboh stvoril. Úzke pásiky, stopy po bikinkách, sa na opálenom tele nápadne beleli. Odvliekla sa z postele k toaletnému stolíku, nahla sa a zahľadela do zrkadla. Opatrne sa dotkla prstom odreniny na čele. „Len pozri. Najskôr ma spálilo slnko, takmer som to neprežila. Potom len-len že ma neutopili. A teraz toto. Do New Yorku sa už istoiste nevrátim.“

„Vrátiš. Hoci pripúšťam, že nehody priťahuješ väčšmi ako väčšina iných, dievčatko.“

„Ja?“ vykríkla Elinor zúrivo. „Holuby, to bola nehoda? Alebo ako šoféruješ?“ V pracovni sa rozcengal telefón. Zlosť ju hneď prešla. „Istotne Magnes,“ doložila netrpezlivo.

„Alebo Maniscalco,“ odvetil Jake. „Volá, aby som mu zdvihol sebadôveru.“

Volal Magnes. „Dekker, záha za záhou, to človeku v mojom veku neprospieva. Každý hlt jedla, čo budúci týždeň prežriem, sa mi v žalúdku premení na kyselinu, to mi ver.“

„Tvoj mládenec ju stratil z očí,“ skočil mu do reči Jake. „Iba tri hodiny, a ten odporný hlupák ju stratí z očí.“

„Nestratí.“

„Tak čo potom vystonávaš?“

„Ani ju nevidel. Vôbec ju nevidel.“

„V akom bol aute?“ spýtal sa Jake.

„V buicku. V modrom.“

„Tak ju videl, Magnes. Bol som hneď za ňou, zahúkal som a on hneď vyrazil. Čo máš za lubom? Zaplatiť ti prémiu, keď zistíš, kde sa zahrabala?“

„Synak,“ začal Magnes chladne, „skôr ako ma hodíš do starého železa, vypočuj si, čo ti poviem. Tak počúvaj. Volám ti z nemocnice Mount Sinai, tu totiž leží ten môj mládenec, hlava samý steh, môžbyť fraktúra. A pri ňom sedí jeho milá manželka. Akoby bol koniec sveta. Za volantom buicka nesedel totiž môj chlapec. Môj chlapec ležal vzadu na dlážke, studený, s rozbitou hlavou. Tak ho tam našla inkasantka, čo nazrela do auta, parkovalo v istej obytnej štvrti.“

„Prekristapána, ako sa dostal do takej kaše?“

„Ako? Asi o piatej ráno tam, kde čakal Thorenovú, došlo auto, vyšli z neho mládenci v civilných šatách a preukázali sa policajným odznakom. Vraj ktosi v bloku hlásil, že je tam podozrivý človek a že možno dačo zamýšla. Ukázal im papiere, povedal im, že čaká isté auto z Daystar a že ho má sledovať. Oni nato, aby vyšiel z auta, že ho prezrú, či nemá zbraň. Všetko pekne priateľsky, chápeš, ba aj požartovali. A kým ho jeden prezeral, druhý ho klepol po hlave. Iba to si pamätá. Prebral sa až v nemocnici. A pri ňom teraz sedí a dobreže si oči nevyplače jeho manželka. Má ju v preukaze uvedenú ako najbližšiu príbuznú, zašli k nej a dopravili ju do nemocnice. Zavolala mi a tak som tu.“

„Policajný odznak?“ podotkol Jake. „Pravý?“

„Tak mi tvrdil ten mládenec, a to nie je nijaký chumaj, Dekker. Neraz videl pravý policajný odznak. Nepravý bol chlapík, čo sa ním legitimoval. Akiste sa k odznaku dostal dajaký gauner.“

„Pozná tvoj mládenec Holubyho?“ spýtal sa Jake. „Nebol jeden z nich Holuby?“

„Nie, to bolo prvé, na čo som sa ho spýtal. Holubyho nepozná, no ani jeden z nich nevyzeral ako zápasník s postavou ako tank. Vyzerali ako obyčajní civili.“

„Užitočný opis. Kde sa ten tvoj génius vyučil svojmu remeslu? Diaľkové?“

„Počúvaj, synak…“

„Nevymýšľaj mu výhovorky, Magnes. Radšej naprav, čo pokazil. Nájdi tú ženskú, a čo najskôr. Naposledy som ju videl v mercedese o šiestej ráno, uháňala po Alton Road. Začni odtiaľ.“

„Začať odkiaľ? Mám zájsť na letisko a na železničnú stanicu? Strata času. V aute bola sama, je teda takmer isté, že mierila na sever. A už je na mieste.“

„Prosím,“ odvetil Jake, „vieš poznávaciu značku, povedal si mi, že všade na Floride máš spojky. Čo tak odoprieť si zopár z peňazí, čo som ti zaplatil, a venovať ich na tento účet?“

„Dekker, maj rozum. Možno sa cestou zastavila v moteli či hoteli, a cestou ich je len po Palm Beach milión. Zistiť, v ktorom je, na to by som potreboval komplet FBI. Najrozumnejšie bude sústrediť sa na náš koniec. Dakto tu určite vie, kam odišla. Napríklad jej deti. S tými si treba popracovať.“

„A to mám robiť ja, čo?“ Jake sa zamyslel. „Pekná robota,“ doložil mrzutým hlasom. „Tanier rozbije tvoj chlapec, a črepiny aby som zbieral ja. Dobre. Spravím, čo budem môcť. A ty za ten čas zájdi do Bayside Spa, kto je ten masér a kde ho nájdeme. Aby som z tých desaťtisíc mal úžitok aspoň za zopár centov.“

„Zájdem ta hneď, len čo sa pozhováram s doktormi, aby zariadili s chlapcom, čo treba. A čo sa týka tých desaťtisíc, synak, už si za ne dostal veľa a dostaneš ešte viac. Na to sa môžeš spoľahnúť.“

„Uvidíme,“ odvetil Jake. „Ešte jedno, Magnes. Ak sa náhodou stretneš s Frankom Milanom a on ti povie, že pracuje na polícii, tak mu never. Ani keď ti ukáže policajný odznak.“

Skôr ako mohol Magnes odpovedať, Jake tresol slúchadlo do vidlice. Keď sa obrátil a videl Elinor stáť vo dverách, nahnevane sa zamračil. „Čo mi tu pózuješ?“ spýtal sa. „Nie si živá socha! Už si mala byť oblečená.“

„Jake, to nie je fair. Ja nie som na vine, keď iný spraví chybu, či hej?“

„Nemôžeš aspoň na chvíľku čušať a robiť, čo ti kážem?“ Zamieril k dverám. Elinor chvatné cúvla a vystrela ruky pred seba. Zastal a zahľadel sa na ňu neveriacimi očami. „Čo to stváraš?“ povedal napokon. „Hádam si nemyslíš, že som ťa šiel udrieť?“

„Neviem. Nevidíš, ako sa tváriš. Bojím sa ťa, keď tak vyzeráš.“

„Tak sa už prestaň báť. Idem sa oholiť do kúpeľne, iba to. A okrem toho ti to nepristane. Počul som, že Polky sú rady, keď ich manželia kedy-tedy stlčú.“

„To veru nie. Aspoň, ktoré poznám. Buď k nim milý. Spravíš oveľa lepšie.“

„Chápem,“ prikývol Jake. Keď k nej došiel, už necúvla, no stáť stála obozretne. Keď ju chytil za prsníky, ani sa nehla, ruky pri bokoch. „Takto?“ opýtal sa.

„Nie.“ Zlostne mu odstrčila ruky. „Nie ako lekár. Ani ako mäsiar. Ako človek. Ale tak nevieš, však?“

„Myslíš? Keď nás Kermit pozval dnes na večeru, čo si mu povedala?“

Zarazil ju náhly prechod na inú tému. „Kermitovi? Povedala som mu, že uvidíme, čo povieš. Chceš ta večer ísť?“

„Počula si, čo som povedal Magnesovi? Že sa od Kermita a Joanny treba dozvedieť, kde im je matka. Čím skôr sa do toho dáme, tým lepšie.“

Tvár Elinor očervenela. „A to znamená? Počúvaj, ak si myslíš, že zaleziem s Kermitom do postele, aby sa mi začal spovedať…“

„Dievčatko, treba sa ti ešte vela učiť. V takej príjemnej chvíli rozprávajú dámy. Nazdávajú sa, že ich muž nevyužil a že prežívajú čosi prekrásne. Muži rozprávajú predtým. Čo podaktorí narozprávajú, kým špekulujú, ako dáme čo najskôr stiahnuť zips. A potom čo najskôr sledovať zábavný nočný program v televízii.“

Elinor našpúlila ústa. „Takže len preto nemusím ísť do postele s Kermitom. Že by potom nebol v zhovorčivej nálade. Veľmi pekne ti ďakujem.“

„Neďakuj. Dobre, doparoma, vieš, že by som ťa nestrkal do postele ku Kermitovi, ani k nikomu inému.“

„Ste stelesnený cit, pán Dekker,“ poznamenala Elinor.

31

Keď sa šinuli po moste k Miami, mlčala ani hrob. Zrazu si všimla, že Jake ustavične škúli do spätného zrkadla.

„Čo sa dívaš do toho zrkadla,“ ozvala sa. „Dakto nás sleduje?“

„Ten chevrolet s dvojmetrovou anténou, za druhým autom, čo idú za nami. Zaradil sa, len čo sme vypadli z Daystar.“

Obrátila sa, že sa na auto pozrie.

„Neobracaj sa,“ napomenul ju Jake ostro. „Pozeraj pred seba. Zatiaľ ich znervózňujem iba ja. Ukáž, že vieš, o čo ide, a budeš ich znervózňovať aj ty.“

„Ja ich budem znervózňovať! Holuby chcel utopiť mňa, nie? Sledujú nás, a ty ma chceš nechať samučkú celý deň?“

„V aute sedí iba jeden. O chvíľu uvidíš, koho sleduje. Len čo ťa vyložím pred obchodným domom.“

„A čo ty?“ namietla Elinor. „To, čo si vykonal Holubymu…“

„Nič sa mi nestane. A ak, tak v skrini medzi ostatnými vecami je aj moja účtovná kniha. V nej je položka tritisíc dolárov, čo máš dostať za odbornú prácu. To postačí, keď sa budú dávať do poriadku moje majetkové záležitosti.“

„Náramne zábavné,“ odvetila Elinor nazlostene, „ale veľmi dobre vieš, že som nemyslela na peniaze.“ Oči sa jej zúžili. „Ak si si taký istý, že sa ti nič nestane, tak prečo si to tam zapísal?“

„Lebo onedlho budem platiť dane. Keď mi revízor účtov prezerá rozpočet, chce vedieť všetky obchodné výdavky. Taký je to človek. Živý počítač. Ako ja.“

Nepovedala, čo si myslí, iba zamračene zmĺkla.

Jake zastavil jaguár pri chodníku pred obchodným domom Burdine na Flaglerovej ulici. Chevrolet s vysokou anténou prešiel popri nich, no o pol bloku ďalej zastal. Chlapík zostal sedieť za volantom.

Jake ukázal prstom popri chevrolete. „Vidíš tú bielu budovu na nábreží?“

Elinor nespúšťala oči zo chevroleta. „Tuším.“

„Prestaň tušiť. A toho mládenca si vyhoď z hlavy. Bude sledovať mňa. Ukazujem ti, kde je knižnica. Tá biela budova.“

„Vidím ju.“

„Výborne. A čo tam budeš robiť?“

Elinor privrela oči. Pomaly pokrútila ukazovákom, akoby sa ním zameriavala na odpoveď. „Prezriem si noviny za rok 1942. Začnem septembrom a skončím májom. Či tu dakde nezmizol zo svojej lode námorný kapitán.“

„Námorný dôstojník. Nemusí byť kapitán. Ak na také dačo naďabíš, hneď a zaraz mi brnkni. Ak nie, prídem po teba o šiestej.“

„Až o šiestej, Jake?“

„Nemáš časovú mzdu.“ Chytil ju za ruku, vtlačil jej do dlane tabletku amphetamínu a zavrel jej dlaň. „Na obed si zajedz dačo v bufete a potom si daj tabletku. Pôjdeš na plné obrátky.“

„Na plné obrátky idem, čo som si vzala tú poslednú.“

„Keď pominie účinok, budeš sa priam vliecť. Len si ju daj, aby si sa nevliekla.“ Odpočítal dvadsať dolárov. „To máš na nákup. Zdrž sa v obchode pol hodiny. A medzitým si dačo kúp.“

„Za dvadsať dolárov?“

„Iba čo unesieš. Nič na donášku do domu. Nepotešil by som sa, keby mi dakto zacengal, že prišiel s donáškou. Aj keby to bola pravda. Rozumela si? A, prekristapána, nepoškuluj po tom chevrolete. Choď rovno do obchodu.“

Počkal, kým sa nestratila medzi davom, čo sa hrnul do obchodu, a potom vyrazil domov. Odraz chevroleta sa mu nestratil zo zrkadielka celou cestou. Zmizol, až keď prešiel po moste na Daystar číslo jeden.

32

Thorenovu obálku a kúsočky papiera, čo bol vložil do priesvitných papierových vrecúšok a zamkol do skrine v pracovni, vybral zo skrine, len čo sa vrátil z mesta. S celofánovými útržkami bol hotový o chvíľku. Keď ich povystieral, vysvitlo, že šlo o obaly z cigaretových balíčkov. Každý útržok podržal proti svetlu a prezrel si ho cez lupu, no okrem názvu výrobcu nebolo na nich nič.

Práve chcel vysypať z vrecúška útržky kancelárskeho papiera, keď začul, že dakto zaklepal na zadné domové dvere. Zmietol vrecúška do zásuvky na písacom stole a pobral sa k dverám. Obrysy postavy za mliečnym sklom na dverách boli hrozivo ženské. Nera Ortegová.

Otvoril dvere. „Vitaj, suseda,“ povedal, no z dvier sa nehol.

Nera mu venovala rýchly, umelý úsmev, kútiky višňových perí sa na chvíľočku nadvihli, no zaraz klesli. „Teraz som ja na rade dať sa pozvať na návštevu.“

„Vybrala si si nevhodnú chvíľu, milostivá. Pracujem.“

„Píšeš román?“

„Usilujem sa, aspoň.“

„Tak zázračne presvedčivo to vravíš,“ odvetila Nera. „Lenže už by si mohol vedieť, že také dačo na mňa neplatí. Ani najmenej. Chápem síce pomaly, pán Dekker, ale skôr-neskôr pochopím.“

„Čo?“ spýtal sa jej priamo. „Čo máš na mysli?“

„Teba. A čo sa tají za tou počestnou tvárou. No radšej sa o tom pozhováram dnu. Si mi predsa dlžný pohárik.“

Jake sa obzrel ponad plece. „Ak moja manželka…“

Nere sa opäť zaligotali zuby v krátkom úsmeve. „Tvoja manželka odišla s tebou pred hodinou. A nevrátila sa s tebou. Čiže nie je doma a nebude sa znepokojovať.“

„Tvoje hobby? Špehovať spoza záclony?“

„Občas,“ pripustila Nera. „No?“

Jake rezignovane pokrčil plecami a zaviedol ju do obývačky. Keď vytiahol z barovej skrine flašu škótskej, Nera namietla: „Nie, ešte je privčas. Na pravé poludnie sa pije martini. Určite vieš namiešať znamenité martini.“

„Prepáč, no martini je spoločenský nápoj, pije sa pomaly. A ako vidíš, nie som spoločensky naladený, nemám čas. Ver či never, milostivá, čaká ma celodenná práca.“

„Á, ale aká práca?“

Pozrel na ňu ironicky. „Tuším máš o nej svoju predstavu. Čo keby si ma s ňou oboznámila?“ •

„Prestaň, tiger. Som ti priateľka. Nemá zmysel sypať mi piesok do očí.“ Vzala si whisky s vodou a uvelebila sa na gauči. Na dúšok vypila pol pohára a potom ním kývala z boka na bok sťa metronóm. „Walter Thoren mal poistku na veľkú súrnu. Asi pol milióna dolárov, tak som aspoň počula. No a Charlottě ju poisťovňa akosi nie a nie vyplatiť. Ba pred pár týždňami došiel sem z New Yorku akýsi tučný Talianik a snoril ostošest‘, aby dokázal, že nešlo o nehodu. Keď odišiel, Fons mi povedal: ‚Nenazdaj sa, tí sa len tak ľahko nevzdajú, ak si myslia, že s tou Walterovou nehodou nie je dačo v poriadku. Ušetria pol milióna dolárov, ak dokážu, že nešlo o nehodu.‘ Čo ty na to, tiger?“

„Čo ja na to?“ spýtal sa Jake a zamračil sa. „Hádam si nemyslíš,“ doložil neveriacim hlasom, „že som dajaký tajomný muž, ktorého sem poslali namiesto toho tučného snorivého Talianika!“

„A veru si myslím.“ Nera prižmúrila jedno oko a namierila naňho manikúrovaným ukazovákom. „Tak aby si vedel, miláčik, vo mne koluje policajtská krv. Nenazdaj sa, že si môj ocko zarobil peniaze na Kube len tak, na cukrových plantážach. Bol policajt. Začal od piky a vypracoval sa napokon na Machadovho najväčšieho a najlepšieho policajta. A ak náhodou nevieš, tak v porovnaní s Machadom bol Batista nula. A ja som otcova dcéra. Mám v hlave policajtský mozog.“

„V utešenej hlavičke. Ibaže trochu popletenej. Je v nej priveľa Waltera Thorena, tak sa mi vidí.“

„Pravdaže. Lebo si mi ho tam nasadil. Keď si bol u mňa prvý raz, vtedy s manželkou, kto sa naňho vypytoval? A minule v noci a akurát v posteli, kto sa naňho opäť vypytoval? Jakživ som sa o ňom s nikým nezhovárala – najmä po tom, čo sa medzi nami stalo – a tu z ničoho nič poviem o ňom všetko, čo viem.“ Nera si plesla po čele dlaňou. „Ya eso es de la cuenta. (mám už toho dostˇ- špan.) Hneď som mala špekulovať, čo máš za lubom. Ibaže som začala špekulovať až tejto noci.“

„Tejto noci?“

„Zaplávať si v zálive v noci a celkom sám, čo? V znečistenej vode, čo môže človeka otráviť?“ V predstieranej mračnej predstave naširoko roztvorila oči. „Najskôr sa vykradneme z domu,“ pokračovala šeptom, „potom sa poobzeráme, presvedčíme, že nás nikto nevidí. A napokon si pekne-rúče plávame potme k Thorenovcom, trochu si tam potichučky zasnoriť. Lenže nie v úplnej tme, lebo ten idiot Webb vysošil na palmu svetlo. Pri mojom bazéne, kde sedávam, je tma ako v rohu, v zálive, kadiaľ si plával, nie je úplná tma. A minulej noci si si nebol zaplávať prvý raz. Zaplával si si nedávno v noci, keď Milt na dakoho strieľal. Nazdal sa, že zlodej, ja by som mu však vedela povedať dačo iné. Keď som po tej streľbe vyzrela oknom, videla som ťa, zakrádal si sa domov.“

„Ďalekohľadom?“ spýtal sa Jake.

„Nie. Zavše však ďalekohľadom sledujem vtákov.

Najmä malých jastrabov v holubacom perí.“ Zatvárila sa smutne a dramaticky si pritlačila ruku k srdcu. „Odpusť mi, chino. (miláčik – špan.) Môžeš mi zazlievať, že sledujem každý tvoj krok, keď viem, akú vášeň ku mne prechovávaš?“

„Tak to je to?“ Jake chápavo prikývol. „Tak to je za celým tým nezmyslom. Tak to ťa uráža. Že som odvtedy nebol u teba. Tak ťa to škrie, že ťa ide rozpučiť od zlosti.“

„Počúvaj…“

„Hej, hej, škrie ťa. Lámeš si hlavu, čo sa mohlo stať tej noci, že som tak rýchlo ochladol. Žeby dajaké veľké rozčarovanie? Nie, to sotva. No a tak si vymyslíš pochabý dôvod, aby si si aspoň pýchu utešila. Tajný agent. Panebože! Neprišiel som ťa pomilovať, nie, prišiel som vymámiť od teba informácie o Walterovi Thorenovi. Ochladol som a ani som sa nerozohnil!“ Aj Jake si priložil ruku na srdce. „Prirodzene,“ pokračoval sarkasticky, „že mám plné ruky práce a manželku, čo zo mňa nespustí oči, to s tým nemá nič spoločné, však?“

Nera vytřeštila naňho oči s posvätnou úctou. „Panebože, len ho počúvaj,“ vyhrkla, no vzápätí vydúchla zvyšok whisky a otrčila k nemu prázdny pohár. „Radšej mi ešte nalej, kamarát. Paluchero. (táraj – špan.) Po tvojom predstavení mám pípeť.“

„Prečo? Že lahšie znášaš urazenosť, keď ťa kameňujú?“ No nalial a podal jej pohár. „Pozrime faktom rovno do očí, drahá moja. Tvojím problémom nie som ja, ale ty.“

„Pravdaže.“

„Hej, ty. Problémom je, keď žena, ako si ty, sa podceňuje, ako sa podceňuješ ty. Keď nevie doceniť vplyv, aký má na muža. Začne si vymýšľať kadejaké divé teórie o tom, prečo jej každý deň nepošle kvety, slovom, nerozmýšľa logicky.“

„Hm, hm. No teba nepodceňujem, tiger. A tuším ťa nepodceňuje ani Charlottě Thorenová.“

„Charlottě Thorenová. Čím ďalej, tým lepšie. Nebodaj bola s tebou pri okne, raz ma sledovala ona, raz ty.“

„Tej obmedzenej, farizejskej suke by som nedovolila ani vojsť mi do domu, a ty to vieš,“ odsekla najedovane. „No náhodou bola u mňa pred chvíľou Patty Tuckerová. A o inom nerozprávala, iba o Charlottě.“

„Tak už aj Patty Tuckerová? Hotová masová halucinácia v stredoveku.“

„Prosím ťa, prestaň už hrať hlupáka,“ ozvala sa Nera unaveným hlasom. „Začínaš ma nudiť. A prečo nepiješ? Nerada pijem sama. Buď spoločenský.“

„Nepijem, drahá, preto, že užívam povzbudivé pilulky, a užívam ich preto, aby som bol vo forme a mohol dokončiť román, na ktorý mám zmluvu. A ak sa ti vidí hlúpe, čo som povedal o tej halucinácii, tak som to povedal len preto, že, dočerta, neviem, o čom mi tu rozprávaš.“

„Nevieš? Rozprávam, čo mi dopoludnia povedala Patty Tuckerová. Niečo zaujímavé. Medziiným, že sa cestou ku mne zastavila u Thorenovcov a že Charlottě niekde odišla a že nikomu nepovedala kam.“

„Ani Kermitovi a Joanne?“

„Práve odchádzali do školy, takže ich Patty nemala kedy pritlačiť. Len to z nich dostala, že mame prikázal odísť doktor. Ale keď odo mňa zavolala doktorovi Freemanovi, ten jej povedal, že naposledy, keď Charlottě bola uňho, jej nebolo nič, a že ten odchod si zmyslela ona. Vraj pre nervy. A on jej povedal, aby len šla, ak si myslí, že jej to pomôže.“

„No a ty a dobrá Patty ste dali hlavy dokopy a spoločne ste usúdili, že pani Thorenová naisto zistila, že som jej na stope, a pobrala sa kade ľahšie,“ doložil Jake pobavene.

„Nie, pán Dekker,“ odvetila Nera sladkým hlasom. „Usúdila som ja. Iba ja. Súkromne. A až potom, keď mi

Patty povedala, že pred pár dňami Charlottě zašla na členský výbor a kázala im, aby ťa hneď a zaraz odpravili š z ostrova. A keď namietli, že pokým namiesto Waltera nebude vo výbore sedieť dakto iný, nemôžu použiť voči tebe nijaké zákonné opatrenie, odpovedala im, aby na Walterovo miesto dali ju. Čo, ako vysvitlo, nemohli spraviť. Tak mi teda povedz, prečo sa ťa silou-mocou chcela zbaviť, a keď sa jej to nepodarilo, z ničoho nič sa pobrala preč sama. Najmä keď má toľké nepríjemnosti s tou poistkou. Určite vie, veď to vie aj Fons, že tú záležitosť sem prišiel ktosi vyšetriť.“

„Ale, ale,“ odvetil Jake. „A ten ktosi, to som ja, spisovateľ.“

„Hm, hm,“ zahmkala Nera. „Spisovateľ. To je dnes deň.“

Otrčil k nej zahnutý ukazovák. „Pod. Dačo ti ukážem.“

„Už som videla všetko, čo si mi mal ukázať, nie? A nemienim tu hrať s tebou divadlo.“ Tvár jej zbledla, nozdry sa rozširovali. „Si prekliaty sukin syn. Zaliezť do postele so ženou a vyťahať z nej informácie. Za informácie platievaš takým spôsobom?“

„Tak už dosť.“ Vzal jej z ruky pohár a postavil ho na stôl. Potom ju zdrapil za zápästie a brutálne ju postavil na nohy. „Psina je psina, ale iba odtiaľ potiaľ. Dáme si to na rovinu.“

„Že mi vykrútiš ruku?“

„Že ti ukážem, čo som ešte dlho nemienil ukázať nikomu. Ale takto musím…“ Vliekol ju chodbou k pracovni. Spočiatku sa mykala, potom už za ním len drobčila. V pracovni ukázal rukou na rozložené veci na stole. Písací stroj, v ňom nedopísaná strana, otvorená škatuľa, v nej ďalšie strany rukopisu, kôpka kancelárskeho papiera. „Čo myslíš, čo je to?“

„Čo ma po tom, čo je to. A pusti ma. Bolí ma to.“

Potisol ju k písaciemu stolu. „No tak, čítaj,“ kázal jej prísnym hlasom. Nahla sa nad písací stroj a čítala krátkozrakými očami. Jake vytiahol zo škatule zopár strán rukopisu a rozložil ich pred ňou na písací stôl. „Aj tie si pozri.“

Pozrela si. „Tuším dajaký román,“ odvetila zachmúrene.

Vytiahol zásuvku na písacom stole a vybral z nej kartónový obal. Roztvoril ho pred ňou. „A čo tento dokladík?“

Prešla po ňom očami. „Zmluva o diele.“

„Od koho?“

„Od nakladateľstva Donaldson a Friar. V New Yorku. Už si spokojný?“

„Nie celkom,“ odvetil Jake. „Kedy bola vystavená?“

„Vlani. A na päťdesiattisíc dolárov. A ty píšeš román,“ ospravedlňovala sa v pomykove. „Jake, už sa tak, prosím ťa, nesprávaj, hej? Neviem, čo to do mňa vošlo. A možno aj viem. Myslela som si, že si robíš zo mňa blázna, tak hneď zrána som si dala zopár pohárikov…“

„Ďalší člen Webbovho klubu Priateľov tekutých raňajok.“

„Tak sa už nedurdi. Keby si žil, ako žijem ja, by si aj ty mal právo vstúpiť do Webbovho klubu.“

„Ak by ma zakaždým, čo by som si hrkol, mala pochytiť paranoja, tak to teda nie.“ Pustil jej ruku.

Šúchala si zápästie a pozerala, ako zachmúrený kladie na kôpku stránky rukopisu. „Tak sa už nehnevaj. Prosím ťa.“

„Hnevám. Akurát včera večer som špekuloval, že si vymyslíme dačo špeciálne. Dačo skvelé. Ale ak sa po každej všivavej náhode majú opakovať kadejaké nálady, kto to potrebuje?“

„Možno ja.“ Nera podišla k nemu a začala ho hladkať po líci. „A nebudú už nijaké nálady.“

„Milostivá, s tou tvojou juhoamerickou krvou a tvojou fantáziou…“

„Počúvaj, miláčik. Nebudú, to ti prisahám. Už mi veríš?“

Ešte ho hladkala, keď si položil jej druhú ruku na plece. Stáli tam telo pri tele. Bola o hodne nižšia ako on. Nos mu šteklil dokonalý, nasprayovaný účes so zlatom pretkávanou stužkou a slabulinko štipľavá vôňa, čo z neho vychádzala.

„Pokúsim sa,“ odvetil. „Ale tú fantáziu si musíš držať na uzde, drahá moja. Vyslaný z poisťovne. Walter Thoren a samovražda. Doparoma, keby také dačo bolo možné…“

„Nepovedala som, že spáchal samovraždu.“

„Tak to aspoň vyznelo. A ak nespáchal samovraždu, prečo by boli tie nepríjemnosti s poisťovňou?“

„Možno ho zavraždili,“ odvetila Nera, „preto.“

„Thorena? Myslel som si, že zahynul pri autohavárii.“

„Aj zahynul. No nebolo by ktovieako ťažko narafičit‘ nehodu, či hej? Porobiť dačo s brzdami či niečo také?“

„Pravdaže,“ zasmial sa Jake, „ak to vravíš ty, drahá.“

Nasilu sa od neho odtiahla, no nepodarilo sa jej celkom vymaniť. „Nebuď taký povýšený, hej?“ povedala otrávene. „Rozprávam vážne. Mohlo sa to tak stať.“

„A zariadila to Charlottě Thorenová, aby si zinkasovala manželovu poistku?“

„Nie. Dakto iný. A nie pre poistku.“

„Chápem,“ podotkol Jake sucho. „Dajaký vrah figliar. Alebo ja, tajný agent.“

„Už som ti povedala, aby si sa nehneval, hej? Napokon, pozri na vec z môjho hľadiska a uvidíš, že ani zďaleka nešlo o nezmysel. Prečo sa ťa Charlottě chce silou-mocou zbaviť?“ Nere sa stiahlo obočie. „Prečo, Jake? Čo má proti tebe?“

„Nie proti mne, proti Elinor.“

„Ó?“

„Aj Á. Neušlo jej, ako sa jej syn správa k Elinor. A ako sa Elinor správa k nemu. Našťastie.“

„Ako poznám Kermita, to som si mohla myslieť,“ pripustila Nera.

„Ibaže je oveľa väčšia zábava rozmýšľať o vrahoch a špehoch.“ Tľapol ju po zadku. „No už nás to prešlo, hej? A odteraz už nijaké fantazírovanie. Iba fakty, milostivá. Čo ty na to?“

„Čo ja na to,“ odvetila Nera najedovane. „Máš tušenie, ako ma rozzuruješ takýmto tónom?“

„Radšej zúriť, než sa správať ako psychopatka.“

Vytrhla sa mu. „Čo robíš večer?“ opýtala sa. „Zasa si pôjdeš o polnoci zaplávať k zálivu?“

„Možno.“

„Radšej nie. Voda je znečistená, môžeš si nadobariť hroznú kožnú chorobu. V mojom bazéne je voda čistučká.“

Jake sa zatváril pochybovačne. „Chceš povedať, že nám tam pri mesiačiku bude príjemne? A ty mi budeš šeptom vysvetľovať, prečo zavraždili Waltera Thorena?“

„Veru hej, chino. Som zvedavá, či budeš tvrdiť, že som psychopatka, keď ti o Walterovi poviem dačo náramne zaujímavé.“

„Skvelý program. Hotové žúžo.“

„Možno,“ ubezpečila ho Nera, „len čo dáme do poriadku tú Walterovu záležitosť.“

„Prídem,“ povedal Jake.

33

Keď odišla, vošiel do pracovne a zapol vysielač v Nerinom telefóne. Onedlho začul zaklopkať na dlaždiciach podpatky a vzápätí jej hlas. „Mária? Kde si, dočerta? Mária!“

„Seňora?“

Nasledoval príval španielskych slov, sťaby z guľometu. Jake chvíľu počúval nezrozumiteľné slová, potom prerušil spojenie a vykrútil číslo Thorenovcov. Hlboký, teplý hlas, ktorý sa ozval v slúchadle, oživil predstavu o živote na starých plantážach. „Sídlo pána Thorena. Pri telefóne Raymond.“

„Tu Dekker, Raymond. Pán Thoren je doma?“

„Nie, pán Dekker, nie je. Ale mi povedal, že asi zavoláte. Čo mu mám povedať?“

„Povedzte mu, že mu ďakujeme za pozvanie na večeru a že prídeme. O koľkej máme prísť?“

„Pred siedmou, pán Dekker.“ Hlas značne chladnejší. „Iba to?“

„Iba to,“ odpovedal Jake.

Vysypal z vrecúška útržky listového papiera na písací stôl a pribral sa pracovať. Spočiatku mu to šlo pomaly. Trvalo mu vyše hodiny, kým zistil, že útržky nie sú z jedného väčšieho hárku, ale z troch menších. Zašiel do spálne, vytiahol z troch košieľ kartónové vložky a potom úporne skladal útržky a lepiacou páskou ich přilepoval na kartóny. Aj tá práca mu trvala vyše hodiny. Tabletka amphetamínu mu aj pomáhala, aj škodila. Vnímal síce ostro, no nervy sa mu napínali čoraz väčšmi. Práve rozmýšľal, či má po tabletke risknúť pohárik whisky, keď mu pri lakti zacengal telefón. Zdvihol slúchadlo a Magnes hneď vyhŕkol: „Nehovor. Najskôr zisti, či nemáš plošticu, potom zavolaj. Ak máš, tak pravdepodobne obojsmernú, nie harmoniku.“

Jake rozmontoval telefón, potom ho dal do poriadku a vykrútil Magnesovo číslo. „Nič. Čo robíš? Zistil si dačo u seba?“

„Suvenír od nepravého televízneho opravára. Ešte šťastie, že keď som došiel domov, baba z horného poschodia mi povedala, že videla schádzať zo strechy neznámeho človeka, tak som si telefón hneď skontroloval. Utešená robota. Ešte aj šnúra bola skrútená ako predtým.“ Hlas prezrádzal, že taká odborná práca sa Magnesovi náramne ráta. „Ver mi, synak, ak si dávajú toľkú robotu, tak chcú tých dvestotisíc naraz. Nie v mesačných splátkach.“

„A ešte si myslíš, že Frank Milan nemá v tom prsty?“

„Ešte. Povedzme na deväťdesiat percent. Jeho ľudia, jeho veci, to hej. Ale on osobne, to nie. Mimochodom, ani my si nepočíname najhoršie. Môžem ti už s určitosťou povedať, že na Thorena upozornil a aj vydierať ho začal masér z Bayside Spa, ten mládenec, čo tam bol iba jeden deň.“

„Chceš povedať, že si zo záznamov u zamestnávateľa zistil, ako sa volá?“

„Nie. No prečo záznam o tej jednodennej výplate chýba? Prečo nie je medzi ostatnými dokladmi?“

„Lebo ho ktosi odtiaľ vzal,“ odpovedal Jake netrpezlivo. „Ale aký je z toho osoh, že vieme…“

„Nuž aký. Revízor účtov má kópiu. Bude ju mať u seba s ostatnými kópiami dokladov z Bayside Spa, pokým ich neschvália na daňovom úrade. Už som mu zaplatil. Ukáže mi ju zajtra. A čo s tou ženskou? Ako si pokročil?“

„Večer ideme k nim na večeru,“ odvetil Jake. „Ak to moje dievča zapracuje, ako sa patrí, možno sa synáčik zdôverí, kde má mamičku. A čo ty? Vypočúvali už policajti toho tvojho mládenca v nemocnici?“

„Pravdaže.“

„Spomenul Thorenovú a či aké auto mal sledovať?“

„Nespomenul, a čo sa týka auta, povedal im, že mal sledovať biely Continental. Takže všetkým, čo majú na Daystar biely Continental, želám hodne šťastia. Určite ku všetkým prídu poliši a budú sa ich vypytovať. Aj mňa pritlačili, ale nie ktovieako. Ku mne – ak nejde o vraždu či dajakú veľkú vec – sa správajú mierne. Vedia, že mám choré srdce a že nech ma dajú poriadne do laty, mohol by som im tam, božechráň, odpadnúť a umrieť.“

„Pekné od nich,“ podotkol Jake. „O všetkom ma informuj. A kontroluj si telefón.“

Už skladal slúchadlo, keď Magnes doložil. „Ešte chvíľočku.“ Po odmlke, ktorá trvala oveľa dlhšie ako chvíľočku, vyhŕkol: „To tvoje dievča, Dekker. Povieš mi, že mňa do toho nič, ale je to náhodou veľmi milé dieťa.“

„Živá bábika,“ odvetil Jake. „Čo povieš, vziať si ju, či adoptovať?“

„Veľmi zábavné,“ poznamenal Magnes neveselo. „Ak chceš vedieť, čo poviem, tak ti poviem. Nech mi je dcérou, nebola bý tu s tebou pri takejto práci.“

„Veru nebola,“ súhlasil Jake; „Napokon, Magnes, keby ti bola dcérou, už by mala prinajmenšom päťdesiat.“

34

Ukázalo sa, že na všetkých troch útržkoch papiera, už prilepených na kartóný z košieľ, bolo Thorenovo drobné, punktičkárske písmo. Jake ho dlho porovnával s písmom na obálke s adresou Pán Walter Thoren, Okružná cesta 18… Nepobadal ani najmenšiu podobnosť medzi písmom na papierikoch s ťarbavými tlačenými literami na obálke.

Z poskladaných útržkov boli zrozumiteľné iba slová z jedného z troch listov. Bol to zoznam a každá vec v ňom bola zľahka odfajknutá ceruzkou, termosky cigary potraviny nám. mapa a rev. tranz, pero tel.

Ostatné dva boli celkom nezrozumiteľné.

Na jednom stálo:

J BO Č A 9

V U RI E P

IS D LO P 7

Na druhom:

K D S DO 15

MI UH AM 7

I S ST Y N 1

Meloy Meloy 5

Kartóny s prilepenými útržkami položil Jake jeden k druhému a pribral sa ich pozorne porovnávať. Hneď si všimol, že sedmičky boli napísané na americký spôsob, nepretínali ich v prostriedku čiaročky ako na Thorenovej žiadosti o poistenie a jednotky hore s háčikom, teda na európsky spôsob. Také isté boli aj v žiadosti o poistenie.

Zasunul papier do písacieho stroja a všetko si odpísal. Žatým vytiahol zo stola veľký miamský telefónny zoznam. Našiel v ňom dvoch Meloyov, obaja bývali za zálivom, v Miami.

Vykrútil Magnesovo číslo. „Hovorí ti niečo meno Meloy?“ Meno vyslabikoval.

Magnes sa zamyslel. „Nič“ odpovedal napokon. „O čo ide?“

„O súvis s Thorenom. Poskladal som papieriky, čo som našiel na jachte, a naďabil som na meno Meloy.“

„Hádam si nemyslíš, že sa na ten lístok podpísal vydierač?“

„Prosím ťa, Magnes, taký hlupák hádam len nebol. Mám tu útržky z troch lístkov a ani na jedinom nie je vydieračovo písmo. Na všetkých troch je Thorenovo písmo. Lenže mám tu obálku, o ktorej som si takmer istý, že je od vydierača.“

„No vidíš. Lístka s inštrukciami, kde dať peniaze, sa Thoren zbavil. Prirodzene. Veď som ti vravel.“

„Možno. No ostatné dva lístky sú možno kópie inštrukcií. Asi sú kódované, len meno Meloy je napísané jasne a zreteľne. A Meloy je aj v telefónnom zozname. Dva razy. Prever si tie mená, ale čo najrýchlejšie. Ak nezistíš nič podozrivé, poinformuj sa, možno dakto počul meno Meloy v súvise s gangom.“

„Pochybujem,“ odvetil Magnes. „Také meno som jakživ nepočul, ale zistiť zistím.“

35

Len čo Jake zabočil na North Bay Road smerom k mostu, čo smeroval k Piatej ulici, hneď zočil dôverne známy chevrolet s predĺženou anténou. Chevrolet sa zaraz odlepil od obrubníka a zaradil sa za niekoľkými autami, čo sa šinuli za jaguárom. Cesta do Miami bola prepchatá autami, no muž v chevrolete sa zručne držal svojho miesta za jaguárom aj za mostom až po Watson Park Island, kde sa zapadajúce slnko oslepivo odrážalo od striebristej, tam priviazanej vzducholode.

Potom sa chevrolet na jaguár priam prilepil. Či jaguár zabočil na sever, či na juh, keď došiel na Biscaynský bulvár na miamskom nábreží, chevroleta sa nie a nie zbaviť.

Prešli cez Watson Park a mierili ponad posledný vodný výbežok k pevnine. Jake, nespúšťajúc oka z dodávky, čo sa šinula vedľa neho v susednom pruhu, vyčkával vhodnú chvíľu. Len čo sa chevrolet hneď za jaguárom dostal na jednu úroveň s dodávkou, Jake strhol auto pred dodávku. Zakvílili brzdy, rozhúkal sa klaksón a dodávka zastala. Vodič v chevrolete si neskoro uvedomil, čo sa robí. Len čo prešiel popri jaguáři, Jake pridal plyn a zaradil sa do vedľajšieho pruhu, hneď za chevrolet. Boli už pri Biscaynskom bulvári, kde bola hotová zátarasa áut, takže chevrolet nemohol zo svojho pruhu vybočiť. Na zelenú pri bulvári síce spomalil, akoby v poslednej zúfalej nádeji, že zvábi jaguár za sebou, no potom celkom logicky zabočil na juh k Flagle– rovej ulici, k obchodnej štvrti. Jake pohotovo zabočil na sever. Prešiel po bulvári zopár blokov a potom štvrťou ošumělých drevených i štukovaných budov – vyzerali, že odolávajú počasiu, odkedy bolo založené Miami – sa južným oblúkom pomaly prebíjal ku knižnici. Celá štvrť bola kubánska. Vo výklade jedného obchodu zazrel veľký nápis Hovoríme po anglicky.

Knižnica stála v parku na nábreží zálivu a Elinor ho vyčkávala pred knižnicou. Rozbehla sa k nemu splašeným šprintom. Balík, čo niesla v ruke, ju občas tresol po kolene. Bezhlavo sa vrhla na sedadlo k Jakovi, bolo jej jedno, že chodcom na chodníku predviedla hotové divadlo. „Človeče, to mi už viac neurob.“

Auto sa pohlo. „Čo?“ spýtal sa Jake.

„Vravel si, že prídeš o šiestej. A je štvrť na sedem. Vieš ty, aké hrôzy zídu človeku na rozum, čo všetko sa za štvrť hodiny môže stať? Pred chvíľou som dokonca volala domov. Bola som prichystaná, že sa mi ozve dajaký policajt, že ťa tam našli ležať mŕtveho.“

„Asi ma nenašli. Ako si počínaš s novinami? Koľko si už preštudovala?“

„Asi za tri mesiace. September, august a čiastočne júl. Či vieš, ako sa bojovalo v štyridsiatom druhom?“ Hlas prichrípnutý a napätý. „Či vieš, že takmer všade vyhrávali Japončíci a Nemčúri? Nemecké ponorky sa premávali pri Floride. A japonské lietadlá sa chystali bombardovať Kaliforniu. Také dačo som v škole jakživ nepočula.“

Jake pozrel na ňu. „Čo ti je?“

„Mne? Nič. Myslíš, že mi je?“

„Rozprávaš zábavne.“

„Nie mi je do zábavy,“ vybuchla Elinor a rozplakala sa. „Strašne som sa bála, že sa ti dačo stalo,“ zabrblala. Z ploskej kabelôčky vytiahla vreckovku a poutierala si oči a nos. „Kto to potrebuje?“ vyhrkla prudko. „Zaľúbiť sa do teba môže iba dievča bez rozumu. V Andyho otcovi bolo aspoň trochu citu.“

„V Andyho otcovi? Kto je Andy?“

„Andy je náhodou môj synček,“ odvetila Elinor predstierane trpezlivo. „Bývame spolu už týždeň, a ešte mu nevieš meno. Z toho vidieť, aký si. Jeho otec mal iba gitaru a marihuanu a len sa povaľoval, ale cit mal, to teda mal. Ozajstný cit. Ale ty nemáš. Myslela som si, že máš, no dnes si sa ukázal. Nemáš cit.“

„Dievčatko, za tým zálivom je prinajmenšom päť-šesť ľudí, ktorí robia, čo môžu, aby ma pripravili o stotisíc dolárov. Bola by si prekvapená, aký mám k nim cit.“

„K peniazom. Lebo si absolútne a totálne zameraný na peniaze. Nie je to pravda pravdivá?“

Jake tíško piskol. „Vyberaná reč, to teda hej. Kde si to nabrala? U Andyho otca, kým ešte bol s tebou a synčekom?“

„Do Andyho otca ťa nič. Nie je to pravda pravdivá?“

„Bol som bohatý a bol som chudobný a verte mi, lepšie je byť bohatý, ak už mám citovať slová veľkého Joe E. Lewisa.“

„Nepopieram. No väčšmi by ti bolo na osoh, keby ťa aspoň raz zaujali ľudia, nie peniaze.“

„Prehlboká myšlienka,“ odvetil Jake a ukázal na balík v jej lone. „Čo ťa zaujalo v obchodnom dome?“

„Topánky. Z mimoriadnej zásielky. Tak som si kúpila tri páry. Chcela som si kúpiť iba jedny a že ti zvyšné peniaze vrátim, ale boli veľmi lacné, tak som strovila všetkých dvadsať dolárov. Som rada, že som si ich kúpila.“

„Aj ja. Aspoň si budeš mať z čoho vybrať, dnes totiž ideme na večeru.“

„Predpokladám, že k Thorenovcom.“

„K Thorenovcom. A nie že sa zabudneš zatváriť prekvapene, keď nám oznámia, že mama nie je doma. Ak sa na to nadviaže rozhovor, možno sa prezradia.“

„A ak nie?“

„Tak sa neskôr pokúsim rozdeliť nás na dvojice, dať nám príležitosť poklebetiť si medzi štyrmi očami. Dávaj si však pozor. Kam im mama odišla, to je náramne háklivá téma. Ak v Kermitovi vyvoláš čo len za mačný máčik podozrenia, už k nim nebudeme mať prístup.“

„A čo ty s Joannou?“ odvetila Elinor. „Aj ona vie, kde je matka, či nie? A či sa s ňou iba prejdeš pí i mesiačiku, aby ti medzi štyrmi očami mohla povedať, aký si báječný?“

„Miesto si vyberám ja, dievčatko. Pousilujem sa vymámiť z nej rodinné tajomstvá, to však neznamená, že ty si budeš lebediť. Tvojím cieľom bude Kermit. Naňho sa sústredíš.“

„Náramná zábava,“ poznamenala Elinor s odporom.

Keď prechádzala salónom, všimla si na poloprázdnom pohári s whisky stopy po rúži. Zdvihla pohár a skúmavo sa zahľadela na škvrnku. „Nera Ortegová, určite.“

„Pravda pravdivá.“

„Čo tu robila? Vlastne to viem.“

„Nevieš,“ odpovedal Jake netrpezlivo. „A teraz sa choď upraviť, aby si bola krásna. Máš na to štvrť hodiny. Ak sa ťa opýtajú na odreninu na čele, povedz im pravdu. Nečakane som zabrzdil.“

Nepovedala nič. No keď sedela pred zrkadlom za toaletným stolíkom a dávala si do poriadku tvár a on si obliekal čistú košeľu, z ničoho nič poznamenala: „Prišla ťa zviesť, nie?“

„Nie. V istých veciach je tá naša seňora náramne bystrá potvorka. Už na tej Thorenovej smrti sa jej čosi nepozdávalo a práve v súvise s Thorenovou nehodou prišla na to, čo tu robím. Dala mi poriadne zabrať, kým som jej to vyhovoril.“

Elinor sa prestala upravovať. „Ako?“

„Istý môj priateľ v New Yorku má malé vydavateľstvo. Mávam od neho zmluvu na dajaký román, ak by sa vyskytlo dačo nepredvídané. Zmluva mi už neraz pomohla. Pomohla mi aj teraz.“

„Len toľko bolo treba? Fingovaná zmluva a rozhovor? Akiste priam prahla po tom, aby ti uverila.“

„Dievčatko, zapáraš, akoby si mi bola manželka, a to nemám rád. Vyvolávaš vo mne podaktoré veľmi nepríjemné spomienky. Takže prestaň. Natrvalo.“

„Nemôžeš mi vyčítať…“

„Nepočula si?“ povedal Jake tvrdo a dôrazne. „Alebo s tým načisto prestaneš, alebo sa hneď a zaraz poberieš do New Yorku.“

Elinor sa obrátila, a čo mu uvidela v tvári, ju priam ohúrilo. „To nemyslíš vážne. Naozaj nie. Včera som chcela odísť domov do New Yorku, a ty si mi povedal, že by som ohrozila seba aj dieťa. Že by sme boli ako rukojemníci. Za jediný deň sa toľko toho nemohlo zmeniť, či hej?“

„Nemohlo. Ibaže už nemienim ustupovať, už mám potadeto tých tvojich rečí. Lebo vedú iba k tomu, že ty by si bola napokon paňou, čo by mi prikazovala, ako čo robiť a ako sa správať, a ja by som bol trubirohom, čo by sa jednostaj ospravedlňoval. Bez takej komédie sa zaobídem. Alebo sa správaj inakšie, alebo sa pobaľ a riskuj, že ťa aj s deckom postihne v New Yorku nešťastie. Taxík na letisko aj letenku ti zaplatím.“

„Chceš tým povedať,“ povedala Elinor, „že ti je jedno, že mňa aj moje dieťa postihne v New Yorku nešťastie?“

Pokrčil plecami. „Kto mi pred chvíľou povedal, že nemám cit? Ty. Pravdaže mi je jedno.“

Plecia jej klesli úľavou. „Teda tak je to. To ťa omína. Jake, dobre vieš, že som to povedala len preto, čo bolo medzi nami dnes ráno. Zožierala som sa pre to celý deň. Ale si nemysli, že by som mohla…“

Zdvihol ruku. „Prosím ťa, nezačínaj všetko z opačnej strany. Veď som ti nepovedal, že nemáš pravdu.“

Slabo sa usmiala. „Prosím, len to omieľaj.“

„Dievčatko, máš sklon fantazírovať. Nič neomieľam. Len sa ti usilujem celkom úprimne povedať, že by som bol strašne nerád, keby sa tebe a tvojmu decku stalo dačo v súvise s touto thorenovskou záležitosťou, ale aj že by som ti strašne nerád vycáloval tritisíc dolárov za to, že ma chceš naprávať. Napokon, rovnako by som sa cítil, aj keby si to robila zadarmo. Ak to robíš preto, že ťa to baví, prosím. Ale ak mi chceš ukázať, že láska dobrej ženy zušľachťuje muža, tak sa začni baliť. Celkom prosté.“

Tvár Elinor očervenela. „Tuším aj ja som taká prostá. Možno si myslíš, že ma strašne mrzia moje city k tebe. Vlastne mrzeli. Za tritisíc dolárov som na požiadanie mala byť alebo Matou Hari, alebo jednou z háremu, keby si bol v patričnej nálade. A medzitým varila a starala sa o domácnosť, a pritom si vôbec nevšimneš, koľko mám s tým práce.“

„Ježišikriste,“ zareagoval Jake bezmocne, „už sme zase tam, kde sme boli.“

„Veru tak,“ takmer zakrákala, čo ju tak dusila zúrivosť. Napokon prežrela, zhlboka sa nadýchla, aby sa ovládla. „Veru tak, to robím. Robila som. Odchádzam.“ Stisla pery, pozrela naňho zúženými očami, ale vzápätí zistila, že umelú mihalnicu si na jedno oko zle nasadila a že sa jej hýbe. Nemilosrdne si ju strhla spred oka. „A čo – a čo – ak nepôjdem hneď do New Yorku? Čo ak sa zastavím u Thorenovcov a poviem im o tebe? Najmä o tom, že si im do telefónov nasadil ploštice? Budeš taký tvrdý, aj keď dôjdu policajti a začnú ťa vypočúvať? Nazdáš sa, že ich odbavíš tak ľahko ako mňa?“

„Tak sa mi vidí,“ odvetil Jake, „že o tých plošticiach budeš mať aj ty čo povedať.“

„Ja som to spravila, lenže ty si mi to kázal. Ak im to prezradím, prepustia tna. Za to by im to stálo.

„Možno,“ odpovedal Jake mierne, „a možno nie.“ Stál tam a zamračený na ňu hľadel. Ona uprene a vyzývavo hľadela naňho. „Zábavné,“ doložil napokon. „Magnes mi povedal, že také dačo sa môže stať, a ja som mu povedal, že neexistuje. Nie s tebou. Že v tebe je veľmi veľa ženskosti, tak som mu povedal, že vieš, že je to práca špinavá aj že si možno zašpiníme ruky, aj že vieš, že tvoja prítomnosť mi pomáha riešiť problém a že si svoju úlohu budeš hrať chladne, to som mu povedal. Aj že budeš mať porozumenie.“ Smutne pokýval hlavou. „Nie a nie pochopiť, ako som sa mohol v dakom takto sklamať. A možno iba nechcem uveriť, že som sa mohol tak sklamať.“

„Oh, nie,“ přecedila pomedzi zuby. „Takže najskôr si vo všetkom odporný, a potom všetko váľaš na mňa? Vtom ju zúrivosť z ničoho nič prešla a pochytilo ju podozrenie. „Aký problém ti pomáha riešiť moja prítomnosť? Čo to má znamenať?“

„Nič. Taká maličkosť. A nemusíš sa zastaviť u Thore– novcov. Môžeš ma Kermitovi prezradiť odtiaľto. Máme telefón.“ Pobral sa do haly, hlava zvesená, plecia ovisnuté. „Budem doma.“

„Moment. Najskôr trúsiť kadejaké poznámky a potom povedať taká maličkosť.“

Jake pozrel na ňu z dverí so smutným, potmehúdskym úsmevom. „Dievčatko, pozri sa na seba do zrkadla. Keď také dačo vojde do života mužovi, ťažko sa brániť, aj keby bol z nehrdzavejúcej ocele. Mysli si, čo chceš, ale ja naozaj nie som z nehrdzavejúcej ocele.“

„Chceš mi povedať…“

„Nič ti nechcem povedať. Čo tu povedať? Že som spravil chybu, keď som ti to nepovedal hneď na začiatku? Že som si myslel, že začať si s tebou v takejto situácii by znamenalo využívať ťa, hrať špinavú hru? Dočerta, tak mi treba. Kto sa takto správa voči vlastnej náture, zakaždým dostane, čo si zaslúži.“

Elinor si pritisla dlane o líca. „Nezmysel. Absolútny nezmysel. Len pred chvíľou…“

„Viem, čo sa stalo pred chvíľou. Pošliapala si moju hrdosť a ja som ti to vrátil. To neľutujem.“

„A že sa mám pratať? Že ti je jedno, čo sa stane mne a môjmu dieťaťu?“

„Do svojej manželky som bol zaľúbený až po uši. No často ma zhadzovala, a to bol koniec. Aj ona mala chlapčeka, miloval som ho ako ty svojho. Lenže u muža je hrdosť na prvom mieste. Bez hrdosti muž nie je mužom.

Elinor bola priam ohúrená. „Ty máš chlapčeka?“

„Chlapca. Už má deväť. Vlastne už skoro desať. Čo sa tak čuduješ?“

„Neviem. Totiž, také dačo by sa mi ani nepřisnilo. Vídavaš ho, nie? Si zavše s ním. Chlapcom to treba.“

„Viem. A robím, čo môžem. Ibaže si našla chlapíka s miliónom dolárov a s dosť žiarlivou povahou. Nie náhodou je každý môj návštevný deň chlapcovi hotovým nešťastím, aj pred návštevou, aj po nej. Obaja ho štvú proti mne.“

„Ale to je hrozné. Také dačo by som Andymu nespravila.“

Jake pozrel na ňu nežne a uznanlivo. „Nie, ty nie. Ty si taká. Ty si žičlivá. Hádam preto som nevyužil prvú príležitosť a nezaliezol k tebe do postele. Na ženy, ako si ty, nie som ktovieako zvyknutý.“

„Och, Jake, načo také tajnosti, predsa si vedel, že aj ja mám dieťa. Aj čo k tebe cítim. Takže sa nemôžem porovnávať s Pannou Máriou.“

Smutne pokrčil plecami. „Naparoval som sa.“

„Aj ja som bola na vine. Zhodila som ťa. Žiarlila som, iba preto. A žiarlim. Neznesiem, ako sa správaš k iným ženám. Ubíjaš ma.“

„Dievčatko. Nera Ortegová je iba ďalšia žena. A napokon vieš, že spolovice ide o prísne obchodný vzťah.“

„Dôvod je možno prísne obchodný. Ale iné nie.“ Elinor bezmocne hodila rukou. „Zasa dobiedzam. Počujem, čo vravím, a aj tak dobiedzam a dobiedzam. Tak si ma poplietol, že už neviem, čo robím.“

„A čo myslíš, ako je mne? Zaľúbiť sa skôr, ako si skončíme prácu, to bolo to posledné na svete, čo by som si želal. Možno sa s Joannou predsa len budem musieť prejsť pri mesiačiku. A s Nerou mám schôdzku neskôr, chcem sa len dačo dozvedieť. Spomenula, že Thorena zavraždili, to si nemôžem dať ujsť. Čo myslíš, ako mi bude, hrať pred ňou či Joannou divadlo, keď sa akurát teraz vytvára medzi nami takýto vzťah?“

Elinor ohrnula nos. „Také divadlo hráš rád. Hrá ho rád každý muž.“

Prešiel k nej, vzal jej tvár do dlaní a zaklonil ju, takže sa im oči museli stretnúť. „Miláčik, s takou ženou po boku, ako si ty, by nijaký muž nezabíjal čas s dievčatkami a staršími dámami, ktoré sa mu nepáčia. Ani by sa nedíval, ako úspešne si počínaš pri človeku, ako je Kermit Thoren. Ibaže je to tak.“ Priložil pery k jej perám. Myklo ju a zachvela sa. Keď začala reagovať vášnivejšie, odtiahol sa. „Prácu sme si ešte neskončili, treba dávať pozor, nesmieme tak rýchlo pridávať plyn. Nasaď si tú mihalnicu a priprav sa na akciu. Už meškáme desať minút.“

Neochotne sa obrátila k zrkadlu. Nasilu sa doň usmiala. „Nie plyn,“ odvetila, „ale ako rýchlo vieš zabrzdiť, to ma trápi.“

36

Ibaže akcia u Thorenovcov sa neuskutočnila. Nedozvedeli sa, kde sa vdova zdržuje. Za stolom nesedeli štyria, ktorí by sa ochotne rozdelili na dva príjemné páry, ale šiesti. Konkurenciou im boli Hal Freeman, Joannin priateľ, a vysoké pekné ryšavé dievča, Kermitova stará láska, ktorá sa mu venovala, ako sa Hal venoval zachmúrenej Joanne. Boli očividne nevítaní, tak sa aspoň správala Joanna. Jake a Elinor si zaumienili držať nových hostí na uzde.

Keď krátko pred jedenástou zacítil Jake prvý šluk z cigarety, z ktorej si potahoval Kermit vedno s červenovláskou, dal Elinor znamenie, že je najvyšší čas. Rozlúčili sa.

„To bola marihuana,“ povedala, keď vyšli z domu. „Aj ty si zacítil?“

„Hej.“

„Preto si sa pobral tak rýchlo?“

„Preto.“

„Bola to tuším chyba. Môžbyť budú v nálade, že by ti povedali, čo by si len chcel. Ešte aj kde je pani Thorenová.“

„Pochybujem. Dosť na tom, istotne by boli aj mňa ponúkli, ibaže ja si vo svojej práci nemôžem dovoliť takú zábavu. A keby som odmietol, iba by som ukázal, aký vekový rozdiel je medzi nami.“

Keď vchádzali z trávnika na tvrdý povrch cesty, Elinor sa ho chytila, aby sa nepotkla. A ruku mu držala, aj keď kráčali po ceste. „Myslím, že nemáš pravdu. Totiž, že by chceli vypichnúť vekový rozdiel. Ktovie, ako by to vypálilo. Čokoľvek si spravil či povedal, všetko bolo báječné. Kermit a Hal vyzerali pri tebe ako deti. A tak to bolo celý večer. Mne sa to páčilo.“

„Sú deti. A keď sme už pri tých mládežníckych nerestiach, mohla by si mi odpovedať na jednu otázku. Obyvateľov East Village poznám totiž málo. Neskryla si si náhodou trochu marihuany?“

Elinor váhala. „Trochu. No spláchnem ju v záchode, keď sa vrátime domov, Jake. Ak…“

„Nijaké ak,“ skočil jej do reči Jake.

Len čo došli domov, pod jeho dohľadom vysypala balíček marihuany na tanier a potom ju spláchla v záchode.

„Keďže veľmi pekne spolupracuješ, môžeš ísť spať. Dobre a s chuťou sa vyspi. Aj zajtra pôjdeš do knižnice, dočítaš tie noviny.“

„A ty čo? Vyzeráš znivočený ako ja.“

„Aj som. No už som ti povedal, že sa ešte musím pozhovárať s Nerou.“

„Viem,“ odvetila Elinor zachmúrene. „O Thorenovi, že bol zavraždený. Tomu predsa neveríš.“

„Nie, ale ona verí a ja musím zistiť prečo.“

Elinor si sadla na peľasť a mlčky hľadela, ako si naťahuje plavky. „Kedy prídeš?“ ozvala sa napokon.

Pokrútil sklamane hlavou. „Myslel som si, že s takýmito otázkami si už skončila.“

„Iba sa spytujem. Opýtať sa môžem, či nie? Nerobím z toho nič veľké. Chcem len vedieť, kedy sa mám začať trápiť.“

„Nikdy,“ odpovedal Jake. „Nech sa za nás, odkedy bývame na Daystar, trápi pani Thorenová.“

37

Ortegov bazén a terasu obklopoval vysoký, husto pospletaný živý plot prasličníka. Citrónovým svetlom osvetľovala terasu jediná, hmyz odpudzujúca lampa. Obďaleč lampy stáli bok po boku dve ležadlá a na jednom opretá o lakte ležala Nera. Celá bola v prítmí. Len trblet svetla, čo sa jej odrážalo od lampy v očiach, prezrádzal, že nespí a vyčkáva.

„Práve som uvažovala, či prídeš,“ ozvala sa namiesto pozdravu, a keď jej Jake odvetil: „Takisto som uvažoval i o tebe,“ doložila pobavene: „Čo by si spravil, keby som neprišla?“

„Zaplával by som si v bazéne a pobral sa domov. Pomyslel by som si, že si neprišla pre dajaký závažný >

dôvod.“

„Že som si to rozmyslela?“

„Také dačo by mi nezišlo na um,“ odpovedal Jake a Nera sa tíško zasmiala.

„Tak si choď zaplávať,“ navrhla a mykla ho za opasok na plavkách. „A nemusíš sa predo mnou správať tak formálne. Môžeš si ich stiahnuť.“

„A ty?“

„Ja som už neformálna.“ Oči si mu už zvykli na prítmie, keď tedá odhalila župan, aby sa presvedčil, hneď videl, že je bez plaviek. „Ale kúpavam sa až v lete.!

Nemám rada studenú vodu.“ í

Stiahol si plavky a vkĺzol do vody. Voda teplučká ako v zálive. Zopár ráz lenivo preplával neveľký bazén a vytiahol sa z vody. Nera ho už čakala s osuškou. Zakrútil sa do nej a potom stál a hľadel tmou k pozemku za svojím domom.

„Čo je?“ ozvala sa Nera. „Čakáš niekoho?“

„Nie, iba špekulujem, ako si ma mohla sledovať cez ten živý plot. Vravela si, že si ma pozorovala od bazénu, ale to akoby si ma pozorovala cez tehlový múr.“

„Sledovala som ťa otvorom pri pumpe.“ Pritlačila si koleno k jeho kolenu. „Myslel si, že som ťa klamala? Poď sa pozrieť.“

Šiel sa pozrieť a presvedčil sa, že vo svetle lampy nad pozemkom Milta Webba je cez úzky otvor v živom plote krásny výhľad na pás vody pri brehu. Svetlo však nesiahalo až k Thorenovmu prístavisku. Obrysy priviazanej jachty nebolo vidieť.

„Vidíš? Mám ťa veľmi rada, chino. Ľuďom, čo mám rada, neklamem.“ Zaviedla ho nazad k ležadlám. „Osušku máš celkom zvlhnutú. Zhoď ju zo seba.“

Zhodil zo seba vlhkú osušku a vystrel sa na ležadle, ruky za hlavou, a zavrel oči. Nera si sadla k nemu. „Chystáte sa spať, drahý pane?“

„Ako sa to vezme. Ak začneš tým výmyslom, že Waltera Thorena zavraždili, tak možno aj zaspím.“ Poklepal dlaňou po susednom ležadle. „A čo tak presťahovať sa sem? O Walterovi porozprávaj psychiatrovi. Ja mám dačo lepšie na rozume.“

„Najskôr ti poviem o Walterovi. Ale nepovažuj ma za psychopatku. Bola by som nerada, keby si si to myslel, a správal sa preto láskavo. A teraz otvor oči.“

„Počúvam ušami.“

„Tak počúvaj dobre, Jake, rozprávam vážne. Čo ti poviem o Walterovi, nie je zábavné. Je to priam hrozné.“

Otvoril oči. „Prečo?“

„Lebo je veľmi pravdepodobné, že mu s autom dačo zámerne urobili, aby zhavaroval. Budúci týždeň a možno zajtra sa to môže stať Fonsovi. Hocikomu z tých desiatich-dvanástich ľudí, čo sú Fonsovi blízki.“

„Aj tebe?“

„Aj mne.“

„Tak si to určite povedala na polícii. A keďže to vedia…“

„Nevedia. Neboli sme na polícii. To by bolo veľmi háklivé. Zistilo by sa, kto sú čo sú istí ľudia aj čo robia, a čo robia, nie je celkom zákonné. Súvisí to s Fidelom. Ide o tunajšie hnutie proti Fidelovi.“

„Castrovi?“

„Castrovi, prirodzene,“ prikývla Nera netrpezlivo. „Koľkých Fidelov poznáš?“

Jake si sadol. „Povedz mi rovno, o čo ide. Myslíš si, že Thoren bol v spojení s hnutím proti Castrovi? Že pracoval pre CIA alebo také dačo?“;

„Nie pre CIA. Pre BOK. On však nepracoval. Iba pomáhal ako poradca.“

„BOK? Čo, dočerta, je BOK?“

„Bojovníci za oslobodenie Kuby, tak sa volá ich organizácia. A veľmi sa činia. Nie sú ako ostatní, nie ako tí, čo vyberajú peniaze a potom tu v Miami robia za ne veľký frmol. Príslušníci BOK-u sú v prvej línii. Robia sabotáže na Kube. V cukrovaroch, v rafinériách, v továrňach, všade. Spočiatku ktoviekoľko škôd nenarobili, no keď im začali pomáhať Fons a Walter, Fidel sa potil. Walter mal skúsenosti z armády, okrem toho bol inteligentný, tak im v záškodníckej práci veľmi účinne pomáhal.“

„Chápem,“ podotkol Jake pokojne. „Tak skvele im pomáhal, že sa Castrovi chlapci rozhodli odpraviť ho na druhý svet.“

„Hej, ver never. Privádzaš ma do zúrivosti. A si spisovateľ. Ale ak sa stane niečo nezvyčajné…“

„Počkaj, krásavička. Nevravím, že sa nezvyčajné veci nestávajú. Vravím len to, že s Thorenovou smrťou nemali Castrovi chlapci nič spoločné. Proti tomu svedčí všeličo.“

„Napríklad?“

„Napríklad obaja dobre vieme, že posledných pár rokov sa Fons a Thoren nestýkali. Ak bol teda s BOK-oni v spojení Fons, Thoren určite nemal s tou organizáciou za posledných niekoľko rokov nič spoločné. Načo by Castrovi chlapci riskovali, načo by ho mali posielať na druhý svet, keď im už niekoľko rokov neškodil?“

„Lebo im dlhý čas škodil predtým. Nazdávaš sa, že sa toho svojho idealizmu vzdal len preto, že sa poškriepil s Fonsom? Len za posledný rok sa s vodcami BOK-u zišiel tri či štyri razy, plánovali akcie. O takých veciach sa Fons nezhováral s nimi nikdy. Fons zaobstarával peniaze a kupoval materiál. Zbrane a výbušniny. Na také veci nemal hlavu. Ale Walter sa v tom všetkom vyznal. Aké výbušniny použiť, kde ich nasadiť, všetko.“

„Ale na akciách sa nezúčastňoval, či hej? Iba plánoval.“

„Iba plánoval,“ zopakovala Nera pohŕdavo. „Akoby to nebolo nič. Keby si mal tušenie, ako na jeho plány doplácal Fidel…“

„Dočerta, nechcem zmenšovať Thorenove zásluhy, ale sama vravíš, že v organizácii nebol, že bol v spojení iba s vodcami. Tak kto ho udal červeným? Dakto z vodcov?“

„Neviem,“ odvetila Nera beznádejne. „Viem len to, že čo zomrel Walter, všetko ide dolu vodou. Ľudia z vedenia sa už boja schádzať. Iba špekulujú, či nie je medzi nimi komunistický agent. A možno ho neudal nikto z BOK-u. Možno ho udal dajaký judáš, ktorému nemal dôverovať.“

„Čo som o Thorenovi počul, ten nedôveroval nikomu a v ničom.“

„V istom zmysle je to pravda. No chybičku mohol urobiť a viac nepotrebovali. Pozri na mňa. Čo všetko ti rozprávam. Viem o tebe naozaj toľko, že ti to môžem rozprávať?“

„Nie,“ odvetil Jake slávnostným hlasom. „Vieš o mne len to, že som špeh, ktorého istá poisťovňa poslala sem vyšetrovať smrť Waltera Thorena.“

Nera mu priložila na ústa ruku natretú voňavkou. „Neuťahuj si zo mňa. Už som ti povedala, že ma to veľmi mrzí, nie? Aspoň vidíš, prečo sa mi roja v hlave také myšlienky. Aspoň vieš, kto má na svedomí Walterovu smrť.“

Odtisol jej ruku. „Miláčik, tak či onak, tvoja teória neobstojí. Ja vinu dávam iba Fonsovi. Ako ti mohol spomenúť BOK? Keby bol čušal…“

„Fons? Spomenúť mne?“ zopakovala Nera a ohrnula nos. „Milý môj, majetok v Havane, v Cienfuegos, v Camaguey zobrali červení mne. Polovičku, čo som mala vo svete, árendu, čo som za ňu dostávala, ani nespomínam. Fons je bez temperamentu. Je to gentleman. Aristokrat. Preto mi ho otecko kúpil. Aby mal aristokratické vnúčatá. Aby mal prístup do najexkluzívnejších klubov v Havane. Napokon, čo viac ako aristokratické vnúčatá si môže želať veľký, krutý policajt z vidieka? Ibaže môj manžel jakživ nebol taký chlap, aby mu ich urobil. Že ma s BOK-om spojil on? Ten funido? (hlupák, idiot – špan.) Keď Fidel ukázal, aký je môj vzácny manžel v skutočnosti zlodej a vrah, nezmohol sa na nič, iba sedieť na zadku a tváriť sa smutne.“

„A ty?“

„Ja nie. Prečo? Nepáči sa ti, že mám odvahu?“

„Čo myslíš?“

Nera mu prešla rukou po pleci na zátylok a bolestivo mu ho stisla. „Ak chceš vedieť, máme tuším potvorské šťastie, že žijeme s ľuďmi, ktorých sme si vzali. Veľmi sme si podobní, chino. Keby sme sa my vzali, spočiatku by sme prežili zopár nebeských dní, ale potom by sme prežívali peklo na zemi.“

„Nie som si taký istý. A nie som si taký istý, či ten tvoj názor na Thorenovu smrť je správny.“

„Si tvrdohlavý.“

„Lebo ešte kadečomu nerozumiem. Napríklad ako sa

Thoren zaplietol s tým BOK-om? Aj on mal investície na Kube?“

„Matička božia, vždy to musia byť peniaze? Investoval iba raz. Peniaze dal Fonsovi, keď zakladal BOK. No prispievať do hnutia prispieval vždy štedro. Raz sa spýtal, čo vlastne BOK robí, akú funkciu plní – v tom čase sa na Kubu vysielali malé lietadlá nivočiť na trstinových poliach úrodu a keď mu povedali, o akú akciu ide, veľmi to naňho zapôsobilo. Vieš, aký to bol chladný človek, no oči sa mu, tak mi aspoň povedal Fons, rozžiarili záujmom. Potom sa zdôveril Fonsovi, že bojoval v Európe, že bol odborníkom na výbušniny a že by svojimi skúsenosťami možno pomohol hnutiu. No a na jednom večierku u nás ho Fons predstavil niektorým členom vedenia BOK-u. Spolupracovalo sa im fantasticky. Dávali mu plány rafinérií a tovární, ktoré chceli znivočiť, a čo poradil, zakaždým sa im vyplatilo. Tak povedz, čo by dal Fidel, keby odstránili takého človeka?“

„Veľa,“ pripustil Jake a zamyslene si pošúchal bradu. „Ale že bojoval v Európe? Si si istá? Neviem prečo, no mal som dojem, že slúžil vo vojenskom námorníctve. Mal vrelý vzťah k lodiam a jachtárstvu, bol to rodený námorník.“

„Povedal, že bol vojak. No keď…“

„A že bojoval v Európe?“

„Tak vravel. Ale či záleží na tom? Sústreď sa na dôležité. Ohrozoval červených a tí sa ho zbavili.“

„A čo ten, akože sa volá, ten jeho nebohý spoločník, manžel Patty Tuckerovej? Aj ten bol zapojený do hnutia?“

„Stewart? Nie. Ten s nimi iba sympatizoval. To bol žgrloš.“

„A Patty?“

„Ako on. Ä ak špekuluješ, či Waltera neudal dakto z nich, môžem ti povedať, že ani on, ani ona nemali potuchy, že Thoren spolupracuje s BOK-om.

„A čo pani Thorenová? Vedela, čo robí jej manžel?“

„Charlottě? No, nedala na sebe nič znať, ale podľa všetkého vedela. Walter jej úplne dôveroval.“

„Je tu však možnosť, že ho udala nevedomky…“

„Nevedomky?“ zopakovala Nera mnohoznačné. „To by bola hlúposť. Nech je tá ženská taká či onaká, miláčik, no hlúpa nie je.“

„Doparoma, hádam mi nechceš povedať, že Charlottě;

sa náročky tvárila akoby nič, keď jej zahynul manžel?“

„Nie. Vravím len, že Charlottě nie je hlúpa. Ani zďaleka. Je mimoriadne rozumná a vypočítavá.“

„A bude aj bohatá, keď jej vyplatia poistku. Koľko vravíš, že toho bude?“

„Pol milióna. Tak si aspoň myslí Patty. No Charlottě aj bez tej poistky nepôjde po žobraní.“

„Tak či onak,“ odpovedal Jake, „ak sa na manžela pre čosi nahnevala a zradila ho Castrovým najatým vrahom, stratiť nemala čo, iba veľa získať. A ako vravela tvoja priateľka Patty, po tieto dni sa správa naozaj čudne. Z ničoho nič sa vychytiť z domu a zmiznúť, ako to spravila dnes ráno. Keď sa dakto zahrá na judáša…“

„Miláčik, prosím ťa. Také dačo ani nespomínaj.“

„Viem,“ odvetil Jake s účasťou. „Lenže fakty sú fakty, Nera. Ujsť z domu a dakde sa skrývať, to je zlé znamenie. A prezrádza, že ani zďaleka nie je taká rozumná, ako si namýšľaš, z ničoho nič si naverímboha nájsť dakde úkryt a tam sa zahrabat‘. Rozumní a vypočítaví ľudia sa tak nesprávajú.“

„Ani Charlottě. To mi ver.“

„Chceš povedať, že išla rovno na vopred vybraté miesto? Doma vedeli, kam pôjde?“

„Hej. Nezabúdaj, miláčik, že sme s Fonsom boli s Thorenovcami dlhý čas zadobre. Poznám každý jej ťah. Len čo som to počula, hneď som vedela, kam odišla. A to miesto je o to zaujímavejšie, že sa Walterovi priam hnusilo. Bola som tam s ňou týždeň – pred desiatimi, dvanástimi rokmi.“

„Dakde v hoteli?“

„Nie. Pri Belie Glade, v domčeku, čo zdedila po otcovi. V takej chalupe pri jazere, priam odporne primitívnej. Odtiaľ pochádzajú Spraguovci, a Charlottě má na chalupu strašne sentimentálne spomienky. Walter zúril, keď sme sa ta chystali. Everglades priam nenávidel.“

„Nenávidel? Trochu preháňaš, nie?“

„Keby si bol poznal Waltera, hovoril by si inak. Cez Everglades nešiel na západné pobrežie ani jediný raz. Do Naples a Tampy sme na dovolenku lietavali na tých malých lietadlách, čo tam tak často havarujú. Voči Everglades pociťoval tuším to, čo ja voči hadom. Kým žil, do tej chatrče nevstúpil, aspoň čo ja viem.“

„Ale ona hej, zavše?“

„Raz so mnou a zo tri razy sama. Povedala mi, že sa tam cíti ako v útočišti, no neviem, či to stálo za scénu s Walterom. Nech si zmyslela to či ono, teraz je podľa všetkého akurát tam.“

„Uvažuješ logicky.“

„A o ostatnom nie?“ odpovedala Nera. „Napríklad čo sa stalo Walterovi? Takisto som uvažovala logicky, či nie?“

„Tuším hej.“

Nera sa nahla k nemu. „Rozprávam ako psychopatka, chinol Narozprávala som ti výmysly?“

„Nerozprávaš. Ani si nerozprávala. Ba naviedla si ma na stopu, milostivá. Keď toto všetko viem, čo myslíš, že asi podniknem?“

„Nič, preboha. Nechaj si to pre seba. No ja bývam často sama. Je to dobrý pocit mať nablízku človeka, ktorému môžem zavolať, ak by som potrebovala pomoc. Veľmi príjemný pocit mať za suseda takého mocného surovca, ako si ty.“ Potľapkala ho po bruchu. „Veľmi príjemný.“

„V takom prípade…“ podotkol Jake a ovinul jej ruku okolo pása.

„Počkaj,“ povedala Nera a vstala, potom obišla druhé ležadlo, ľahla si naň na chrbát a rozhalila župan. „Tak,“ doložila pevným hlasom, „a teraz ma pomiluj, ako si ma pomiloval v tú noc. Pomaly. Potom ťa poteším ja. Nie je nám naponáhlo, či hej, miláčik?“

„Vôbec nie,“ prisvedčil Jake.

38

Keď došiel domov, už boli štyri preč. Stolná lampa v pracovni svietila a na písacom stole ležal odkaz: Volal J. Maniscalco. Je veľmi znepokojený. Papierik roztrhal a zdrapy hodil do koša. Sadol si za písací stôl a vykrútil Magnesovo číslo.

Magnes sa ozval zachrípnutým šepotom. „Ani nevrav, kto volá, synak, hneď som vedel. Vyvolávať ma nočnou hodinou, vieš, ako ma to ničí?“

„Len vydrž chvíľku, starý ocko, zistil som stopu Thorenovej. A treba mi hneď a zaraz vystaviť dvoch chlapíkov. To znamená, len čo zložím slúchadlo.“

„Pomaly, kamarát, hneď to bude, Kde je?“

„V chatrči na jazere pri Belie Glade. Čo je to za jazero? A vôbec, kde je to Belie Glade?“

„Na severe, takých stodvadsať, stotridsať kilometrov odtiaľto. Jazero Okeechobee. Velikánske. Ako oceán.“

„Dobre. Takže potrebujem dvoch chlapíkov. Vyrazia neďaleko od mesta. Jeden jedným, druhý opačným smerom. A nezabudni im dať poznávaciu značku merce– desa. A keď tú ženskú nájdu, nech zostanú v dohľade a nespúšťajú z nej oči.“

„Obaja?“

„Obaja,“ odvetil Jake zlovestne.

Magnes si vzdychol. „Desaťtisíc dolárov. Vieš ty, čo dnes stojí pracovná sila? Zadĺžim sa ešte skôr, ako sa to skončí. Dobre, budú tam už pred brieždením. A na tých Meloyovcov zabudni. Sú čistí ako ľalia. Veľmi vážení občania. Thorenove poznámky sa netýkajú ich.

„Tak maj oči otvorené,“ pokračoval Jake. „O tých poznámkach sa pozhovárame zajtra. O druhej U vlka.“

Vošiel do spálne a rozsvietil lampu na nočnom stolíku. Elinor spala vystretá na chrbte, ruky naširoko rozhodené, paplón až pod bradou, nohy spod paplóna vystrčené. Pochrapkávala. Pramienok vlasov, čo jej padal na ústa, sa pri každom výdychu pohol a zatrepotal.

Potľapkal ju po podošve. Chrapkanie stíchlo, v hrdle jej zabublalo. Naširoko roztvorila ústa aj oči.

„Čo chcel Maniscalco,?“ spýtal sa Jake.

„Že v Dánsku sa o Thorenovi nezistilo nič,“ odvetila slabým hláskom a odkašlala si. „Poprezerali všetky záznamy. Nič.“

„To Maniscalca tak znepokojilo?“

„Nielen to. Aby som ti vraj povedala, že ho znepokojuje celá situácia. Aspoň taký mal hlas.“

„Taký má vždy, dočerta.“ Jake si stiahol plavky a natiahol pyžamové nohavice. „Taký hlas by mal, aj keby vyhral v konských dostihoch.“

Elinor si jednou rukou pomohla sadnúť, druhou si cudne pritískala paplón o prsia. „Tak čo si vytiahol z Nery? Vlastne, čo ti to chcela povedať?“

„Hodne. Porozprávam ti o tom zajtra.“

„Keď si ma už zobudil? Porozprávaj mi teraz.“

Jake si jej sadol k nohám a porozprával.

„Ktovie, čo je na tom pravdy,“ podotkla Elinor skepticky. „Veríš tomu?“

„Čiastočne. Z novín vieme, že také skupiny, ako je BOK, Kube naozaj škodia, takže tomu, čo mi povedala, nemám prečo neveriť. Aj že Thoren bol odborník na výbušniny a že im radil. Ale faktom zostáva, že Thoren spáchal samovraždu a určite nie preto, že pomáhal podpaľačom cukrovarov na Kube.“

„Jake, ak si myslíš, že im naozaj pomáhal, tak možno sa o tom dozvedel vydierač.“

„Dievčatko, vydierač vie o ňom, čo sa mu prihodilo pred tridsiatimi rokmi, a vtedy Castra ešte nebolo. A keby som sa aj mýlil, keby sa vydierač bol Thorenovi naozaj vyhrážal, že ho odhalí ako chlapíka, čo pomáhal plánovať sabotáže na Kube, to by veru Thorena nebolo trápilo. Nikto by ho nebol obvinil, ba naopak, za takú činnosť by mu Kongres odhlasoval metál, a Thoren to vedel.“

Elinor sa zamyslela a potom vážne prikývla. „Tuším máš pravdu. Tunajší Iudia totiž nemajú potuchy, čo všetko dobré robí Castro na Kube. Dozvedajú sa o ňom iba klamstvá.“

Jake sa na ňu zamyslene zahľadel. „Hľa, čím som zavŕšil svoj deň! Castro patrí k tvojim hrdinom.“

„Aj Castro. Väčšmi sa mi ráta Che.“

„Viem si predstaviť. A nedal by som prst do ohňa, že Andyho otecko nezložil zopár ostrých pesničiek o Che Guevarovi a že sa nespievali v East Village.“

„Aby si vedel, nezložil. A čo ak by bol? Pochodil po Kube a Južnej Amerike. A kto tam pobudne, Che Guevaru si obľúbi každý.“

„Každý? V tunajšom kraji je tuším dvestotisíc kubánskych utečencov, ale tým sa Che podľa všetkého neráta.“

„Lebo ich tu balamutia,“ vyhrkla Elinor podráždene. „A ľudia ako Nera, to sú chorí ľudia. Čo myslíš, prečo ti to všetko navravela? Lebo ťa silou-mocou chce presvedčiť, že je iba vystrašené chúďatko, že ju ustavične sledujú veľkí a zlí komunisti.“

„To je fakt,“ podotkol Jake.

Elinor mu pozrela rovno do očí. „To si vedel?“

„Dievčatko, ťažko jej neveriť, tak na tom nástojí. Ák sa u nej onedlho neukážem, neprekvapí ma, ak mi zavolá priam o polnoci, aby som hneď a zaraz dobehol, že pri dome zazrela záhadného mužá s bombou v ruke. Je čertovsky prefíkaná aj krutá, a to je zábavné. A pritom je v nej čosi odporné. Napríklad ako ohovárala Thorenovú. Naznačila mi, že Thorenová vedela, čo sa stane s manželom. Nič odpornejšie si neviem predstaviť.“

„Nič odpornejšie? Napríklad si myslí, že sme manželia, a aj tak ťa vytiahne z postele od manželky a zvábi do svojej postele. To je čo? To nie je len odporné.“

Jake natiahol krk a pozrel na hodinky na nočnom stolíku. „Bože, bože, takmer pol piatej,“ poznamenal veselo. „O takomto čase ľudia spia, a ja som prosím čulý ako rybka, ba sa aj rozčuľujem. A ty máš včasráno ísť do knižnice.“

„Nemudruj. Ak chceš, aby som čušala, tak mi to povedz z mosta doprosta.“

„Tak ti to vravím.“ Unavene sa zdvihol. „A čo tak trochu sa pomknúť? Nebudem ti zavadzať. Na tej posteli by sa vyspali aj štyria.“

„Môžeš si spať na nej sám. Ja si idem ľahnúť na gauč.“

„Ja teda nie,“ odvetil Jake rozhodne. „Už sa mi zunovalo vstávať s polámaným chrbtom. Nazdal som sa, že sme sa dohodli. Bol by som rád, keby si si to dobre uložila v pamäti, tak či onak.“

Akoby vädla pod jeho tvrdým, skúmavým pohľadom. „Viem.“

„Počuj, Jake,“ ozvala sa z ničoho nič zmučeným hlasom. „Keď si odišiel k Nere, ležala som tu a rozmýšľala o tom – totiž kde si a čo sa tam robí – a bolo mi čoraz horšie a horšie od žalúdka, až som napokon musela bežať do kúpeľne a tam som zvracala, nie a nie prestať. Ešte aj teraz ma hrdlo bolí. Hej, dohodli sme sa, ale čo z takej dohody, keď musím zvracať? To nemá zmysel.“

„A čo má zmysel? Mať nepokrsteného Andyho? Fajčiť marihuanu? Zavolať tri razy na slávu Che Guevarovi? To všetko ochotne berieš, ale keď ide o mňa a moju prácu, správaš sa ako dajaká hlúpa novicka v poľskom kláštore. To nemá zmysel.“

„Má, lebo čo k tebe cítim…“

Jake sa tľapol rukou po čele. „Už chápem. Ide o pomstu. Sherry ma tajne nenávidela, a tak namiesto seba poslala ku mne teba. Ibaže by…“

„Máš pravdu. Stála tam, smrdela tým drahým parfumom a ešte o tom žartovala.“ Zviechala sa na kolená, paplón stále pritisnutý na prsia. „A vieš, od čoho mi bolo ešte horšie?“ Otrčila k nemu prst. „Od toho rozhovoru s Maniscalcom. Lebo čo robíš s Nerou, robíš preňho, že ti dal prácu. Či vieš, aký je to človek?“

„Aj aký som ja,“ doložil Jake a tľapol ju po líci, skôr ako stihla uhnúť. „Aj aká si ty, sestra svätuškárka. Aj akí sú všetci na tomto svete, nie šľachetní ľudia ako Andyho otecko a Che Guevara. Tak veru. Idem na gauč. Rád.“

Vošiel do pracovne, vytiahol zo skrine posteľné veci a šmaril ich na gauč. Práve prestieral plachtu, keď si vo dverách zastala Elinor, omotaná v paplóne.

„Jake,“ zašepkala, a keď neodpovedal, zamodlikala: „Jake, mrzí ma to.“

„Pripíšem ti to k dobru. Choď preč.“

„Prosím ťa, Jake, nebuď taký. Musím ti dačo povedať.“

Zhasil svetlo a vystrel sa na gauči, tvár zaborená do hlavnice. Elinor hmatkavo prešla tmou k posteli. „V živote som také dačo nepovedala nikomu na svete, ani Andyho otcovi. Také dačo sa nepovie náhodnému človeku. Musí to byť dakto, kto zaplní človeku celú hlavu. Tak to poviem tebe.“ Zhlboka sa nadýchla. „Ľúbim ťa. Nechcem ťa ľúbiť, ale ťa ľúbim, tak veru. A práve preto sa tak trápim. Už len keď na teba myslím, cítim sa zle. A keď si pri mne, cítim sa oveľa horšie. A tak otvorím tie svoje veľké ústa a poviem dajakú sprostosť. Vše by som ťa najradšej zabila, vše si najradšej ľahla s tebou do postele, a či tak či onak, jednostaj vravím, čo by som nemala vravieť. A nie som ja na chybe. Nechápem, prisámbohu, že ľudia vedia povedať dačo vhodné, dačo pekné človeku, ktorého ľúbia. Ako to vedia?“

Jake sa s námahou prevalil na chrbát. Pozrel na ňu jedným odchýleným okom. „Väčšina ľudí nemá problém, aký máš ty. Keď sú deti deťmi, opája ich romantika, potom dospejú. A keď dospejú, vidia veci, aké sú, a berú ich také, aké sú. Kto to nevie, iba otravuje.“

„Viem,“ prikývla Elinor skrúšene. „Ešte sa na mňa jeduješ, však?“

„Nie som si istý. A som strašne ukonaný, dievčatko, a neviem, či sa jedujem, či nejedujem. Ale zajtra…“

Dlho, trpezlivo čakala, že vetu dokončí, a napokon si uvedomila, že Jake zaspal.

39

Ráno ju vyložil na konci mosta cez záliv, pri obchode Jordana Marsha, dal jej dvadsať dolárov na nákupy, potom jej ešte pridal, aby mala na taxík do knižnice a po práci aj na taxík domov.

Keď raňajkovali a aj keď sa šinuli autom do Miami, usilovala sa správať veselo, zrejme preto, že nočnú epizódu odbavil nedbanlivo. No keď vystúpila z auta, premohla ju skfóčenosť. „Takže neprídeš po mňa? Mám ísť domov sama?“

„Hej. V knižnici už nemáš prácu na celý deň a možno nebudem doma, ak by si mi zavolala. Neboj sa. Vlastne, budeš na tom lepšie ako ja.“

„Prečo? Jake, hádam nemieniš riskovať?“

„A kto má riskovať? Tak už choď a buď dobré žieňatko. Nakúp si topánok a potom do práce.“ Načiahol sa a otvoril jej dvierka. Nevystúpila hneď. Najskôr sa obrátila, na tvári očakávanie a nádej. Pobozkal ju zdĺhavo, nemanželsky. Zelený chevrolet s nápadnou anténou ho odprevádzal na spiatočnej ceste.

K reštaurácii U vlka dorazil o drahej. Usadil sa za stolík v zadnej časti miestnosti ako predtým a pomaly odpi jal z pohára ľadovej vody. Magnes meškal štvrť hodiny. Dobehol celý zadychčaný. Bol bez saka a vpredu aj vzadu mu na košeli presakovali široké fľaky potu. Unavene sa spustil na miesto pri Jakovi a prepotenou vreckovkou si poutieral tvár.

„Robota na infarkt,“ poznamenal. „Najskôr som sa zdržal u toho revízora účtov z Bayside Spa, aby som vybavil, čo bolo treba. U revízora, čo má starú výplatnú Jistinu, čo je na nej meno toho maséra. Stálo ma to, to ti poviem, ale už viem, že sa volá Earl Dobbs a že býval v Beach, na Oceánskej ceste, neďaleko Biscaynskej ulice. Býval tam pred tromi rokmi, no aj tak som ta zašiel prezvedieť sa, a ak už nebýva, tak sa naňho aspoň popýtať. Mizerný penzión. Zákazníkov málo, a o to viac i palmetov.“

„Palmetov?“

„Tak voláme tunajšie velikánske šváby. Šváby by sa turistom väčšmi hnusili ako palmety, tak si aspoň myslia naši šéfovia. Dosť na tom, ten prefíkanec, čo mu patrí penzión, si Dobbsa veľmi dobre pamätá. A nielenže si i ho pamätá. Pred pár týždňami ho zazrel v akomsi bare na rohu. Aj sa ho zberal pozdraviť, ale že chlapík naňho iba pozrel a hneď zamieril k dverám. Bol to určite i

Dobbs, a nechcel, aby ho tu dakto spoznal, aspoň si myslím.“

„Tak čo sa tu zdržuje?“ i

„Sotva sa zdržuje. Ten prefíkanec tvrdil, že Dobbs í bol celý večer na dostihovej trati psov, a areál je na i druhej strane ulice. Vraj do psích dostihov je celý i blázon.“

„A čo v ňom potom vyvolávalo pochybnosti, že šlo o Dobbsa?“ spýtal sa Jake.

„To, čo potvrdzuje náš predpoklad. Vraj pred tromi rokmi vyzeral Dobbs ako skutočný vidiečan. Vyslovený sedliak. Ale v bare už nevyzeral ako sedliak. Tvár vidiecka ako predtým, no oblek veľmi drahý. A keď vraj i vybehol z baru, sadol si za volant veľmi drahého auta. i

Vyzerá to teda tak, že šlo o maséra, ktorý sa za posledné i tri roky dostal ku kope peňazí. Mám ti povedať, čích peňazí?“ i

Jake zavrtěl hlavou. „Bola by to čertovská náhoda, keby to nebol náš chlap. Čo si sa o ňom ešte dozvedel?“!

„Má štyridsať-päťdesiat rokov. Vyše meter osemdesiat vysoký, ale tenký ako tágo. Veľký končistý nos a takmer bez brady. Akoby Mortinerovi Snerdovi z oka vypadol. Ale mne…“ Magnes neprítomný duchom sa pribral čistiť vidličku papierovým obrúskom, „… neviem. Mne vŕtajú v hlave stávky na tých dostihoch. Môžbyť mešuge, môžbyť nie, a čo ak?“

„Čo to rozprávaš?“

„Že kto asi je Dobbsovým spoločníkom. Úspešným chlapíkom, ktorý si vymyslel, ako si vymôcť mesačne desaťtisíc dolárov. Mne sa vidí, že by to mohol byť gauner menom Gela. Výkonný člen gangu. Nielen preto, že je to naozajstný staromódny svalnáč, čo ti zlomí väzy, ani sa nenazdáš, ale aj synovec Franka Milana. Milanovo skutočné meno je Gela.“

„Zatiaľ je to všetko pekné,“ prikývol Jake. „Bobbs je celý blázon do psích dostihov. Ale čo má s tým spoločné Gela?“

„Nazvi to inšpiráciou. V gangu má Gela prezývku Pooch. Pooch Gela. A pooch znamená pes. Slovom, keď mi ten prefíkaný chlapík rozprával o Dobbsovi a tých stávkach, znezrady mi vhuplo do hlavy, či aj Gela nie je celý blázon do psích pretekov, či si akurát preto nevyslúžil prezývku. Takže som rovno z penziónu zavolal istej spojke a aj som sa dozvedel, že hej, Gela je veľmi významný stávkár na psích dostihoch, vraj preto dostal tú prezývku. Čiže, čo tak si aspoň myslím, je spolčený s Dobbsom. Čo povieš?“

„Neviem,“ odvetil Jake bez nadšenia. „Akoby si stavil na koňa, že sa volá tak či onak.“

„A že Gela je Milanov synovec?“

„To je dačo, ale nie veľa. Milan možno ne vydiera, možno iba pomáha komusi vydierať, no to ešte neznamená, že ten ktosi musí byť jeho príbuzný. Môže to byť hocikto z jeho blízkych. A Gela je.podľa všetkého iba svalnáč. Komplikovaný vydieračský kšeft je nad ich sily.“

Magnes podráždene položil na stôl vidličku a začal čistiť nôž. „To značí, že svalnáč nemôže mať aké-také ambície? A na dôvažok aj trochu rozumu?“

Podišla čašníčka. „Objednáte si, pán M?“ prihovorila sa bodro, „a či mám počkať, pokým sa neskončí debata?“ Odišla, len čo si objednali.

Magnes pozrel za ňou a kývol hlavou. „Milá žena, aj jej štyri deti sú milé, a manžel od nej odišiel. Zistil som, kde je, aspoň jej platí na deti.“

„Dojímavé,“ prikývol Jake. „No pochybujem, že by vydieral Gela. Záleží len na tebe, či ho dáš sledovať.“

„Akože na moje trovy?“

„No a? Vravel si, že z tých desaťtisíc budeš kryť všetky výdavky.“

„To som si mohol myslieť. Počúvaj, synak, platím výdavky v nemocnici za toho mládenca aj tým dvom, čo sú na Belle Glade a teraz podľa všetkého budem platiť chlapíka, čo mi bude pomáhať stopovať toho prekliateho Earla Dobbsa. Povedal som, že si budem kryť všetky výdavky, to je pravda, lenže som sa vtedy nenazdal, že budem mať výplatnú listinu, akú majú v General Motors.“

„čím viac do toho vrazíš peňazí, tým skôr si skončíš robotu, o to viac ti z tých desaťtisíc zostane. Ale ak si myslíš, že na Gelu sa stavať nevyplatí.

„V poriadku, nechajme to.“ Magnes odmietavo hodil rukou. „Nazdáš sa, že ide o bujné dohady, nejdem sa škriepiť. Čo tie Thorenove poznámky? Mám v tom dačo urobiť?“

„Najskôr sa na ne pozri, či ti dajú dajaký zmysel.“ Jake položil na stôl kópie Thorenových troch poznámok a Magnes ich študoval kópiu po kópii, tichučko vyslovujúc slabiky. „Toto má aký-taký zmysel,“ ozval sa napokon. „Termosky, potraviny, cigary, námorné mapy – akiste zoznam vecí, čo si v ten deň vzal so sebou na jachtu. A tie dve, to sú asi šifry. Chceš vedieť, čo s nimi? Daj ich odborníkovi, ten ich rozlušti.“

„To práve mienim,“ odvetil Jake. „Len či mi tu budeš vedieť zohnať odborníka? Ale nie na polícii.“

„Pravdaže.“ Magnes poskladal poznámky a podržal ich na dlani. „Ale platíš ty.“

„Ja,“ súhlasil Jake.

Magnes strčil poznámky do vrecka na košeli. „Šifry,“ podotkol namrzený. „Už len to potrebujeme, podistým nás zavedú do slepej uličky. A pritom ešte nevieme, či sme vôbec na správnej stope.“ v

„Upokoj sa,“ povedal Jake. „V noci som si pobesedoval so seňorou zo susednej vily a kadečo som sa dozvedel. Sme na správnej stope.“ Zopakoval dôležité úseky z rozhovoru a napokon doložil: „Takže všeličo, čo bolo pravdepodobné, je už isté. Napríklad, že pred tridsiátimi rokmi v slatinách Everglades spáchal Thoren zločin a že ho Dobbs pri tom videl. Preto sa Thoren zdráhal chodiť autom cez Everglades. Tam sa totiž odohral ten zločin, a on sa bál, že natrafí na Dobbsa. Ďalšia vec. Ortegovi povedal, že bol odborníkom na výbušniny a že sa zúčastnil bojov v Európe. To nie je pravda. Ortegová ma tým poriadne poplietla. Potom som si uvedomil, že to nemôže byť pravda. Thoren v Európe nebojoval.“

„Lebo nenašli o ňom záznam? Môžbyť mal iné meno.“

„Nie. V polovici roka 1942 bol tu v Miami. Naše vojská sa do Európy dostali oveľa neskôr.“

„A čo ak nebol v našej armáde?“ namietol Magnes. „Čo ak bol v dánskej armáde?“

„Ani tak by nebol bojoval. Ak náhodou nevieš, Dánsko bez boja obsadili nacisti.“

„Vidím, že si stelesnená učebnica dejepisu. A čo to všetko znamená prakticky?“

„Prakticky to znamená, že v žiadosti o poistenie uviedol Thoren nepravdivý údaj o jazve v podobe L, čo mal na chrbte. Ranu na chrbte neutŕžil v bojovej akcii. Odprisahal by som, že sa k nej dostal pred tridsiatimi rokmi – pred dvadsiatimi siedmimi-ôsmimi rokmi, aby som bol presný – v Everglades a Dobbs videl, ako ju získal. Iba to ma celý čas mýlilo, že chlapík, čo Thorena nevidel od roku 1942, ho spoznal tak ľahko. A spoznal ho ľahko. Keď si totiž Thoren ľahol na masérsky stôl, Dobbs videl jazvu celkom zblízka, a minulosť mu musela udrieť priam do tváre.“

Magnes zamyslene prikývol. „Tak to vyzerá. Tak to vyzerá“.

„Veru tak. No ešte treba zistiť, kto bol Thoren v skutočnosti a aký zločin vlastne spáchal. Potom budeme mať čím prinútiť Dobbsa spolupracovať, keď nadíde čas. A spolupracovať bude, len čo zistí, čo o ňom viem a že ho udám, ak mi nepomôže nakriatnuť Thore– novú, aby podpísala, že sa vzdáva poistnej sumy.“

Magnes zvedavo zdvihol obočie. „A čo ten tichý spoločník? Ten úspešný chlapík, Čo mu Frank Milan preukazuje toľkú láskavosť? Ak aj vysvitne, že nejde o rodeného vraha, ako je Pooch Gela, istoiste sa nepoteší, keď mu vyfúkneme dvadsaťtisíc.“

„To veru nie. Ide o to, aby sme aj jeho, aj Milana držali v odstupe, kým pani Thorenová nepodpíše ten papier. A potom tu nemienim zostať, nemienim počúvať ich ponosy. A ak máš bystrý mozog, aj ty odtiaľto: vypadneš, len čo bude vzduch čistý.“

Čašníčka položila pred nich obložené chlebíky. Magnes pozrel na ne bez chuti. „Bol som raz v serpentáriu,“ poznamenal, „pri Homesteade. Čo ten chlapík chytá kobry a štrkáče za krk a tá pekná slečinka – tam sú všetky slečinky pekné, lenže sú učené – im strká pod hadiu papuľku pohár, aby im mal kde vytlačiť jed. Teraz mám rovnaký pocit ako na tej farme, ibaže teraz ja držím hada za krk.“

„Vedel si, do čoho ideš,“ zdôraznil Jake.

„Z čoho vidieť, že nemám taký bystrý mozog, ako vyzerám. Aj teba ustavične sledujú?“

„Pravdaže. Chlapík v zelenom chevrolete.“

„Mňa v zelenom oldse. Zelená je asi talizman Franka Milana, čo povieš?“

„Je to farba peňazí, tak prečo nie,“ odvetil Jake. „Ten v oldse ťa sledoval až po Dobbsov penzión?“

„Sledoval ma aj ta, aj sem a teraz asi mastia s tvojím mládencom karty. Tu sme v Miami Beach, synak, nie v Miami. V mestečku obklopenom vodou. Ak ťa tu dakto sleduje a nezáleží mu na tom, či o tom vieš, stráži ťa ako decko v kolíske.“ Magnes si palcom lepšie potisol protézu o ďasno a zahryzol do obloženého chlebíka. „Chcem sa ťa ešte na dačo opýtať. Čo bude s naším dievčatkom?“

„S naším dievčatkom?“

„S tvojím dievčatkom, s mojím dievčatkom, keď povieš pani Thorenovej, kto si čo si, a ona tu už nebude potrebná. Nemal by si ju vyplatiť a poslať nazad do New Yorku? Tu bude len ako kačka na vajciach.“

„Porozmýšľam.“

„Aké pekné je mať utešenú blondínočku. Driape sa po človeku ako psíča, stačí len lupnúť prstami. O tom ty budeš rozmýšľať, synak. A ani ti nezazlievam. Ech, keby som bol ešte raz mladý. Ale v našom meste sa dá pretiahnuť každá, ak človek vyzerá ako ty a má vo vrecku žvalu peňazí. Aj amatérky, aj profesionálky. Nemusíš visieť na mladučkej okani, ktorej, ako sa veci vyvíjajú, by bolo lepšie doma v New Yorku.“

„Rozprávaš ako Ortegová,“ poznamenal Jake.

40

Keď vyrazil od reštaurácie a po Collinsovej ulici uháňal k obytným štvrtiam, zelený chevrolet ho zasa sledoval. Zaparkoval na Dvadsiatej prvej ulici, naproti miamsko– beachskej knižnici, malej, architektonicky utešenej oáze kultúry, obklopenej krikľavými reštauráciami a ošumělými striptízovými podnikmi. Knižnica neveľká, no v záľahe kníh objavil hrubý zväzok o šifrovaní. Hodinu porovnával čudný systém z Thorenových poznámok s podobnými šiframi v knihe, napokon sa beznádejne vzdal.

Opäť mieril k obytným štvrtiam – zelený chevrolet ustavične v spätnom zrkadielku no len tak na skúšku: zašiel až k najsevernejšiemu okraju ostrova a vzápätí nazad. A celý čas sa usiloval zbaviť chevroleta, čo ho sledoval ako tieň, akýkoľvek trik však použil, chevroleta sa nezbavil.

Domov dorazil krátko pred večerom. Elinor sa už zvŕtala v kuchyni a tranzistor na stole vrieskal, čo mu dych stačil. Vypol ho. „Počuť ho až z cestičky. Pri takom vresku, dievčatko, ti vrazí do domu celý jazdný oddiel, a nič nezbadáš.“

„Na to som si nepomyslela,“ ospravedlňovala sa Elinor. „Preto tak vrieska, aby vedeli, že sme doma, aby nám tu nesnorili. A na večeru si musíš trochu počkať. Ešte nie je hotová, nevedela som, kedy sa vrátiš.“ Zdvihla plecia až po samé uši. „či sa vôbec vrátiš.“

„Vždy sa vrátim. Našla si dačo v novinách o námornom dôstojníkovi. Nera ti povedala, že bol vojakom…“

„Nič, Jake, no rozmýšľala som trochu o tom námornom dôstojníkovi. Nera ti povedala, že bol vojakom…“

„Nebol.“

„No aj tak som sa vrátila až k začiatku mája 1942. Nič som nenašla. Dnes si kde bol? Už našli pani Thorenovú?“

„

„Bol som s Magnesom. Pani Thorenovú ešte nenašli, ale Magnes zistil, kto začal vydierať Thorena prvý. Istý neokrôchanec menom Earl Dobbs.“

„Tak je všetko v poriadku,“ povedala Elinor.

„Okrem istej maličkosti. Magnes šiel rovno k penziónu, kde býval Dobbs, hoci vedel, že ho celý čas sledoval jeden z mládencov Franka Milana. Takže už vedia, čo zamýšľam s Dobbsom. Pravdepodobne sa ho pokúsia dakde ukryť, ako ukryli Thorenovú. Nie že by som to Magnesovi ktovieako zazlieval. V Miami sa ešte dá striasť človeka, čo ťa sleduje, ale v Miami Beach veľmi ťažko. Pred chvíľou som sa o to pokúšal, takže viem.“

„Chceš povedať, že celý čas sledujú aj teba?“

„Preto sa ešte netreba plašiť, dievčatko. Opozícia chce len vedieť, ako sa veci vyvíjajú, iba to. Vedia, že o pár týždňov sa prípad dostane pred súd a že poisťovňa Guaranty na súd nepôjde, radšej zacáluje. Nuž sa zabezpečujú, nechcú si dať pokaziť kšeft dajakým prekvapením.“

Elinor si založila ruky v bok. „Ibaže sa na nich prekvapenie chystá, nie?“ odvetila hrozivo. „A aby si vedel, Dekker, ak sa ti dačo stane, nebudem sa plašiť, ale budem mať ozajstný poľský hysterický záchvat.“

Jake sa zasmial. Sadol si na kuchynskú stoličku a kývol rukou. „Poď sem.“

Pozrela naňho skúmavo a podišla k nemu. Stiahol ju na kolená a objal ju rukou. Chvíľku sedela meravo, potom sa uvoľnila a oprela oňho. „Dnes ma máš rád, však?“

„Hej. Dnes si veľmi milé dievča.“

„Zrádzam sa!“ odvetila pokojne. „Naozaj zrádzam. Lebo vieš, čo si? Konzervatívec, to si. Odjakživa som si myslela, že sa pri mne zjaví môžbyť dakto ako John

Lennon alebo Paul Newman a že mi priam roznesie mozog. Že ma rozbije na atómy. Nebola by som si pomyslela, že to bude konzervativec.“

„A tí nie sú konzervatívci?“

„Nie. Nie je totiž dôležité, ako sa človek dostane i hore, ale aký má postoj k svetu.“

„Chápem,“ prikývol Jake. „A ja mám celkom nesprávny postoj.“

„Hej. Ibaže pokým je správny ku mne, na ostatnom mi nezáleží. Preto sa zrádzam. Vieš, čo som kúpila za peniaze, čo si mi dal ráno?“

„Košeľu z látky s vlysom.“

Elinor sa zachichotala. „Nie, ale si takmer uhádol. Poď pozrieť.“

Zaviedla ho do spálne a ukázala na škatuľu na s toaletnom stolíku zabalenú v papieri s nápisom Jordán March. „No, čo povieš teraz?“

„Čierna čipkovaná nočná košeľa?“

„Neuhádol si, ani zďaleka. To je darček tebe.“ i

Bola to krásna športová košeľa. „To už hej, taký darček,“ podotkol Jake. „A či ty vieš, dievčatko, aké nebezpečné je dávať takýto darček v spálni a konzervatívcovi?“

A už sedel pri nej na posteli, ústa na ústach, a rukou sa jej pomaly posúval po stehne pod sukňu. Vtom sa rozcengal telefón v pracovni. „Už ani nie zábavné,“ povedala Elinor.

Volal Magnes. „Dekker,“ začal chraplavým šepotom, „som v Coral Gables. V jednej drogérii. Práve som bol u toho odborníka, čo som ti ho spomínal. Mám ti prečítať, Čo je v tých poznámkach?“

„Chceš povedať, že to už rozlúštil?“

„Na počkanie. Trochu ho zdržal iba smiech, čo ho pochytil.“

„Smiech?“ zopakoval Jake. „Čo tým chceš povedať, Magnes? Čo je v tých poznámkach?“

„Chcem tým povedať, synak“,že som mal pravdu, keď som íi vravel, že o vydieraní nezanechal Thoren na papieri nič. Máš šťastie, ten odborník totiž nielenže už desať rokov robí takéto služby FBI a je významným profesorom kriminológie na tunajšej univerzite, ale aj ustavične brázdi tunajšie vody na svojej jachte. A vraví, že na tých dvoch papierikoch sú mapové korekcie. Vydáva ich tu pobrežná stráž, aby nedochádzalo k haváriám lodí. Riadok za riadkom. Napríklad prvý riadok J BO Č A 9. Ako mi tu napísal, znamená to bója číslo deväť. Druhý riadok – značí prieliv. A tak ďalej. A Meloy nie je v zozname preto, lebo je to meno jedného z prielivov. Tak veru. Sú to mapové korekcie. Thoren si ich poznačil v skratkách. Počuješ, ty mudrlant? Zbytočne som lietal hore-dolu, zbytočne som sa zosmiešnil, tie poznámky nemajú nič spoločné s vydieraním. Čo nemožno povedať o pánovi Earlovi Dobbsovi, takže ti ho idem pohladať.“

Položil.

41

„Čo sa stalo?“ opýtala sa Elinor.

„Nič.“ Jake sa na ňu zahľadel neprítomným pohľadom. „Ibaže sa ti skrútla sukňa.“

Potiahla si ju na miesto. „Občas nemáš takú nepreniknuteľnú tvár, ako sa nazdávaš. Čo, dočerta, bolo v tých poznámkach?“

„Vraj nemajú nič spoločné s peniazmi, ktoré Thoren vyplatil vydieračovi v deň, keď sa zabil.“ Zaboril si prsty do vlasov. „Nechápem. Na obálke, čo bola s tými poznámkami, bol dátum šiesty marec. A dostal ju siedmeho, to znamená v deň, keď zahynul. V tom musí dačo byť.“

Znezrady si sadol za písací stôl a vytiahol zásuvku, v ktorej bol zväzoček lepenkových útržkov z Thorenovej kanvičky. Rozsypal ich na písací stôl. Kúsočky hladučkého tvrdého sivého papiera a na nich tu a tam dve-tri čierne tlačené litery.

„Teraz sa ideš do toho púšťať?“ opýtala sa Elinor. „Čo bude s večerou? To nie je dôležité,“ doložila rýchlo.

„Nie, to nie je dôležité. Poviem ti, keď skončím.“

Spočiatku to šlo pomalšie, podaktoré litery totiž nestáli, ale ležali, čo ho miatlo. No len čo sa mu ležaté písmená stali stopou, nie komplikáciou, pracoval oveľa rýchlejšie. Napokon ležala pred ním na stole pekne poskladaná päťdesiatcentová vstupenka, vydaná miam– skobeachským klubom psích dostihov. Oprávňovala na vstup na rezervované miesto na tribúne. Ležaté písmená na oboch koncoch vstupenky znamenali číslo 9, rad P, blok D. Bola tam aj poznámka, že vstupenka platí len na vyznačený dátum. Ibaže dátum nebol vyznačený. Iba poznámka, že číslo dostihov je 55.

Jake vykrútil číslo pokladnice dostihovej kancelárie. Hodnú chvíľu trvalo, kým žene na druhom konci drôtu došlo, že si Jake nenárokuje zaplatiť za použitú vstupenku. „Prepáčte, vstupenka platí len na deň, ktorý je na nej vyznačený. Po tom dátume vstupenky nevymieňame ani nehradíme.“

„Viem. Chcel by som len vedieť, koľkého boli päťdesiate piate dostihy.“

„Á, koľkého to bolo.“ Telefón sa na hodnú chvíľu odmlčal. „Bolo to siedmeho marca. To je všetko?“

„To stačí,“ odvetil Jake. „Siedmeho marca. Ďakujem vám, milostivá. A nech vás pánboh naďalej požehnáva.“

Vošiel do tmavého salóna. Elinor sedela na gauči, nohy pod sebou, a sledovala hru, ktorá sa mĺkvo odohrávala na veľkej obrazovke televízora. „Pokazil sa?“ spýtal sa.

„Nie.“ Pozrela naňho. Vo svite obrazovky jej oči svetielkovali sťa oči mačky. „Iba som celkom stíšila, aby som ťa nevyrušovala. Koniec koncov, bola som len zvedavá, či neuvidím priateľky vystupovať v reklamách. Aj ja by som rada. Reklamy sú skvelé. Ako si si poradil s tou prešmyčkou?“

„Dobre.“ Sadol si k nej a ona sa k nemu hneď pomkla a položila si jeho ruku okolo drieku.

„Viem,“ odvetila. „Keď povieš, že dobre, ako si povedal teraz, je to určite lepšie ako dobre.“

„Teraz možno naozaj. V obálke, čo dostal Thoren, bola vstupenka na psie dostihy. A vstupenka bola podľa všetkého smernicou, kde a kedy má Thoren cálovať. Pravdepodobne platieval na psích dostihoch, raz tam, raz tam. Sú tu tri či štyri psie dostihové trate. Thoren zrejme platil na tej, kde sa pretekalo.“

„Platiť na takom mieste?“ zapochybovala Elinor. „Totiž, vtedy tam býva záľaha ľudí.“

„Viem, ibaže medzi toľkými ľuďmi bol Dobbs v bezpeke. Ak by sa vydierač ocitol s Thorenom sám, Thoren by ho určite zabil.“

„Pravdepodobne. Si chlapík, čo všetko si vyčítal z malej vstupenky.“

„Ba viac. Magnes mi dnes povedal, kto asi je Dobbsovým spoločníkom. A tá malá vstupenka mi prezradila, že Magnes má podľa všetkého pravdu.“

„Koho ti povedal? Podistým tú ohavu Holubvho.“

„Nie. Istého fanúšika psích dostihov menom Pooch Gela. Je to veľmi blízky človek Franka Milana. A profesionálny zločinec. A Thorenová vstupenka ho zaradila na prvé miesto.“

Elinor nežne prešla temenom hlavy po Jakovej brade. „Aj tak je lepší ako ten netvor Holuby.“

„Posudzuješ podľa zovňajšku, a môžeš sa mýliť. Holuby nie je taký surový, ako vyzerá. Možno je v porovnaní s Gélom hotový baránok.“

„Holuby je surový, ako vyzerá. Ibaže ty si ešte surovší, preto si to myslíš. Máš ma ešte rád?“

Jake ju ešte mocnejšie pritisol k sebe. „Mám ťa ešte rád.“

„Zapáčila som sa ti, však?“

„Zapáčila.“

„Som rada. Jake, pamätáš, kde sme prestali, keď zavolal Magnes?“

„Pamätám, no aj tak začnem všetko od začiatku. Ale nie hneď. Najskôr sa mi dáš navečerať, ako si prisľúbila, a potom by som sa rád zašiel pozrieť na dostihovú trať.“

„Áno, pane. Môžem ísť s vami?“

„Nie, miláčik. Zostaneš tu, ak by náhodou volal Magnes. Nebudem dlho.“ Otrčil ruku do svitu obrazovky a pozrel na hodinky. „Ešte nie je deväť. Vrátim sa ešte pred správami o jedenástej.“

„Keď sa budeš vracať, mysli na iné, nie na správy o jedenástej,“ poznamenala Elinor vyčítavo. „A teraz poď so mnou do kuchyne, budeme sa zhovárať, kým budem chystať večeru.“

Vstala a aj jeho postavila na nohy. Rozsvietila v salóne a potom šla vypnúť televízor. Keď ho vypla, akoby bola potiahla kohútik reťazovej reakcie. Jake práve pozeral na sklené krídlové dvere dokorán otvorené do floridskej izby. Okná vo floridskej izbe – bol z nej výhľad na záliv – neboli zasklené tabuľovým sklom, ale prekrývajúcimi sa horizontálnymi sklenými pásmi. V slede zábleskov Jake uvidel, ako jeden pás vypadol z okna a ako do izby vleteli trblietavé úlomky skla. Vzápätí celú izbu zaplnilo prenikavé, zlostné zavytie klaksónu, do ktorého štekol výstrel z pušky.

„Na zem!“ skríkol, a keď Elinor zostala stáť zmeravená od zmätku, udrel ju v letku plecom do brucha. Klesla pod neho, lapajúc dych, tvár skrivená bolesťou. Zošuchol sa z nej a pritlačil ju ramenom, aby sa ani nehla. Takmer bez dychu vystretá na chrbte dobre videla, ako ďalšia guľka vrazila do hornej časti zasklenej reprodukcie van Gogha, čo visela na zadnej stene. Z rámu sa rozprskli úlomky skla, obraz sa rozkolísal ako divý a na zem sa s treskom zosypalo rozbité sklo. Celkom zreteľne zočila na stene za obrazom dieru. Dosť veľkú beztvarú dieru, z ktorej sa cícerkom sypala omietka sťa jemný detský púder.

Vytřeštila oči. „Strieľajú na nás,“ vyhrkla nechápavo. „Naozaj na nás strieľajú!“ vykríkla, vyšklbla sa mu spod ramena a skočila na rovné nohy. „Do kúpelne,“ přecedila pomedzi zuby a vyrazila ku kúpeľni. Už ju nestihol zdrapiť.

Zahrešil a potom skrčený došiel k vypínaču na stene a zhasil svetlo. Napokon, stále skrčený, prešiel popri stene, ako mu len dovoľoval nábytok, do floridskej izby. Ďalší výstrel už netresol. Len v diaľke akoby sa vzďaľoval zunot výkonného motorového člna. Odchýlil dvere v zadnej časti domu, ľahol si na dlážku, načiahol sa a otvoril dvere dokorán. Vo svetle, čo Milt Webb vyvesil na palmu, sa mu naskytol neskutočný pohľad. Ale nie hrozivý. Vstal a opatrne vyšiel von. Bol sobotňajší večer a aj u Webba, aj u Thorenovcov bola spoločnosť. Okná rozsvietené a spoločnosť, nemá ako chvíľu predtým obrazovka, ktorú sledovala Elinor, sa zrejme zabávala.

Vošiel do domu, zavrel a zamkol dvere a zatiahol závesy na oknách. V salóne zavrel krídlové sklené dvere a zabezpečil ich zástrčkou. Rozsvietil a uvidel, čo predtým nevedel: rám dverí bol kovový. Uprostred hornej časti rámu zazrel žliabok, ligotavý kovový kaná– lik. Vyhĺbila ho prvá guľka. Hľadal ju na dlážke, aj ju napokon našiel. Kaliber .30-30 a guľka takmer nezdeformovaná. Stal si na stoličku a vreckovým nožíkom vybral zo steny druhú. Celkom beztvarú.

Ako tam stál na stoličke, zrazu si uvedomil, že z kúpeľne vychádzajú čudné zvuky. Otvoril dvere do kúpeľne a uvidel Elinor kľačať pred záchodovou misou. Čupol si k nej, a keď ju pochytil ďalší záchvat zvracania, chytil ju rukou za spotené čelo. Po záchvate mu odtisla ruku. „Choď preč, prosím ťa. Tu ťa nepotrebujem.“

„Nebuď smiešna,“ podotkol Jake.

Až po desiatich nepríjemných minútach sa jej podarilo potlačiť napínanie. Tvár červená, navretá, oči opuchnuté, vlasy ovisnuté, spotené. Sadla si na vrchnák na záchodovej mise a Jake sa jej vlhkým uterákom usiloval dať do poriadku tvár. „Už ti je lepšie?“ spýtal sa.

„Tuším,“ odvetila slabým hlasom a opatrne sa dotkla dolných rebier. „Bolí ma, čo si do mňa vrazil.“

„Mala si sa hodiť na zem, ako som ti zavolal, nebol by som do teba vrazil. Keď človek začuje výstrel, dievčatko, najlepšie je hneď zaľahnúť, to si pamätaj. A keď ťa napínalo, mala si sa vyzvracať na koberec.“

„Nechcela som. Musela som.“ Roztvorila oči dokorán. Viečka sa zachvievali. „Jake, naozaj strieľali na nás. Chceli nás zastreliť.“

„Nie, guľky by boli šli v inom uhle. Náročky mierili vysoko. Nevravel som ti, že odbachnúť ma je to posledné, čo by si želali? Poisťovňa by mala zámienku obrátiť sa na políciu a zadržať výplatu poistky Thorenovej.“

„To len tak vravíš. A možno aj veríš. Ja nie. Ak v tom mieniš pokračovať, zavolám na políciu. Musím. Panebože, Jake, ničoho zlého by som sa nedopustila, vidíš predsa, čo sa robí.“

„Šokuješ ma, miláčik. Členka klubu ctiteľov Che Guevaru, a tak nežne spomínať políciu?“

„Čo tam po tom. Nechcem, aby ťa zabili, iba to. Vieš, čo som si pomyslela, keď som videla padať ten obraz zo steny? Bolo to hrozné. Že tá guľka mohla prevŕtať teba a ty by si tam ležal a ešte sme sa nepomilovali!“

„A nikdy by sme to už nemohli skúsiť.“

„No prosím, ak sa ti chce vtipkovať. Tak na tú políciu zavolám ja.“ Stala si na neisté nohy a zamierila do spálne.

Jake sa pobral za ňou, a keď si sadla na peľasť a zdvihla slúchadlo z telefónu na nočnom stolíku, zavrtěl hlavou. „Nerob to, dievčatko. Ani teraz, ani inokedy. Nech ti také dačo ani na rozum nezíde.“

„Ale prečo?“ spýtala sa napaprčene. „Pani Thorenová už vie, kto si, čo na tom, ak to budú vedieť aj na polícii?“

„Zlož to slúchadlo.“

Zaváhala, potom neochotne poslúchla. Jake si sadol vedľa nej, chytil ju za ruku a zaplietol si prsty s jej prstami. „Počúvaj,“ začal. „Svoj podiel z poistného dostanem, až keď Maniscalcovi dám písomné osvedčenie Thorenovej, že sa vzdáva nároku na poistné. Tak som sa s ním dohodol. Nedostanem ani deravý groš, ak sa do toho zapletie polícia a zistí, že v úradnom hlásení sa namiesto smrti pri autonehode uvedie, že spáchal samovraždu. Maniscalco by totiž v takom prípade nepotreboval nijaké osvedčenie. Celkom jednoduché.“

„Nie, nie. Lebo ak si svoju prácu vykonáš…“

„Maniscalco mi nezaplatí za prácu, ale že mu odovzdám to osvedčenie. Ak prípad vyrieši polícia, ja zostanem na suchu a Maniscalco bude šťastný ako blcha. Veď ak ich vytiahnem z kaše za päťdesiat percent a ušetřím tak poisťovni Guaranty stotisíc, už vtedy bude Maniscalco hrdinom. A predstav si, áký bude hrdina, ak by im zachránil celých dvestotisíc.“

„Na ňom mi nezáleží,“ zatiahla dôrazne. „Chcem len to, aby sa ti nestalo nič.“ Zaťala mu nechtami do dlane. „Pozri na mňa. Naposledy som zvracala, keď som mala desať a přejedla som sa v kine. A teraz zvraciam a zvraciam, a len pre teba. Pre tú tvoju bláznivú robotu. Ušetriť peniaze pre dajakú odpornú poisťovňu. Myslievala som si, že keď sa človek zaľúbi, všade sú len gitary a ružové púčiky. A pozri na mňa.“

„Pozerám,“ odvetil Jake. „Tak čo mám robiť? Mám ťa poslať do New Yorku?“

Ruka v jeho ruke jej zrazu zvlhla. „Povedal si, že by mi tam bolo dieťa ohrozené.“

„Na Long Islande mám chatu. Môžeš sa ta presťahovať aj s matkou, aj so synom. „Budete tam, pokým sa to neskončí. Aj s tými troma tisícami, čo máš dostať.“

„A prídeš, keď sa to tu skončí?“ opýtala sa Elinor a skúmavo sa mu zahľadela do tváre. „Totiž, či tam budem mať nádej, že sa onedlho zjavíš?“

„Robiť vám tam trom spoločníka? To sotva.“

„A čo ak mama so synom odídu do mesta, a ja tam budem sama?“

„To je ešte ďaleko, miláčik. Načo si to predčasne pokaziť.“

„Jake, nie je to ďaleko. Tuším by som ti to nemala povedať, ale ti už len poviem. Nielen tá streľba ma vydesila, vydesilo ma aj, ako si ku mne prišiel, celý šťastný, že už vieš, akú úlohu zohrala tá vstupenka. Aj ako sa ti darí práca. Priam som videla, ako opona začína padať pred veľkým finále: rozlúčkou na Kennedyho letisku. Ale tak by to nemalo byť. Nie s nami. A chcem len, aby si mi to povedal.“

„Dievčatko, občas si taká naivná, že sa mi ani veriť nechce. Predsa vieš, že by nebolo nič ľahšie, ako ti pozrieť rovno do očí a povedať, čo chceš počuť, a pritom nemyslieť vážne ani slovíčko.“

„Nech. Aj tak to povedz.“

Vstal. „Poviem ti iné: v nedeľu nebývajú dostihy. Ak sa ta nedostanem čo najskôr, budem musieť počkať do pondelka, až potom sa tam budem môcť poobzerať.“

„Tak mi povedz aspoň jedno jediné,“ nástojila Elinor. „Či by ťa mrzelo, keby som sa hneď a zaraz vybrala do New Yorku. Ale čestné slovo, mrzelo by ťa to?“

„Prekristapána, ustavične tá naivita.“

„Jake, prosím ťa, povedz áno, alebo nie.“ Oči sa jej zatrblietali slzami. „Necítil by si sa zle, keby som odišla? Nechceš, aby som tu s tebou zostala?“

Stál a nerozhodne si zatínal zuby do pery. „Chcem,“ odvetil napokon.

Zasmrkala, akoby sa jej začkalo, a spakruky si utrela nos. „Takže mi nič inšie nezostáva,“ prevravela, „iba sa naučiť držať na uzde žalúdok.“

42

Len tak postojačky zhltli studenú večeru, pripravenú zo zvyškov, a napili sa piva. Ešte s plnými ústami sa jej podarilo vysvetliť, že v pláne bude menšia zmena. Cez deň, prosím, to by bolo v poriadku, ale nebude tu predsa vysedávať v noci a vyčkávať ho v dome, v ktorom sa černejú čerstvé diery po guľkách, to teda nie! Ak Magnes zavolá, nuž sa nedovolá, a ak bude volať stále, napokon sa dovolá. Takže na tie dostihy pôjde s ním.

Slovom, k autu šli vedno, lenže tam zistili, že obe predné pneumatiky sú prázdne. Posvietil na ne baterkou a dôkladne si ich prezrel. Na oboch stopy po čepeli.

Vstal a oprášil si kolená. „Tak sa mi vidí, že nám dakto chce silou-mocou čosi povedať, nie?“

„Tak to vyzerá,“ podotkla Elinor stiesnene, no vzápätí ho ubezpečila: „Je to v poriadku. Vidíš, držím sa.“

„Si milé dievča.“ Jake kopol do prázdnej pneumatiky. „Náhradnú mám iba jednu a do servisu nemá zmysel volať, na dostihovú trať by sme sa nedostali včas, bola by už zavretá. Pôjdeme taxíkom.“

Zavolal taxík. Dispečerovi udal meno aj adresu Milta Webba a potom čakali na chodníku na konci cestičky k Webbovmu domu. Len čo taxík prešiel za most, kázal jej sadnúť si nižšie a aj on si sadol tak, aby mu nebolo vidieť hlavu. Neďaleko rohu North Bay Road zazrel zaparkovaný zelený chevrolet. Až keď prešli zopár blokov, opovážil sa obrátiť a pozrieť, či ich chevrolet nesleduje. Nesledoval.

Areál, v ktorom sa v Miami Beach konali dostihy, ležal na samom konpi ostrova, neďaleko oceánu. Vonkajší múr vyzeral studený, účelový a od vrchu do spodu ušpiněný ako staromódna fabrika. Ovela krajšie nevyzerala ani uzavretá tribúna, neveselá sťa verejná garáž a potrúsená potrhanými stávkovými lístkami, pokrčenými novinami, zvyškami občerstvenia z bufetov.

Zaplnili ju pomiešaní diváci. Starší boli belosi, ustatí a ošumělí ľudia, zväčša z okolia South Beach. Černochov bolo oveľa viac. Toľkých na jednom mieste Jake videl iba po pristátí na miamskom medzinárodnom letisku. Boli tam aj Juhoameričania, zväčša mladí ľudia. Celkove panovala pochmúrna nálada.

Jednu stranu hlavnej tribúny zaberali bloky sedadiel, na dostihovú trať bol odtiaľ výhľad cez sklené tabule dvíhajúce sa až po strop. Jake zamieril tým smerom. Elinor ho chytila pod pazuchu, „človeče, tu je ako na pohrebe. A žeby sa títo ľudia tu mali baviť?“

„Nuž, každý sa na svoj spôsob trápi, no musím uznať, že je tu oveľa pochmúrnejšie ako na konských dostihoch. Možno aj preto, že tie psy sú také smutné. A potom, dočerta, aj tá chudoba.“

„čo hľadáme?“

„Blok D, rad P, sedadlo 9. Ale nie tak, aby bolo vidieť, že ho hľadáme.“

Blok D bol celkom hore neďaleko vchodu, ktorým vošli do budovy. Rad P bol posledný a od miest na státie, čo boli za ním, ho oddeľovalo meter vysoké železné zábradlie, a miesto číslo 9 bolo prostred radu. Iba ono a susedné sedadlo boli neobsadené.

Jake si stal k zábradliu neďaleko od neobsadených miest a cez zasklenú stenu sa pribral ostentatívne študovať tabule totalizátora nad dostihovou traťou. Jedna ukazovala šance každej možnej kombinácie quinielly. Na druhej boli vzájomné kombinácie a časomer ukazujúci, že jedenáste preteky sa začnú o päť minút. V sprievode sladkastej hudby z reproduktorov tréneri v bielych jachtárskych čapiciach a v zelených košeliach predvádzali na pretekárskej trati svojich zverencov, chrtov s nasadenými náhubkami.

Elinor sa k nemu nahla. „Myslíš, že tam sedávajú Dobbs a Gela?“ opýtala sa stíšeným hlasom. „Že sú tu?“

„Dobbs možno. Gela nie. Na verejnosti sa s Dobbsom neukazuje.“

„Tak čo mieniš robiť? Iba čakať?“

„Čakať. A medzitým vyriešiť zaujímavý problém, čo si bola nadhodila.“

„Ja?“ začudovala sa Elinor. Poznámka ju potešila.

„Ty. Prečo sa vydierač rozhodol inkasovať peniaze na verejnom mieste, pamätáš?“

„Mhm-mhm. A ty si mi povedal, že Thoren by bol Dobbsa určite zabil, keby bol mohol, preto bolo najistejšie inkasovať peniaze prostred davu.“

„To vravím aj teraz. Som presvedčený, že všetku špinavú prácu, napríklad posielať Thorenovi lístky a vyberať peniaze, robil Dobbs. Gela bol tichým spoločníkom. Ale si všimni, ako je to tu všetko osvetlené, ako večer na Brodwayi. A Dobbs je nápadný človek. Dlháň a kosť a koža. Keď vzal peniaze a odišiel, Thoren ho mohol poľahky sledovať a zabiť, skôr či neskôr.“

„A nedať sa chytiť?“

„A nedať sa chytiť. Byť na Thorenovom mieste, bol by som ho zabil desať ráz pre ruky, Čo mu púšťali žilou. Hneď na ulici, tam je už menej svetla, alebo na druhej strane ulice, na parkovisku, kde je tma. Alebo by som ho sledoval po meste a dostal ho, keď bol sám. Nazdáš sa, že za tie roky sa Thorenovi nenaskytla ani jediná taká možnosť? Východiskom mu bola iba samovražda?“

„Možno sa mu taká možnosť aj naskytla, ale ju nevyužil, nemal na to nervy.“

„To som si aj ja myslel,“ povedal Jake. „Ale Walter Thoren nebol taký.“

„Takže teraz…“ podotkla Elinor štipľavo, no vtom nasadila úchvatný, prázdny úsmev a doložila: „Jake, neobracaj sa. Neďaleko od nás ti za chrbtom stojí chlapík, čo pracuje u Thorenovcov.“

„Raymond? Videl nás?“

„Určite. Zhovára sa s dakým, ale pozerá sem.“

„Ten, čo sa s ním zhovára, je vysoký, kostnatý beloch?“

„Naopak. Je to čierna a krásna žena. Jake, čo.myslíš, je do toho zapletený?“

Jake ju objal rukou okolo drieku a obrátil ju k trati. Ukázal jej na tabule. „Možno. A možno nie. Tak či onak, teraz pozeraj na tabule a vyber si, na čo stavíš. Predaj je tamto pri okienkach. Ja ťa tu počkám.“

„Ale aký lístok kúpiť? Ja sa v tých tabuliach vôbec nevyznám. Tie šance quinielly. Radšej by som…“

„Tak už dosť hlúpostí,“ zahriakol ju Jake. „Si predsa herečka, či nie? Tak hraj. Pousiluj sa vybrať dvoch psov, čo prví dobehnú do cieľa, to je quiniella. Pobeží osem psov, tak choď k daktorému okienku a človeku za okienkom povedz dve čísla, od jednotky do osmičky. A daj mu peniaze.“

Práve jej podával dva doláre, keď sa mu za chrbtom ozval hlboký, takmer divadelný barytón: „Dobrý večer, pán Dekker, pani Dekkerová. Nevedel som, že vás zaujímajú psie dostihy.“

Jake sa obrátil. Diváci navôkol boli zväčša drsní, nedbanlivo oblečení ľudia, Raymond bol v perfektnom saku a kravate a s výrazom na tvári, ktorý svedčil, že jeho majiteľ je spokojný so životom. „Á, zdravím vás, Raymond. Nie, sme tu prvý raz. Moja pani si zmyslela skúsiť šťastie.“

Elinor sa zaraz zatvárila kyslo. „Ibaže ho nemám, pán Beaudry,“ povedala smutne. „Dúfam, že vy ho máte viac ako ja.“

„Nemôžem sa ponosovať, pani Dekkerová. Staviate na quinielly, alebo na vzájomné?“

„Na quinielly.“

„Nuž, ja sa zakaždým spoľahnem na svoj nos. Skúste to aj vy, uvidíte, čo bude.“

Jake zatlačil palec Elinor do chrbta. „Tak už choď, drahá. O chvíľu sa okienka zavrú, aspoň podľa hodín.“

Hľadel za ňou, ako schádza uličkou. Aj iní hľadeli, ba podaktorí skláňali program v rukách, aby si ju lepšie pozreli. „Vôbec sa nevedia správať,“ podotkol Raymond pohŕdavo. „Vidieť peknú mladú dámu a hneď vytriešťať oči.“ Naklonil hlavu k Jakovi. „Dovolím si podotknúť, pán Dekker, že ste pani Dekkerovú mali zaviesť na blok klubu. Na terasu.“ Hlas srdečný, starostlivý. „Skúste nabudúce. Kvalitné jedlá, kvalitné nápoje a všetko ako na dlani. A ľudia, ako sa patrí.“

„To je teda, povedal by som, priam nástojčivé odporúčanie. A či viac ako odporúčanie?“

Raymond pozrel naňho zdvorilo spýtavo. „Prosím?“

„Opýtal som sa, či mi radíte zájsť nabudúce na klubovú terasu, alebo mi nástojčivo radíte, aby som neprišiel na hlavnú tribúnu. Čiže či šlo o pozitívny, alebo negatívny prístup, ak chápete, čo mám na mysli.“

Raymond stiahol obočie. „Obávam sa, že nie, pán Dekker. Tuším, že je to asi ako šesť na jednej strane a pol tucta na druhej.“

Jake si ho premeral očami a milo prikývol. „To je ono. Čo sú kvalitné jedlá a nápoje, to vy viete, o tom sme sa presvedčili včera večer. Len ma mrzí, že si na nich nepochutila aj pani Thorenová. Mimochodom, už sa rodine ozvala? Ako sa má? S mojou paňou sa pre ňu dosť znepokojujeme.“

Raymondova tvár zostala bez výrazu. „To je od vás milé, pán Dekker. Nie, neozvala sa. Ale ak sa ozve, poviem jej, že ste sa na ňu pýtali.“

„Rád by som jej to povedal sám. Moja pani by jej chcela poslať pozdrav či malý darček, ibaže nevieme, kde sa zdržuje. Ak náhodou viete…“

„Ľutujem, pán Dekker, ale to neviem.“ V hlase ani náznak ľútosti. Bolo v ňom iba utajené pohŕdanie.

Jake vytiahol náprsnú tašku. Uvážene z nej povytiahol desaťdol árovú bankovku, potom ju zastrčil nazad a vytiahol dvadsaťdolárovú. Napokon ju po dĺžke zohol a nápadne si ju vsunul medzi prsty. „Staviť by som ich už nestihol,“ podotkol, „ale za dobrý tip na nasledovné dostihy ich rád dám. A či za iný dobrý tip, a nielen na dostihy.“

Zacloněné oči pozreli na darček a žatým z vrecka na nohaviciach Raymond vytiahol žvalu bankoviek. Roztvoril ju a oddelil dve dvadsaťdolárové bankovky. Otrčil ich. „To je náhoda, pán Dekker. Napodiv, práve som sa chystal požiadať vás o to isté.“

Ozval sa zvonec, tribúna stmavela, no dostihová trať aj ďalej tonula v záplave svetla z reflektorov. Tréneri odbehli od štartovacích boxov, kde predtým zaviedli psy, a rozpŕchli sa k stĺpikom pozdĺž vnútornej strany zábradlia. „Stavte na zajaca, pán Dekker,“ povedal tíško Raymond Jakovi do ucha, „tak ani raz neprehráte,“ a Jake si uvedomil, že Raymond odišiel.

„Do toho, ryšavec!“ zabľačal vtom hlas z ampliónov a umelý zajac na lanku prefrnkol popri boxoch. Psy sa vyrútili za ním ako divé. Jake sa nahol na zábradlie a pozrel do radu P. Na pozadí žiary z reflektorov sa na oboch dovtedy neobsadených miestach črtali dve postavy, jedna z nich vysoká a vychudnutá. Navôkol mocneli naliehavé, úpenlivé hlasy, až sa napokon rozľahol jakot a svetlá na tribúne sa opäť rozsvietili. Na sledovaných dvoch sedadlách sedeli ženy. Ženy z domácnosti. Vysoká, vychudnutá mala v prešedivených vlasoch natáčky.

Jake sa obrátil a pribral sa vyzerať Elinor. Napokon ju zazrel. Už stúpala k nemu. Keď sa vymanila zo zástupu, priam dobehla k nemu. „Jake, nestalo sa nič?“

„Nič.“ Ukázal na lístok, čo mala v ruke. „Vyhrala si?“

„Nie. Kde je Raymond?“

„Odišiel, len čo zhasli svetlá. Čo si si pomyslela, keď zhasli?“

„Pochopila som všeličo.“ Hlas urazený. „Aby som napríklad odišla stavať na psov a nebola pri tebe, ak by sa dačo strhlo. Je tak?“

„Možno, ale ja mám na mysli svetlá.“

„Viem. Hneď som si na to pomyslela, len čo zhasli. A zišlo mi na um aj to, ako asi bolo Thorenovi, keď sedel v torn poslednom rade. Len čo svetlá zhasli, Dobbs sa naklonil nad zábradlie a vzal peniaze. A kým sa rozsvietili, pohodlne sa vyparil.“

„A Thoren sedel uprostred radu, odkiaľ sa nemohol vymotať,“ zdôraznil Jake. „A Dobbs podľa všetkého odovzdal peniaze Gelovi hneď tam a svoj podiel dostal neskôr. Gela má určite dosť rozumu, býval v pozadí, v tom som si istý. Ba pochybujem, že Thoren o Dobbsovom spoločníkovi mal čo len tušenia.“

„Takže boli iba oni dvaja,“ poznamenala Elinor. „Raymond nemal s nimi nič spoločné, či hej?“

„Neviem. Je to náramne prefíkaný kocúr, človeku hneď tak neverí. A nosí pri sebe žvalu bankoviek. Ak by sa do dačoho zamiešal, tie by mu potvorsky podkúrili.“

„No a?“ namietla Elinor. „Aj iní ľudia nosia pri sebe veľa peňazí, nie?“

„Iní ľudia?“

„Vieš dobre, akých ľudí mám na mysli. Bielych, Belochov. Tých by si určite nepodozrieval len preto, že majú vo vrecku žvalu peňazí.“

„Miláčik, ak máš na mysli, že Raymonda odsudzujem, lebo je černoch, tak to si na veľkom omyle. Mohol by byť aj kráľom Hotentotov, mňa by zaujímalo iba jedno: načo prišiel pobesedovať si so mnou, keď čertovsky dobre viem, že ma nemá rád. Napokon, v tebe vzbudil nedôveru, nie vo mne, keď na nás pozeral. Prečo teraz z ničoho nič…“

„Dačo som šípila. Ale keď si sa začal s ním zhovárať, už som vedela, že som sa prenáhlila. Že sa vo mne prejavil iba hlboko zakorenený predsudok. Ibaže som si to uvedomila, až keď si ty začal hovoriť.“

„Privádzaš ma do rozpakov,“ odvetil Jake. „Hovoril som dajako nezvyčajne? Ako George Wallace?“

„Oslovil si ho Raymond. A volá sa pán Beaudry.“

„Uznávam, previnil som sa,“ prisvedčil Jake. „No nemysli si, že ohnivkom veľmi úspešnej vydieračskej bandy nemôže byť černoch. Že nemá toľko rozumu a nervov. To je ten pravý, hlboko zakorenený predsudok.“

Elinor sa zarazila. „Nie,“ odvetila neisto. „Prevraciaš to hore nohami.“

„Dolu nohami.“ Vzal jej z ruky lístok a odhodil ho. „Lístok sa nenosí domov. Tak poďme.“

„Prehrala som len polovičku,“ ukázala na tabuľu nad traťou. „Vybrala som si trojku a päťku, máš totiž tridsaťpäť rokov, a päťka vyhrala. Trojka zaostala. Za polovičku platia, či nie?“

„Pri kombináciách nie.“ Chytil ju pod pazuchu. Nepohla sa.

„Jake, o päť minút budú ďalšie dostihy. Nezostaneme? Trojka a päťka budú mať určite väčšie šťastie. Chcela by sbm ešte staviť.“

„Ale nie moje peniaze, miláčik. Nie som taký presvedčený ako ty, ani taký odvážny.“

„Prosím, kúpim si za vlastné: Ale ak vyhrám, celá výhra bude moja.“

Keď si kúpila lístok, zišli dolu, pozrieť na dostihy od cieľovej šnúry. Keď svorka chrtov preletela popod cieľovú šnúru, na zábradlie sa zdvihla spŕška špiny.

Elinor si zmietla špinu z pleca a zatrpknuto poznamenala: „Sú nanič, prekliate psy.“

„Hovoríš ako ozajstný expert,“ dodal Jake.

43

Zobudil ho prudký dážď, čo udieral do okien na spálni. Pozrel na hodinky. Bolo poludnie. Vzápätí zistil, že sa Elinor v spánku nielenže zakrútila do celého paplóna, ale na dôvažok sa jej dajakým zázračným spôsobom podarilo vytiahnuť mu spod hlavy hlavnicu a dať si ju na svoju. Takže spala s hlavou medzi hlavnicami.

Natiahol si pyžamové nohavice a papuče, zašiel do pracovne a vy krútil Magnesovo číslo. Nijaká odpoveď. Potom volal do servisov, až sa napokon usmialo naňho šťastie. V jednom prisľúbili, že mu prídu dať na jaguár nové predné pneumatiky. Žatým opäť zavolal Magneso– vi. Stále nijaká odpoveď.

Vo floridskej izbe boli záclony na rozbitom okne premočené a na dlážke pod oknom kaluž. Zavesil nadeň osušku, poutieral kaluž a pozametal črepiny. Dieru v stene v salóne zakryl veľkou Boucherovou reprodukciou v bohato zdobenom ráme, čo doniesol zo spálne, a napokon vyčistil sklo a dlážku, kde popadala omietka. Potrhané a roztrieskané zvyšky van Gogha hodil do koša.

O jednej sa opäť pokúsil spojiť s Magnesom, a opäť márne. Osprchoval sa, oholil a vrátil sa do spálne. Elinor s hlavou medzi hlavnicami ešte spala. Keď jej stiahol hlavnicu z hlavy a dal si ju pod svoju, trochu sa zamrvila. „Koľko je hodín?“ Otázku ledva vydýchla.

„Bude sedem.“

„Nie je možné. V kúpeľni som bola o ôsmej.“

„Ak sa chceš škriepiť,“ odvetil Jake, „tak je radšej jedna preč. Načase sa zdvihnúť a urobiť raňajky. Telo mi prahne po pokrme.“

Pozrela naňho odchýleným okom a zoširoka sa usmiala. „Mhmm,“ odpovedala.

„Prahnú aj city,“ doložil. „Lenže z lásky človek nevyžije, tak vyskoč a rýchlo mi prinavráť silu. Sprav praženicu alebo palacinky. Alebo aspoň rezeň a dačo k tomu.“

„Mhmm,“ odpovedala. „Rezeň nie je rozmrazený.“ Roztvorila oči dokorán. „To prší?“

„Leje.“

„Pôjdeš aj v tom daždi?“

„Ak sa spojím s Magnesom. Zatiaľ som volal márne.“

„Daždivá nedeľa v posteli,“ podotkla Elinor spokojne a vymotala sa z paplóna a potom nahá sa pritiahla k nemu. „Možno sa s ním nespojíš aj dva-tri dni. A čo tak poležiačky protestovať?“

„A proti čomu by taký úspešný človek, ako si ty, mal protestovať? Doparoma, tá vládnúca trieda ťa načisto skorumpovala. Ešte aj na psy staviaš.“

Elinor sa zdvihla na lakeť a podoprela si rukou bradu. „Vieš, že som o tom rozmýšľala?“ odvetila vážne. „Ak by sa robili záznamy a zistilo by sa, ktoré dve čísla vyhrávajú najčastejšie…“

„Och, panebože,“ skočil jej do reči Jake.

„Keby sa človek pridŕžal tých dvoch čísel, vyhrával by najčastejšie, nie?“

„Pravdaže. Vieš čo? Nebudem ťa odhovárať, no tie tvoje stávky budem vybavovať ja. Ty mi povieš čísla, dáš mi dva doláre a výsledky sa dozvieme na druhý deň z novín.“

Podozrievavo mu skúmala pokojnú tvár. Napokon zavrtěla hlavou. „Ak to chceš takto, bude v tom dajaký háčik. Istoiste by si ma pripravil o všetky moje peniažky, však?“

„Nech ťa o ne pripravím radšej ja ako tie chrty. Aspoň zostanú v rodine.“

Položila si mu hlavu na prsia a přehodila si cez neho ruku aj nohu. „Povedal si to krásne. V rodine. Páčila som sa ti, keď si sa zobudil? Vraj vtedy je tá najozajstnejšia skúška.“

„Keď som sa zobudil, videí som iba hlavnicu. Čudujem sa, že si sa už dávno neudusila.“

„Neudusila, lebo medzi hlavnicami mávam škáru. Spávam tak od malička. Spávala som v prednej izbe na gauči a otec s kamarátmi hrávali celú noc karty, a izba vysvietená. Ale či sa ti páčim, keď sa zobudíš a vidíš ma?“

„Páčiš.“

„Aj ty sa mi páčiš. Celý. Celého ťa ľúbim. Som zaľúbená, zaľúbená, zaľúbená. Nie sentimentálne. Akoby sa mi v hlave rojil sled zábleskov.“

„Raňajky,“ ozval sa Jake.

„Hneď.“ Začala ho pomaly šúchať nohou po tele. „Nevzrušuje ťa to? Pravdaže ťa vzrušuje. Vidím, že ťa vzrušuje. Vidíš? Nepotrebuješ ty nijaký rezeň.“

44

Keď sa po pol hodine pobrala do kuchyne prichystať raňajky, nemala na sebe ničové nič, iba stuhu vo vlasoch. Jake sa znovu pokúšal dovolať Magnesa. Keď si sadol za stôl, opýtala sa: „Bol doma?“

„Nie. A dačo si hoď na seba. Ako sa nakláňaš nad ten sporák, ešte si taká nahá popáliš dačo životne dôležité.“

Prešla po sebe očami. „Stať sa mi môže iba jedno: nadobarím si čierne a modré sinky od teba.“ K vyblednutej sinke na čele sa pripojila nápadná sinka dolu na rebrách. „Napokon, chodím tu nahá len preto, aby si nestratil záujem.“

„Nestratil som. Nenahýnaj sa nad ten pekáč, zakaždým ma rozrušíš. Hrala si dakedy v naháčskej show? V tej naj, naj, najnaháčskejšej?“

Zavrtěla hlavou. „Telefonovať mi pár ráz telefonovali, aj som sa o tom s nimi zhovárala, ale hrať som nehrala. Bol to hotový škandál. Donaha sa vyzliecť dakde v kancelárii pred kadejakými hnusníkmi. A aj pred ich odpornými kamarátmi, okále na človeka vy– triešťajú, oči si popásajú. A pritom smrdeli grošom, že by sa nezmohli ani na detské predstavenie pre Združenie rodičov a priateľov školy.“

„Show-business,“ poznamenal Jake.

„Viem. No už je to lepšie. Podaktorí zo Zväzu sa nahnevali, takže sa s tým prestalo. Už sa človek nemusí vyzliekať po kanceláriách, a vyzliecť sa na javisku je dačo celkom iné. Tam na tom nezáleží.“ Položila pred neho tanier so slaninkou, vajcami a pomfritkami. „Čo povieš?“

„Takmer také chutné ako ty.“

Dala aj sebe a sadla si. „No, zaslúžiš si. Nielen aby si nabral silu, ale aj preto, že si dal všetko do poriadku, to som nečakala. Ale kde sú nedeľňajšie noviny? Nedo– niesli ich?“

„Asi doniesli, no škoda po ne chodiť. Ak ležia pred dverami od šiestej ráno, je z nich kaša.“

No neskôr – práve nahrával podrobný záznam o prípade – víťazoslávne vošla k nemu Elinor, v ruke objemné vydanie miamského Heraldu.

„Nepremokli?“

„Boli v igelitovom vrecku, dobre previazanom. Asi tak donášajú, keď prší. Chceš sa pozrieť?“

„Nie, ty pozri. Ja mám súrnejšiu robotu.“

Keď prehral pásku, vošiel do salóna. Elinor ležala vystretá na dlážke, vôkol nej roztrúsené strany Heraldu. „Jake, ako sa volala tá organizácia, čo jej pomáhal Thoren? Čo ti ju spomínala Nera? Nie BOK?“

„Hej.“

Otrčila stranu novín k nemu. „Len počuj. Včera umrel chlapík, čo im bol na čele. Emilio Figueroa. Pred pár rokmi ho len-len že neposadili do chládku, kúpil si totiž ponorčičku, aké v druhej svetovej vojne používali Japonci, a chystal sa s ňou bojovať proti Kube. Potom obžalobu stiahli.“

„Ukáž,“ povedal Jake.

Prečítal si stručnú správu a potom polstĺpcový nekrológ. Emilio Figueroa, dlhoročný druh zosadeného Batistu, účastník bojov v zátoke Sviň, zakladateľ BOK-u, hlavnej organizácie bojovníkov za slobodu proti Castro vmu teroru, umrel na infarkt vo veku šesťdesiat rokov. Pred piatimi rokmi bol iniciátorom zbierky na zakúpenie a rekonštrukciu vojnovej japonskej dvojmiestnej ponorky, ktorou mienil na červenú Kubu pašovať sabotérov a ich výstroj. Bol obvinený z nezákonného vyzbrojenia ponorky, žaloba sa však neskôr stiahla z formálnych dôvodov. Právnym poradcom Emília Figuerou bol štátny senátor Harlan Sprague.

„Sprague,“ zopakoval Jake nahlas. „Thorenov švagor.“

„Načo som len šla po tie noviny?“ ozvala sa Elinor smutne. „Asi som nám pokazila celý deň.“

„Nič si nepokazila. Ak náhodou nevieš, sme tu služobne, nie na svadobnej ceste.“

„Dobre, dobre. Nemusíš sa hneď paprčiť.“

„Nepaprčím sa. Keď si rozprávala o starých novinách, čo si študovala v knižnici, spomenula si čosi, čo súvisí s týmto článkom. Len čo to, dočerta, bolo?“

Elinor pokrčila plecami. „Len to, že v nich nebolo nič o zmiznutí námorného kapitána. Námorného dôstojníka.“

„Nie.“ Sadol si na gauč a naklonil sa k nej. „A teraz počúvaj. Čuš a len pozorne počúvaj. Bola si v knižnici a ja som zašiel po teba. Vošla si do auta nazlostená, že som meškal, a začala si tárať dve na tri. Slovom bežné veci. Najskôr, že meškám, potom si spomenula vojnu. Druhú svetovú vojnu. Čo si to vlastne povedala?“

„Nuž…“ Usadila sa do pohodlnej polohy a zamyslene si poškrabala lakeť. „Tuším si sa opýtal, koľko novín som si prezrela, a ja som ti povedala koľko.“

„Nielen to. Čosi o vojne. O bojoch. No tak, sústreď sa.“

Pokúsila sa sústrediť, hneď sa však vzdala. „Nemá to zmysel, Jake. Nemôžem rozmýšľať, keď tak na mňa pozeráš. Napokon, čo dôležité som mohla povedať? Nič, čo by súviselo s Thorenom, či hej?“

„Hej. Povedala si čosi, čo súvisí s tým článkom o Figuerovi.“

„Och, intuícia.“

„Miláčik,“ odvetil Jake, „mať dobrú, zdravú intuíciu znamená doplniť chýbajúce ohnivká v reťazi dajakej záhady rýchlejšie, ako si to človek uvedomí. Vtedy si povedala čosi, čo mi dáva dokopy Thorena s Figuerom, v čase druhej svetovej vojny. Tak už chápeš, prečo je to dôležité?“

„Tuším chápem,“ odvetila pochybovačne, no vzápätí í sa rozžiarila rozrušením. „Počkaj. Ponorky. Ponorky i som spomenula. Narobili veľký poplach. Podaktoré s noviny vyzradili, že sa k Floride blížia nemecké ponorky, a vláda to chcela zachovať v tajnosti. Jake…“ i Načiahla sa a pomykala ho za kolená. „Počúvaš? Kam to pozeráš?“

„Ponorky,“ zopakoval Jake začudovane. „Doparoma. Ponorka.“

„Nie jedna. Veľa. Práve to ma prekvapilo, nazdávala í som sa, že sa bojovalo iba v Európe a Japonsku, a prosím, boli aj tu, pri Floride. A v Kalifornii sa báli, že ich prídu bombardovať japonské lietadlá. Aj to som ti povedala, nie?“

„Aj to. No mne ide o ponorky. Chápeš? Ak bol Thoren v BOK-u veľkým poradcom, možno práve on vyrukoval s plánom pašovať na Kubu záškodníkov ponorkou. Bol to náramne inteligentný chlapík, aj praktický. Takú myšlienku určite nevytiahol z klobúka. Mohol mať skúsenosti. Práve preto sa mi vidí, že ešte predtým, ako sa vynoril tu na Miami, mal čo robiť s loďami.“

„S ponorkami?“

„Aj ponorky sú lode. A cez vojnu sa z nich vyloďovali i záškodníci po celom svete. Nezabúdaj, čo o ňom pove- i dala Nera. Bol odborníkom na výbušniny.“

„Nera povedala,“ namietla Elinor, „že bol vojakom. Čo má vojak spoločné s ponorkou?“

„Ponorkou sa vojak dostane tam, kde má splniť svoju úlohu. To si neprotirečí. Vlastne, vyjasňuje to, čo mi povedala Nera a čo som pokladal za protirečenie. Dokazuje, že sme sa s Nerou zhodli.“ i

„Akoby nie, s pani Ortegovou sa vždy zhodneš.“

„Aj s tebou, miláčik. Nebyť teba, článok o Figuerovi by som si tuším ani nevšimol.“

„Milé, že to uznávaš,“ odvetila Elinor sladkým hlasom. „No nie som si istá, že sa Nera zhodne s každým,“ doložila ešte sladšie, ale už s badateľnou dávkou jedu. „Äko napríklad s tým vojakom. V armáde by sa bol Thoren stal hrdinom, podujať sa na takú úlohu!“

„Pravdepodobne,“ súhlasil Jake. „Ak by ju bol splnil.“

„Ibaže hrdina úlohu nesplnil, utiahol sa a prostred vojny sa dal podľa všetkého na podnikanie.“

„Nie všetci hrdinovia môžu splniť uloženú úlohu. Jazva na chrbte…“

„Jednostaj vravíš, že tá jazva na chrbte nie je stopou po rane z bojovej akcie. Lenže ak slúžil v armáde, nebol by sa usadil, kde spáchal vraždu alebo dačo iné, ved cez vojnu bolo na Miami plno vojska. Dal si si dokopy dobrú, solídnu teóriu, tak sa aspoň mne vidí, lenže sa zjavila Nera a tou svojou ostroumnou nožičkou ti ju rozkopala na márne kúsky. Mám na mysli, čo ti navravela o Thorenovi, o armáde, o sabotáži, o BOK-u. Človeče, ak tomu všetkému veríš, tak si sa zaťažil bremenom protikladov. Napokon, sám to dobre vieš, či nie?“

„Viem len toľko, miláčik, že tvoj rozbor zapácha osobnou zaujatosťou.“

„Hej? Na veci sa aj tak nič nemení. Ak budeš veriť, čo ti navravela, tých otázok bez odpovedí sa nezbavíš.“

„To je moja vec,“ odvetil Jake chladne. „Hneď na začiatku som ti povedal, že či prípad vyriešim, a či nevyriešim, to nie je tvoja starosť. A keďže nie sme na show, mohla by si si hodiť dačo na seba,“ doložil a zamieril k dverám.

„Vedela som,“ odvetila Elinor, no už len jeho chrbtu, „vedela som, len čo som otvorila ústa o tom Figuerovi, že sa nám pokazí celý deň.“

Predpoveď bola akurátna a nielen v jednom ohľade, ako Jake žatým zistil. Chlapík zo servisu si dal za nové pneumatiky potvorsky zaplatiť, ba čo viac, ešte chcel silou-mocou vedieť, prečo sú dorezané staré. A keď Elinor zatelefonovala McCloyovi, že im rozbili okno,

McCloy jej dal ľadovým hlasom najavo, že nie je daystarský poskok a že ak im treba dačo opraviť, treba sa obrátiť na služby. A opravár zo služieb im nielenže zasklil okno, ale všimol si aj ryhu na dverách medzi floridskou izbou a salónom, pričom mnohoznačné podotkol, že starí de Burgovci bývali v dome dvadsaťdva rokov, ale že po nich nezostal ani najmenší škrabanec. To mu vynieslo tučné prepitné – Jake ho už mal prichystané v ruke –, no keď odchádzal, aj tak tresol domovými dverami, že len-len nespadli z pántov.

A medzitým sa Magnesa nie a nie dovolať, hoci ho volal každú polhodinu.

Naposledy mu Jake zavolal o polnoci a potom sa pobral do spálne. Elinor v pyžame sa odtiahla, že mal miesta habadej. Ľahol si, no nie a nie zaspať, iba čo neprítomným pohľadom hľadel na svetielkujúce ručičky na hodinách na nočnom stolíku. Elinor, akoby chcela ukázať, že ani ona nespí a že ho aktívne odmieta, sa na svojej polovičke posteli ustavične hniezdila. Vše sa přehodila, vše pobúchala po hlavnici, aby sa jej lepšie ležalo, vše pokopala do paplóna, aby sa jej vystrel.

O druhej vykĺzol z postele, vošiel do pracovne a tíško zavrel dvere za sebou. Vytiahol Thorenove papiere a pribral sa ich pozorne študovať, riadok za riadkom, a robiť si poznámky do bloku. Keď dočítal, zašiel do salóna, do veľkého pohára si nalial Chivas Regál a zaniesol ho do pracovne. Pohodlne vystretý v otáčacom kresle, nohy na písacom stole, v ruke pohár škótskej, prezeral si, čo si zapísal, dlho a dôkladne, poznámku za poznámkou. Napokon vložil blok aj so všetkým ostatným do obalu, obal zamkol a zamieril do spálne.

Hodnú chvíľu stál konča postele, no nepočul hlboký, pravidelný dych. Na posteli vládlo hlboké ticho. „Si hore?“ opýtal sa šeptom a Elinor odvetila skľúčeným hlasom: „Nie.“

„Veľká škoda, mám novinu.“ Hmatkavo obišiel posteľ a na jej nočnom stolíku rozsvietil. Odhodila sa a zaborila si tvár do hlavnice. Sadol si k nej a obrátil ju tvárou k sebe. Oči roztrblietané slzami, nos červený, na lícach stopy po slzách. „Plačeš,“ povedal Jake. „Také veľké dievča a plače.“

„Taká hlúpa Poľka a plače, to si chcel povedať, však?“

„Nie. Povedzme vysokocitlivá Polka.“

Elinor sa horko-ťažko podoprela lakťami. „Naozaj krásne od takého manicko-depresívneho človeka, ako si ty. Myslíš, že nie si, keď sa správaš tak chladne?“

„Naozaj som sa správal k tebe nepekne?“

„Nie, správal si sa ako kocka ladu, milo a uhladene. Nespravil si nič, len čo si sa prestal so mnou zhovárať, ba sa na mňa aj dívať, ale ja som zrejme bez citu, tak čo na tom? Len mi prichodí mať ustavične na pamäti, že ak sa doobeda správaš chvíľku milo a príjemne, poobede môžeš byť hlboko pod bodom mrazu. A ak si dakto ľahne ku mne do postele a ani si nevšimne, že som tam, nuž tak sa správa ku slúžke pán, keď mu po rozume chodí práca.“

„Miláčik, v živote muža bývajú chvíle, keď sex…“

„Nehovorím o sexe. Hovorím len o tom, ako dakto leží milý a pokojný a má dakoho pri sebe. Ba mu čo-to aj povie.“ Ľahla si a zatvorila oči. „Načo to rozprávam? Veď ani nevieš, o čom ti tu rozprávam. To nie je tvoja chyba. Muži, ako si ty, nevedia, čo ženy cítia, tak veru.“

„Ľahko sa rozrušia,“ poznamenal Jake. „Aj ja som sa rozrušil, keď som našiel odpoveď na všetky tie nepríjemné otázky, čo si mi nastolila o Thorenovi. O tom som ti prišiel porozprávať, ale ak nemáš náladu…“

Elinor otvorila oči. „Našiel si odpoveď?“

Jake ju chytil za ruku. Chcela ju odtiahnuť, no potom ju nechala chabú v jeho zovretí. „Armádny dôstojník, vyškolený záškodník, dopravený ponorkou, aby splnil dôležitú úlohu. Bojovník, ktorý sa z ničoho nič vynorí na Miami s kopcom peňazí a začne podnikať priam v polovici vojny. Najčestnejší a najuzavretejší obyvateľ Daystar Islandu číslo dva, no stačí si ho preveriť, a pred rokom 1942 niet o ňom nikde jediného záznamu. A nič do seba nezapadalo, pokým som si náhodou nepoložil otázku, akým smerom šla tá ponorka, aby Thoren mohol splniť svoju úlohu.“

„Akým smerom?“ začudovala sa Elinor. „Čo má s tým spoločné smer?“

„Všetko, miláčik. Bola to nemecká ponorka a Walter Thoren bol nemecký záškodník, ktorý sa už nevrátil domov.“

45

„Žartuješ?“ spýtala sa podozrievavo.

„Nie.“

„Jake, to je bláznivá myšlienka.“

„Len kým sa nepreverí.“

Pomkla sa, aby mal viac miesta. „Tak mi ju prever.“

„Najskôr mi dones zopár obložených chlebíkov a pivo.“

Zaškúlila na hodiny. „O štvrtej ráno?“

„V maniackej ťáze bývajú manicko-depresívni ľudia hladní. A rozpráva sa mi lepšie, keď nie som hladný.“

„Takže nie je to s tebou také zlé.“ Zišla z postele a ovesila sa naňho, ruky jemu na pleciach, čelo opreté o prsia. „Dr. Jekkyl a Mr. Hyde. Raz vás oboch zavraždím.“

V kuchyni sedel za stolom a pozeral na Elinor. Vyberala z chladničky zásoby a nosila ich na stôl. „Človeka občas pochytí zvláštny pocit,“ začal Jake. „Taký pocit som mal, keď si rozprávala o Figuerovi a vyslovila si slovo ponorka. Akoby sa rozsvietilo v susednej izbe, ale dvere do nej boli zavreté. A ja ich nie a nie ani odchýliť, toľko vecí si protirečilo. No potom sa mi sťa v búrke zarojili myšlienky. Rozpamätal som sa na cosi z minulosti, čo mohlo byť odpoveďou na tento chaos. A protirečenia sa stratili.“

„To keď si vyskočil z postele a odišiel do pracovne?“

„Hej, vtedy.“ Pozrel na ňu prekáravo. „A ty si to chápala nanajvýš osobne, čo?“

„Nazdala som sa, že ma v tej posteli neznesieš pri sebe. Nemohla som zaspať a myslela som si, že preto nespíš, také čosi.“

„Ešte čo! Šiel som si pozrieť materiál o Thorenovi. Myšlienka, že bol cez vojnu nemeckým agentom, by bola totiž vyriešila celú záhadu jeho minulosti, ibaže to bola čertovsky bláznivá myšlienka. Ale čo som o Thorenovi vedel, ju iba potvrdzovalo. Bod za bodom. A na správnu stopu ma naviedla až spomienka na istý článok k výročiu druhej svetovej vojny v čerstvom výtlačku Mirroru. Článok k dvadsiatemu výročiu vyloďenia nemeckých záškodníkov na Long Islande cez vojnu. Zvláštne, ako človeku pracuje mozog. Keď si vyslovila slovo ponorka, spomenul som si na noc, keď som sedel za svojím písacím stolom s Mirrorom pred sebou a opatrne som si prezeral ešte nezaschnuté noviny, aby sa mi nezašpinili prsty tlačiarenskou čerňou, a čítal istý článok. Lenže nie a nie pochopiť, prečo ma tá nepochopitelná spomienka priam posadla. A držala sa ma celý deň a ja som sa ako blázon usiloval pochopiť prečo.“

„Preto celý deň,“ podotkla Elinor zdržanlivo, „že som bola s tebou.“

„Trpela si za spravodlivú vec. Zrazu mi totiž zišla na um a otvorila mi dvere dokorán operácia Pretorius či Praetorius, tak dajako. A viem, že sa uskutočnila dvadsať rokov predtým, ako Mirror prestal existovať, to značí roku 1942.“

Elinor držala flašu piva nad jeho pohárom. „Chceš povedať, že sa cez vojnu bojovalo na Long Islande?“

„Nie. Akcia skrachovala hneď na začiatku. Jeden z Nemcov, pôvodom z Ameriky, brnkol na FBI, len čo sa vylodili, takže ich všetkých hneď pochytali. Aj popravili okrem toho jedného. Toho zavreli.“

„Nechápem. Ak všetkých chytili, kde bol potom Thoren?“

Jake ju chytil za zápästie a nalial si piva do pohára. „Správna otázka. Ak nebol s Nemcami, čo sa vysadili na Long Islande, musel byť s jednotkou, ktorá sa vysadila dakde inde. Keby som bol šéfom nemeckej rozviedky, mal by som viac želiezok v ohni, najmä pri takej operácii. Skoordinoval by som najmenej dva či tri výsadky. Operácia by sa podarila, aj keby jeden výsadok nepriateľ vyradil. A Thoren podľa všetkého patril k výsadku, čo bol vysadený na tunajšom pobreží.“

„Zasa hádaš,“ podotkla Elinor trpiteľsky. „Nazdala som sa, že si už všetko definitívne vyriešil.“

„Takmer. Definitívne to vyriešiš ty. Hneď ráno pôjdeš do knižnice…“

„Zasa? Už ma tam majú po krk.“

„Čo sa dá robiť, musia ťa ešte raz strpieť. No neprezeraj všetky čísla. Stačí vyhľadať v kartotéke Operácia Pretorius či Praetorius a preštudovať o nej článok. Chcem vedieť len to, či sa vysadili aj inde. Najmä, či sa vysadili na juhu Floridy. A potom všetky informácie o výsadku, aké len nájdeš.“

„Hm-hm,“ podotkla Elinor, sadla si, lakťami sa oprela o stôl a položila si briadku do dlaní. „Tak teda zbohom.“

„Zbohom?“

„Špekulujem, čo sa stane, ak vysvitne, že sa na južnú Floridu nedostala nijaká nepriateľská rozviedka. Ako ma pre to znenávidíš. Radšej sa rozlúčiť hneď teraz, ako keď budeš hlboko pod bodom mrazu.“

„Neboj sa. Dostali sa tam.“

„Ďakujem. Dúfala som, že povieš, že hlboko pod bodom mrazu nebudeš.“

„Thoren alebo dobrovoľne zbehol a nasadil si masku dobrého amerického občana, alebo sme ho zahnali do slepej uličky, takže musel zbehnúť, čo je oveľa pravdepodobnejšie.“

„Kto?“

„FBI, armádna rozviedka, dakto. Nazdávam sa, že Thoren nebol človek, akí si bez závažného dôvodu nesplnia úlohu. Podistým ho zahnali do kúta, odkiaľ nebolo východiska. Akurát tam, kde sa na scéne zjavil EarI Dobbs. Thoren vraždil, aby z tej slepej uličky vyviazol, a Dobbs ho pri tom videl. Dokonalý svedok, pokým Thoren žil.“

Elinor spustila ruky na stôl. „Počkaj. Celý čas vravíš, že Thoren vraždil, aby sa dostal k peniazom, a s nimi sa tu potom zjavil.“

„Viem. Aj to ma ustavične mýlilo. Ale už naisto viem, že nevraždil pre peniaze. Velitel jednotky, čo bola vysadená na Long Islande, nielenže mal falošné doklady s potrebnými údajmi, ale aj kopu amerických peňazí. A Thoren bol podľa všetkého veliteľom výsadku. Musel mať pri sebe‘ vrece peňazí.“

„Čiže ak mal vraždiť pre peniaze, možno vôbec nevraždil. Možno ho cicali len preto, že bol bývalým nemeckým agentom.“

„Pochybujem. V tomto prípade by nebol platil. Tobôž spáchal samovraždu. Keby dvadsaťpäť rokov po vojne bolo vysvitlo, že došiel sem ako nepriateľský agent, ľahko by sa bol obhájil, také mal postavenie. Ak skôr, ako zbehol, nenapáchal škody, istotne by bol dostal amnestiu. Nezabúdaj, že bol vzorným občanom, že jeho švagor je politik veľkého kalibru, že by ho boli mnohí ľutovali a dôvodili známym: čo bolo, bolo, nechajme to tak. A jemu by bolo stačilo povedať, že za starých zlých čias Hitlera nenávidel. Dávať sa tak zdierať a napokon skončiť život samovraždou? Nazdávam sa, že Thoren by bol riskoval a šťastlivo vyviazol. Vražda sa však nepremlčuje. A vraždy sa dopustí, kto dakoho zabije pri sabotáži alebo pri špionážnej práci, a nie je pritom v uniforme. Nijaká ľútosť, nijaké čo bolo, bolo, nechajme to tak. Doživotné väzenie. A význační advokáti na súde ho oberú aj o to, o čo ho nestihli obrať vydierači.“

Elinor vzala do ruky zvlhnutú žemľu, stisla ju s výrazom odporu na tvári a položila na stôl. „Nuž, bolo by to smutné, ale nie veľmi. Ľutujem pani Thorenovú. Nemusí sa báť väzenia ani ničoho iného, a predsa platí, aby sa manželov príbeh nedostal do novín.“

„A aby mohla zinkasovať poistku,“ zdôraznil Jake.

„Na to som si nepomyslela. Tak čo spravíš? Všetko jej to povieš? Zlomíš ju a donútiš podpísať, že sa vzdáva nároku na tie peniaze?“

„Rozmýšľam o tom. Keby som ju presvedčil, že môžem vyrukovať so skutočnými dôkazmi, možno by to stálo za to. Tá posledná kvapka, ten nátlak navyše by ju zlomil. Oveľa lepšie by však bolo zlomiť najskôr Dobbsa, až potom pritlačiť k múru ju. Jediná chyba, že neviem, kde sú. A pokým ju neposadím na stoličku a nepichnem jej do ruky pero, nepokonám nič.“

„Magnes má tých dvoch…“

„A Magnes je kde, keby dačo? On ma má s nimi spojiť. Ako sa dozviem, čo robia, keď sa ho neviem dovolať?“

„Jake, a čo ak sa mu dačo stalo?“

„Nestalo sa mu nič.“

„Ako si môžeš byť taký istý? Je to starý človek s chorým srdcom. A čo sa chudák nabehá.“

„Nabehá sa dosť, lenže ho za to kráľovský platím. A buď spokojná, ten nás prežije oboch.“

O trčil prázdny pohár a Elinor vytiahla z chladničky ďalšiu fľašu piva. Nohou mu vytiahla nohu spopod stola, sadla si mu na koleno a naliala sebe aj jemu. Trochu odpila a zodvihla hlavu s fúzmi peny. „Páči sa mi to,“ podotkla a kývla hlavou.

„Pivo?“ zotrel jej fúzy palcom a Elinor mu ho v letku uhryzla. „Či môj palec?“

„Ako si si vo všetkom taký istý. Ovládaš si svaly aj city. Ale chyby robíš, takže predsa len nie si počítač. A to sa mi páči najväčšmi.“

„Spokojná po každej stránke,“ doložil Jake.

„Uhm. A ospanlivá.“

V posteli sa oprela oňho chrbtom a pritiahla mu ruku na svoj driek. „A nechaj ju tam,“ upozornila ho. „Som strašne vyčerpaná, to mi postačí.“

„Ak mám povedať pravdu,“ poznamenal Jake, „som rád, že si vyčerpaná.“

46

Keď zastali pred obchodným domom Jordan March, Jake povedal: „Nezabudla si, čo treba spraviť?“

„Nezabudla,“ odvetila Elinor a začala vyratúvať na prstoch. „Zdržať sa chvíľu v obchode a dačo si kúpiť. Zaviesť sa do knižnice taxíkom. Vyhľadať Operáciu Pretorius či Praetorius. Zavolať ti domov, keď budem hotová.“

„Správne. Ale bude tu jedna zmena. Ak sa po chvíli neozvem, opäť volaj a potom opäť a opäť, ale domov nechoď sama. Ba nevychádzaj ani z knižnice. Vezmi si do čitárne dajakú knižku a seď tam, pokým neprídem.“

Nasilu sa usmiala. „Takže v tú noc nás nestrašili, miláčik, však nie? Iba zle mierili.“

„Nie, bola to vyslovene zastrašovacia taktika. Nemáš sa čo ľakať. Iba tu pekne čakaj, kým sa neukážem, čo ako dlho by som sa dakde zdržal.“

„Ak sa zdržíš veľmi dlho, tak zahyniem od hladu.“

„Kdeže. V obchodnom dome si kúpiš škatuľu bonbónov alebo dačo iné, vydržíš. Vynahradím ti to večer. Pôjdeme to osláviť do dajakej prepychovej reštaurácie.“

„A si si taký istý, že budeme mať čo osláviť?“ spýtala sa Elinor.

„Ak aj nie, aj tak si ťa pôjdem dakde ukázať.“ Objal ju rukou, a keď zdvihla k nemu tvár, doložil: „A manželia sa pri lúčení nebozkávajú s pootvorenými ústami.“

„Iba preto, že muži sú zbabelci,“ odvetila Elinor a nenútene ho pobozkala. „Sleduje nás auto, čo je tamto za nami? To zelené?“

„To. Vytrvalé a neškodné.“

„A celé špinavé.“ Otvorila dvierka, vykĺzla z auta, no ešte si priložila hlavu k sklu. „Človek by si myslel, že kto sleduje takýto jaguár, mal by si prinajmenšom vyligotať auto.“

Len čo došiel domov, opäť vykrútil Magnesovo číslo a opäť nič. Potom sa dal do práce – na pásku z predošlého dňa nahral ešte rozbor totožnosti Waltera Thorena. Potom celú pásku prehral na ďalšiu pásku a duplikát pozorne zabalil, zapečatil a napísal naň adresu svojho bytu v Manhattane.

Telefón zazvonil krátko pred poludním. Ozvala sa Nera Ortegová. Čo šomrala, sa nedalo rozumieť.

„Čo?“ spýtal sa Jake.

V slúchadle sa ozval hlasitý šepot. „Idiot, nekrič. Vravím, že Fons nečakane došiel domov. Akýsi náš drahý priateľ práve umrel, tak mu Fons došiel na pohreb. Čiže istý čas nebudú plavecké večierky. Rozumieš?“

„Hej.“

Opäť stíšila hlas, opäť musel napínať sluch, aby rozumel. „Ale o týždeň – najviac desať dní – všetko bude v poriadku. Ešte máš chuť zaplávať si v našom bazéne?“

„Hej.“

„Som rada, že si mi to povedal.“ Nera sa tíško zasmiala. „Si skvelý plavec.“ Zložila slúchadlo.

Po piatich minútach sa opäť rozcengal telefón. Jake sa pomaly pobral k nemu, no vtom si uvedomil, že cengá telefón v pracovni, ktorý nie je uvedený v telefónnom zozname. Len-len že ho nezhodil z písacieho stola, tak zdrapil slúchadlo. Magnes.

„Ježišikriste,“ vybuchol Jake a Magnes mu zaraz skočil do reči. „Počúvaj, Dekker. V sobotu večer som veľa vypil, takmer som sa utopil. A včera v noci som spal v divočine, ale v takom dome, do akého by si dakde v zadnom dvore nedal, prepáč za výraz, ani prasa. Takže nepovedz radšej nič, čo by sme obaja oľutovali. Buď rád, že som ti našiel Earla Dobbsa. Chceš o tom dačo počuť?“

„Práve sa zberám zaniesť dačo na poštu. Odtiaľ sa poberiem rovno k tebe.“

47

Cestou na Oceánsku cestu Jake zastal pred poštou na Washingtonovej triede a obzrel sa. Zelený chevrolet zaparkoval obďaleč za ním. S balíčkom pások, držiac ho nápadne v ruke, vošiel do budovy pošty. Rovnako nápadne bez balíčka z nej aj vyšiel.

Magnes, v plavkách a slamenom klobúku, si voľkal v plážovom kresle pri svojom byte na streche budovy a potil sa. Oči aj tvár vpadnuté. „Obedoval si?“ opýtal sa namiesto pozdravu.

„Obed nespomínaj,“ odvetil Jake. „Čo vieš o Dobbsovi?“

„Povedal som ti, že som ho našiel, nie? Je zašitý na takom mieste, kde ho dostaneme, keď sa nám zachce.“

„A čo pani Thorenová? Tí tvoji chlapci ju už objavili?“

„Skôr či neskôr objavia. Belie Glade je veľké mesto, synak.“

„Hej?“ podotkol Jake príjemným hlasom. „Zdá sa mi, že mi dačo navrhuješ. Nevymyslel si si dajaký nový zaujímavý plánik?“

„Od kohokoľvek iného by som to pokladal za urážku,“ odvetil Magnes bez hnevu. „Od teba je to prirodzené.“ Zviechal sa z kresla. „Poď dnu. Možno dačo zješ. Ja nemôžem. Najmä po tom, čo som. prežil za tieto dva dni.“

Dnu sa pozvŕtal, prichystal polievku z konzervy, uvaril kávu, prestrel na stôl pre dvoch. „V sobotu večer,“ začal, „keď som ti volal, som zašiel do toho podozrivého baru, kde chodieval Dobbs, do baru, čo je pri psej dostihovej trati. Usadil som sa tam, no a o tretej, štvrtej ráno mi barman ukázal chlapíka, ktorého vídal s Dobbsom. Tak som sa s ním skamarátil. Dozvedel som sa, že kedysi mal dodávku, vozil v nej plyn aj do i Crosscutu, to je dakde v močarinách. Dobbs býva práve tam. Zopár ráz aj vedno poľovali, Dobbs má totiž neďaleko Crosscutu chatrč na akomsi ostrovčeku a že sa í tam dobre poľuje. Už som takmer spal, ale chlapík mi vraví, aby som mu zastal pred domom, že vezme dve pušky a že mi v Crosscute ukáže, kde býva Dobbs, že sa tam môžbyť aj zoznámime. Bol som mu totiž povedal, i že obchodujem s nehnuteľnosťami a že som počul, že i Dobbs lacno predáva dajaký majetoček v tej divočine. Nuž si chlapec zmyslel, že mi pomôže uzavrieť obchod a dostane zopár stovák za sprostredkovanie.“

„A zoznámil si sa s Dobbsom?“ spýtal sa Jake.

„Nie. Starý čudák, čo býva v susednom dome – v dome, do akého by si nezavrel ani prasce, mi povedal, že Dobbs je v močarinách, v tej svojej chatrči. A že sa ta dá dostať na člne, ale cestu nevie. Aspoň povedal, že nevie.“

„Aj tak dobre,“ prisvedčil Jake. „Možno chlapík, čo ťa sleduje, má dačo poaniknúť, keď sa stretneš s Dobbsom. Sledoval ťa do Crosscutu, nie?“

„Neodprisahal by som.“ Magnes dal na stôl dva i taniere polievky a sadol si k svojej. Rozlomil okruch čierneho chleba a polovičku si hrubo natrel maslom. „Vďakabohu, môj doktor neverí v cholesterol. Bol si dakedy na Tamiami Trail?“

„Nie.“

„Nuž, akoby si sa šinul tunelom, vieš, čo mám na mysli. Rovno až k zálivu, kanál z jednej strany, močarina z druhej. Ak dakoho sleduješ, môžeš za ním zaostať aj míľu, nestratíš ho. Len na jednom mieste treba dávať pozor – kde z Tamiami Trail odbočuje cesta číslo deväťdesiatštyri, asi šesťdesiatpäť kilometrov od Miami. No a na tej ceste je Crosscut, zopár kilometrov od Trailu. A tam som za sebou nevidel nijaké auto.“

„Bol by to trhák, keby si sa ho bol striasol,“ povedal Jake. „Ibaže to bolo včera ráno. Kde, dočerta, si trčal odvtedy?“

Magnes si odhryzol poriadny kus chleba. „Kde? Ver, never, so svojím kamošom z baru a tým starým trhanom, Dobbsovým susedom, sme poľovali v slatine. Keď sme vychádzali z baru, mal už v sebe alkoholu potadeto a ešte si vzal fľašu. A keď sme dorazili do Crosscutu, bol mi už ako brat. Ako ma má rád, tak ma má rád. Aj kľúče od môjho auta si dal do vrecka a že musím ísť s ním aj s tým starým čudákom, že si zapoľujeme. Vravím mu, že nie, a on hneď a zaraz na mňa namieril, vraj ho nemám tak rád ako on mňa. Slovom, cez deň sme poľovali na vysokú zver a až do polnoci na aligátory, a nocoval som u toho starého na matraci, čo tak páchol močom, že som si musel zapchať nos rukou, inak by som nebol zaspal. A keď som dnes ráno vyložil na Flaglerovej ulici toho svojho kamoša, pobral som sa na patričný úrad, že sa čo-to dozviem o ostrovčeku, kde má Dobbs chatrč. Ten starý mi povedal, že ostrovček sa volá Dobbsov ostrovček. Ale ako sa ukázalo, taký ostrovček na mapách nebol. Úradník mi poradil obrátiť sa na lesníkov v Monroe County, že ho nájdu na motorovom člne. Napokon, Dobbs chodieva do Crosscutu po potraviny, takže na tom nezáleží.“ Magnes namieril lyžicou na Jaka. „A ty sa tak netvár, mudrlant. Nazdáš sa, že starému človeku s chorým srdcom je ľahko vydržať také dačo?“

„Ja že sa tvárim?“ spýtal sa Jake nevinne. „Zle mi čítaš z tvári, Magnes. Rozmýšľam, aké majú podaktorí ľudia šťastie.“

„Pravdaže. Také šťastie by som rád dožičil Násirovi.“

„Aj tak. Podaktorí si strieľajú a na podaktorých sa strieľa. Tak čo povieš, ktorí majú šťastie?“

„Sa strieľa?“ zopakoval Magnes. „Na teba?“

„V sobotu v noci vystrelili na nás cez zadné okno dva razy. A dorezali mi na jaguáři pneumatiky.“

Magnes ohrnul pery a tíško spískol. „Takže sa chlapci pustili do vás naozaj zostra. A chceli vás skutočne dostať?“

„Asi nie.“

„Dievčatko sa má dobre?“

„Výborne.“

„Ale nechávať ju teraz samotnú, Dekker?“ pokračoval Magnes obviňujúcim hlasom. „Keď idú po vás?“

„Vravím ti, že sa má výborne. Teraz je v Miami v knižnici, preveruje posledné veci o Thorenovi, tam jej nikto neublíži. Tak čo, chceš počuť, čo je nové, či ju chceš držať za rúčku?“

„Už počúvam. A ak nemáš rád studenú polievku, môžeš pri jedení rozprávať.“

Jake rozprával podrobne. Začal vstupenkou na dostihy chrtov a skončil rozborom Thorenovej minulosti. Keď dorozprával, Magnes dlhú chvílu sedel mĺkvy a zachmúrený. „Špinavý, odporný nacista. Mäsiar. Mydlár. Vieš čo? Mrzí ma, že je mŕtvy, prisámbohu. Stokrát by bolo lepšie, keby žil a keby mu tí hrdlorezi každý deň, až pokým by nezgegol, cicali krv.“

„Neveľmi som ťa prekvapil,“ poznamenal Jake.

„Prečo by si mal? Prekvapil by si ma, nech sa z neho vykľuje žid, ktorému by sa podarilo uchytiť na Daystar číslo dva. Ale žeby sa tam nemal cítiť ako doma nacista? Už nemôžem jesť.“ Namieril kostnatým prstom na Jaka. „A jeho manželka určite vie, kto bol čo bol jej manžel, Dekker. Z tej poistky nedostane ani centík, to mi bude satisfakciou. A ani jej deti nedostanú ani centík. Čím si ma poveril, som doteraz pokladal za prácu. Odteraz mi to bude naozajstným potešením, čestné slovo.“

„A mne šťastím,“ doložil Jake. „A čo ten Raymond Beaudry? Čo myslíš, je zapletený s Gélom a Dobbsom?“

„Nie.“

„Žije medzi nimi, možno bol spojkou. A ako prišiel ku mne na tých dostihoch…“

„Nie, nie. Nezabúdaj, že žije medzi nimi roky a Thorena začali vydierať, až keď naňho nadabil Dobbs. Thorena pritisol k múru Dobbs. A pritisol ho rýchlo. Spojím sa s dajakým lesníkom, aby nás doviedol k jeho skrýši. Do Belle Glade pošlem ďalšieho chlapca, zistiť, kde je tá ženská. Zariadim to hneď zajtra.“

„Upokoj sa a rob, čo ti kážem,“ namietol Jake. „Skôr ako si Dobbsa podám, musím ešte zistiť, čo vlastne Dobbs vedel o Thorenovi.“

„Že bol nacista. A že sem došiel ilegálne. Prečo by toho malo byť viac? Lebo si si zmyslel, že Thoren bol zapletený do vraždy? Zbytočne vec komplikuješ, Dekker, iba márniš čas.“

„Magnes, Thorena už poznám temer tak dobre ako seba samého. Čo by ho čo čakalo, zo všetkého by sa bol vysekal, iba z doživotia nie. Bol to chlapík bez nervov. A tvrdý ako skala. A tých desaťtisíc mesačne a napokon samovražda iba dokazujú, že sa zaplietol do dačoho, za čo by dostal doživotie.“

Magnes sklonil hlavu a zahľadel sa na Jaka spopod obočia. „Takže jestvujú dvaja rovnakí chlapíci? Bez nervov, tvrdí ako skala? Nazdáš sa, že vieš, čo by spravil, lebo vieš, čo by si spravil ty?“

„Nazdám sa, že svoje karty Dobbsovi ukážem, až keď bude medzi nimi tromf. Keď mu poviem, aby šiel so mnou k pani Thorenovej a nakriatol ju podpísať, že sa vzdáva nároku na vyplatenie poistky. Vtedy vyrukujem s tromfom. Dobbs si musí uvedomiť, že netáram dve na tri a že ho môžem dopraviť na políciu.“

„A čo milostivá pani?“

„Nebude mať na výber. Alebo podpíše a peňazí sa vzdá, aby vec zostala ututlaná, alebo nepodpíše, a o peniaze aj tak príde, úradne sa totiž zistí, že Thoren spáchal samovraždu. A na dôvažok sa celý príbeh dostane do novín.“

Magnes prižmúril oči. „Náramne čudná šachová partia, Dekker. A načo? Aby sa vec nedostala do novín a ona mala šancu, to chceš? A či je Maniscalco taký, že ťa vyčiarkne z platobnej listiny, ak mu osobne neodovzdáš papier, čo Thorenová podpíše?“

„Maniscalco tvrdí, že mu to osvedčenie musím odovzdať, že len tak donúti poisťovňu, aby vyplatila, čo mi j náleží. Ak by mohol, tak ma z tej platobnej listiny j istoiste škrtne, aj keby šlo čo len o päť dolárov.“

Magnes múdro prikývol. „Myslel som si to. Z toho i teda vychodí, že mu ten papier predáš. Prosím. No čo sľúbiš Thorenovej, to mňa neviaže. Ty dostaneš papier a poletíš s ním do New Yorku, a ja celý príbeh uverejním v novinách, tak veru. Čo bývajú na Daystar t číslo dva, veru nemajú radi, keď sa o nich píše v novinách, iba ak v súvise s dobročinným večierkom. Chob \

dir in bod. A písať sa o nich bude, až im to pôjde na nervy.“

„To je už tvoja vec,“ odvetil Jake. „Keď odídem, sprav, čo chceš.“

„Aj spravím. No ešte jedno mi vŕta v hlave. Pooch Gela. Čo myslíš, kto po vás strieľal? Kto dostal môjho chlapca do nemocnice a vyfúkol mi Thoreničku? Keď ukážeš karty Dobbsovi, hneď a zaraz pobeží ku Gelovi.“

„Ak budem taký hlupák, že mu to dovolím. Čo sa toho týka, aj Gela si musí dávať pozor. Ak by ma odpílil, poisťovňa by peniaze hneď zablokovala. A zaraz by spolupracovala s tunajšou políciou. A to Gela istotne vie.“

„Určite vie,“ zdôraznil Magnes. „A takisto vie, ako sa píše bodka, no staviť by som sa nestavil. Napokon, to je tvoj názor. A čo naše dievčatko?“

„Čo s naším dievčatkom?“

„Vravel si, že ju odpravíš do New Yorku. A ako vidím, ešte je tu.“

Jake pokrčil plecami. „Rozhodla sa zostať.“

„Rozhodla sa zostať. Povedal si jej, čo vám tu hrozí? Povedal si jej, že možno bude ešte horšie, pokým sa prípad nevyrieši?“

„Nepovedal. O našej práci vie všetko, čo treba. Aj keď nám strieľali do salóna, bola tam.“

„Pravdaže. Kde si ty, chce byť aj ona. Veď je to decko, Dekker. Dieťatko. Nevie nič, len to, že je do teba celá preč. Ale čo ak by jej jedna z tých guliek, nedajbože, preletela hlavou? To by ťa netrápilo? Riskuješ, len že si chceš kedy-tedy s ňou poležať? A prosím ťa, nevrav, že ti ide o viac.“

„Nemám ti čo vravieť, Magnes, iba že márniš čas, a ty strašne nerád márniš čas. Čo tak vrátiť sa k práci?“

„To je tvoja odpoveď? Dievča zostane, nech sa stane čokoľvek?“

„Hej,“ prisvedčil Jake. „Kým si to bude želať.“

Magnes so záujmom pozrel na Jaka. „Vravíš to tak,, že… Povedz mi pravdu pravdivú, Dekker. To dievča ti je viac, ako som si myslel. Či sa mýlim?“

„Ak bude svadba, Magnes, pokladaj sa za pozvaného. Ale nečakaj na ňu veľmi dlho.“

„Svadba.“ Magnes s obdivom pokyvkal hlavou. „Náramne prefíkane si sa vyhol odpovedi. Náhodou totiž viem, že dnes na takých veciach čerta starého záleží, aj keď ide o dievča z ctenej rodiny. Zbalí chlapca, kúpi si tabletky, aby nezostala v druhom stave, a zdrhne pred svadbou. Ale čo sa vyhýbaš odpovedi? Myslíš si, že mať voči žene opravdivý cit je hanba?“

„Pozrime sa,“ odpovedal Jake. „Pred chvíľou bola deckom.“

„Hej. Ak sa za tebou ženie ako dievčatá z klubu ctiteliek, je decko. Ale ak ti na nej naozaj záleží, tak je žena. Tak či onak, Dekker, dom na Daystar, v ktorom bývaš, si vzal na mušku profesionálny zabijak. Ak si to dievča chceš nechať tu, aspoň ju dakde ukry. Umiestnim ti ju v istom milom hoteli, nebude o nej vedieť živá duša. Nenechávaj ju samotnú v tom dome.“

„Porozmýšľam,“ prisvedčil Jake, a keď Magnes rozhodil rukami a povedal, „akoby človek hrach na stenu sypal,“ Jake podotkol: „Tuším aj sypem, nie?“

„Dobre, dobre, veľký človek, poďme k veci. O čo ide?“

„Aby si mi vybavil schôdzku s Frankom Milanom.“

„Skvelý žart,“ podotkol Magnes.

„A čo najskôr. Ešte dnes večer, ak môžeš.“

„Dnes večer. A zajtra ráno raňajky s pápežom.“

„Zaručil si sa, že ma tu spojíš s kýmkoľvek, aj preto r som si ťa najal,“ namietol Jake. „S kýmkoľvek bez výnimky. A Milan sa neskrýva. V saune v Royal i

Burgundian stál pri mne.“

„Pravdaže. A keby si mu bol povedal helou, tak ti hádam aj odpovie. Ale ak by si doložil ešte dve slová, tak ťa od neho odstránia, že by si sa nestačil ani spamätať.“

„Aj ty sa celkom dobre vyhýbaš odpovedi,“ poznamenal Jake chladne. „Ale k veci. Kedy ma môžeš spojiť s Milanom?“ í

„Keď zistí, kto si čo si. Ak ho to vôbec zaujíma, veď už vie všeličo. Slovom, prinajlepšom o pár týždňov.“

„Tak dlho nemôžu čakať,“ odvetil Jake..r

„Ty nemôžeš, ale on môže, má času dosť.“

Jake sa zamyslel, no zrazu prudko odtisol stoličku od stola a vstal. „Kde máš telefón? Nie hotelový, tvoju súkromnú linku. Brnknem Maniscalco vi. Na môj účet.“

„Maniscalcovi? Myslíš si, že si bude počínať lepšie ako ja? Že tu má väčšie možnosti?“ t

„Nie, s Milanom ma spojí dakto iný, Maniscalco ma len podrží.“

Magnes zvedavo nastrčil hlavu. „Dakto iný? Kto iný?“ Ukázal na nočný stolík pri posteli. „Na spodnej poličke. Iba odhrň tú látku. Chceš povedať, že tu máš dakoho, o kom neviem?“

„Nie. Mám tu iba, tak povediac, kamoša. Chlapíka, čo sa o mňa náramne zaujíma.“ Jake vykrútil číslo a Maniscalcovej sekretárke povedal, kto volá. „To si ty, Jake?“ ozval sa vzápätí Maniscalco a rozkašlal sa. „Hnusný čas,“ pokračoval v záchvate kašľa, „máš šťastie, že si tamdole na juhu, tu je chladno, sychravo. O čo ide?“

„O to, že ti možno ešte dnes dakto zavolá a bude chcieť vedieť, kto som, Manny. Budeš v robote aj popoludní?“

„Až do polnoci. Ale čo…“

„Dobre počúvaj. Komukoľvek, kto sa bude na mňa pýtať, povieš, že som zamestnaný v poisťovni Guaranty ako vyšetrovateľ a okrem platu za každý prípad dostávam prémiu. Desať percent. A ak sa spýta, či som ženatý, povieš mu, že som. Rozumieš?“

Zavládlo zlovestné ticho. „Rozumiem,“ ozval sa Maniscalco napokon, „a nepáči sa mi to. Vieš, ako sme sa dohodli. Neprezradíš svoje meno, neprezradíš názov našej poisťovne. To stále platí.“

„Manny, aspoň raz v živote nebud taký poondený byrokrat. Ide o dôležitú vec. Musíš to pre mňa urobiť.“

„Ak by Guaranty mala napokon podržať dajakého chlapíka na voľnej nohe, nemúsím urobiť nič. Ak chceš, aby to urobili, začni pre nich pracovať. Začať u nás pracovať môžeš kedykoľvek, stačí určiť deň. Ale ak chceš pracovať sólo, tak ich nežiadaj, aby ti pomáhali. Taká je hra, Jake. Nemôžeš chcieť to aj to.“

„Ty poondený hnusník,“ odvetil Jake tíško, „ak mi teraz nepomôžeš, spravíš nad celým prípadom kríž. Akurát sa ho chystám zbaliť.“

„Zbaliť?“ Maniscalca pochytil druhý záchvat kašľa. „Chceš povedať, že si o Thorenovi dačo vysnoril?“ spýtal sa, len čo potlačil kašeľ. „Naozaj ho tak cicali, že musel spáchať samovraždu? Porozprávaj.“

„Porozprávam, len čo ti odovzdám ten papier.“

„Hej? Už si tak ďaleko, že sa vykrúcaš? Dobrá správa, kamarát.“

„Zatiaľ. Ak chceš, aby bola aj naďalej dobrá, tak ma podrž, keď ti brnknú. A nešpekuluj, lebo prídeš o nervy. Iba sprav, čo ti kážem,“ doložil a tresol slúchadlom.

„No tak,“ ozval sa Magnes podráždene. „Kto je ten starý kamoš, čo ťa tak bleskove spojí s Frankom Milanom? Viem mu aspoň meno?“

„Sám ho neviem,“ odpovedal Jake.

48

Z výhodného miesta na verande hotela, kde očami sťa perličky sledovali každý jeho pohyb starčekovia, čo tam vysedávali, vyzeral na Oceánskej ceste zelený chevrolet s predĺženou anténou. Napokon ho zazrel. Z južnej strany od hotela stavali veľkú budovu, luxusný družstevný dom, tak aspoň hlásala tabuľa na stĺpiku pred budovou. Kostra budovy siahala od Oceánskej cesty takmer až k moru a zaberala poriadny kus otvorenej pláže. Pred ňou stálo nákladné auto, z ktorého vykladali oceľové rúry. A anténa zeleného chevroleta vykúkala spoza nákladného auta.

Jake zašiel k chevroletu peši. Zatvorené okná na aute a horúci pulzujúci oblak z výfuku dávali na vedomie, že vodič motor nevypol a že si sťa zapečatený sedí v klimatizačnom komforte. Vodič bol mladý, najviac dvadsaťpäťročný, mal dlhý nos, úzku tvár, oči veľmi blízko pri sebe a tenučké fúzy, ktoré mu nepridávali na kráse. Mal na sebe tvídové športové sako a širokú pestrú kravatu. Na svoju prácu bol teda dosť teplo oblečený.

Istotne ho miatlo, že si ho Jake cez okienko tak prezerá, no nedal na sebe nič znať. Tvár bezvýrazná, hlava opretá o operadlo, ruky bezvládne položené na volante. Slovom, sedel tam a dával sa prezerať. No len čo Jake otvoril dvierka a nahol sa k nemu, zareagoval veľmi rýchlo. Jake zrazu pocítil tlak na hrudníku – hlaveň automatickej pištole, ako si vzápätí všimol. Ruka, čo pištoľ držala, obelela na hánkach. „Čo to, doparoma, stvárate?“ vyštekol vodič.

Jake zostal, ako bol: napoly v aute, napoly pri aute. „Chcem si s tebou prehodiť pár slov,“ odvetil Jake milo.

„A lepšie v aute ako na tom slnci. Na takom slnci sa človeku raz-dva vysuší lebka.“

Vodičova tvár sa skrivila údivom: „Čóoo?“ Hlas sťa pretiahnutý výkrik saxofonu stlmený sordínom.

„Ale, prosím ťa. Ty poznáš mňa, ja poznám teba, tak čo sa tu hrať?“ odvetil Jake. „Búchačku nemám a nahovárať ťa, aby si podviedol Franka Milana, ťa nenahováram, tak sa upokoj. Tú vecičku odlož, podebatujeme si.“

„Mister, chcete dačo vedieť? Tak vám poviem. Potratili ste rozum.“

„Nie celkom, tá vecička, čo do mňa vtláčaš, ma totiž neznepokojuje. A vôbec, kto ti dával íekcie o pištoliach? Mal by si vedieť, že z automatickej pištole pritisnutej o čokoľvek sa nedá strieľať. Z revolveru, to hej. Z takejto veci nie.“

Chlapík blesol očami po pištoli, čo držal v ruke. Vzápätí sa mu z tváre dalo vyčítať, že informácia ním aj otriasla, aj vzbudila v ňom podozrenie. „Ty blázon odporný,“ vyhŕkol splašene, keď sa Jake zapretý do hlavne automatickej pištole neúprosne vtláčal na sedadlo. „Priam si to pýtaš. Vypadni.“

„Takže si to naozaj nevedel,“ doložil Jake a sťaby kliešťami zovrel rukou chlapíkovi zápästie, aby sa hlaveň neodtiahla od hrudníka. Potom sa druhou rukou opatrne načiahol za seba, nahmatal kľučku a zabuchol dvere. „Ak by sa ti ju podarilo odtiahnuť, tak by si ma, pravdaže, mohol prevŕtať. Ibaže potom by ťa Frank obetoval. Rozkaz znel iba sledovať, nie strieľať, je tak?“

Chlapík sa zúfalo usiloval odtiahnuť pištoľ, no podarilo sa mu len zakliesniť medzi volant a sedadlo a chrbtom pritlačiť o dvierka, ako ho ta Jake zatláčal telom. „Ty blázon šialený, už dosť, počuješ?“ V hlase už panika. Klimatizácia pracovala na plné obrátky, v aute bolo teda chladno, no vodičova tvár sa z ničoho nič zaliala potom.

Vtom kostnatými prstami vyrazil Jakovi k očiam. Jake ich zachytil ešte pred očami a pomaly mu ich zatláčal k zápästiu, až chlapík napokon bolestivo zajačal.

Jake neprestával zatláčať, a pritom dával pozor, aby mu automatická pištoľ zostávala zapretá do rebier. „Ešte chvíľu,“ podotkol „a zlomí sa ti zápästie. To chceš?“

„Nie, nie, prekristapána. Už dosť, prosím vás.“

„Najskôr pusti pištoľ.“

Automatická pištoľ sa zošmykla medzi sedadlá. Jake mu pustil prsty a spakruky ho tresol po tvári, že vodičovi narazila hlava do okna. Jake sa pomkol naspäť a zdvihol pištoľ. Kaliber 99 milimetrov, luger, ale na belasej oceľovej hlavni stálo Smith a Wesson. Bola nabitá.

Mládenec naňho hľadel celý ohúrený. Sťažka dýchal a z nosa mu cícerkom kvapkala krv. Keď mu Jake vyberal z vnútorného vrecka na saku náprsnú tašku a zbežne prezeral, čo je v nej, sedel bez slova náramne krotký. „Takže ty si Anthony Aiello,“ konštatoval Jake. „Násilník zelenáč.“

„Ste poliš, čo?“ vyhŕkol Aiello s potlačovanou zúrivosťou. „Ten sukin syn, čo mi dal túto prácu, mi povedal, že ste…“

„Nie, nie som poliš.“ Jake hodil náprsnú tašku do odkladacej skrinky. „Ktorý sukin syn ti dal túto prácu? Frank Milan?“

Zúrivosť sa z chlapíka zaraz vytratila. Nahradila ju napätá opatrnosť. „Mne? Čo ja mám s Frankom Milanom?“

„To je pravda. Tak s dakým pod ním? No mne je to jedno, Anthony. Ten či ten, spojíš ma s Frankom Milanom, a to hneď. Vidíš tú telefónnu búdku na konci bloku? Zájdeme si ta, ja ti dám potrebnú mincu, a keď vyjdeš z búdky, už budem mať vybavenú schôdzu s pánom Milanom, na dnes.“

„Akurát.“ Ani Magnes by to nevyslovil pohŕdavejšie. „Práve ja. Súkromný tajomník Franka Milana.“

„Práve som ťa ním spravil. No a teraz pohni káru k tej búdke. Kožené topánky sú dnes drahé. Trochu ušetríme.“

„K tej búdke pohnete káru vy, mister. Ja myslím…“

„Ty nemáš čo myslieť, Anthony. Ty si nemáš čo napínať mozog. Ty máš robiť len to, čo ti kážem. Dakto z chlapcov Franka Milana mi vybaví s ním schôdzku, a to hneď. Tvojou úlohou bude toho chlapca presvedčiť, aby mi tú schôdzku vybavil.“

„A ak sa tá schôdzka nedá vybaviť?“

„Zasmeješ sa, keď ti poviem, ako sa dá. Zájdeme do vedľajšej ulice, kde nás nebude nikto vidieť, ja namierim na teba tvoju pištoľ, a ty sa vyzlečieš celkom donaha. Potom s tým, čo máš teraz na sebe, a s kľúčom od auta zájdem peši k tej telefónnej búdke a brnknem na políciu, že v jednom aute, tam a tam, sa predvádza akýsi perverzný mládenec. A potom im môžeš povedať, ako sa to stalo, zabavia sa, nech sa páči. Ak nepovieš, prípad bude ešte zábavnejší. Najmä keď sa v gangu dozvedia, čo sa stalo, keď ťa sledovaný chlapík mal po krk.“ Aiello, opretý chrbtom o dvierka, zahmatal rukou po kľučke, no Jake ho zdrapil za kravatu a mykol k sebe. „To nerob, Anthony. Už by si mal vedieť čo a ako.“

Aiello zasmrkal, aby mu prestala kvapať z nosa krv. „Ak nie ste poliš, tak ste šialený blázon, hej.“

Jake ho opäť spakruky udrel po tvári. „Mám meno, Anthony. No aké meno?“

„Dekker, prekristapána, Dekker.“

„No vidíš. A som zamestnaný ako vyšetrovateľ v poisťovni Guaranty v New Yorku a môj šéf sa volá John Maniscalco. A chcem sa zísť s Frankom Milanom, a to hneď. Rozumieš?“

„Hej, rozumiem.“

„Dobre. Tak čo, zavoláme si, a či sa zasmejeme?“

Aiello telefonoval dlho, zjavne znepokojený. Jake stál napoly v búdke, dozeral na rozhovor. Chvíľu mu za chrbtom stála scvrknutá starenka, opretá o paličku. „Darebáci,“ vybuchla po chvíli, tresla po búdke paličkou a napajedená odcupkala.

Napokon Aiello zavesil slúchadlo. „Vraj o štvrtej v podniku Nappy’s Lounge na Stripe. Možno tam bude.

„O štvrtej?“ zopakoval Jake. „Ote takmer dve hodiny.“

„Človeče, počuli ste, že som sa šiel pretrhnúť, nie? Čo ešte chcete?“

„To je pravda, Anthony,“ upokojoval ho Jake. „Aspoň vidíš, na akú nevďačnosť človek zavše nadabí. A teraz si požičiam tvoje auto, treba mi zájsť k môjmu. Tam ši ho nájdeš. A tú pištoľ si vezmem.“

„Hej? Ak ku Frankovi Milanovi pôjdeme s ňou…“

„Ja?“ Odvetil Jake. „Povedal som ti, že strelné zbrane nenosím, Anthony. Iba ich zbieram.“

49

Až do pol štvrtej – vtedy sa ozval Maniscalco – sa nepokojne ponevieral po dome. „Informoval sa dakto o mne, Manny?“

„Asi pred dvadsiatimi minútami. Chlapík z Juhovýchodného úverového úradu. Osobne.“

„Podržal si ma?“

„Podržal, pomôž mi pánboh. Povedal som mu, že ťa zamestnáva Guaranty za pätnásťtisíc ročne plus desať percent za pohľadávku, ak dokážeš, že sa zakladá na podvode. Jake, prekristapána, Juhovýchodný úrad je u nás jeden z najväčších. O týždeň bude v každom miamskom informačnom bulletine tvoje meno a takisto zašifrovaný názov našej poisťovne. Moment.“ Maniscal– cov hlas sa na chvíľu vzdialil. „Miláčik, formuláre počkajú. Teraz vyjdi pekne na chodbu, zavri za sebou dvere a počkaj.“ Hlas opäť zmocnel. „Jake?“

„No?“

„Ak dačo vyvedieš a ťa pri tom chytia, v kaši bude aj Guaranty. Či vieš, čo bude potom so mnou?“

„Ak dačo vyvediem. A ma pri tom chytia.“

„Tak sa so mnou nezhováraj,“ vyprskol Maniscalco. „Ploštice sú už tuším vo všetkých miamských telefónoch a aj odpočúvajú. Aj to dievča jednu nasadilo u Thorenovcov, ako si mi povedal. Čo ak to zvalí na teba? Páni na hornom poschodí by sa zatvárili, keby tak vošiel k nim zákon, priam ich vidím.“

„Neboj sa, Manny. Elinor je mimoriadne dievča. A keď dokončíme, čo sme začali, Juhovýchodnému úradu môžeš zavolať, že som vašej všivavej poisťovni dal výpoveď. Aby si to v tom informačnom búlletine opravili.“

Maniscalco sa usiloval odpovedať aj v záchvate kašľa, no napokon sa poddal. „Vravel si, že týždeň?“ zasipel napokon, „a môžbyť ani nie týždeň. Ešte to platí?“

„Platí. Ten chlapík z Juhovýchodného sa spýtal, či s som ženatý?“

„Nie, povedal som mu to sám. Ani nie týždeň, hej? Rozprávaj. Akurát mám trochu voľného času.“

Jake sa zasmial. „Ani poriadne zaklamať nevieš, Manny.“

Zložil slúchadlo a zahľadel sa na automatickú pištoľ Anthonyho Aiella položenú pred ním na písacom stole.

Po chvíli odmontoval zásobník, zabalil ho do vreckovky a zamkol ho aj s pištoľou do skrine.Potom si natiahol košeľu značky Pucci, ktorú mu kúpila do daru Elinor, obliekol si najlepšie sako a uháňal obytnou štvrťou na Sedemdesiatu deviatu ulicu.

50

Nappy’s Lounge mal tvar kľúča. Dlhou, úzkou miestnosťou s barom na jednej strane a koktailovými stolíkmi pozdĺž druhej sa šlo do priestrannej okrúhlej jedálne. V jedálni nezbadal nikoho, no v bare bol dobrý obrat. Obsadené boli takmer všetky stoličky, a čo na nich sedeli, všetci vyzerali rovnako – v stredných rokoch, solídne oblečení, a všetci sa zhovárali stíšeným hlasom. Žien v bare nebolo, iba pri jednom stolíku sedeli dve exoticky vyzerajúce brunetky a ospanlivo si odpíjali z vysokých pohárov. Keď sa Jake obrátil k nim, jedna s dokorán otvorenými ústami zívala. Hneď ich zavrela a obdarovala ho profesionálnym úsmevom. A keď nezareagoval, s náramným pôžitkom dožívala.

Chlapík, čo sedel na barovej stoličke pri vchode, sledoval miestnosť zrkadlom za barom. Zvrtol stoličku a podišiel k Jakovi. Hoci svietili iba tlmené svetlá, mal na očiach tmavé okuliare. „Prosím, pane,“ prihovoril sa. „Čím môžem poslúžiť?“

„Neviem,“ odpovedal Jake. „No mám sa tu zísť s istým Frankom Milanom. Je tu?“

„Ste pán Dekker?“ spýtal sa muž, a keď mu Jake odvetil, že je, chlapík doložil. „V tom prípade je tu.“

A hneď ho viedol do jedálne. Pri vchode do jedálne stál hlavný čašník v smokingu, ospanlivý ako dievčatá pri koktailovom stolíku, a prezeral si knihu objednaných návštev, čo ležala pred ním na podstavci. Tak si pred koncertom dirigent prezerá partitúru. „Dekker,“ oznámil muž v okuliaroch a hlavný čašník dal signál do jedálne. Z jedálne sa vynorili dvaja tridsaťroční muži až priveľmi poctivého výzoru, Američania od hlavy po päty. „Dúfam, že nám prepáčite, pán Dekker,“ ospravedlňoval sa jeden z nich, „ale musíme sa presvedčiť, či nemáte dačo pri sebe. Zbrane, odpočúvacie zariadenie, magnetofón. Iba formalita, prirodzene. Nech sa vám páči do riaditeľovej pracovne.“

Ukázalo sa, že formalitou bola náramne dôkladná prehliadka. V riaditeľovej pracovni ho vyzliekli takmer donaha. Kým tam stál v spodkoch, prezreli si oblek, všetko vo vreckách, nevynechali nič. Mimoriadnu pozornosť venovali, najmä hodinkám, plniacemu peru, krúžku na kľúče a pracke na opasku. Potom už oblečeného ho zaviedli do jedálne.

Na čalúnovej lavičke pri stene jedálne, kam nebolo z baru vidieť, sedeli dvaja muži. Jeden bol malý a tenký, pekne opálený, so striebristými vlasmi a smutnou tvárou. Druhý bol veľký, tučný, bledý, plešivý a s ešte smutnejšou tvárou. V jedálni boli iba oni dvaja.

Veľký bledý muž kývol Jakovým sprievodcom. Tí sa hneď zvrtli a sadli si za stôl pri vchode do jedálne. Nikto nenaznačil Jakovi, aby si sadol. „Som Aaron Katzman,“ ozval sa brucháč. „A toto je pán Milan. Som jeho zákonný aj osobný zástupca, takže čo mu chcete povedať, povedzte mne, prosím. A prosím čo najrýchlejšie.“

Jake pomaly odtiahol od stola stoličku a sadol si rovno proti Milanovi. „Nazdal som sa, že sa budem zhovárať s vami súkromne, Milan.“

Milan vyzeral ako jašterica na slnku. Pôsobil dojmom, že je hluchý alebo naskrze bez záujmu.

„Hostia v bare čakajú, majú dôležitú schôdzku s pánom Milanom,“ zasiahol Katzman. „Ak sa nemienite s správať, ako si želá pán Milan, buďte taký láskavý a nezdržiavajte ostatných.“

„Priam otrasné,“ poznamenal Jake. „Mám tomu tak rozumieť, že som u pána Milana a že sa s ním nemôžem zhovárať súkromne? To by mi vážne prekážalo.“

„Všetko, čo sa tu povie, zostane absolútne dôverné,“ zdôraznil Katzman. „A pán Milan nepotrebuje vyčačkanú pracovnu, aby na vás zapôsobil. No tak, buďte taký láskavý a povedzte, o čo ide.“

Jake nespúšťal oči z Milana. „Ide o to, že pán Milan je aspoň čiastočne zodpovedný za to, že sa mi manželka len-len že neutopila, že sa mi strieľalo do domu a že ma dvadsaťštyri hodín denne sledujú mládenci, ktorí majú pri sebe automatické pištole a usilujú sa byť náramne tvrdí. Medzi nami, nič z toho sa mi nevidí ktovieaké zábavné. Najmä keď mi ide o manželku.“

Milan si s miernym záujmom prezeral nechty. Katzman vyzeral prísne, ako mu len dovoľovala tučná tvár. „Dekker, upozorňujem vás…“

„Zástupca, prišiel som sem s mierumilovnými úmyslami. Pokým sa budete do toho miešať, nebude z toho nič iba smútok. Tak držte jazyk za zubami a chvíľu ma počúvajte. Poslala ma sem poisťovňa Guaranty v New Yorku, aby som vyšetril nezákonnú požiadavku vdovy po istom Walterovi Thorenovi vznesenú voči poisťovni. Čo ani jedného z vás, ako viem, neprekvapuje. Ani že istý príbuzný pána Milana zvaný Pooch Gela…“

„Kto?“ zavrčal Milan hlbokým chraplavým hlasom. „Koho to spomína?“

„Angela,“ odpovedal Katzman. „Spomína Angela.“

„Á, Angela,“ prikývol Milan a na tvári sa mu zjavil úsmev, s akým starý ujo posudzuje pestvá synovca větroplacha.

„Prestaňte sa hrať, Milan,“ pokračoval Jake. „Čo som doteraz vyšetril, som dnes komplet poslal svojmu šéfovi, Johnovi Maniscalcovi. Je tam aj všetko o Angelovi v súvise s Thorenom. Takže ak sa mi prihodí dačo nepríjemné, moja spoločnosť to hneď oznámi tunajším úradom s požiadavkou, aby prípad dôkladne vyšetrili. A tí už Angela pozvŕtajú, čím hore, tým dolu. A vás si takisto vypočujú, lebo ho viac-menej kryjete.“

Neprítomný úsmev neopúšťal Milanové ústa. No Katzman sa navidomoči zhrozil. „Dekker, vaše reči sú nielen urážlivé, ale aj naskrze ohováračské.“ Tresol rukou po stole. „Naskrze. A nechápem, že sa pán Milan správa tak trpezlivo. Vážený občan, a trpezlivo počúva, ako ho podlo ohovárate!“ Bombastický hlas vzápätí takmer znežnel. „Takéto reči by nemohol počúvať človek z krvi a mäsa. Iba človek zo železa.“

„Prekristapána, ako môžete vystáť tohto klauna?“ povedal Jake Milanovi.

„No a čo?“ odvetil Milan. „Nazdávate sa, že ste bystrejší ako on?“

„To posúdite vy. Počúvajte, Milan. Nemienim ohrozovať vás, to vám vravím z mosta doprosta. Viem veľmi dobre, že ste na mňa priveľký. A som ochotný veriť, že ste rovnako veľký aj v inom ohľade: že ste sa osobne nezaplietli do Angelovho vydieračského kšeftu. Takže mi nejde o vás. Ide mi oňho. Len čo dostanem od vdovy pána Thorena vyhlásenie, že sa zrieka nároku na poistné, poisťovňa mi vyplatí desaťpercentnú prémiu. Chcem mať tie peniaze čo najskôr, a Angelo ma zdržiava.“

„Hrozba je hrozba,“ skočil mu do reči Katzman zlovestne, „nezáleží na tom, komu je adresovaná.“

„Poviem vám to na rovinu,“ pokračoval Jake, akoby Katzmana nebol počul. „Viete, ako aj ja viem, že Thoren bol poistený na dvestotisíc, mojich desať percent by mi teda vynieslo dvadsaťtisíc. Ak poradíte Angelovi, aby si do konca mesiaca zašiel dakde na výlet, som ochotný dať vám pekný diel z mojej prémie. Päťtisíc dolárov v hotovosti. Päťtisíc za priateľskú príbuzenskú radu. Čo poviete?“

Milan sa naňho iba usmieval, napokon obrátil hlavu ku Katzmanovi. Ná Katzmanovi nebolo už ani stopy po temperamente. Oprel sa lakťami o stôl, zakliesnil si prsty a ponad ne sa zahľadel na Jaka. „Dať radu synovcovi za päťtisíc dolárov je veľmi veľa. Veľmi veľa by bol aj dolár. Poradiť príbuznému treba bezplatne. Vašich príbuzných nepoznám, no medzi príbuznými pána Milana je na prvom mieste dobrá vôľa. Krv nie je voda.“

„Tak pán Milan má možno vhodný podnik, do ktorého by som investoval,“ odvetil Jake vážne. „Dajaký bezúhonný fond pre synovcov delikventov.“

„Pán Milan má investície v mnohých podnikoch. No ako investícia by päťtisíc dolárov nestačilo ani do jediného. Ako kvapka do mora. Tá najmenšia investícia, tá najnajmenšia, čo by stála za úvahu,“ Katzman ohrnul pery a zahľadel sa na povalu, akoby odpoveď bola tam napísaná, „…by robila povedzme devätnásťtisícosemsto dolárov.“

„Vlastne celá moja prémia? Žartujete.“

„Dekker, s návrhom ste vyrukovali vy. Ak ponuku mienite na istý čas odložiť, zbohom a veľa šťastia. Napokon, aj zajtra je deň.“

„Nie tak rýchlo, Katzman. Povedzme, že zo zvedavosti, no rád by som vedel, prečo ste uviedli práve tú sumu. Prečo devätnásťtisícosemsto, a nie celých dvadsaťtisíc? Z lásky k blížnemu?“

„Z nevyhnutnosti. Dajte dnes človeku väčšiu hotovosť, a už sa pre ňu začne znepokojovať kopa ľudí. Najmä na daňovom úrade. Aby sme ich teda neznepokojili, podpíšete potvrdenie, v ktorom bude stáť, že pán Milan vám požičal osemnásťtisíc dolárov na desať percent. A keď mu dáte peniaze, splátka sa zaknihuje ako úhrada pôžičky. Stačí len trochu pohnúť rozumom a hneď sa zistí, že pôžička a úroky dávajú dokopy devätnásťtisícosemsto. Nie dvadsaťtisíc. A už naskrze nie päťtisíc, čo ste ponúkli.“

Jake si prešiel rukou po ústach. Neušlo mu, že Katzman pozrel na hodinky. „Desaťtisíc, to je moje posledné slovo. A nijaké falošné potvrdenia.“

„Devätnásťtisícosemsto, Dekker.“ A ak ste ochotný vyjsť v ústrety, to potvrdenie mám pri sebe, už ho len podpísať.“ Katzman vytiahol z vrecka poskladaný papier a hodil ho na stôl. „Tak si to prečítajte. Devätnásťtisícosemsto, splatné na požiadanie. Nepodpisuj, čo si neprečítaš.“

„Ide mi len o dobrú vôľu, Katzman. Ak nebude záruka, nemôže byť ani dobrá vôľa. Angelo možno nebude ochotný poslúchnuť uja, a ujo bude mať potvrdenie, že som mu dlžný takmer dvadsaťtisíc dolárov. Musel by som potratit‘ rozum, keby som pristal na taký kšeft.“ Obrátil sa k Milanovi. „Desaťtisíc, len čo prípad uzavriem. Celkom jednoduché.“

Milan ustavične s miernym úsmevom na tvári pozrel na Katzmana. Katzman zavrtěl hlavou, až sa mu rozkolísala trojitá brada. „Devätnásťtisícosemsto,“ povedal rozhodne. „A potvrdenie, aby bolo všetko ako treba. Ale prečo platiť zo svojho vrecka? Nech zaplatí poisťovňa. Budú radi, že dvestotisícovú poistku vybavia tak lacno.“

„A môžem oznámiť aj to, že som videl Angela nasadať do lietadla, čo ho odpraví na prázdniny do Palerma?“

Katzmanovi ovisli ústa. „Povedali ste, že vám ide o dobrú vôľu. O akú dobrú vôľu ide, nech posúdi pán Milan.“

„Takto z kšeftu nebude nič, Katzman.“

„To si myslíte teraz,“ odvetil Katzman zdvorilo. „Aj zajtra je deň, ktovie? Stáva sa kadečo, ráno je múdrejšie večera.“

Jake vstal. Podoprel sa rukami o stôl a nahol sa ku Katzmanovi. „Čo tým chcete povedať, pán advokát?“

„Len to, že ak si to rozmyslíte, nemali by ste trvať na formalitách. Stačí zaklopať na dvere. Pán Milan určite prejaví záujem o zdravý návrh.“

„Aby šlo len o zdravý záujem, ty hnusník mastný, v tvojom záujme!“ odpovedal Jake a zvrtol sa, že odíde, no vtom sa ozval Milan. „Hej, vy!“ a Jake sa opäť obrátil. Milan sa už usmieval, že mu bolo vidieť nerovné okraje žltkastých zubov. Ukázal hlavou na Katzmana. „Ešte si myslíte, že ste bystrejší ako on?“ spýtal sa.

51

Pri Nappy’s Lounge stála veľká reštaurácia, v ktorej sa podávali jedlá z morských živočíchov. Odtiaľ Jake zatelefonoval Magnesovi.

„Ako rýchlo môžeš zohnať izbu pre to moje dievča?“

„Kým napočítaš do troch. Za pätnásť, dvadsať minút. Najvyšší čas, že si sa rozhodol, Dekker. Pod akým menom ju prihlásiť?“

„Pod jej. Apartmán pre pána Majeského s manželkou. Ale hotel chcem na miamskej strane a pri zálive, aby sa k nemu dalo dostať na člne. Ešte dačo. Viem, že je to časovo náročné, no nájdi mi dajaké dievča, čo dnes večer odletí do New Yorku a zostane tam zopár dní. Dievča, čo sa ponáša na Elinor.“

„Čo by ju na chvíľu zastúpila?“

„Hej. Nemusí vyzerať ako dvojča. Len aby bola malá, světlovlasá, pekne stavaná.“

„Stačí ak ti zaobstarám profíčku z istej agentúry?“

„Ak to musí byť. Daj sa do toho hneď. Ja som na Sedemdesiatej deviatej ulici. Asi o dvadsať minút sa zastavím u teba, pozhovárame sa o podrobnostiach.“

Ibaže cesta mu trvala štyridsať minút, o piatej býva totiž v Miami Beach hustá premávka. Autá pred ním sa na seba priam tlačili. Keď otvoril dvere, Magnes naňho pozrel a hneď oznámil: „Upokoj sa. Všetko som vybavil.“

„Čo hotel?“

„Drahý. Argyle East pri zálive v južnom Miami. Spálňa, salón a súkromná terasa, deväťdesiat dolárov na deň. Všetko de luxe. Ubytovať sa môže hneď.“

„A čo ochrana?“

„Gang tam nemá svojho človeka, preto som hotel vybral. No ešte sa pozhováram s hotelovým strážcom, aby dával na ňu pozor. A vybavil som aj dievča na cestu do New Yorku. Nepovedal si, kedy má odletieť, tak som zabezpečil lietadlo, čo lieta na severovýchod o desiatej večer. Ak chceš, vybavím iné lietadlo.“

„Nie, to je fajn,“ odvetil Jake. „Dievčine povedz, aby o štvrť na desať bola v dámskej toalete hneď pri vchode k severovýchodným lietadlám a mala v ruke tmavé okuliare, podľa toho ju spoznám. A nech si vezme len cestovnú kabelu. Dám jej tam letenku aj peniaze, dosť peňazí, aby jej v New Yorku nič nechýbalo.“

„Také dačo som predpokladal. Povedal som jej päťdesiat na deň plus výdavky, teda vieš, koľko jej dať. A teraz čujme, čo sa stalo, že si taký otrasený. Podľa všetkého sa ti podarilo dostáť k Frankovi Milanovi a on ťa štuchol prstom rovno do oka.“

„Do jedného,“ poznamenal Jake. „Do druhého ma pichol pochybný advokát menom Aaron Katzman. Milanova tučná rozdrapená papuľa. Vieš dačo o ňom?“

„Dekker, v štvrti Dade County ho pozná každý, hádam iba turisti nie. Je to chlapík, čo z gaunerov, ktorí sem dochádzajú s nahrabanými peniazmi z Vegasu a Bahamských ostrovov a občas aj z Havany, vyrába ctihodných občanov. Je v spojení s hoteliermi, staviteľ– mi, so šéfmi odborov a tak ich dáva dokopy s tými gaunermi, že nemajú potuchy, do čoho koho zapletie. Vyslovená morská Šťuka. Priatelí sa s najvýznamnejšími v Miami aj v Miami Beach. Hoci je významným človekom, na súde ho obžalovali už tri razy, no zakaždým vyviazol.“

„Mohol som si myslieť,“ podotkol Jake. „Zoznámil som sa s mnohými advokátmi, zväčša sú to hotoví hadi, no čo žijem, nestretol som sa s advokátom, ktorý by takmer otvorene pripustil, že je ohnivkom vo vydieračskej reťazi, potom by sa usiloval vymôcť odo mňa peniaze a napokon by sa vyhrážal, ak nezaplatím.“

„Vyhrážal sa tebe?“ spýtal sa Magnes. „Či tvojmu dievčatku?“

„To je jedno. Vec sa má totiž tak, že ten brucháč vie o Thorenovi toľko čo Milan, a to ich veru neobšťastňuje. Spravujete si tu pekné mesto, len čo je pravda! Mohli by ste dávať lekcie New Yorku.“

Magnes pokrčil plecami. „Nepopieram. Na sto percent prehnité síce nie je, no pripúšťam, že už väčšmi prehnité nemôže byť. Lenže tunajšie podnebie to všetko vyváži.“

„Najmä v období hurikánov. A ešte niečo, posledné. Čo ten mládenec s motorovým člnom? Môže mi byť dnes večer k dispozícii?“

„Môže. Ak nie on, tak iný. Neboj sa. Dožič mi pár hodín, a ja ti obstarám aj rýchly čln, aj mládenca doň, hluchého aj nemého. Kedy ho potrebuješ?“

„O polnoci za mojím domom,“ odvetil Jake. „O polnoci na chlp. Za susedným domom južne od môjho svieti veľká žiarovka. A aby sa k brehu priblížil pomaly a so zhasnutým svetlom. Suseda mám dosť nervózneho. Bol by som nerád, keby ho vyplašil.“ Otvoril dvere. „Kde by sa dakde pri miamskej knižnici dalo solídne najesť? V elegantnejšej reštaurácii?“

Magnes sa zamyslel. „Na terase v Columbuse, tam to zbaví. Na bulvári povyše Severovýchodnej prvej ulice. Dobré jedlá aj utešený výhľad na Miami Beach. Vidieť len budovy, ľudí nie,“ doložil s rovnakým výrazom na tvári.

Anthony Aiello zaparkoval svoj zelený chevrolet podľa všetkého v úctivej vzdialenosti, lebo ho Jake zachytil v spätnom zrkadle, až keď bol na polceste domov. Chevrolet zastal ako zvyčajne pri chodníku pri moste na Daystar číslo jeden.

Len čo vošiel do domu, vložil do obálky päťsto dolárov a obálku strčil do vrecka. Potom vytiahol dva zo svojich najväčších kufrov a rýchlo do nich pokládol všetko, čo si priniesla Elinor, naposledy plášť do dažďa a šatku na hlavu. Kufre a cestovnú kabelu umiestnil na zadné sedadlo jaguára. Napokon sa vrátil do domu, vytiahol Elinorine dva prázdne kufre a položil ich do batožinového priestoru.

Keď prešiel po moste a prechádzal popri zelenom chevrolete, všimol si, že za volantom sedí akýsi blondín s okrúhlou tvárou bez fúzov. Nočná šichta, pomyslel si Jake. Prešiel po moste cez záliv na Biscaynský bulvár a po ňom sa šinul k hotelu Columbus na Prvej ulici. A chevrolet stále za ním. Napokon zabočil na parkovisko a jaguár dal na starosť strážcovi. Cez bulvár prešiel pomaly, aby světlovlasý mládenec s okrúhlou –tvárou dobre videl, a zamieril ku knižnici.

Elinor sedela za stolom v čitárni, pred ňou kopa kníh a časopisov. Celkom k jej stoličke sa podarilo pritiahnuť stoličku akémusi kostnatému dlháňovi so strapatou šticou a riedkou bradou, takže tam sedeli hlava pri hlave. Prihováral sa jej stíšeným hlasom a vášnivo gestikuloval. Počúvala ho, sústredená na otvorený časopis. Na tvári jej bolo vidieť, že sa aj zlostí, aj zabáva.

Vtom zočila Jaka a tvár sa jej vyjasnila. Podišiel k stolu. „Helou, miláčik,“ prihovorila sa mu s istotou, s akou dlho vydaté ženy vítajú manželov, ktorí prichádzajú z práce. Jej spoločník pozrel na Jaka. „Tuším existujú,“ povedal susedke a pobral sa preč, nestihol sa ani predstaviť.

Jake si sadol na uvoľnenú stoličku. „Kto je to? A čo to vlastne vravel?“

„Vravela som mu, aby odišiel, že mám žiarlivého manžela, ktorý čo nevidieť príde,“ odvetila Elinor, „a on mi povedal, že žiarliví manželia už neexistujú. Tuším veľmi rýchlo zmenil názor, keď pozrel na teba. Chudák.“ Pomkla si teplé stehno k jeho stehnu. „Nevieš, ako vyzeráš, keď si podráždený. Akoby sa blížila búrka.“

„Spýtal sa ťa, čo tu robíš?“

„Nepatrí k zlým ľuďom, ak máš to na mysli. Také chlapča, študuje na miamskej univerzite. No…“ vtom sa za nimi ozvalo ššššš a Elinor stíšila hlas, „…no, mám veľkú správu – o Thorenovi si mal pravdu. Stopercentnú. Aj o tej operácii s ponorkami, aj o všetkom inom.“

„Hej? A povedal som ti, aby si mi v takom prípade hneď zavolala. Prečo si nezavolala?“

„Veď som. Od tretej volám každú hodinu. Teraz je pol ôsmej, o pol hodiny by som zasa volala. Nazdala som sa, že celý deň nie si doma.“

„Práve odtiaľ idem. Nemala si šťastie. Mal som teda pravdu? Ibaže vtedy sa Thoren nevolal Thoren, čo? Nemohol sa tak volať.“

„Ani sa nevolal.“ Ukázala na kopu novín pred sebou. „Je tam všetko. Len v jednom si sa pomýlil. Operácia sa nevolala Pretorius ale Pastorius. Na Long Islande sa vylodili z jednej ponorky a tu z dvoch.“

„Robila si si poznámky?“

Elinor potľapkala ploskú kabelku. „Tu je všetko. Všetko o Thorenovi, kto to bol, aj čo tu robil, aj ako natrafil na Earla Dobbsa. Všetko. Chceš si to vypočuť hneď?“

„Nie, až v reštaurácii. Pamätáš, čo som ti prisľúbil? Že víťazstvo oslávime. A to hneď.“

„Hneď? Nepôjdeme sa prezliecť?“ Elinor zarazene pozrela na seba. „Nie som oblečená do spoločnosti.“

„Do spoločnosti budeš oblečená, len čo budeš vo flanelovom župane a s natáčkami na hlave,“ odvetil Jake a Elinor ho nadšene buchla plecom do pleca. „Presvedčil si ma. Oslavu začneme dakde v peknej reštaurácii a dokončíme ju doma v posteli. Jake, drží ma to. Keď som ťa pred chvíľkou videla vojsť, akoby som sa bola vzniesla. Rovno na obežnú dráhu. Jé to ošiaľ, človeče.“

Keď vyšli z knižnice, z ničoho nič ho zdrapila za lakeť. „Môj nákup,“ vyhrkla, „skoro som naň zabudla,“ a vbehla do knižnice do šatne po škatuľu s nápisom Jordán Marsh. Keď vykročili cez park k Biscaynskému bulváru, zdvihla škatuľu pred neho. „Hádaj, čo je v nej.“

„Dúfam, že nie ďalší darček pre mňa. Ty si na rade.“

„A máš pravdu. Si v košeli odo mňa, a ja som si to nevšimla. Vyzerá na tebe skvele. Tento balíček nie je pre teba. Je pre nás oboch. Hádaj ďalej.“

Jake zazrel světlovlasého mládenca s okrúhlou tvárou. Stál na kraji cestičky, celkom na konci. Ako sa k nemu blížili, chlapík sa pomaly vzdialil. „Hádaj ďalej,“ zopakovala Elinor. „Možno budeš mať šťastie.“

„Čierna čipkovaná nočná košeľa?“

„No, ak by si hádal takto ďalej, skôr-neskôr by si istotne uhádol.“ Pustila mu ruku. „Počkaj, uvidíš. Nahota je proti tomu ničové nič.“

52

Pohľad na Miami Beach za súmraku zo strechy hotela Columbus bol naozaj taký, aký predpovedal Magnes. Keď sa rozsvecovali svetlá na mostoch cez záliv a potom za zálivom, vo vzdialených hoteloch a výškových budovách, Elinor povedala: „Správne načasovaná večera, dalo by sa povedať. Ako ďaleko sú tie svetlá?“

„Neviem. Zo osem kilometrov, odhadujem. Čo si vypiješ?“

„Pivo, ak to na oslavu nepokladáš za ordinárne. A hneď zopár rožkov, umieram hladom.“

Len čo sa čašník s ich objednávkou vzdialil, vytiahla z kabelky pokrkvané papiere a pribrala sa ich dávať do poriadku. Napokon ich zorganizovala a došiel aj čašník. „Čo chceš vedieť?“ opýtala sa ho s plnými ústami. „Iba o Thorenovi a Dobbsovi, alebo aj o operácii Pastorius od začiatku?“

„Aj to, aj to. Ale iba podstatné veci.“

„Hm.“ Zahĺbila sa do poznámok. „Prosím. Nemeckému najvyššiemu veleniu predložil istý dôstojník z organizácie zvanej Rozviedka nacistickej strany, zahraničné oddelenie, plán sabotáží. Zo strany postúpili plán admirálovi Canarisovi z najvyššieho velenia rozviedky. V pláne sa navrhovalo, aby sa do Spojených štátov vyslali tri ponorky so štyrmi odborníkmi na sabotáže na každej z nich. Prvou úlohou…“ pozrela na papierik v ruke „…hej, prvou úlohou záškodníkov, čo sa vylodili na Long Islande, bolo zničiť cesty do New Yorku a vyhodiť do povetria elektráreň na Niagarských vodopádoch. Muži, čo sa vylodili na severnej Floride, mali zničiť železnice v okolí Jacksonvillu, a čo sa vylodili na južnej Floride, mali sabotovať ponorkovú základňu v Key Weste. Potom sa mali všetci zísť v Tennessee Valley a ničiť továrne v Alcoa. To bola ich najdôležitejšia úloha. Tam bola totiž naša najväčšia hlinikáreň a hliník sme potrebovali na lietadlá. Ibaže nič sa im nepodarilo.“

„Práve to som si zapamätal,“ podotkol Jake. „Jeden zo záškodníkov ich všetkých prezradil FBI, len čo sa vylodili. Je tak?“

„Hej. Bol to John Dasch. Velil skupine na Long Islande, poznal však všetky plány, takže pochytali všetkých, unikol iba jeden, a to zo skupiny, ktorá sa vylodila na južnej Floride. Vojenský tribunál ich všetkých odsúdil na smrť. Slovom, svoju pozemskú púť všetci skončili na elektrickom kresle v štyridsiatom druhom. Iba dvaja nie: Dasch a istý Burger, ten totiž dokázal, že ho do záškodníckych akcií donútili. Tých dvoch posadili za mreže.“

„Chlapík, ktorému sa podarilo uniknúť, bol náš Thoren. Ale určite pod svojím pravým menom. Ako sa volal?“

„Walter Stresemann. Totiž uniknúť sa podarilo Walterovi Stresemannovi. Bol veliteľom skupiny na južnej Floride, o tom niet pochýb. Na severnej Floride sa vylodili sedemnásteho júna pri Ponte Vedra Beach pri Jacksonville. Ponorka so Stresemannom na palube dorazila k nám posledná. Bolo to dvadsiateho prvého júna. Vysadili sa pri Juno Beach neďaleko Palm Beach. Pochytali ich hneď na druhý deň, unikol iba Stresemann. A teraz príde to najlepšie.“ Elinor sa oprela lakťami o stôl a podoprela si briadku rukou. Uprene sa zahľadela na Jaka. „Vieš, že si génius?“ vyhlásila po chvíli slávnostným hlasom.

„Viem.“

„O tom sa podľa všetkého nebudeme škriepievať.“ Neprítomná duchom si odhryzla z rožka. „Si génius. Sherry mi povedala, že si bystrý, lenže uvažovať, ako si uvažoval, na to treba viac, nielen byť bystrý. Takmer všetko, čo si o Thorenovi predpokladal, bola pravda. A staval si takmer na ničom.“

„Bolo toho viac, ako sa zdá,“ odvetil Jake. „A mal som aj šťastie. Aj ty si mi dosť pomohla, pár ráz si ma inšpirovala.“

„Naozaj? Naozaj som ti pomohla?“

„Naozaj. Čo ďalej?“

Elinor pozrela do poznámok. „Kde som prestala? Aha, že unikol. Cesty na sever zablokovali, pustil sa teda na juh. Tí, čo po ňom šli, mali sťaženú úlohu, lebo Stresemann mal v kufríku osemdesiattisíc dolárov – mali sa nimi kryť výdavky celej skupiny – a cestou si kupoval staré autá, a tak zahládzal stopy. Mal aj vodičský preukaz, aj preukaz, že bol prepustený od vojska, slovom, všetko, čo potreboval, aby sa mohol vydávať za Američana. Ibaže kým unikal, nič z toho nepoužil. Preto sa v nijakom zázname nezjavilo meno Thoren uvedené v Stresemannových dokladoch.“

„A čo jazykové ťažkosti?“

„Ani najmenšie. Keď v roku 1935 skonči! štúdium na univerzite v Nemecku, už vtedy vedel slušne po anglicky, no a potom rok študoval na univerzite v Minnesote a druhý rok, kým sa nevrátil do Nemecka, na technologickom inštitúte v Massachusetts. Teda ani najmenšie jazykové problémy. Dosť na tom, v FBI aj ľudia z armády si už raz mysleli, že ho v Miami zahnali do slepej uličky. Opäť sa vyšmykol a zamieril k západnému pobrežiu Floridy po Tamiami Trail. Lenže keď sa človek ocitne na Tamiami Trail…“

„Viem,“ prerušil ju Jake. „Keď sa človek ocitne na Tamiami Trail, dá sa z nej odbočiť iba na jednom mieste. Na cestu číslo deväťdesiatšívri. Keď zistil, že sú mu na stope a že cesta na pobrežie je zablokovaná, odbočil na deväťdesiatštvorku a dostal sa do Crosscutu.“

„Vidíš?“ poznamenala Elinor. „Uvažuješ ako génius. Bolo to tak. A tam sa na scéne zjavil Earl Dobbs. A jeho ujo Jesse. Namieril na nich pištoľ a donútil ich, aby ho ukryli. Ukryli ho. Na ostrovčeku prostred močarísk.“

„Na Dobbsovom ostrovčeku.“

„Na Dobbsovom ostrovčeku. No v noci sa ujo pokúsil Stresemanna zabiť a ujsť. Nebezpečne ho poranil rozbitou fľašou, ale zabiť ho nezabil, ba napokon ho Stresemann zastrelil. Aj do Earla Dobbs a – vtedy bol len pätnásťročný chalan – vpálil guľku a myslel si, že aj toho zastrelil. Vtedy už chlapci z FBI vedeli o Dobbsovom ostrovčeku, aj ako sa ta dostať. Lenže Stresemann sa načisto stratil. Vzal Dobbsov čln a zmizol. Prečesali všetky močiare, no po Stresemannovi a po člne ani stopy. Tak ho odpísali ako mŕtveho. Čo malo zmysel, ved bol ranený, všade aligátory, hady. Stresemann však nebol mŕtvy. Ako áno ako nie, dostal sa do Miami a definitívne sa stal Walterom Thorenom.“

„Musíš uznať, že bol génius, nie?“ ozval sa Jake.

Elinor zavrtěla hlavou. „Možno. Ibaže géniov, čo behajú po svete a vraždia starcov a deti, nemám rada.“

„A myslíš si, že Fidel či Che neboli nútení v živote niekoho zabiť?“

„Nie. Také dačo by nespravili.“

„Nezabúdaj,“ odvetil Jake, „že človek sa môže stať vrahom, ak aj sám nevystřelí.“

Elinor sa zachmúrila. „Neviem,“ odpovedala nešťastná. „Ak také dačo spravili, tak len preto, že viedli ľud do boja, či nie?“

„Miláčik, to je veľmi pekné, lenže Thoren by sa dal obhájiť ešte lepšie. Chcel zostať nažive, takú on hral hru – o život. A bez jediného tromfu. Aspoň to mu uznaj. Ten chlapík mal rozumu aj odvahy, aj rozvahy za desiatich. Mal smolu, že Earl Dobbs zostal nažive.“

„Och, Jake.“

„Nie, nie mi je Thorena ľúto. Len to ma mrzí, že ho napokon dostali také hyeny ako Dobbs a Gela. Akiste si to myslel aj on, keď už bol na konci slepej uličky.“

„A pani Thorenová si podľa všetkého myslí to isté,“ doložila Elinor. „Ozaj, Magnes už zistil, kde je?“

„Ešte nie.“ Jake ukázal na poznámky. „To je všetko?“

„No. Ak ťa nezaujímajú detaily. Napríklad, keď plán predložili admirálovi Canarisovi, povedal im, že ide o nepremyslenú akciu. Nepočúvali ho. A že treba do toho ísť, tak či tak. Také veci.“

„Nie, bez detailov sa zaobídeme.“

„Prosím, pane. To by bolo všetko. Sú ešte otázky?“

Jake sa zamyslel. „Dve otázky. Prvá. Čo mali záškodníci podľa inštrukcií nemeckej rozviedky robiť po splnení úlohy? Mali sa dostať na ponorky a odísť do Nemecka?“

„Nie. Mali zostať v Spojených štátoch, každý inde, a žiť, ako sa dá. Operácia Pastorius bola ich jedinou bojovou úlohou.“

„Myslel som si to. Nech im prikážu vrátiť sa do Nemecka, Thoren by to bol tuším dokázal, aj keby si bol sám museí postaviť ponorku.“ Jake ukázal na poznámky. „Môžem si ich vziať do kartotéky?“

Elinor mu ich podala. „Ak ma nebudeš hrešiť za pravopis. Robím strašné chyby. A druhá otázka?“

Jake sa oprel o operadlo stoličky, aby ich čašník mohol obslúžiť. Elinor vyberaným spôsobom nabodla vidličkou veľkú krevetu, namočila si ju do omáčky a prehltla.

„Mám rád dievčatká, ktoré do jedla neďobú,“ podotkol Jake. „Na brade máš omáčku.“

Utrela si ju servítkou. „A tá druhá otázka?“

„Či by sa ti páčilo, keby si bola vydržiavaná žena?“

Usmiala sa. „Už som vydržiavaná žena. A páči sa mi to.“

„Myslím, vydržiavaná na vysokej úrovni. Apartmán v luxusnom hoteli, otvorený účet v obchodoch, možnosť kedykoľvek si zavolať, aby ti priniesli šampanské a kaviár, slovom, úplná dekadencia. Hovorím vážne.“

Skúmavo naňho pozrela. „Nevyzerá to vážne, no myslíš to tuším vážne. Prečo, Jake? Žeby sa znova pokúšali po nás strieľať?“

„Čo zamýšľajú, to neviem. Gela však vie, že prípad onedlho uzavriem, a to určite neprijme ako gentleman. Cítil by som sa lepšie, keby si bola z dosahu, nech sa pokúsi o to či ono. Prácu si si skončila, si už len nevinný divák. A načo má nevinný divák riskovať? Vidíš, zhováram sa s tebou celkom otvorene.“

„Nie celkom. Hovoríš iba o mne, a terčom budeš ty.“

„Len pokojne, miláčik. Neraz som ti povedal, že Gela nespraví nič, čo by poisťovni umožnilo zablokovať výplatu poistky. Musí sa spoľahnúť na zastrašovanie, nie na násilie. No a teba by mohol použiť proti mne. Ibaže nepoužije, zmizneš totiž zo scény.“

„Zo scény?“ zopakovala Elinor. „Nazdala som sa, že ma ubytuješ v dajakom tunajšom hoteli.“

„Hej. V Argyle East pri zálive, neďaleko centra. Ide iba o to, aby si sa ta dostala, a nikto sa o tom nedozvedel. Vyberieme sa ta hneď po večeri.“

„A čo ty?“ spýtala sa Elinor. „Vyzerá to, že tam budem sama. A to veru nechcem. Chcem byť s tebou.“

„Občas budeš.“ Položil si ruku na jej ruku. „Vari si nemyslíš, že ťa tu mám len tak na ukážku.“

„Dúfam, že nie. Lenže si povedal, že ťa ustavične sledujú. Takže ťa budú sledovať až po hotel, budú teda vedieť, kde som ubytovaná. Čiže môžem zostať s tebou.“

„Dobre, že ma sledujú, to sa mi teraz náramne hodí,“ odvetil Jake. „Zaveziem ťa na letisko, prevezmem letenku na tvoje meno do New Yorku – voláš sa pani Dekkerová – a odovzdám batožinu. Ty zájdeš na dámsku toaletu. Tam ťa už bude čakať isté dievča z agentúry. Bude sa na teba trochu ponášať – aspoň z diaľky – a v ruke bude mať tmavé okuliare, takže ju hneď spoznáš. K lietadlu pôjde ako pani Dekkerová. Chvíľu počkáš na toalete, potom nasadneš na taxík a pôjdeš k Argyle East. V hoteli povieš, že si pani Majeská. To je všetko.“

„A ty kde budeš? Kedy sa uvidíme?“

„Ja pôjdem nazad na Daystar a za mnou chlapík, čo ma sleduje. Argyle East je pri zálive. O polnoci príde po mňa motorový čln. Ako rýchlo pôjde v noci zálivom, to neviem, no v hoteli by som mal byť o trištvrte na jednu. Čln ma bude čakať. O piatej ráno sa vrátim na Daystar?‘

Elinor sa zasmiala, no zároveň plačlivo zasmrkala. „Ako dajaký pochábeľ s permanentným cestovným lístkom.“

„Iba dočasne. Len čo nájdeme Thorenovú, prípad hneď dorazíme. Ako sa veci majú, je tu ešte jedna možnosť – odletieť do New Yorku. Tam ťa na Kennedyho letisku bude čakať dajaký svalnáč z agentúry, ktorý sa bude ponevierať pri vašom dome ako strážny pes. „Tri možnosť ti však neponúkam. Chcem ťa mať tu.“

Elinor sa opäť skúmavo zahľadela naňho. „Vravíš pravdu pravdivú?“

„Miláčik, vieš, koľko nepríjemností a peňazí ma toto všetko stojí…“

„Viem. Aj ja som si ťa napokon trochu pripútala, však?“

„Len odkedy si skazená, ako sa patrí. Usiloval som sa zachrániť dušu pre vládnúcu elitu.“

„Určite.“ Usmiala sa naňho, no vzápätí sa jej úsmev vytratil z tváre. „Jake, povedz mi, čo bude, keď prípad uzavrieš? Myslím, čo bude s nami. Viem, že sme sa o tom zhovárali, ale situácia je teraz iná, nie?“

„Tak to vyzerá.“

„Ale ja mám chlapčeka. Potrebuje ma. A ja potrebujem jeho. Chápeš, čo mám na mysli? Vyzerá to tak, že budem mať dvoch.“

„Prečo dvoch, miláčik? Chlapča má starú mamu, tá sa oňho postará. Máme aj škôlky. A ty máš času habadej, zájdeš k nemu, vyobjímaš ho. Trebárs každý deň, keď sa ti zachce.“

„Keď sa mi zachce? Miláčik, je to môj chlapček. Človek nechodí k svojmu dieťaťu, keď sa mu zachce. To by bolo zle. Sám to vieš. Aj ty máš synčeka, a málokedy si s ním. Čo myslíš, čo si o tom myslí?“

Medzi nimi ležalo na stole zopár roztrúsených omrviniek. Jake ich bral medzi prsty, omrvinku po omrvinke a kládol ich do radu. „Trochu to spresním,“ odvetil a rad omrviniek zarovnal nožom. „Už to môžeš vedieť. Nemám chlapčeka.“

„Ale ved si mi povedal…“ vyhrkla rozhodne.

„Povedal. A pamätáš, kedy som ti to povedal? Pamätáš, ako si sa vyhrážala, že ma necháš v kaši a že o tých plošticiach povieš Kermitovi Thorenovi, ba aj polišom? Vtedy som ti bol frankensteinovským netvorom na slobode. Musel som si dačo vymyslieť, aby si ma pokladala aspoň za poločloveka. Nuž som si vymyslel, že mám chlapčeka. A že sa nesmiem s ním schádzať.“

„Jake, to si nemal. To si nemusel. Nebola by som ťa nechala v kaši.“

„Teraz sa ti to vraví. Zabudla si, aká si bola len pred chvíľou. Moje dievčatko sa vystatuje smelosťou, a vtedy bolo rovnako nebezpečné ako oni. Ešte aj Magnes to vedel, stačil mu na teba jediný pohľad.“

„Nezáleží mi na tom, čo vedel Magnes. Chcem ti len povedať, že by som sa nedopustila ničoho, čím by som ti ublížila. Nikdy.“ Stisla pery a pevne kývla hlavou. „No som rada, že si mi povedal pravdu. Že nemáš dieťa. Naozajstný vzťah medzi partnermi má význam len vtedy, keď si povedia pravdu o všetkom, nie?“

„Tak veru, prisámvačku.“

„Z takých vecí si neuťahuj,“ poznamenala Elinor vyčítavo. „Najmä keď mi chodí po rozume, čo si mi ešte povedal. Že si sa dva razy oženil s tou istou ženou, aj že si sa s ňou dva razy rozviedol. Vravel si pravdu?“

„Pravdu pravdivú. Ktovie prečo, no len sa s ňou ženiť a ženiť. Ale už ma to prešlo.“

„Pričinila som sa o to ja?“

„No, vyliečila si ma, pani doktorka.“

„Aj som si to myslela,“ prikývla Elinor, vzápätí však zamyslene doložila: „Lenže to na tom najdôležitejšom nič nemení. Aj tak budeme traja vo vreci.“

„Materinské srdce,“ dodal Jake, potom ešte raz zarovnal omrvinky, žatým ich zhrnul na nôž a z noža pustil na tanier. „Čo na tom, doparoma, v Manhattane mám predsa veľký prepychový dom, celý pre seba. Budeš držať decko na reťazi v pivnici. Je trochu vlhká, no zvykne si.“

„Jake, prosím ťa…“

„Viem. Krásne gesto, čo? Až sa čudujem, aký som len chuligán.“

„Nie si.“

„Som, som. Ale čo na náš úmysel povie tvoja mama? Veď tvoje šťastné manželstvo bez sobáša sa skončilo nešťastne.“

„Povie, čo povedala vtedy. Pokřičí, ponadáva, no po čase sa jej zacnie za vnúčikom, pozve nás na návštevu a navarí nám znamenitú poľskú polievku. Taká je.“

„Panebože, to je vrece. Budeme v ňom štyria. A na dôvažok záha.“

„Mama je výborná kuchárka, takže záha sa konať nebude. Jake, z toho hotela budem môcť volať domov každý deň ako z Daystar?“

„Milá moja, volaj si trebárs každú hodinu, ak sa ti to žiada. Povedal som, že v Argyle East si môžeš robiť, čo sa ti zachce. Len jedno jediné nesmieš urobiť: vyjsť z izby. Jasné? Dvere zabezpečíš retiazkou a budeš v izbe. Vojsť smie iba tebe určená slúžka. Budeš mať dve izby a balkón. Čo ako sa ti zažiada vyjsť, musíš sa zdržať. Musíš.“

„Che sera sera,“ odvetila Elinor ľahkomyseľne a zdvihla pohár piva. „Že som konečne pochopila. Napokon, ak si niekedy videl, ako spím, aj keď ma nedirigujú, tak by si mal vedieť, že si viem poradiť.“

53

Od hotela zašiel Jake v jaguáři na koniec bloku a tam zaparkoval pri akomsi hydrante. „Teraz pôjde všetko pekne po poradí. Vieš, čo to znamená?“

„Áno, pán Dekker.“

„Dobre. Na zadnom sedadle sú dva kufre a v nich všetky tvoje veci. Otvor ich.“

Kľakla si, nahla sa ponad sedadlo a zdvihla zadoček. Keď jej Jake položil naň ruku, aby sa neprevalila, pochválila ho. „To už hej.“

„Mysli na to, čo robíš. Neskôr ti to všetko dopravím do hotela. Do tašky si daj len to, čo naozaj potrebuješ. Taška je dolu pri sedadle. Plášť a šatku na hlavu máš v daktorom kufri, hneď pod vekom. Keď si do tašky dáš, čo treba, oblečieš si plášť a založíš si šatku.“

Už v plášti a v šatke si napokon sadla na svoje sedadlo. Tašku si položila do lona. Len čo sa auto pohlo, rozbalila škatuľu s nápisom Jordán Marsh a nočnú košeľu napchala do tašky. „Nebolo by dobre, keby zostala pri tebe, chcem totiž vyzerať naozajstné dekadentná, keď sa zjavíš. Čo ďalej?“

„Poviem ti na letisku.“ Keď zabočil na autostrádovú Tridsiatu šiestu ulicu, ktorou sa šlo na letisko, opäť zazrel v spätnom zrkadle chevrolet, ako zabočil za jeho jaguárom. „Nemáme sa čo znepokojovať. Všetko ide ako po masle.“

„Ak sa nemáme čo znepokojovať, tak prečo sa mi chce cikať, a necikám. A prečo ma ustavične mrazí. A všetko ide ako po masle.“ Pomkla sa k nemu a chytila ho pod pazuchu. „V živote som nebola taká šťastná. Vystrašená, že priam meraviem, a taká šťastná. Aké som len čarovné, pochabé, popletené decko. Však som, Jake? Kde je ten tvoj prepychový dom?“

„Na East Side. Šesťdesiata šiesta ulica a Lexingtonská. Nech viem, že ti pomútia hlavu dve fľaše piva…“

„Nie dve fľaše piva. Ty a ten tvoj prepychový dom mi pomútili hlavu.“

„A aj synček na reťazi v pivnici.“

Elinor sa mu oprela o plece. „Zvykne si,“ povedala spokojne.

Keď sa jaguár blížil k nástupištiam na severovýchodný smer, Jake doložil: „A teraz ďalší bod, pán vojak. Počúvaš?“

Uvoľnila si ruky a vystrela sa. „Počúvam, Jake, a čo ak to dievča z agentúry tam nebude?“

„Keď vojdeš do dámskej toalety, počkám pred ňou. Ak tam nebude, hneď odtiaľ vyjdeš a ja potom zavolám Magnesovi. Lenže tam bude. Taký zárobček si nedá ujsť.“ Podal jej obálku, bolo v nej päťsto dolárov. „Tomu neodolá. Daj jej to aj s letenkou. Potom si vymeníte plášte a ty jej ešte dáš šatku na hlavu. Vymeníte si aj cestovné tašky, svoje veci si ponesie v tvojej taške. Aj ploské kabelky si vymeníte a dáte si ich do tašiek. Vlastne sa nemusíš sústrediť na každú drobnosť, ona už vie čo a ako. Ak vhodný divadelný kostým pokladáš za čosi dôležité, tak len počkaj, uvidíš, čo aj bez kulís vie urobiť profíčka.“

„Ale aj tak nebude vyzerať ako ja. Keď vyjde…“

„Vyjde veľmi rýchlo, na očiach tmavé okuliare, v plášti, na hlave šatka, pri nose vreckovka, akože má nádchu. Preto si teraz založ okuliare. A keď budeš ukazovať letenku, drž si vreckovku pri nose. Doparoma, miláčik, nedôveruješ mi?“

„Vieš, že ti dôverujem.“ Založila-si okuliare a ponad ne sa smutne zahľadela na Jaka. „Nedôverujem sebe.“

Zastal pred vchodom do haly. „Ešte si to možno rozmyslieť,“ podotkol Jake. „V ruke máš letenku do New Yorku, v obálke hodne peňazí. Stačí vojsť do lietadla.“

„Ale ty to nechceš, či hej?“

„Nechcem.“

„To by som nespravila, aj keby si chcel. Tak načo strácať čas?“

Kým jej vyplňoval letenku a preberali dva prázdne kufre, neprestávala si utierať nos vreckovkou. Potom ju Jake odviedol trochu ďalej, pobozkať ju na rozlučku. Pristavila ho rukou. „Nie,“ povedala cez vreckovku. „Ešte nachytáš nádchu.“

„Nepreháňaj, drahá,“ odvetil Jake. „Napokon, už som od teba nachytal, čo sa len dalo,“ doložil a pobozkal ju. „Teda vymeniť si veci, potom štvrťhodinku počkať v toalete a hneď žatým do taxíka. A v hoteli sa zapíšeš ako Majeská. A z izby ani krok, čo by čo bolo. Ak budeš dačo chcieť, zavoláš dolu telefónom. Tak prebrali sme všetko, bod za bodom.“

„A o tej jednej prídeš?“

„Prídem.“ Zoširoka na ňu žmurkol. „Konečne si môžem vyhodiť z kopýtka, manželka odchádza.“

„Muži sú strašné potvory.“

Hľadel za ňou, keď zamierila k toalete a vošla dnu. Potom pozrel na hodinky a po dvoch minútach vyšiel z haly. Keď sa šinul dolu rampou k príjazdu na autostrádu, v spätnom zrkadielku pátral po zelenom chevrolete. Nezazrel ho. Obtlčený rambler, čo šiel za ním, takmer doňho vrazil. Vodič vystrčil hlavu z okienka. „Chruňo!“ zareval. „Máš viac peňazí ako rozumu!“ Aj Jake vystrčil hlavu, že mu odpovie, vtom však za tretím autom za ramblerom zočil zelený chevrolet. Vtiahol hlavu a priemernou rýchlosťou, falošne si popis– kujúc, uháňal k Miami Beach.

54

Keď dorazil domov, hneď zavolal Magnesovi a zopakoval mu, čo sa dozvedel o operácii Pastorius, a vystavil šek Elinor na tritisíc dolárov. V tiesnivo pustom dome dal do poriadku, čo bolo treba dať do poriadku, a do cestovnej tašky si dal veci, čo potreboval na noc. Krátko pred polnocou odniesol z auta oba kufre naložené vecami Elinor aj svoju cestovnú tašku na koniec prísta– viska. Po chvíli sa zo zálivu ozvalo vrčavé crescendo výkonného motora a na okamih ho oslepil hojdajúci sa svetlomet. Vtom svetlo zhaslo a vrkot motora stíchol. Z tmy sa vynoril hladký čln bez svetiel. Motor už len ťažko pomrnkával. Čln zabočil k prístavisku širokým oblúkom a zastal pri ňom bokom. Mostíka sa iba zlahka dotkol. „Vy ste ten záujemca?“ ozvala sa spoza volantu tmavá postava a Jake odvetil: „Hej.“

Položil kufre do zadnej časti člna, a keď sa čln pohol, skočil doň a přehmatal sa ku korčekovému sedadlu vedľa majiteľa. Motor tlmene zavrčal a čln pokojne mieril zálivom k oblúkom Benátskeho mosta. Po chvíli sa svetlomet z ničoho nič rozsvietil a lúče svetla preťali člnu žiarivú cestu tmou. Motor sa rozreval, čln vyrazil a Jaka pritlačilo chrbtom o sedadlo. Popod most preleteli na plný plyn. Voda pod trupom syčala. Takou rýchlosťou sa hnali takmer až po Rickenbackerov most. Tam čln zamieril k miamskému brehu, kde sa tiahla šnúra rozsvietených okien na výškových budovách.

„Tam je Argyle East,11 ukázal vodič rukou. Argyle West je za ním, na Brickwell Avenue. Majú spoločné prístavisko. Mám vás čakať?“

„Potrebujem vás okolo piatej,“ odvetil Jake. „Dovtedy si robte, čo chcete, ale pred piatou tam buďte.“

„Budem.“ Až pod svetlami prístaviska si ho Jake mohol lepšie všimnúť. Nakrátko ostrihané vlasy boli biele, tvár skrivená, pokožka zvráskavená a nezvyčajne ligotavá, sťa natretá lakom. Chlapík si všimol Jakov skúmavý pohľad. Prešiel si rukou po lesklom líci. „Spálené,“ vysvetlil stručne, „všetko tkanivo.“

„Boli ste pretekár?“

„Nie. Za prohibície som pašoval pálenku z Bimini, pokým ma nechytili banditi, tí ma tak doriadili. Uviazali ma v člne a čln zapálili. Mládenci z New Yorku. Správali sa tu náramne špinavo.“

„Počul som,“ prisvedčil Jake.

Okolie prístaviska zívalo prázdnotou. Aj vestibul v hoteli. Na lístok, ktorý podpísala Elinor, sa podpísal aj on, ako Jacob Majeski. Poslíček sa ponúkol, že mu pomôže s kuframi. Odmietol. Apartmán mal číslo 15 C, bol na štrnástom poschodí.

Zaklopal na dvere číslo 15 C. Takmer v okamihu sa odchýlili, zabezpečené retiazkou, a škárou sa naňho zahľadelo oko Elinor. Izba za ňou tonula v tme. „Počkaj chvíľku,“ vyhrkla bez dychu. „Ani sa nehni, až keď ti zavolám.“ Zavrela dvere. Počul, že uvoľnila retiazku, a čakal. „Prosím, nech sa páči,“ ozvalo sa po chvíli.

Otvoril dvere. Svetlá rozsvietené a Elinor stála prostred izby, rovno pod jagavým, bohato zdobeným lustrom. Mala na sebe dlhú čiernu šifónovú nočnú košeľu podľa strihu z napoleonských čias – úzky pás až pod prsníkmi. A práve tam bola košeľa celkom priesvitná.

„No, to už hej,“ podotkol Jake.

„Však?“ odvetila Elinor potešená a spravila piruetu, až sa jej košeľa otočila okolo nôh. Priskočila k nemu a objala ho okolo krku. „Jake, cnelo sa mi po tebe. Cnelo sa aj tebe po mne? Povedz pravdu.“

„Ak uvážim, že sme sa rozišli iba pred troma hodinami, dá sa povedať, že som to znášal celkom dobre.“

„Nie, neznášal. Nemohol si sa ma dočkať.“ Dovolila sa mu vymaniť z objatia a doniesť kufre z predizby. „Ale tá žena, čo najal Magnes,“ doložila urazene, „sa mi vôbec nepodobá. Má takmer toľko rokov ako Sherry…“

„Takmer tridsať? A čo vykonala? Prišla na invalidnom vozíku!“

„To nie, ale ty predsa vieš, ako vyzerá Sherry. Táto je celkom inakšia. Ako zápasníčka. Ozajstná poliška. Nedajú sa oklamať.“

„Čoby nie, dajú.“ Jake zaniesol kufre do spálne, Elinor šla za ním s cestovnou taškou. „Neobťažovala ťa?“

„Obťažovať nebolo kedy, ale keď sme si vymieňali plášte a šály, akoby ma obchytávalo sto rúk.“

Jake si stiahol sako a košeľu. Po spŕškach v člne bola predná časť košele mokrá. „Máš v tom dajaké skúsenosti?“ spýtal sa.

„Nie, na lesbičky neletím. A okrem toho šetrila som sa pre teba.“

„Oddávna?“

„Čo mi siaha pamäť. Odjakživa som vedela, že raz prídeš. Vedel si, že raz prídem?“

„Hej.“

„Naozaj?“

„Naozaj. Raz som si po akomsi zlom dni povedal: Dekker, život máš neuveriteľne komplikovaný. Čím by sa ti dal ešte väčšmi skomplikovať? Tak sa mi vidí, že som vyčkával teba.“

„Si hnusník.“ Pozerala naňho, keď sťahoval zo seba aj ostatné časti odevu. „Ale dobre stavaný. A ten biely pás ti priam svieti. Dobre že ťa tak vidím. Všimol si si terasu? Uzavretá je zo všetkých strán, iba spredu nie, tam ma nikto nebude vidieť. Konečne sa budem môcť opáliť celá. Odjakživa som chcela byť opálená celá.“

„Dávaj si pozor, sestrička. Videl som, čo sa ti stalo, keď si sa minule opálila. Ešte si popáliš veľmi dôležité miesta.“

„Budem si dávať pozor. Všetko je tu také roztopašné.

Pod telkou je malá chladnička, v stene komplet stereo, v sprchovej kabíne ťa ostrekne zo štyridsiatich dierok, a pozri sem.“ Stala si na veľkú dvojitú posteľ. „Vieš, ten matrac, vyzerá tvrdý ako skala, a pozri, čo sa stane.“ Vytiahla si košeľu po kolená a niekoľko ráz sa nadhodila. „Ako na trampolíne. Raz dva sa prerátaš.“

„Už som sa prerátal,“ podotkol Jake. „Nazdal som sa, že v Argyle East moje dievčatko dospeje. Že sa vycibrí. A čo sa stalo? Hrá sa ako decko na ihrisku. Nič z teba nebude.“

Elinor prestala skákať. „Rozprávaš ako triedny učiteľ v strednej škole. Jake, a vieš, čo je zajtra? Utorok. Totiž dnes. Už je utorok.“

„No a?“

„Nepamätáš? V utorok k nám chodí upratovačka, záhradník a dezinsektor. Ak by si nemal nič proti, mohla by som…“

„Nie, nemohla. Poradia si aj bez dozoru. Pekne-rúče zostaneš tu a budeš sa opaľovať celá. S Daystar číslo dva si skoncovala. Tam je práca, a ty si svoju prácu skončila.“ Z náprsnej tašky vylovil šek na tritisíc dolárov a podal jej ho. „Prosím. Sme vyrovnaní.“

Pozrela na šek, vzápätí roztrpčene naňho. „Chceš, aby som si ho vzala? Aj po tom, čo je medzi nami?“

„Tak sme sa dohodli, nie?“

„Viem, lenže, totiž, to vyzerá, že ma vyplácaš. A ja už nie som najatou pomocníčkou. Myslela som si, že sa s tým nebudeš obťažovať.“

„V takom prípade,“ Jake sa načiahol po šek, no Elinor ho rýchlo zdvihla nad hlavu a odtiahla sa. „To neznamená, že peniaze nepotrebujem. Dám z nich mame, potom si nakúpim šaty aj kde-čo decku, ale najmä mu z nich odložím do školy. Budem si z nich vyberať, aspoň nebudem musieť pýtať od teba.“

„A keď sa ti minú?“

„Potom si vypýtam a ty budeš rád, že mi budeš môcť dať, lebo chceš len to, aby som bola šťastná, hej?“

„Nie.“

„Ale hej.“

„Hej. Vieš, mám oveľa menej starostí, keď sa aj pýtaš, aj si sama odpovedáš. No a teraz buď milé veľké dievčatko, zíď z postele, odlož si šek a zavolaj im dolu, aby nám brnkli o štvrť na päť.“

„Ale, Jake, tak zavčasu?“

„Miláčik, vstanem ja aj vypadnem ja. Keď sa ozve telefón, ty, ako ťa poznám, budeš spať ako v oleji, s hlavou pod hlavnicou.“

„Ale ma zobudíš, ak sa nezobudím, hej?“

„To záleží na tom, či budem dosť energický. Teba budiť ťažko.“

Elinor zišla z postele. „Zobudím sa. Viem, čo spravím. Ľahnem si z tej strany, kde je telefón. Takže chceš-nechceš, ja zdvihnem, keď zacengá.“

Takže keď sa o štvrť na päť ozval telefón, musel sa po slúchadlo načiahnuť ponad ňu. Aj keď si bral šaty do kúpeľne, stále spala. Naponáhlo sa poumýval. Vošla, keď sa utieral uterákom. Knísala sa, hlava sklopená, brada na prsiach, vlasy na očiach ako srsť ovčiarskeho psa. „Cengal?“ zabrblala. „Nepočula som.“

„Cengal. A nepýtaj sa komu…“

„Ako môžeš byť o štvrtej ráno taký veselý a celkom prebratý?“ So zavretými očami prešla k umývadlu, odhrnula si vlasy z tváre a šplechia do nej vodu. Tlmene vykríkla. Obrátila sa, tvár celá mokrá, a vytrhla mu uterák z ruky. Len čo si poutierala tvár, líčka sa zarumenili a oči roztvorili dokorán. „Tak to teda robíš. Studenou vodou.“

„Čo si ozaj vymyslia teraz?“ ozval sa Jake. „Terasa je s výhľadom na záliv, však?“

„Hej, hej.“ Vyšla za ním na terasu. „Jake, kedy prídeš? O koľkej?“

„Po zotmení. Keď sa zotmie.“ Z terasy rozoznal motorový čln aj biele vlasy muža za kormidlom. „Tak to vyzerá, že taxík ma už čaká, drahá moja. Keď ma vypustíš, zaisti dvere retiazkou a ešte si pospi. Čo nesmieš robiť?“

„Čo nesmiem robiť? Nesmiem si opaľovať najdôležitejšie miesta.“

„Ďalej?“

„Nesmiem vychádzať z izby. Jake, môžem ti zavolať domov?“

„Nemôžeš, lebo by si volala cez hotelovú ústredňu. Napíš mi radšej lístok, prečítam si ho večer, len čo dôjdem.“

„Napíšem ti dlhý list. Musela by som sa hanbiť, keby som aspoň čo-to nenapísala na ten drahý listový papier, čo majú v písacom stole.“ Objala ho okolo krku. „Ibaže nenapíšem nič, čo by si už nevedel. A narobila by som veľa pravopisných chýb. Jake?“

„Ešte som tu, miláčik. A nemal by som.“

„Mal. Lebo sa ťa chcem na niečo opýtať. Potrvá to iba chvíľočku. Ide o niečo, čo som sí zaumienila nevvzvedať. viem totiž, aký si v tejto veci skúpy na slovo. A možno už nie. Vieš, čo mám na mysli?“

„Rozprávaš síce dosť nejasne, no tuším, čo máš na mysli.“

„A nebudeš mať nič proti tomu, ak sa ťa opýtam?“

„Skús.“

„Prosím, skúsim. Ľúbiš ma, Jake? Ak nechceš, nemusíš povedať ľúbim ťa. Stačí povedať áno, alebo nie.“

„A čo ak poviem nie?“

„Tak ti neuverím, lebo ma ľúbiš.“

„Tak je,“ prisvedčil.

55

„Viete dačo o Everglades?“ spýtal sa majiteľa člna, keď zamierili do zálivu. „Ta nechodievate?“

„Kedysi som tam pytliačil na aligátory. Keď ešte nebola taká tvrdá konkurencia. Nie kraj na potulky, nie veru. V takom člne sa nesedí ktovieako pohodlne.“

„A čo mesto Crosscut. Počuli ste o ňom?“

„Bol som tam. Vtedy to ešte nebolo, čo sa dnes volá mestom, a pochybujem aj teraz, či je Crosscut mestom. Zopár chalúp, obchod s rozličným tovarom, benzínová pumpa a dosť. Zväčša starousadlíci, a ani jeden priateľsky naladený. Zdegenerovaní.“

„A čo Dobbsov ostrovček?“

„Podľa mena neviem. Okrem zopár väčších, ostrovček ako ostrovček. Vykúkajú z ostrice, a na nich pár stromov. Jediný rozdiel, že na podaktorých je to tvrdé drevo, inde borovice. Prečo? Chcete sa ta dostať?“

„Možno.“

Čln vrazil do ústia kanála s hlbokou vodou pri ostrove Dodge a majiteľ lode musel vyrovnať vyšinuté kormidlo. „Dačo s Kubáncami?“

„Nie. Prečo s Kubáncami?“

„V tých končinách má zasa výcvik tlupa Kubáncov. Chcú si s Castrom vybaviť účet za zátoku Sviň. Istý môj kamarát by sa vám na to podujal, ak ten Dobbsov ostrovček nie je tam, kde sú Kubánci. Minule tam bol s dajakými ľuďmi z televízie, že čo tam tí Kubánci stvárajú, a čln mu omylom zasypali dávkou z guľometu. Len-ien že mu neodstrelili zo zadku. No ak pôjdete, kde sa nestrieľa, určite vás vezme. Treba iba Magnesovi povedať kedy a kde.“

„Nezabudnem,“ prikývol Jake. „A čo vy? Prídete večer po mňa? Tam, kde včera, iba včaššie. Povedzme o desiatej?“

„A potom opäť o piatej ráno?“ Prostred zálivu sa ukázalo jasné svetlo žiarovky nad trávnikom Milta Webba. Majiteľ lode vypol svetlomet a stíšil chod motora.

„O piatej,“ potvrdil Jake.

Len čo sa ocitol v dome, prezrel si telefóny, či v nich nemá nasadené ploštice. Spal do ôsmej. Vtedy totiž došla upratovačka aj záhradník z daystarských služieb. Upratovačke polichotil, takže mu prichystala raňajky, po raňajkách sa s rannými novinami utiahol do pracovne a zamkol za sebou dvere. O deviatej zatelefonoval do New Yorku architektovi, s ktorým sa bol dohodol, že nedávno predtým kúpený dom mu prestaví a spraví z neho prepychový nájomný dom. Teraz mu povedal, aby s projektmi počkal.

„Dajaké zmeny, pán Dekker?“ spýtal sa architekt hlasom človeka pripraveného na najhoršie. „A či ho mienite predať kvôli rýchlemu obratu. Nezabúdajte, že v zmluve som si vyhradil…“

„Nie, nemienim ho predať. Iba z tých piatich prestavaných poschodí chcem mať dve pre seba. Spravte projekt bytu na dvoch poschodiach.“

„Na dvoch poschodiach? Pán Dekker, nad tými projektmi pracujem už mesiac. Budeme si k tomu musieť sadnúť. Voláte z domu?“

„Nie,“ odvetil Jake. „Osobne sa pozhovárame o týždeň, tak dajako.“ Len čo zložil slúchadlo, telefón zacengal. „To si ty, Dekker?“ ozval sa Magnes.

„Hej.“

„Počúvaj, čo ti tá Španielka povedala o tom dome v Belie Glade? Je absolútne isté, že ho Thorenová dostala do daru od otca?“

„Ani absolútne, ani isté. Len to spomenula. Prečo?“

„Lebo sú tam tí traja moji mládenci. A tomu prvému, čo som ho ta poslal, z ničoho nič zišlo na um nazrieť do pozemkovej knihy, či je ten majetok pod menom Sprague, pod menom jej otca, alebo pod menom Thorenová, teda pod jej menom. Čo ak sa tá Španielka pomýlila? Ak ide o celkom iné mesto?“

„Nie. Spomenula ho celkom suverénne. Povedala Belie Glade, a aj to, že dom dostala Thorenová od otca do daru. Moment. V jednom sa predsa len mohla pomýliť. To hlavné možno iba predpokladala. Také dary dávajú otcovia, ale čo ak v tomto prípade šlo o dar od mamy? Dom je možno zapísaný pod matkiným menom, nie otcovým.“

„Pod akým?“ spýtal sa Magnes.

„Neviem. Ale ak Thorenová vyrástla tam, budú mať záznamy o nej v škole. A možno sa tam aj narodila, bolo by teda treba pozrieť aj do matriky.“

Magnes si vzdychol. „Dekker, si s nimi sused. Pokús sa to dostať z jej detí, prípadne k nim zájdi, možno sa ti podarí nazrieť do rodinnej biblie, alebo…“

„Nemôžem tam snoriť, tomu Raymondovi Beaudrymu nedôverujem. A deti bývajú na univerzite takmer do večera. To musíš zariadiť ty, Magnes. Povedz dvom z tých mládencov, nech sa pustia do toho hneď. A tretí nech pátra ďalej.“

„Ako si želáš. Ako sa má naše dievčatko v Argyle‘.?“

„Naše dievčatko sa tam má výborne. Zavolaj, len čo mi budeš mať čo oznámiť, dobré či zlé. Budem čakať doma.“

Magnes sa ozval dačo po druhej. „Máme ju. Ako si predpokladal, v matrike zistili meno matky Charlotty Spraguovej. Volala sa Hoaglandová.’Pod tým menom je aj zapísaný ten majetok pri jazere. Takže moji mládenci si tam zasnorili. Mercedes je zamknutý v garáži. Iba to ich nazlostilo, že tam boli už predtým, lenže pred garážou stál džíp a meno bolo Hoaglandová, tak šli ďalej.“

„Máte ju na očiach?“

„Jedného mám na ceste do mesta. Sleduje dom z auta. Druhí dvaja si zaobstarali čln, akože chytajú ryby. Totiž, je to tam ako na Daystar: dom stojí pri jazere, a čo sa odohráva, odohráva sa za domom. Ďalekohľadom pozorujú zadnú verandu, no vyskytol sa problém. Nie je tam iba jedna žena, ale tri a dve z nich ťažko rozpoznať. Tretia je územčistá a jednostaj behá hore-dolu, pravdepodobne slúžka. Ale tie dve vyzerajú, ako si mi opísal Thorenovú. Kosť a koža, vychudnuté, vlasy sivé, tmavé okuliare. Nemá Thorenová sestru?“

„Neviem,“ odvetil Jake. „Možno má. A môžbyť je to dajaká stará priateľka, tamojšia susedka.“

„Hej, no tak či onak, Dekker, chlapci nevedia, za ktorou ísť, alebo s ktorou zostať. Potrebovali by zopár novších fotiek. Nemáš dajaké súce?“

„Mám len, čo mi obstaral Maniscalco. Keď bola na Thorenovom pohrebe, ale tam má na tvári závoj. Zopár má v albume pani Ortegová, ibaže sú staré.“

„No aj tak…“

„No aj tak nebudeme márniť čas zháňaním súcej fotografie. Vieš čo. Spomenul som si, že Belie Glade je odtiaľto iba stodvadsať-stotridsať kilometrov. Dorazím ta ani nie za dve hodiny, sám na ne pozriem. Ak tam nebude, pokúsim sa zajtra.“

„Nie,“ namietol Magnes. „To je, synak, veľmi riskantné. Tým gaunerom ešte nezaplo, ešte nevedia, že vieme, kde skrývajú Thorenovú. Ak im trkne, zaraz ju odpracú inde. Toľký čas tomu venovať, a teraz všetko pokaziť? Maj ešte trochu strpenia, možno ju moji mládenci spoznajú, načo by si ta šiel? Sledujú ťa na každom kroku. Len čo sa pustíš na sever, hneď budú vedieť, koľko bije.“

„Nepôjdem autom. Najmeme si malé lietadlo, za chvíľku sme tam a večerať sa bude tu. Najmeme si ho, akože ideme na Key West alebo na Bahamské ostrovy, a potom zamierime k Belie Glade. Môžeš mi zohnať lietadlo a dajakého zažiadaného pilota?“

„Môžem, ale radšej by som ti nezohnal. Čo je s tebou, Dekker? Doteraz si si tak krásne počínal. Čo sa tak z ničoho nič plašíš? A či ti Maniscalco prikázal dodať mu tovar zajtra?“

„To by som spravil najradšej, keby som mohol,“ odpovedal Jake. „Všetky figúrky na šachovnici sú vo výhodnej pozícii a ja mám ešte pár dní na ne nečinne hľadieť? Dnes alebo zajtra tvojim chlapcom ukážem, ktorá je Thorenová, a hneď žatým si podám Dobbsa a pôjdem s ním k nej. Alebo podpíše, že sa toho nároku vzdáva, alebo podpíše podrobné vyhlásenie do novín, kto bol čo bol Walter Thoren, vlastne Walther Stresemann. To bude rýchlejšie, ako márniť čas, zháňať fotky.“

„Prípad je tvoj, Dekker, nech bude po tvojom. Len mi ešte povedz, si presvedčený, že to tá ženská spraví, keď sa vyložia karty na stôl, keď bude mať chytiť pero do ruky a podpísať, že sa vzdáva dvestotisíc veľkých? Si presvedčený, že sa až natoľko naľaká možnosti, že sa ľudia dozvedia, kto bol Thoren? Napokon, už mu je amen, už sa praží v pekle, ten hnusník. Ona nie je na vine, kto bol a čo robil jej manžel, kým ho nepoznala.“

„Podpíše. Už vie, že z tých dvestotisíc neuvidí ani centík. Všetky ich zhrabne Gela, nuž ju nezabolí, ak sa vzdá cudzích peňazí.“

„Nezostáva mi nič, len dúfať,“ odpovedal Magnes. „Teda o hodinu na letisku Opa-Locka. Tam je to lietadlo. A zažiadaných pilotov toľko, že ich neporátaš.“

Totožnosť sa zisťovala zo vzdialenosti asi štyristo metrov od Thorenovej domu z neveľkého vratkého člna zakotveného pri jazere. Vo vodnej brázde vyorávanej motorovými člnmi sa čln ustavične pohojdával. Jake sedel na prove a usiloval sa maskovať ďalekohľad rukami, nespúšťajúc z očí dom, hoci sa čln kolísal. Magnes sedel prostred člna, v ústach nezapálená cigara, v ruke udica. A vrtký spoločenský mládenec, čo prišiel po nich na poľné letisko pri Belie Glade, sedel za volantom a usiloval sa mieriť člnom proti vlnkám, čo k nim dorážali zo všetkých strán. Tak prešla takmer hodina. Potom cez nízke dvere vyšla na verandu žena. Zastala a zahľadela sa do novín, čo mala v rukách. Vtom mu veranda z ďalekohľadu zmizla, no hneď sa zjavila, ale opäť zmizla. Jake si oprel lakte o bočnicu a ustálil si ďalekohľad zacielený na terč. Charlottě Thorenová. Ale už nielen vychudnutá. Skôr živá mŕtvola.

Podal ďalekohľad Magnesovi a Magnes ho podal mužovi pri kormidelnej páke. „To je ona,“ povedal Jake.

Muž sa zahľadel do ďalekohľadu, potom otvoril škatuľu na návnady, vložil do nej ďalekohľad a vybral filmovú kameru. Potom k nej pripevnil špeciálny objektív, ešte raz sa pozrel a nakrútil ani nie meter filmu. „Je tam,“ povedal a Jake odvetil: „Takže vám nezostáva nič inšie, iba ju nespúšťať z očí.“

„Zajtra udrieme na Dobbsa,“ povedal Magnesovi, keď leteli nazad. „Ten chlapík, čo ma dopravil do Argyle, mi povedal, že má kamaráta, čo sa vyzná v močariskách v okolí cesty deväťdesiatštyri. Dnes sa s ním zídem, chcem si ho objednať na zajtrajší výlet. Budeš dnes okolo jedenástej večer doma?“

„Budem doma celú noc. Musím si konečne poriadne odpočinúť.“

„Tak keď ma vysadí pri hoteli, poviem mu, aby ti brnkol, na akom pláne sme sa dohodli, kedy a kde sa zídeme.“

„Musím ísť aj ja? Počúvaj, Dekker, už som videl všetky močariská, ktoré sa mi žiadalo vidieť. A ak sa Dobbsovi nebude chcieť s tebou baviť, nebude sa mu chcieť baviť ani so mnou.“

„So mnou sa mu bude chcieť. Ale ty si zadobre s tým starkým z Crosscutu, s Dobbsovým susedom. Ak nás tam Dobbs čaká, možno sa nám starký zíde, zavedie nás na ostrovček. Zdržuj sa teda doma a vyčkávaj telefón. Maj na pamäti, že si vybavujeme účet s Thorenom. Pomáhaš mi rozmetať na márne kúsky, čo dosiahol Thoren, poistku aj tú nafilmovanú autonehodu.“

„Máš pravdu,“ súhlasil Magnes. „A nevolal sa Thoren. Volal sa Stresemann.“

56

Motorový čln sa na Daystar ukázal presne o desiatej. Pomaly sa pohol od mostíka a potom zamieril k Benátskemu mostu. Jake položil majitelovi člna ruku na plece. „Ešte nezrýchlujte. Chcem sa s vami pozhovárať.“

„Počúvam.“

„Chcem si najať toho vášho kamaráta na výlet, čo som spomínal. Na Dobbsov ostrovček, dakde pri Crosscute.“

„Kedy?“

„Hneď ráno. Kde pôjdete, keď ma vyložíte pri hoteli? Vrátite sa do prístavu?“

„Hej. Budem pozerať televíziu, ak bude dajaká kovbojka. A možno si vypijem s nočným strážcom. Tým sa znamenite zabíja čas.“

„Tak len čo dojdete, brnknite Magnesovi a povedzte mu, o čom sme sa zhovárali. Nad ránom sa s ním zídete dakde pri zálive a dopravíte ho k Argyle. Ten váš kamarát z tej divočiny má auto?“

„Staré, obtlčené. Nie ktovieaké pohodlné.“

„Pohodlné nemusí byť. Nech príde k hotelu, dopraví nás k svojmu člnu. Keď nájdem, koho hľadám, váš kamarát nás zavezie na letisko Opa-Locka. To je všetko. O koľkej svitá?“

Majiteľ člna sa zamyslel. „Slnko vychodí okolo piatej. Povedzme o štvrť na šesť.“

„Tak sa s Magnesom a tým vaším kamarátom zídeme na prístavisku pred hotelom o štvrť na šesť. Oznámte im to obom. No a teraz už môžete pridať. Poponáhľajte sa.“

K prístavisku pri Argyle dorazili sťa blesk. Nežívalo prázdnotou ako predtým. Stála na ňom skupinka mužov v smokingoch a žien vo večerných toaletách. Kochali sa výhľadom na záliv. Keď Jake vystúpil z člna, všetci naňho pozreli, vzápätí však ich pozornosť upútala ligotavá tvár majiteľa člna. Ironicky im zasalutoval a oblúkom vyrazil od prístaviska.

Ani vestibul v hoteli nebol prázdny. Hoci bola včasná hodina, priam sa hemžil ľuďmi. Vo vrave prevládala huhňavá stredozápadná výslovnosť. Jake sa pretláčal nimi k radu výťahov. Keď prechádzal popri recepcii, všimol si ho úradník, ktorý ho bol zapísal do zoznamu hotelových hostí. Chlapík sa zatváril, akoby zočil prízrak. „Pán Majeski?“ prihovoril sa, no neveľmi istým hlasom.

„Prosím. Čo je?“

„Totiž, myslel som si…“ Tvár recepčného úradníka načisto zrozpačitěla. „Takže sa vám nič nestalo? Nemali ste autonehodu?“

Jake podišiel k puitu. „A kto povedal, že som mal?“

„Ale ten policajt, čo asi pred hodinou telefonoval pani Majeskej. Povedal mi, že ste sa ťažko zranili pri autonehode a že ho poslali, aby pani Majeskú odviezol do nemocnice.“

Odchýlenými dverami na konci vestibulu hrkotal riad a šumela vrava ako v úli. A nad tým sa ledva čujne dvíhal smutný hlások. Spieval akúsi francúzsku baladu. Zavalitý pán s červenou tvárou a v smokingu, čo stál pri recepčnom pulte, povedal: „Oui, oui, oh la la,“a skupina mäsitých, čerstvo opálených mužov a žien so sivými, pekne upravenými zvlnenými vlasmi zafarbenými do belasa sa zasmiala.

„Šla s ním?“ spýtal sa Jake.

„Áno, šla. Ale ak to bol omyl, už by tu mala byť.“ Recepčný sa zvrtol a pozrel do priečinkov. Pozrel ešte raz, pozornejšie. „Nechápem, pán Majeski. Nevrátila sa. Oba kľúče máte v priečinku.“

K pultu sa pretlačil akýsi muž. „Počúvajte, Ramos…“ oslovil podráždene úradníka. „Nevidíte, že pán Ramos je zaneprázdnený?“ ozval sa Jake tichým hlasom. Chlapík pozrel na Jaka a všimol si výraz jeho tváre. „Pravdaže, zaiste, nechcel som…“ ospravedlňoval sa zmierlivo a odsunul sa posťažovať k druhému úradníkovi.

„Ten policajt nebol v uniforme, či hej?“ spýtal sa Jake Ramosa.

„Nie. No, prirodzene, kázal som sa mu legitimovať. Bol to detektív zo zboru Miami Beach.“

„Ako sa volal? Všimli ste si?“

Ramesa pochytili ešte väčšie rozpaky. „Nevšimol. Vlastne, nebolo prečo si ho všimnúť. A tej práce, čo sme tu mali večer…“

„Ale jeho ste si všimli.“

„Áno. Mladší človek. Nie ktovieaký krásavec. Tvár počerná. Oči blízko pri sebe, riedke fúzy. Nie krásavec, vôbec nie.“

„A čo ste urobili, keď vám povedal, načo prišiel? Poslali ste ho hore?“

„Nie, nie, pane,“ vyhŕkol zhrozený. „V takých prípadoch je u nás zavedený poriadok. Zavoláme do izby, že príde návšteva. A keď ide o dámu, s návštevníkom pošleme domovníčku. Ak je dáma veľmi citlivá, možno by omdlela…“

„A tak ste si počínali aj v tomto prípade?“

„Áno, pán Majeski.“

„Keď ste pani Majeskej oznámili, čo sa stalo, ako reagovala? Čo povedala?“

„Keď to už spomínate, nuž, dosť zvláštne. Akoby bola čakala, že jej zavolám. A povedala, že hneď príde, no, prirodzene, tu si neželáme, aby… totiž…“

„Aby sa omdlievalo vo vestibule. Takže ste ho poslali hore. Aj s domovníčkou.“

„Áno, pán Majeski.“ Ramos sa nahol nad pult. „Pán Majeski, ak je tu dajaký dôvod…“ podotkol takmer nečujne.

„Nie je. Mám tu iba zopár priateľov, čo si z človeka náramne radi vystrelia. Radšej mi dajte kľúč od izby.“

Ramos mu podal kľúč. Z tváre sa mu vytratil utrápený výraz. Nahradil ho výraz solidárneho nesúhlasu. „Ten žart svedčí o veľmi zlom vkuse, pán Majeski. Ak si to môžem dovoliť poznamenať.“

„Môžete,“ odvetil Jake.

Dvere na izbe 15 C otváral opatrne, akoby ich mala zachytiť retiazka z druhej strany dverí. Nezachytila. Dopoly ich otvoril. Salón jasne osvetľoval luster, aj v spálni sa svietilo, aj v kúpelni. V spálni na dlážke bola pohodená šifónová nočná košeľa a jedna papučka. Druhú našiel pod posteľou. Paplón na posteli odhrnutý. Na pokrkvanej obliečke ležali dve paperbackové knižky, hrebeň a v ňom zachytené zlatisté vlasy. Jedna knižka bola detektívka a druhá Duša na ľade od Cleavera.

Nazrel do šatníka. Uvidel oba kufre a cestovnú tašku. V kufroch boli všetky šaty, tak sa mu aspoň videlo. Ostatné veci boli popchaté po zásuvkách bielizníka. Chýbal iba plášť, čo si v toalete na letisku vymenila s profíčkou. Napokon ho našiel tuho zrolovaný v koši na odpadky. Rozvinul ho. Látka lacná, plášť obnosený, na okrajoch zodratý.

Zdvihol slúchadlo a hotelovej ústrední oznámil Mag– nesovo číslo telefónu. Po chvíli začul dakoho oddrhnúť si. Magnes. Ibaže hlas nebol Magnesov. „Haló. Kto tam?“ zatiahol hlas chraplavým šepotom. Nebol to ťahavý hlboký južanský hlas, skôr hlas Floridčana z okolia. A bol to aj hlas ustrašený.

„To si ty, Dobbs?“ spýtal sa Jake.

„Ja? Hej, tak je. Hej. To ste vy, pán Dekker?“

„Čertovsky dobre vieš, že hej. Vyčkával si, že zavolám, čo? Kde je Magnes?“

„Viete, on… Počujte, pán Dekker, príďte sem. To vám mám oznámiť. A príďte hneď.“

„To nie. Pokým mi nebude manželka tam, kde má byť, nejdem nikde. Daj mi k telefónu Magnesa. Alebo radšej Gelu, ak je tam.“

„Pán Dekker,“ odpovedal Dobbs zmučeným hlasom, „som tu sám a vy tu máte byť, keď zavolá Gela, tak mi naručil. Nechcem mať s vami nepríjemnosti, pán Dekker, to vám prisahám, ale Gelu musím poslúchať. A odkazuje vám, aby ste nespravili dajakú hlúposť, že sa všetko raz-dva dá do poriadku.“

„Kde mi je teraz manželka? S Gélom?“

„Hej. Aj ten druhý je s nimi. Poviem vám pravdu, nechcel som sa do toho zamiešať, lenže takým ľuďom neprejde človek cez rozum. Tak príďte, všetko sa dá rýchlo do poriadku. Gela volal už dva razy. Vyčkáva, kedy mu zavoláte, a už sa čertí, že nevoláte, akoby to bola moja chyba. Čím skôr prídete, tým lepšie pre všetkých. Najmä pre vašu manželkú.“

„Prídem,“ odvetil Jake.

57

Domov na Daystar šiel taxíkom. Zo skrine vzal Aiellovu automatickú pištoľu, zasunul do nej zásobník a zastrčil ju za opasok. Zapol si sako a pozrel sa do zrkadla. Neveľmi nápadná vyduť.

Keď prešiel v jaguáři cez most do Miami Beach, všimol si, že prvý raz po týždni ho nesleduje nijaké auto. Zaparkoval asi blok pred hotelom, v ktorom býval Magnes. Z druhej strany ulice videl vo vestibule zopár ľudí pousádzaných v radoch. Sledovali televízny program. Zašiel do bočnej ulice pri hoteli, našiel služobné dvere a po schodoch vyšiel na strechu. Čo najtichšie prešiel k Magnesovým dverám. Stal si vedľa nich, chrbtom opretý o stenu, takže bol z dohľadu aj z dosahu človeka, ktorý mal otvoriť dvere. Zaklopal na dvere hlavňou automatickej pištole.

Dvere sa hneď otvorili. V nich sa zjavili obrysy kostnatej postavy. Muž sa zahľadel do tmy. „Pán Dekker? Ste to vy?“ ozval sa napokon.

Jake sa zvrtol, položil ruku na vystrčenú tvár a sotil chlapa dovnútra. Chlapík odletel sťa vystrelený katapultom, narazil do stoličky a roztiahol sa na zemi. Jake sa oprel plecom o dvere a z celej sily ich pričapil ku stene. Za dverami nebolo nikoho. Vošiel dnu a zavrel za sebou.

Chlapík sa pomaly zbieral zo zeme. A mohol to byť iba Earl Dobbs. Bol vysoký, vychudnutý sťa živá mŕtvola, čo dlhočizné ruky a chodidlá iba zvýrazňovali. Mal na sebe elegantný hodvábny oblek, no celý pokrkvaný a samý fľak a sako mu ovísalo z pliec ako z krátkeho vešiaka. Oči bledé, črty ostré, vlasy dlhé a mäkké a nešťastná tvár. „Pán Dekker…“

lake namieril naňho pištoľou. „Kde je Magnes?“

Dobbsove oči sa nevdojak mykli smerom k dverám do kúpeľne. „Totiž, pán Dekker, nezazlievam vám, že ste nahnevaný, ale nemá zmyslu vŕšiť sa na mne.“

„Otvor tie dvere.“

Dobbs cúvol k dverám. „Len vás prosím; nemierte na mňa. Neprišli ste ma sem zabiť, to viem, ale s revolvermi sa kadečo postáva.“

„Otvor.“

Dobbs otvoril dvere. Z miesta, kde stál, videl Jake vaňu veľmi dobre. Zaberala takmer celú kúpeľničku. Vaňa bola veľká, staromódna, stála na železných pazúroch a takmer po okraj bola v nej voda. Hneď pod hladinou ležalo vystreté nahé Magnesovo telo. Meravá tvár hľadela na povalu, z roztvorených úst mu dopoly vyčnievala dolná protéza. Jake ukázal pištoľou a Dobbs rýchlo zavrel dvere. „Totiž, pán Dekker…“

„Si smelý chlapík, čo, Earl?“ ozval sa Jake. „Pustili ťa na tunajších starcov, naozajstný hrdina.“

„Čo si to o mne myslíte, pán Dekker. Ja som to neurobil. Také dačo by som nespravil. So starými ľuďmi mám súcit. To urobil pán Gela. A ten druhý.“

„Aiello?“

„Ten. Tí to spravili. A nie naschvál. Iba chceli vedieť, kde je vaša manželka, a tak ho jednostaj ponárali, až im povedal. Náramne zaťatý človek. Ale ho neutopili. Srdce mu nevydržalo, keď telefonoval vašej manželke. Ťažko teda tvrdiť, že ho odbavili oni.“

„Ako vedeli, že manželka je v meste?“ spýtal sa Jake. „Videli predsa, že som ju odprevadil na letisko.“

„To hej. Len čo sa to dozvedeli, hneď brnkli dakomu do, New Yorku, aby ju čakali na letisku. A tá dáma, čo ste ju odprevadili ako svoju ženu, im povedala hneď, kto je čo je. Nemuseli ju ani pritlačiť. Hneď im to povedala.“

„Starci a starenky,“ podotkol Jake a zastrčil pištoľ za opasok. No vzápätí znezrady spakruky tresol Dobbsa po tvári. Chlapíka odhodil úder k stene. Vykríkol a zakryl si rukou tvár, keď Jake opäť zdvihol ruku. Jake spustil ruku. „S toľkou smelosťou, Earl, si klesol naozaj hlboko. Kde mi je manželka?“

„Pán Dekker, prisahám, neviem.“

„Chceš, aby som zistil, či sa zmestíš do tej vane?“

„Nepovedali mi, kde sú s ňou. Pán Gela mi povedal len toľko, že bude volať a že sa s vami chce pozhovárať, či prídete skôr či neskôr. A povedal aj to, že ak budete surový ku mne, on bude surový k vašej manželke, pán Dekker, tak aby ste vedeli. Pán Gela je zlý človek od hlavy po päty. A ani ten druhý nie je lepší. Ibaže pán Gela je horší, lebo je bystrý. A stoja za ním význační ľudia. Keď tí dajú hlavy dokopy, nikto im neprejde cez rozum.“

„Akí význační ľudia? Frank Milan a advokát Katzman?“

Dobbs si zdvihol ruky pred tvár. „Mená som nepovedal.“

„Ja som ich povedal. Takže v tom vydieraní má prsty aj Milan s Katzmanom?“

„To neviem, pán Dekker. Viem len, že sú v spoločnosti.“

„V akej spoločnosti?“

„Nuž, čo si založili advokáti. Keď pani Thorenová dostane z poisťovne peniaze, dá ich všetky do spoločnosti a oni si ich vyberú. Všetko bude podľa zákona, ako sa patrí.“

„To hej,“ prisvedčil Jake. „No tak, spusti ruky. Neublížim ti. Pokým budeš rozprávať rozumne.“

Jake si sadol na kraj stola a Dobbs si obozretne spustil ruky. Z pery mu kvapkala krv. Dotkol sa jej. „Vidíte, už ste mi ublížili,“ povedal vyčítavo a strčil si ruku do vrecka. Potom vytiahol ušpinenú vreckovku a pritlačil ju k rozseknutej pere. „Ale vám nezazlievam, že ste ma udreli, pán Dekker. Nehnevám sa za to na vás.“

„Povedal som, pokým budeš rozprávať rozumne. Podľa všetkého máš v tej spoločnosti istú funkciu. Zrejme aj ty dostaneš svoj podiel z Thorenovej peňazí.“

Dobbs zdvihol plecia, naznačujúc, ako sám sebou opovrhuje. „Nuž, taký dôležitý nie som.“

„Aký dôležitý? Z dvestotisíc ti dajú desať dolárov?“

„Tak to oveľa viac, pán Dekker. Takých desaťtisíc.“

„Päť percent? Ľahko si ťa kúpiť, Earl, čo?“

„Nuž…“

„Za všetku špinavú prácu päť percent z dvestotisíc. Zistiť, že Thoren je vlastne Stresemann, si zistil ty, posielať vstupenky na psie dostihy si mu posielal ty, inkasovať každý mesiac od neho peniaze si inkasoval ty, riskovať, že ťa Thoren zabije, si takisto riskoval ty.. Však ťa chcel zabiť?“

„Hej, pán Dekker. A len-len že ma na tom ostrovčeku nezabil – cez vojnu.“

„Nie vtedy. Keď ste ho začali vydierať.“

„Aj vtedy,“ prisvedčil Dobbs rozhorčeným hlasom. „Jedovatá zmija, to bol. Kým to neprebral pán Gela, dva razy ma chcel prejsť autom, rovno pred barakom, kde som býval. A s peniazmi vyrukoval on. Keď som ho vtedy v Bayside Spa mal na stole a rozpamätal som sa, že masírujem človeka, čo ma chcel pripraviť o život, bez rozmýšľania som mu povedal: ‚Vy ste Streseman.‘ Zbledol ani smrť, keď to počul, a hneď mi povedal: ‚Dostaneš kopu peňazí, ak na to zabudneš.‘“ Dobbs sa buchol po hrudníku. „Tuto mi na tom ostrovčeku vpálil ten chlap guľku, keď som bol iba chalan, veru, ibaže pánboh je dobrý – zostal som nažive. A mne pred očami vpálil guľku do strýka, hoci ten už predtým padol na zem s puknutou lebkou. Namieril mu medzi oči, ako tam strýko ležal, a strelil. Bol som ochotný zabudnúť na minulosť a dohodnúť sa s ním, a on ma len poslať a poslať na druhý svet. Jedovatá zmija, len to bol.“

„A čo Gela?“ spýtal sa Jake. „Peniaze od Thorena mali byť všetky tvoje. Čo ti dával, keď sa veci ujal? Vedel si, že z Thorena žmýkal desaťtisíc mesačne?“

Dobbs zavrtěl hlavou. „Nie, pán Dekker, to som nevedel a ani mi na tom nezáležalo. Pán Gela mi povedal: ‚Rob, čo ti kážem, a aký je rok dlhý, dostaneš každý mesiac tisíc dolárov.‘ To je hŕba peňazí, pán Dekker. Aj za oveľa menej si človek môže žiť ako kráľ. Nevravím, že pán Gela nie je jedovatá zmija. Aj on je. Vravím len, že mi dával toľko, čo by som do smrti nebol inak dostával. A keď sa toho ujal, prestal som sa potiť, že ma prejde auto. Načo byť chamtivý, a potom mŕtvy?“

„Lenže mŕtvy je Thoren,“ poznamenal Jake, „takže ťa auto neprejde. Ale za to všetko dostať dokopy desaťtisíc dolárov, to je veľmi málo. V tej spoločnosti si predsa dôležitý človek. Bez teba si ani Gela, ani jeho priatelia neporadia. Bez teba nepritlačia pani Thorenová k múru. Maj rozum, Earl. Mali by ti dať prinajmenšom dva razy toľko. A bez jednania. Prihraj mi, o čo ťa požiadam, a zhrabneš dvadsaťtisíc.“

„Pán Dekker, som naozaj rád, že mi to vravíte. Vidím, že sa už na mňa nehneváte. Som zásadne proti hnevu. Ibaže prihrať vám, o čo ma požiadate, to akoby som kopol hladného aligátora rovno do rypáka a potom tam stál a čakal, čo bude.“

„Tridsaťtisíc,“ povedal Jake mierne. „A všetko v desať a dvadsaťdolárových bankovkách rovno z banky. Máš tušenia, aká je to kopa peňazí, ak by si ich navŕšil pred sebou, Earl?“

Dobbs celý nesvoj zamrvil plecami a prešiel si rukou po tvári. „Poviem vám pravdu, pán Dekker. Pokým je vaša manželka bohviekde s pánom Gélom, neviem si predstaviť, ako si sám pomôžete, tobôž ja vám.“

„Buď na mojej strane, keď sa vyložia karty na stôl. S revolverom vo vrecku. Len čo vyslobodíme manželku, vec je v suchu. Za mnou stojí miliardová poisťovňa. Aj polícia, aj FBI. Zhrabnúť tridsaťtisíc za pomoc zákonu a poriadku, čo je na tom zlé? A či si proti zákonu a poriadku?“

„Ja? To nie, pán Dekker. Som za zákon a poriadok. Nemám nič spoločné s tým, čo tu dnes stvárajú kadejakí negri a chalani vlasáči. Ale nechápem, čo má spoločné so zákonom, ak dajakú ženu chcú pripraviť o poistné. A nehnevajte sa, pán Dekker, práve to chce vaša poisťovňa. To musíte uznať. Keby sa tá vaša poisťovňa nevzpierala a pani Thorenovú vyplatila, tak by ste tu neboli. A vaša manželka by nebola v takej kaši.“

Zacengal telefón. Dobbs sa strhol. Zacengal telefón neuvedený v telefónnom zozname. Aparát už nebol v skrýši pod nočným stolíkom, bol na posteli. „Asi on, pán Dekker,“ povedal Dobbs strápene.

„Ohlás sa.“

Dobbs prešiel k posteli chrbtom pri stene, aby bol čo najdalej od Jaka. Slúchadlo sa mu takmer stratilo vo velikánskej dlani. „Prosím?“ ozval sa bojazlivo, no vzápätí doložil s úľavou. „Hej, pane.“ Zaškúlil na Jaka. „To spravil, pán Gela. Aj to, aj to. Najskôr ma dokrvavil a potom mi prisľúbil tridsaťtisíc dolárov, ak mu pomôžem. Nie, pane. Poznáte ma. Mne to takto vyhovuje.“ Jednou rukou otrčil slúchadlo k Jakovi a druhú zdvihol, aby si chránil tvár. „Chce vás, pán Dekker. A pamätajte, že tam má vašu manželku.“

Jake chytil slúchadlo. „Gela?“

„Dal si si na čas, čo?“ Gélov zlovestný hlas sa ponášal na hlas Franka Milana, chraplavý, vrčavý. „Čo to stváraš, Dekker? Zasa dačo vymýšľaš? Už by si mal vedieť, že nevymyslíš nič.“

„Možno. Skôr ako to skončíme, Gela, chcem sa pozhovárať s manželkou. Daj mi ju.“

„Netrep. Tá dámička s malou peknou ritkou nie je tvoja manželka. A teba nezamestnáva poisťovňa Guaranty. Pracuješ na vlastnú päsť za päťdesiat percent toho poistného. A nikto jej nemusel vybiť pekné zúbočky, aby nám to povedala. Povedala to sama milému detektívovi, čo ju viedol do nemocnice. Takže sa nemusíš strachovať, ani sme sa jej nedotkli. Zatiaľ.“

„Daj mi ju, Gela. Nech mi to povie ona.“

„Jake, bol to Magnes,“ vyhrkla Elinor do telefónu. „Zavolal mi a povedal mi…“

„To nič,“ skočil jej do reči Jake. „Si v poriadku?“

„Áno, len, Jake…“

Z ničoho nič zmĺkla. Dakto jej zapchal rukou ústa, to bolo jasné. „Tak si ju počul,“ ozval sa v slúchadle Gela.

„Počul som ju,“ odpovedal Jake. „Ako sa dohodneme?“

„Budem stručný,“ odpovedal Gela. „Dáš mi súkromné číslo chlapíka z poisťovne, toho Maniscalca v New Yorku. Prídeš hneď, kde som, ja mu zavolám a ty mu povieš, že prípad sa skončil. Thoren zahynul pri autonehode, to je fakt, ktorý si zistil. A že najlepšie bude poslať šek hneď. Potom si posadáme a počkáme na ten šek.“

„A čo dostanem za pomoc?“ spýtal sa Jake.

„Ak budeš mať šťastie, dlhý šťastný život a v ňom kopu blondínok, ako je táto tu. Čo si si myslel, že dostaneš? Putovný pohár?“

„Netáraj hlúposti, Gela. Ak pristanem, prídem o dvestotisíc. A už som dal dvadsať na výdavky. Ak chceš, aby sme sa dohodli, čujme, čo sa mi z tých peňazí ujde.“

„Nič.“

„Počuj, Gela…“

„Nesyp mi piesok do očí. Len čo tá poistka spadne Thorenovej do tunajšej poštovej schránky, môžeš sa aj so svojou dámou pobrať kade ľahšie, a prípad sa uzavrie. A potom budeš musieť iba držať jazyk za zubami. A ty ho budeš držať, Dekker. Ak nie, tak nielenže poisťovni Guaranty oznámim, že som si ťa kúpil, a ako vyšetrovateľ budeš načisto odpísaný, ale sa na patričnom mieste dozvedia, že si v Thorenovom dome nasadil dve ploštice. Zistil mi to istý mládenec z telefónnej spoločnosti. A ak si myslíš, že Thorenová neodprisahá na súde, že si ich tam nasadil ty, potom nevieš, ako Thorenová dá na moje slová. A to by sa ti nepáčilo, Dekker, nepáčilo by sa ti v tunajších väzniciach. Ježišikriste,“ doložil Gela podráždene, „už sa naťahujeme takmer dva týždne. Naozaj si myslíš, že dačo dosiahneš, že neskrachuješ?“

„Možno dosiahnem,“ odvetil Jake.

„Akurát,“ odpovedal Gela opovržlivo. „Nevieš si zvyknúť na myšlienku, že prídeš o stotisíc, to ťa trápi. Potrebuješ trochu času, aby si si zvykol? Prosím. Aj tak je už neskoro, všetko jedno, či sa s tým Maniscalcom pozhováraš ráno, keď dôjde do práce. Lenže tvoju babku bude mať dovtedy na starosti Aiello, a on ťa nemôže vystáť. Ale ak sa s tými stotisícmi chceš v noci lúčiť, tak tej opici, čo je tam s tebou, povedz, aby zašiel po teba o ôsmej ráno a dopravil ťa k Dintymu. On už vie, kde je to.“ Gela zmĺkol, no vzápätí netrpezlivo doložil. „No tak, Dekker, rozhodni sa. Hneď teraz, či ráno? Čo sa mňa týka, ja vravievam, keď treba zub vytiahnuť, tak hneď a zaraz. Aj ak ide o sto dolárov.“

Kropaje potu, čo Jakovi vystúpili na čelo, sa mu začínali spúšťať dolu tvárou. Zotrel ich spakruky, no kropaje vystupovali nanovo.

„Dobre, Dekker,“ dodal znezrady Gela, „tak hneď ráno,“ a tresol slúchadlom.

„Počkaj!“ zvolal Jake. „Gela…!“

Neskoro. V slúchadle sa ozýval iba monotónny, nepretržitý signál.

58

Zvrtol sa k Dobbsovi. Dobbs vydesene cúvol. „Odkiaľ to volal? Kde je?“

„Pán Dekker, povedal som vám, že neviem. Prísahám vám, že neviem.

„Z Crosscutu?“

„Nie, pán Dekker. Tam by nespal. Býva v prepychovom byte, a v Crosscute sa všetko rozpadáva.“

Jake zdrapil chlapa za kravatu pod hrdlom a vtlačil mu palec do ohryzka. „Kde je ten prepychový byt?“

Dobbs s roztvorenými ústami lapal dych a rukami ho mlátil po tvári. Jake ho napokon tresol hlavou o stenu. Dobbs zastonal a chytil sa za hlavu. „Neviem, pán Dekker. V dajakom hoteli v Miami Beach. Ale neviem, v ktorom.“

„Kde býva Dinty?“ pokračoval Jake neúprosne. „A nevrav, že nevieš. Gela mi povedal, že vieš.“

„Hej, pán Dekker. Len ma, prosím vás…“

Jake ho odsotil od seba. „No tak?“

Dobbs si šúchal hrdlo a zhlboka dýchal. „V Crosscute, pán Dekker. Je tam v obchode s rozličným tovarom.“

„Naozaj?“

„Naozaj, pán Dekker. Obchod mu nevynáša ktoviečo, ale Dinty predáva tamojším kože z aligátorov, takže sa má dobre.“

„V obchode je telefón, hej?“

„Hej, pán Dekker. Jediný v Crosscute. Viem číslo, ak by ste chceli zavolať. Ale teraz tam nie je nikto. Večer tam nikto nebýva.“

„Zavolaj.“

Kým Dobbs vykrúcal číslo, Jake držal slúchadlo.

Nijaká odpoveď. „Ja za to nemôžem, pán Dekker,“ zamodlikal Dobbs. „Povedal som vám, že večer tam nebýva nikto. Tobôž pán Gela.“

„Tobôž,“ zopakoval Jake dutým hlasom. Sadol si na posteľ a zamyslene sa zahľadel na zodraté linoleum na dlážke. Napokon pozrel na Dobbsa. „Gela mi povedal, í že o ôsmej ráno ma vezmeš k Dintymu. Máš tu auto?“ i

„Mám, pán Dekker.“ Odpoveď hlasitá a jasná, akoby mu myšlienka na auto narovnala chrbtovú kosť. „Veľký T-bird.“

„Vieš, kde je most na Daystar Island?“

„Viem, pán Dekker.“

„O ôsmej ráno ma čakaj dva bloky za ním. A teraz choď k stolu a vyprázdni naň vrecká.“

„Pán Dekker…“

Jake sa zdvihol a Dobbs sa rýchlo pribral vyvracať vrecká, a čo bolo v nich, vykladať na stôl. Medzi kadečím iným boli tam dva prstene, hladká zlatá obrúčka a prsteň s diamantovým očkom, staromódne hodinky na retiazke a slobodomurárska ihlica zdobená drahokamami. „Z jeho náprsnej tašky si peniaze nevzal?“

„Nie, pán Dekker.“

„Nechce sa mi veriť, ty okrádač mŕtvol. A teraz si to pober a prac sa. Ale rýchlo.“

Zamkol za Dobbsom dvere a pribral sa prehliadať izbu, či nenájde papiere alebo pásky týkajúce sa Thorena. Už po polhodine vysvitlo, že si Magnes také záznamy nerobil, prípadne ich mal dakde inde, nie v byte. Jake dal všetko na pôvodné miesto, iba cenné veci vložil do hornej zásuvky v šatníku a odišiel. Svetlo v byte nezhasil.

Domov sa dostal až o druhej. Urobil si čiernu kávu s koňakom, o šiestej druhú, žatým sa oholil, pričom sa porezal. O pol ôsmej vošiel do pracovne, sadol si za písací stôl, položil naň hodinky, a keď minútová ručička ukázala presne trištvrte na osem, vykrútil telefónnu ústredňu a žiadal, aby ho spojili s políciou.

„A nejde o žart či bláznivý kúsok,“ povedal mužovi, čo sa mu ozval. „Ide o únos.“

„Únos? Ako sa voláte a kde bývate?“

„Jacob Dekker, Daystar Island číslo dva. A uniesli mi manželku. Bola…“

„Čakajte, čakajte.“

„Áno.“

„Tu je poručík Brittenum. Že vám uniesli manželku? A ste si istý? A čo ak sa len dakde zdržala a o chvíľu sa vráti späť.“

„Nie. Z hotela Argyle East ju odviedol človek, ktorý sa vydával za detektíva od miamibeachskej polície. Volá sa Anthony Aiello. A príkazy dostáva od istého Gelu…“

„Od Angela Gelu?“

„Hej. Synovca Franka Milana. Kamaráti ho volajú Pooch.“

„Chápem,“ odvetil Brittenum pochmúrne. „A vás kamaráti ako volajú?“ doložil podozrievavo.

„Nemám nič spoločné s tunajšími gaunermi, pán poručík. Pred chvíľou mi volal Gela, zhovárali sme sa o výkupnom. Dohovoriť sa máme u Dintyho v Crosscute na ceste číslo deväťdesiatštyri. V tamojšom obchode s rozličným tovarom. Práve ta idem, tak sa aj vy s vašimi mužmi pohnite čo najskôr, aby ste prišli hneď za mnou, a zatknite každého, koho uvidíte. Budem u Dintyho. Ja idem v jaguáři. Ak ho budete vidieť stáť pred obchodom, som už tam.“

„Samozrejme, je tu však háčik, pán Dekker. Crosscut je v okrese Monroe. Váš prípad patrí do tamojšej súdnej právomoci. Tak si zavolajte na políciu v Key Wes– te…“

„Key West? Doparoma, to je predsa ostrov v oceáne. Čo majú tí spoločné s Crosscutom?“

„Počúvajte, pán Dekker, okres Monroe je velikánske močarisko a začína sa pri Key Weste. Kým odtiaľ dačo urobia, to chvíľu potrvá. Takže do toho Crosscutu ešte nechoďte. Zavoláte do Key Westu a uvidíte, koľko im to potrvá…“

„Vy zavoláte, pán poručík,“ vybuchol Jake, „ja už totiž idem. Volajte, koho chcete, hlavne, aby ste ma tam kryli.“

59

Krémový thunderbird, čo stál nedaleko rohu North Bay Road, bol samý škrabanec a odrenina a cez tie škrabance a odreniny presvitali fľaky hrdze. Jake zastal pri ňom a kývol Dobbsovi, aby si sadol do jaguára. Dobbs vystrčil hlavu z auta a povedal veselo: „Nazdal som sa, že pôjdeme v mojom, pán Dekker. Nemáte sa čo zdráhať. Aspoň si ušetríte benzín.“

„Nasadaj,“ odvetil Jake.

Dobbs rezignovane poslúchol. „Viete cestu, pán Dekker?“

„Cestu mi ukážeš.“

Premávka bola hustá nielen po stred mesta Miami, hustá bola aj na Tamiami Trail. Zredla až za ošúchanou obchodnou štvrťou, ktorá pretínala hranice vnútorného mesta. Potom bolo na ceste čoraz menej áut.

Cesta ležala vystretá k obzoru, sťaby ju vytiahli lineárom, z pravej strany kanál, z ľavej rovná zelená siatina. Dobbs s očami na osemdesiatke, čo ukazoval tachometer, sa občas nepokojne zahniezdil. „Môžete ísť naplno, ak chcete, pán Dekker,“ ozval sa napokon. „Taká rovná je až po deväťdesiatštvorku.“

„Ti je naponáhlo?“

„Nie, pán Dekker. Ak nie je vám, tak ani mne, pán Dekker. Len to by som chcel, aby ste sa na mňa nehnevali, pán Dekker. Poviem vám pravdu. Neznášam, keď sa na mňa dakto hnevá.“

Jake pozrel naňho. „Si samý cit, čo, Earl?“

„Možno si myslíte, že nie, ale je to pravda.“

„Bude, ak sa pridáš ku mne proti Gelovi.“

„To by som sa neopovážil, pán Dekker. No poviem vám, ako som sa s ním spolčil, aby ste vedeli. Stalo sa to len preto, že nechcem, aby sa dakto na mňa hneval.“

„Netrep,“ zahriakol ho Jake. „Zašiel si k nemu a povedal si mu, kto je v skutočnosti Thoren. Ty si šiel k nemu, nie on k tebe.“

„No vidíte, aj taký múdry človek, ako ste vy, sa môže mýliť, pán Dekker. A veruže prišiel on. Vtedy som bol pri psoch u Flaglera. Nie že by som ich cvičil, to nie, iba som ich kŕmil a čistil. A ktosi ho na tribúne na mňa upozornil, a tak prišiel ku mne, že ktoré psy sú v ten večer dobré. A potom sa ma chodil vypytovať večer čo večer. No a keď som od pána Thorena dostal prvé peniaze a ukázal sa u Flaglera v novom obleku a namiesto dvoch dolárov som stavil desať, pán Gela sa nazdal, že viem, ktoré psy vyhrávajú, ale že mu to nechcem prezradiť. A veľmi sa na mňa nahneval. Tak som zašiel za ním a povedal som mu o pánu Thorenovi. Že je to vlastne Stresemann. Taká je pravda, pán Dekker. Myslíte si, že iiie, ale ste na veľkom omyle, strašne chybne ma posudzujete.“

„Rozum ti posudzujem správne,“ odvetil Jake. „Čo myslíš, čo sa stane, keď sa Gelova podvodnícka spoločnosť zmocní tých peňazí a ty si budeš pýtať svoj podiel? Za jediný dolár by Gela podrezal hrdlo vlastnej materi. Čo myslíš, čo spraví za desaťtisíc dolárov?“

„Nuž, totiž, pán Dekker…“

„A ja ti ponúkam tridsaťtisíc. Poctivých tridsaťtisíc. A istých.“

Dobbs sa zamyslel. Po chvíli ľútostivo zavrtěl hlavou. „Ibaže je tu háčik, pán Dekker. On aj jeho ľudia, tí sú tu páni. Jeho peniaze sú oveľa istejšie ako vaše.“

Tamiami Trail po chvíli znezrady odbočila na sever a jaguár sa šinul ďalej pôvodným smerom už po ceste deväťdesiatštyri. Deväťdesiatštvorka bola štrkovaná, miestami vymytá. Keď míňali akoby predsunutú pohraničnú osadu, Dobbs povedal: „To je Pinecrest. Do Crosscutu máme už len tri kilometre.“

Šli pomaly, lebo cesta bola vymletá vodou, a keď zabočila do močaristých miest, po hlbokých koľajach šli ešte pomalšie. Vinula sa pomedzi vysadené cyprusy a borovice, obchádzala hustú chrapač. Skončila sa na čistine pred veľkou chatrčou. Na jednom konci stálo preliačené stavanie a múr držali iba dve chabé podpery. Rozbité sklá v oknách nahradil kartón. Nápis nad dverami Obchod s rozličným tovarom tak poznačil čas a broky, že sa dal ledva prečítať.

Priestor okolo benzínového čerpadla, čo stálo pred obchodom, bol podľa všetkého parkoviskom. Stálo na ňom zopár áut súcich už len do šrotu, dve ošarpané opustené dodávky a ligotavý čierny cadillac s odsunutou strechou. Po elektrickom vedení ani stopy. Jediným znakom komunikácie boli telefónne drôty, čo sa ovisnuté ťahali od jedného vrcholca stromu k druhému a napokon sa spúšťali pod odkvap na obchode.

Iné budovy nebolo vidieť, ale keď po troch vŕzgavých schodíkoch vystúpil za Dobbsom na verandu, zazrel zopár stien z hrubo otesaných brván aj striech z dechtovej lepenky, utajených v poraste.

Predajňu osvetľovali iba lúče slnka, čo sa predierali dvoma a či tromi nerozbitými sklenými tabuľkami v oknách, a petrolejová lampa, čo ovísala z hrady. A razilo tam petrolejom, pivom a pokazeným mäsom.

V predajni boli dvaja. Nebolo pochýb, že chlapík s dlhými mrožími fúzmi, v bielej košeli s vyhrnutým golierom a priliehavých nohaviciach so zvýšeným pásom je Gela, druhý bol totiž z rovnakého cesta ako Dobbs, líšil sa iba blízko pri sebe posadenými očami v prefíkanej tvári. Mal na sebe nohavice od montérok, nad ktorými sa siveli chlpy na prsiach. Lakťami sa opieral o pult. Na pulte ležala poľovnícka dupľovka a níierila na dvere, kde stál Jake. Mužova vystretá ruka ležala na puške a ukazovák na kohútiku. „Trvalo ti to, Earl,“ ozval sa muž s puškou a Jakovi sa zazdalo, že začul zatiahnuť huhňavý Dobbsov hlas.

„Máš pravdu, Dinty. Ale šli sme jeho autom. Vravel som mu…“

„Nechaj to,“ skočil mu do reči Gela. „Má tuším pištoľ. Vezmi mu ju.“

Dobbs zmierlivo vytiahol Jakovi spoza opaska automatickú pištoľ a položil ju na pult. Gela kývol Jakovi. „Tamto v rohu je telefón.“

„Vidím ho,“ odvetil Jake. „Ale nevidím tu moje dievča. Kde je?“

„Nablízku. Nech ťa to netrápi. Radšej telefonuj.“

„Ani Aiella nevidím,“ odpovedal Jake. „Je s ňou? To by bolo hlúpe, Gela.“

„Povedal som mu, aby jej dal pokoj, nemáš sa čo znepokojovať. Je v poriadku. A čím skôr tu budú tie peniaze, tým lepšie pre vás oboch.“

Jake sa oprel o rám na dverách a založil si ruky na prsiach. „Pokým neuvidím dievča, z telefonovania nebude nič. A nie zďaleka. Chcem ju vidieť celkom zblízka, chcem sa s ňou aj pozhovárať. Až potom zavolám.“

Gela sa obrátil k Dintymu. „Počuješ ho? Povedz mu, že je v poriadku,“ a Dinty zopakoval: „Je v poriadku. Večer som ich zaviedol na ostrovček, tam sa jej nemohlo nič stať, iba ak by sama chcela.“

Jake pozrel z jedného na druhého a potom povedal Dintymu: „Aj ty si s ním v spolku? Spolupráca sa darí? On ťa zatiahol do tohto a ty si ho zatiahol do pytliačenia na aligátory?“

„Hráš falošne, Dekker,“ ozval sa Gela výstražné.

„Nie. Hrám ako vždy.“

Gela sa naňho uprene zahľadel a ďalej zubami vyťahoval z prsta záder.

„Potratil si rozum, ak si si tohto chlapa pustil do kšeftu s aligátormi,“ pokračoval Jake miernym hlasom. „O mesiac ti bude šéfom, a ty budeš z aligátorov iba sťahovať kože, za dolár na hodinu.“

„Áno,“ prisvedčil Dinty.

„Pouvažuj,“ doložil Jake. „Už si zapletený do vydierania a únosu, ak to náhodou nevieš. Maj rozum. Namier naňho a vymoč sa z tej kaše, kým je čas. Neviem, čo ti platí, ale ja ti zaplatím oveľa viac. Treba len povedať koľko.“

„Áno,“ opäť prisvedčil Dinty.

Gela napokon vypľul záder. „Hneď zrána som sa rozprával s tou Maniscalcovou sekretárkou,“ povedal Jakovi. „Aby mu povedala, nech počká, že ho zavoláš. Čaká, Dekker.“

„Počká. Zavolám mu, keď to dievča bude tu. Keď sa s ňou pozhováram.“

Gela sa znova pribral vyhrýzať, čo ešte zostalo z otravného záderu. „Pozhováraš sa, ak sa chceš. Ale nie tu. Zostane, kde je, pokým sa celá záležitosť neskončí. Pobudneš si s ňou dlhšie, aj ty tam totiž zostaneš.“

„Na Dobbsovom ostrovčeku?“

„Tam dakde. Nechápem, prečo si to, doparoma, tak sťažuješ, Dekker. Nech nie si somár, všetko by šlo ani po masle. Viem, čo zamýšľaš. Dostať ju sem a potom dajako ujsť. A vieš, čo sa potom stane? Oboch vás zastrelíme. Nikto nevyhrá, všetci prehráme. Čí sa tak rozmýšľa?“

„A čo keby si ty porozmýšľal, Gela. Máš tu dvoch neokrôchancov, a ešte aj Aiella. Nazdávaš sa, že by som si trúfol, keď vás je toľko? No, prosím, nech bude po tvojom. Pôjdem, kde je. Poďme.“

Dinty zostal za pultom a oni sa pobrali úzkym, blatistým chodníkom k jazeru. Gela šiel posledný, s puškou v ruke. Pri niekoľkých člnoch priviazaných o prístavisko boli pevne zakotvené aj tri skify s plochým dnom a hranatým predkom. Na stupienku na prove každého skifa bol priskrutkovaný mocný motor z auta, napojený na starodávnu drevenú vrtuľu z lietadla.

Gela ukázal Jakovi, aby si sadol na sedadlo na prove, a sám si sadol k Dobbsovi pri riadiacich pákach. Jake si sadol a usiloval sa nenamočiť si nohy v zahlienenej vode, čo sa prevaľovala na dne člna. Dobbs ho drgol do pleca a podával mu chumáč ušpinenej vaty.

„Načo je to?“ spýtal sa Jake.

„Motor reve, pán Dekker. Napchajte si do uší, a poriadne.“

Jake ešte držal vatu v ruke, keď motor zreval. Zazdalo sa mu, že sa mu bubienky v ušiach rozleteli. Rev mu s toľkou silou vtrhol do mozgu, až mu bleslo hlavou, či nemá v hlave mlatky. Naponáhlo si strčil vatu do uší a zapchal ich, ako len vedel. Rev sa trochu stlmil.

Skif sa rozletel po jazere k pevnému ostřicovému múru, tak sa aspoň zazdal Jakovi. Keď čln vletel do ostrice, Jake sa nevdojak zohol, no nezacítil ani najmenší náraz. Ako si skif rezal cestu, tráva sa iba oddeľovala, sťaby dačo nehmotné, a hneď sa za nimi zavierala, akoby skif tade vôbec neprešiel. Minúta ubiehala za minútou a čln sa rútil dopredu ako motorové člny v Biscayne Bay, len miestami, kde bola voda plytká, prekĺzol sa po bahne.

Kedy-tedy zočil Jake ostrovček, vyčnievajúci štvrť- - pol metra nad hladinou a na ňom zopár stromov. To boli jediné orientačné body. Napokon sa skif okolo jedného prudko obrátil a vkĺzol akoby do umelého kanála, do tmavohneďej stuhy, čo pretínala nekonečnú zeleň. Nedošli až na jej koniec, lebo Dobbs, akoby navádzaný radarom, z ničoho nič prudko zabočil doprava, opäť do ostřicového múru. Preleteli ním na plný plyn a ocitli sa na širokom, dosť hlbokom jazere, nad hladinou vykúkali totiž iba vrcholce ostrice.

Prostred jazera zazrel Jake ostrovček a na ňom skupinku vyschnutých borovíc. Ostrovček nebol ani dvadsať metrov dlhý a ani desať široký. Pod borovicami s|ála chatrč a pri nej prístavisko v dezolátnom stave. Dobbs prirazil čln k prístavisku, vystúpil a skif priviazal o kolík. Keď vypol motor, v ušiach sa im rozľahla tichosť. Páľava, ktorú pri rýchlej jazde skifom mierni] vánok, ich opäť prigniavila. Slnko sa im sťa nebožiec zavrtávalo do lebky. Vo. vlhkom vzduchu sa potili všetci, no pot telo v okamihu vstrebávalo. A dýchať sa im dýchalo ako v parnom kúpeli.

Aiello, bez košele, celkom zoslabnutý, ich čakal na prístavisku s revolverom v ruke. Elinor sedela na zemi v chládku pri chatrči, chrbát opretý o stenu, kolená pritiahnuté k telu a oblapené rukami. Pozrieť na čln pozrela, ale bez stopy záujmu na tvári, a potom sklonila hlavu na kolená.

Jake si vytiahol vatu z uší a vystúpil z člna. Gela sledoval každý jeho krok s namierenou puškou. „Päť minút,“ povedal Jakovi. „Maniscalco sa od netrpezlivosti už pocikal, tak čaká, čo mu povieš.“ Kývol Aiellovi. „Poď do člna. Aj ty, strašiak,“ povedal Dobbsovi. Z člna povedal Jakovi: „Rozumieš? O dačo sa pokús, a my hneď a zaraz zdvihneme kotvy. Možno sa o dva dni vrátime s vedrom pitnej vody aj s dačím pod zub, a možno nie. Nežartujem, Dekker. Čo tu naokolo vidíš, to všetko je slaná voda a ani v chatrči nie je toho veľa, ani čo jesť, ani piť. Takže ak nechceš slopať slanú vodu a obhrýzať si nechty, buď dobrý chlapec.“

Jake vošiel otvorenými dverami do chatrče. Vojenské visuté lôžko z celtoviny, na zemi dva ušpiněné slamníky, z ktorých vykúkala slama, a namiesto stola koza na pílenie dreva, na nej dve dosky. Ešte aj pred chatrčou razilo z nej plesňou.

Podišiel k Elinor a zastal. „Ako sa máš?“ spýtal sa. Ledva pohla plecom, hlavu z kolien nezdvihla.

„Ten chlap ťa otravoval?“

Hlavu zdvihla, no nepozrela naňho. „Hej.“

„Veľmi?“

„Len čo včera večer odišli, povedal mi, že sa musím podvolit‘. Povedala som mu, že nie, a on ma potom zviazal a urobil si po svojom.“

„Je u mňa na prvom mieste,“ odpovedal Jake. „A Gela je na druhom.“

„A čo Magnes? Zavolal mi, že si v nemocnici. A že príde po mňa detektív a zavedie ma k tebe.“

„Viem,“ prisvedčil Jake. „Musel ti zatelefonovať. Držal sa, pokým vládal. Je mŕtvy.“

„Mŕtvy?“ zopakovala Elinor ohúrená. „A ja som si myslela, že nás zradil.“ Oprela si hlavu o stenu, celkom vyčerpaná. „Nazdala som sa už, že každý, keď príde jeho čas, zradí.“

„Ellie,“ Jake si čupol pred ňu a chytil ju pod hriadku, aby mu pozrela do očí. Iba mykla hlavou nabok. „Ellie, nebuď taká. Vieš, že ťa ľúbim. Na tom sa nič nezmenilo. Nerozprávaj, akoby sa zmenilo.“

„Stála som pri Gelovi, keď si s ním telefonoval,“ odvetila neúprosne. „Povedal ti, aby si hneď prišiel. A ty si neprišiel. Vedel si, čo sa mi môže stať, myslel si len na peniaze.“

„Ellie, kým som rozmýšľal, čo spraviť, Gela zložil. Keby nebol tak rýchlo zložil…“

„Myslel si na peniaze. Keby si bol vtedy prišiel, nikto sa ma ani nedotkne. Ibaže si vedel, že ak Gelu poslúch– neš, bude po peniazoch. Preto si sa nevedel prinútiť povedať, že prídeš.“

„Kristepane, vidíš všetko iba čierno-biele. Ak by si pouvažovala…“

„Pouvažovala som. Uvažovala som celú noc.“ Pozrela mu rovno do očí. Tvár mala ušpinenú a dosekanú hmyzom.

„V hre bolo priveľa peňazí, tak veru.“

„O peniaze som prišiel skôr, ako som sa vybral do Crosscutu, zavolal som totiž na políciu. Možno sú už v Crosscute. Všetko bude v novinách, prišiel som teda o peniaze. Vedel som, že o ne prídem, aj tak som zavolal na políciu.“

„To bolo od teba pekné,“ povedala Elinor.

„Panebože, čo vlastne odo mňa chceš, dievčatko? Usilujem sa ti vysvetliť…“

„Nemusíš. Len ma odtiaľto dostaň. Nie kvôli nám, ale kvôli môjmu dieťaťu. Chcem sa k nemu vrátiť. Ak sa mi dačo stane, bude mať ťažký život. Len ma doprav k nemu a budeme vyrovnaní.“

„A čo my?“

Elinor pomaly pokrútila hlavou. „My sme vlastne neboli. Bol si ty a istá hlúpa Poľká, ktorá si myslela, že si dačo extra. Ale taká hlúpa tá Poľka už nikdy nebude.“

„Miláčik, keď sa z toho dostaneme…“

„Nie. Už nikdy.“

„Tak čo, Dekker?“ zavolal z člna Gela a Jake vstal. Chytil Elinor za lakeť a postavil ju na nohy. „Počula si,“ povedal. „Poďme.“

Pobral sa s ňou k člnu. Aiello už vyšiel z člna. Stál pred ním, v ruke pištoľ s krátkou hlavňou. Vyceril zuby v úsmeve. „Tak vidíš, ako sa ľudia rýchlo učia, Dekker? Už nemám automatickú. Ale aj táto robí slušné diery.“

Jake si ho nevšímal. Pozrel na Gelu v člne a povedal: „Oklamal si ma, Gela. Najlepšie bude, keď ešte raz zavoláš Maniscalcovej sekretárke a povieš jej, že nemusí vyčkávať, že sa s ním nebudem zhovárať. Načo má márniť čas.“

„Čože? Čo to, dočerta, znamená?“

„Tomuto opičiakovi si povedal, aby dievčaťu dal pokoj. Alebo si ma klamal, alebo na tvoje príkazy kašle.“

Gela zaškúlil na Aiellu. „Je to pravda, Tony?“

„Ach, Pooch, prekristapána, veď to čakala.“

„Si ty predsa len ničomník,“ podotkol Gela s odporom. „Ale nech sa také dačo už nestane, počuješ? Je to obchodná záležitosť, tak nech je iba obchodná. Rozumieš?“

„Pravdaže, Pooch.“

Gela sa obrátil k Jakovi. „V poriadku? Počul si, čo som mu povedal, aj čo mi odpovedal. Pôjdeme.“

„Nie bez nej,“ namietol Jake. „Alebo pôjde aj ona, alebo zostanem tu.“

Gela sa naňho uprene zahľadel a potom si odpľul do vody. „Zasa začínaš, Dekker? Stále špekuluješ?“

„Predstav si seba na mojom mieste, Gela. Keby to bolo tvoje dievča, nechal by si ju samu s týmto opičiakom? Najmä po tom, čo sa už stalo?“

„Byť na tvojom mieste,“ odvetil Gela pohŕdavo, „by som ju tu nemal, pracoval by som sám.“ Dvojitá hlaveň poľovníckej pušky sa presunula malým oblúkom a už nemienia Jakovi na brucho, ale na Elinor. „Preto ja dávam rozkazy a vy poslúchate. Napokon, po telefonáte ťa hneď dopravíme sem. Ak sa tvoja dievčina nebude producírovať, hádam sa Tony zdrží.“

„Nie,“ odpovedal Jake.

„Tak tu môže zostať sama.“

„S hadmi a s aligátormi? Nie.“

„Lezieš mi pod kožu, Dekker. Chceš, aby všetko bolo po tvojom. Čo si myslíš, že si?“

„Ľahká odpoveď. Som chlapík, ktorý je ochotný pomôcť ti zhrabnúť bank. Tak sa mi vidí,-že nie ja, ale ty si neústupný. A nechápem prečo. Obaja vieme, že vyhráš ty, stačí ti iba natiahnuť ruku. Načo sa naťahovať pre maličkosti?“

Gela si zaboril prsty do zátylku, akoby ho mal stŕpnutý. Do mŕtveho ticha, čo pritom zavládlo, sa z jazera znezrady ozval mocný špľach a za špľachom zasipela spŕška. Gela sa zvrtol sťa blesk, puška už pri pleci opretá o plece. Aj Aiello sa zvrtol a už v poldrepe namieril pištolou do prázdnoty za člnom. Jake sa mu jediným krokom ocitol za chrbtom, no vzápätí priam stuhol. Aiello sa totiž bleskove obrátil a takmer mu zaprel pištol do pŕs.

Dobbs ukázal na sčernenú vodu. „Starý aligátor. Vravel som vám, je ich tu plno, pán Gela. Nechajte ho mne. Dvanástkou mu hádam iba natrhnem kožu. Skôr či neskôr ho vytiahnem celého.“

Gela hľadel na sčernenú vodu ako fascinovaný, až kým sa ostrica neutíšila. Keď sa obrátil, zaraz pochopil živý obraz Aiella a Jaka. „Sukin syn,“ oboril sa na Aiella. „Z toho chlapa nespúšťaj oči ani na sekundu.“ Zahnutým prstom ukázal na Elinor. „Poď do člna. Sadni si predo mňa.“

Elinor si pasívne sadla na provu, na sedadlo, na ktorom sedel predtým Jake. Gela oprel pušku o operadlo a hlaveň jej zaprel medzi lopatky. Veľmi opatrne natiahol kohútiky. Mocne zacvakali. „Počul si?“ spýtal sa Jaka. „Jediný podozrivý pohyb a uvidíš, čo sa stane. Sadni si k nej. Tak. A pamätaj, Dekker, mykni člnom, a z člna budeme vystupovať bez dámy.“

60

Keď vystupovali, nevítala ich polícia, iba dva prašivé psy, čo bežali chodníkom k jazeru a potom ako zdivené krútili chvostom, keď im oňuchávali členky. Dobbs ich napokon skuvíňajúce odohnal tvrdými kopancami. Slnko im stálo rovno nad hlavou, vlhké povetrie ich vyčerpávalo. Keď horko-ťažko kráčali blatistým chodníkom k obchodu, lapali dych otvorenými ústami. Imúnny bol iba Dobbs.

V obchode podal Gela pušku Dintymu a sám si zobral automatickú pištoľ, čo vzali Jakovi. „Čo myslíš, príde sem dakto, kým tu budeme?“ spýtal sa Dintyho.

„To je možné.“ Dinty ukázal hlavou na tovar, čo stál na niekoľkých policiach pri stene. „Sme v obchode a ja predávam. Možno dakto príde.“

„Pravdaže,“ odvetil Gela sardonicky. „No bol by som nerád, keby nám sem vošiel. Choď na verandu a nevpúš– ťaj nikoho. A vezmi si aj pušku, nech vidia, že to myslíš vážne. A nedaj im snoriť, nazerať dnu oknami.“

„Čo som ti povedal?“ ozval sa Jake. „Nazdal si sa, že si mu spoločníkom. A si iba najatý pomocník.“

„Rob, čo ti kážem,“ vyštekol Gela na Dintyho. „Ak ho budeš počúvať, ešte napokon ohluchneš, onemieš aj oslepneš. A zavri za sebou dvere. A dbaj na to, aby zostali zavreté.“ Dinty zavrel za sebou dvere a Gela povedal Jakovi: „Už si sa ma nazdržiaval akurát dosť, Dekker. Tak do toho.“

Na poličke v kúte stál pri potrhanom telefónnom zozname staromódny telefón s číselníkom v dolnej časti. Pri ňom okrúhly stolík s mramorovým vrchom a okolo neho štyri stoličky s operadlami z drôteného pletiva, zrejme všetko kúpené zo skrachovaného výčapu. Na stolíku ležala šachovnica a na šachovnici pohodené figúrky. Gela ich zmietol na zem a na stolík postavil telefón. Jakovi ukázal automatickou pištolou na jednu stoličku, potom na náprotivnú stoličku.

„Ty budeš sedieť tam,“ povedal Elinor. „Opri jej búchačku o chrbát,“ prikázal Aiellovi, „a ak sa Dekker o dačo pokúsi, nedaj jej ani toľko času, aby povedala prepáčte.“

„Pokladalo by sa za pokus o dačo, keby som pre dámu aj seba vypýtal dajaký nápoj? Dve fľaše hocičoho, len nech je to studené a mokré.“

„Je tu malinovka a pivo,“ ozval sa Dobbs. „Ibaže všetko teplé. Ten, čo sem chodí s dodávkou, dovezie ľad, len keď sa mu zachce.“

„Vypijeme aj teplé, len nech je mokré.“

Dobbs pozrel na Gelu. Gela prikývol. „A dones aj mne.“ Sadol si k Jakovi. „Vieš, čo máš povedať Maniscalco vi?“

„Pravdaže. Prípad je skončený. Sú dôkazy, že Thoren zahynul pri autonehode. Lenže, kam poslať peniaze, Gela? Ak budeš Thorenovú držať zapotrošenú…“

„Večer už bude v Daystar, to nech ťa netrápi. A rozprávaj oveľa presvedčivejšie, nie ako ‚mne. Napríklad ak sa bude zdráhať, povedz mu, že sa zistilo, že si u Thorenovej nasadil ploštice. Krásne, ak sa to dostane do novín, čo? Známa veľká poisťovňa dala do domu vdovy nasadiť vysielače, aby ju mohla pripraviť o poistné. Pochopí Maniscalco hneď, koľko bije?“

„Svitne mu. No najväčšmi ho bude zaujímať, prečo som si tak z ničoho nič istý, že Thoren zahynul pri autonehode. Desať dní doňho hučím, že spáchal samovraždu, ako mu teda vysvetliť, prečo som si za jedinú noc zmenil názor? Tvoj priateľ Katzman vypracoval odpoveď aj na túto otázku?“

„Daj si pozor na jazyk, Dekker,“ poznamenal Gela výstražné.

„Teda vypracoval. S čím vyrukoval?“

„So solídnou vecou. V Palm Beach býva istý lekár, stará sa o bohaté dámy, čo nechcú zostať v druhom stave, ale zostanú, a takto si privyrobí milión. Volá sa Ahearn. A ten chlapík dosvedčí, že vlani bol Thoren uňho zo dva razy, lebo v poslednom čase mával okienka. Dokonca raz, keď viedol auto. A keďže nechcel, aby sa o tom rodina dozvedela, zašiel k Ahearnovi, nie k rodinnému lekárovi.“

„A má o tom Ahearn záznamy?“

„Bude ich mať.“

„A odprisahá to aj na súde?“

„Urobí, čo mu povieme. Ak nie, už si neprivyrobí.“

Dobbs postavil pred nich už otvorené flaše. Vyvierala z nich červená pena a spúšťala sa dolu na stôl. Elinor s meravým krkom, čo jej doň Aiello opieral revolver, sa ani nehla. Gela si odpil zo svojej flaše a s odporom prežrel. Spakruky si utrel ústa. „Chceš ešte dačo vedieť?“ spýtal sa. „Čo by sa vyjasnilo, kým ťa spojím s Maniscalcom?“

Jake pokrčil plecami. „Asi nič, na čo by Katzman už nevymyslel odpoveď.“

Maniscalcov hlas v slúchadle bol fufnavý od nádchy, ale jasavý. „Jake, už si sa vrátil? Máš to potvrdenie? Nezabudol si? Tej tvojej dievčine aj tebe som dlžný večeru. Dnes večer by sme mohli…“

„Večera nebude, Manny. Volám ti z Floridy. A mám zlú správu.“

Na chvílu zavládlo v slúchadle ticho. „Náramne smiešne. Z toho tvojho humoru ma po tieto dni hádam porazí.“

„Nežartujem,“ odvetil Jake. Vtom ho Gela zdrapil za zápästie a skrútol mu ho a slúchadlo mu odtiahol trochu od ucha. Takže sedeli hlava pri hlave. „Celý čas som bol na zlej stope, Manny. Zameral som sa na vydierame a neprešetril som dôkladne Thorenov zdravotný stav.“

„Zdravotný stav? Čo to, doparoma, táraš? Jeho lekár predsa povedal, že bol celkom zdravý. Naši lekári povedali to isté.“

„Možno bol zdravý, keď ho prezerali. No v posledných rokoch mával okienka. Aj ho upozornili, že v takom stave je nebezpečné šoférovať. Povedal mi to včera lekár, u ktorého bol súkromne, aby sa o tom nedozvedeli príbuzní. Ten lekár sa volá Ahearn a býva v Palm Beach. Má záznamy o návštevách aj o diagnóze. A advokáti Thorenovej majú kópie, môžu ich priniesť na súd. Nemá to zmysel, Manny. Môžeš vec iba schváliť. A poistku vyplatiť čo najskôr. Hádam ich tak schladíš.“

Hlas v slúchadle zmĺkol. „Čo najskôr,‘“ ozval sa napokon Maniscalco chraplavým šepotom. „To mi prikazuješ, Jake?“

„Radím. A takým tónom sa so mnou nezhováraj. Dočerta. Vari si myslíš, že mám z toho väčšiu radosť ako ty?“

„Práve to mi vŕta v hlave. Čo ak tá dáma zistila, že môžeš dokázať samovraždu, a došla k tebe s veľmi zaujímavou ponukou? Povedzme, päťdesiattisíc jej, tebe zvyšok. Možno ešte menej ako päťdesiattisíc, aj to by bolo dačo. To sa mohlo stať, Jake, či nie?“

„Nemohlo. Lebo čo s akým dôkazom by som vyrukoval, pri záznamoch toho lekára by som neobstál. Manny, ak by mi také dačo povedal dakto iný, tak mu vybijem zuby. Na teba sa len preto nehnevám, že si viem predstaviť, ako sa cítiš.“

„Nie, to si nevieš predstaviť. Prípad si už mal v suchu, tak si mi aspoň povedal. A tu z čistá jasna si úplne hotový. A toho doktora si si poriadne overil? Si presvedčený, že ho nepodplatili?“

„Manny, spravil som všetko, čo bolo treba.“

„Neverím. Nerozlúčil by si sa so stotisíc len píeto, že dajaký doktor, o ktorom nevieme naskrze nič, vytiahne dačo z klobúka a ukáže ti to. Také dačo by si ty nespravil, Jake. Kým by si prípad načisto odpísal, venoval by si mu oveľa viac času, aj tým jeho záznamom. Skôr ako si mu naletel, mal si ho dať preveriť nám. A s preverovaním si mal začať u nás a skončiť na lekárskej fakulte. No ty si si nedal ani toľko námahy, aby si ho začal preverovať, čo?“

„Manny…“

„A nezačni ma prehovárať. Dačo sa mi tam nepozdáva, poistku neschválím, pokým sa sám nepresvedčím. Počuješ? Zostaň, kde si, o pár hodín som tam. Rád by som sa pozhováral s tebou aj s tou ženskou, aj s tým doktorom. S tým, čo sa vyzná v trikoch s lekárskymi záznamami. A ak sa mýlim, tak sa vám všetkým trom písomne ospravedlním.“

Gelove zaťaté pery vyzerali ako zlostná čiara bez krvi. Nečakane zakryl náustok telefónu dlaňou. „Ploštice,“ šepol. „O nich mu povedz. A pousiluj sa.“ Odtiahol ruku zo slúchadla. „Škoda ti sem chodiť, Manny,“ pokračoval Jake. „Aj písať tie ospravedlnenia. Thorenová zistila, že som jej nasadil ploštice. Ak jej stúpim na otlak, hneď ma dá na súd, aby sme sa vyrovnali. Dá sa spraviť len jedno: vyplatiť poistku. A rýchlo.“

„Takže ste sa dohodli? Ona ťa nedá na súd, hoci si jej nasadil ploštice, a ty vyplatíš ju aj toho doktora? A poisťovňu to vyjde na dvestotisíc? A či sa s nimi dohodol tvoj kamarát Magnes? Nech to všetko parom schytí. Aj tak tam dopoludnia doletím. S dvoma advokátmi.“

Rozhovor sa skončil. Jakovi pri uchu bzučal signál a Gela mu zvieral zápästie. Napokon mu Gela pomaly uvoľnil ruku a Jake zavesil slúchadlo. „Zdá sa, že sa pánovi nechce spolupracovať,“ podotkol. „Čo teraz?“

Gela si zúrivo obhrýzal necht. „Prekliaty sukin syn. Akoby mu šlo o vlastné peniaze, tak na nich visí.“

„Na vlastných tak nevisí,“ odpovedal Jake. „Poznám ho. Keď sa pustí do Thorenovej a toho doktora zoči– –voči, dlho nevydržia.“

„To sa mi nepáči, Pooch,“ ozval sa znepokojený Aiello. „Hádam by si sa mal pozhovárať so šéfom.“

Gela doňho zabodol oči. „Drž hubu, nestaraj sa do toho.“ Pozrel na Jaka. „Čo navrhuješ?“

„Pusť nás, spracujem ho. V živote som ho neoklamal. Možno ho presvedčím, že ho ani teraz neklamem.“

„Teba možno pustím, ale dievča nie.“

„Oboch.“

Gela pomaly zavrtěl hlavou. „Ju nie. Pokým nebudem mať prachy v ruke, všetky do centíka, zostane so mnou.“

Vonku zarachotil výstrel. Gela skočil na rovné nohy. Zarachotil druhý výstrel. Gela stál chvílu nerozhodne, čakal nepríjemnosť, no tichosť, čo po výstreloch zavládla, ho upokojila. „Bláznivý somár. Nevpúšťať ich sem, to mal robiť, nie odháňať.“ Kývol rukou Dobbsovi stojacemu pri pulte. „Choď mu to povedať.“

„Áno, pán Gela. Starký si asi náramne rád zastrieľa,“ odpovedal Dobbs, no už nestihol splniť rozkaz. Vzápätí sa totiž otvorili dvere a do miestnosti vošiel Dinty, v ruke puška a na tvári široký hlúpy a nechápavý úškrn. Chvíľu tak stál, potom s tým úškrnom na tvári klesol na kolená, navážil sa dopredu a napokon, aký bol dlhý, sa vystrel na dlážku.

Gela skočil k dverám, aj Aiello sa k nim zvrtol. Jake už vtedy držal v ruke fľašu s limonádou. Fľaša sa obrátila v povetrí, vychrstlo sa z nej trochu limonády, a potom hrubým koncom tresla Aiella po sluche. Akoby po dyni tresol mlatok. Aiello sa vyvrátil, spadol na zem, revolver mu vypadol z ruky a šmykom letel ďalej po dlážke. Jake sa naň vrhol, vtom však Gela pribuchol nohou dvere a namieril naňho automatickú pištoľ. Jake videl, ako sa pištoľ v Gelovej ruke mykla, a v stehne zacítil žeravý bodec. Napol všetky sily a vystrelil z Aieľlovho revolvera. Gela sa zohol, ruky zaťaté do brucha, akoby ho nivočil strašný kŕč. Keď sa rozleteli dvere a do miestnosti vtrhli traja muži s karabínami v ruke, ešte tam tak stál. Napokon klesol schúlený na zem.

Muži sa ponášali ako vajce vajcu na Dobbsa a Dintyho. Neboli v uniformách, ale v rovnakých slamených širákoch, na oboch bokoch vysoko vyhrnutých. Poobzerali sa po predajni. „Bože na nebi!“ užasol najstarší z nich, už šedivý a bruškatý a zaškúlil na Dobbsa. Dobbs s rukami vysoko nad hlavou stál opretý o pult. „To si ty, Earl?“ doložil neveriaco. „Aj ty si sa zaplietol do toho únosu?“

„Áno, pán šerif. Ale iba trochu, dalo by sa povedať. Ani neviem, ako k nemu došlo. Začalo sa to celkom inak, ale akosi sa to vyšmyklo z rúk.“

„Tak to vyzerá, doparoma,“ prisvedčil šerif.

61

Dovtedy sa Crosscut zdal celkom opustený. No potom z ničoho nič sa na verande zišlo zo desať usadlíkov. Mlčky a s kamennou tvárou pozerali, ako šerif sťahuje obväzom Jakovi stehno, aby postihnutému znecitlivela noha, a počúvali, ako Dobbs zoširoka vysvetľuje šerifovi, kto sú čo sú tí mrtvi. Zo zhromaždených mužov si šerif vybral šoféra s dodávkou. Vzadu v dodávke položili matrac na matrac a ohľaduplne na ne uložili Jaka. Proti Jakovi položili prehnutý matrac a posadili naň Elinor. Svojmu mladšiemu pomocníkovi, dlhému pehavému mládencovi, ktorý podľa výzoru mohol voliť az po dvoch rokoch, šerif poručil, aby ich odprevadil do mesta a cestou sa im staral o pohodlie.

Mládenec sa nahol nad Jaka, a keď v hlbokých koľajach a potom na vymytých miestach na ceste deväťdesiatštyri dodávku drglo, zakaždým zavolal šoférovi, aby šiel opatrnejšie. Len čo sa dostali na hladšiu Tamiami Trail, sadol si na zadnú bočnicu. „Tu sa už pôjde lepšie,“ oznámil Jakovi. „Nie sme ako v sanitke, ale dostať do týchto končín sanitku, to by trvalo. A pre takú ranu sa vrtuľník nevolá. Je čistá, a krváca tiež akurát. V nemocnici vás dajú do poriadku, nemusíte sa báť.“

„Možno,“ odvetil Jake a pozrel na Elinor. Sedela opretá o bočnicu ako predtým o stenu chatrče na Dobbsovom ostrovčeku: kolená pritiahnuté k telu a ruky ovinuté okolo kolien. „Za tým mojím luxusným domom je veľký dvor,“ povedal jej. „Dalo by sa na ňom chlapčaťu spraviť utešené ihrisko.“

„Nie,“ odpovedala Elinor, odvrátila hlavu a zaprize– rala sa do prázdnoty, ktorou uháňali.

Po chvíli sa rozplakala. Spočiatku takmer nečujne, iba čo sa jej zatínali zúbky, rozširovali nozdry a dlhými vzlykmi zachvievalo celé telo. A tak plakala a plakala a mládenec, čo sedel na zadnej bočnici, pozrel na Jaka, či dačo podnikne. Napokon sa rozhodol podniknúť dačo sám. Nežným ťahavým hlasom ju ubezpečoval, že si to škoda tak brať, milostivá, lebo čo prevŕtala tá guľka, to je iba obyčajná rana v tele, iba to, rana v tele, a taká rana sa zahojí rýchlo a čisto, to je isté.

Trpezlivo, znova a znova ju o tom ubezpečoval, akoby utešoval nešťastné dieťa, no Elinor plakala ďalej.

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai