Video s Ježíšem

Andreas Eschbad

(2004)

Hodnocení:

****

Štítky:

Sci-fi a fantasy, Thriller,Ostatní

Mladý Stephen Foxx, člen americké archeologické výpravy a majitel virtuální firmy na vývoj komerčního softwaru, objeví při vykopávkách v Izraeli v jednom z hrobů starých více než dva tisíce let lidskou kostru, u níž je v plastikovém sáčku schován návod k obsluze videokamery Sony. Je přesvědčen, že si z něho kolegové udělali legraci, když však sáček otevře, zjistí, že nejde o žert. Nález ohlásí a v tom okamžiku se ve snaze vyřešit záhadu rozjíždí rozsáhlé pátrání, podporované mediálním magnátem Kaunem a bezpečnostními složkami.
Výzkum záhy prokáže, že kostra, jejíž stáří bylo původně stanoveno na dva tisíce let, pochází ze současnosti a jde tedy pravděpodobně o někoho, kdo cestoval časem a měl s sebou videokameru, kterou chtěl nafilmovat Ježíše. Roztočí se kolo událostí a napínavých epizod. Stephen totiž nejprve omylem, posléze však záměrně zamlčí, že u návodu k obsluze byl ještě prastarý, skoro rozpadlý dopis. Honba mezi archeology, Vatikánem, médii a tajnými službami začíná...

Andreas Eschbach

DAS JESUS VIDEO

Copyright © 1998 by Schneekluth, ein Verlagsimprint

der Weltbild Verlag GmbH,

Augsburg

Alle Rechte vorbehalten

Translation © 2004 by Eva Pátková

Jacket design © 2004 by Ivan Brůha

Czech edition © 2004 by Euromedia Group, k. s.

ISBN 80242-1204-8

Poznámka digitalizátora-převaděče: V textu se odkazuje na obrázky, fotky, plánky a mapy, které v originálním papírovém vydání vůbec nebyly, takže nejsou ani zde.

KAPITOLA 1

Čekal na ně od chvíle, co věděl, že bude slavný. Udivilo ho, že přišli tak rychle, ale nijak zvlášť ho to nepřekvapilo.

Nejdřív se ve velké dálce objevil obláček prachu. Zahlédl jej koutkem oka, podíval se nahoru a přemýšlel, jestli mu jeho nervy, napjaté očekáváním, nezahrály nějaký kousek. Pravděpodobně. Takové obláčky prachu zviřovala vozidla, když jela po kamenité cestě, vedoucí přibližně jednu míli jihozápadně od tábora. Jistě to byl zase jen nějaký náklaďák, který měl namířeno do nedaleké vesnice. Pravděpodobně to nic neznamenalo. Ne to, co očekával.

Znovu se věnoval několika čtverečním centimetrům země, které už hodinu čistil štětinovým štětcem. Bylo vedro. Měli už červen a od rána stoupaly teploty na osmadvacet stupňů a víc. Pak už se na teploměr radši nikdo nedíval. Týdny nezapršelo, což bylo pro práci jistě dobré, ale svrchní vrstva země se proměnila v jemný, ohavný prach, který se zvedal i při nejslabším závanu. Jedli jej, nosili s sebou do stanů a polních lůžek a až do konce prací na vykopávkách se ho nikdy tak úplně nezbaví. Spolu s potem vytvářel tenkou, mazlavou vrstvičku, na kterou byly jejich sprchy, chudé na vodu a tekoucí jen čůrkem, krátké.

Ano, musel si přiznat, že čeká. Že se v něm něco chvěje netrpělivostí. Že pracoval jen proto, aby se rozptýlil. Mince, na kterou před chvílí narazil, když na jednom slibném místě opatrně odstranil půdu holýma rukama, byl šekel z židovské války, cenná ražená stříbrná mince s obrázkem květiny s třemi květními kalichy a s nápisem ve starém hebrejském písmu kolem okraje. Očistil ji štětcem do té míry, že ji mohli vyfotografovat a zanést do terénního deníku. Jindy by byl z takového nálezu u vytržení. Jen během velmi krátkého údobí za římské okupace razili Židé stříbrné mince s vysokými hodnotami. Bylo to za židovského povstání, které započalo v roce 66 a v roce 70 bylo potlačeno římskými vojsky. Tenkrát byl zbořen Jeruzalémský chrám a nastalo vyhánění Židů. Mince byla dalším nálezem, který umožňoval přesnou dataci hrobů, které odkryli.

Byl však myšlenkami jinde. Totiž u nálezu z předchozího dne. Neudělal jej on sám – narazil na něj jeden z pomocníků, mladý student ze Spojených států – ale on byl jediný, kdo si uvědomoval jeho význam. Přeběhl mu mráz po zádech, když na to pomyslel. Dosud nikdy nenarazili archeologové na předmět s tak výbušnou silou, na artefakt, který by mohl doslova otřást základy civilizace.

Obláček prachu se blížil, teď minul odbočku a nezamířil k vesnici, nýbrž k táboru. Charles Wilford-Smith položil štětec na rozevřený terénní deník, mezi jehož stránkami skřípal písek, a vstal.

Okolní krajina ho nepřestávala dráždit. Nehostinná, pustá země se prostírala kolem v nevysokých vlnách, bez rostlinstva, až na jednotlivá suchá stébla rostoucí ve stínu větších kamenů. Aspoň dodávaly nazelenalý nádech rovině, ukončené na horizontu šedými prastarými pahorky, jejichž původní výšku obrousil vítr, vanoucí zde po nesčetná tisíciletí až dodnes. Přesto neměl člověk pocit rozlehlosti. Naopak, cítil se jako v ohnisku čočky. Jako by fyzicky vnímal, jak se v této zemi sbíhaly dějiny nejméně tří velkých kultur. Každý kámen, každý suchý neduživý keřík byl jakoby prosycen vzpomínkami na krvavá dramata a nemilosrdná pronásledování, z hor jako by ještě zněly vzdálené ozvěny hlasů biblických proroků, a horoucí vroucnost nesčetných modliteb pronikala tělem jako radioaktivní záření.

Rozvážně sejmul klobouk se širokou krempou, který měl při práci vždycky na hlavě. Bezděčně se tak z klobouku stalo cosi jako jeho firemní značka a také léta se na něm podepsala. Vytáhl kapesník, který byl kdysi bílý, otřel si jím čelo a pak lebku, na níž stářím zešedlé vlasy byly už léta na ústupu.

„Šimone,“ pronesl polohlasně.

Ze sousední díry vykoukla hlava muže přibližně kolem padesátky, s obličejem kulatým jako měsíc a s hustými vousy. Oči mrkaly jako duchem nepřítomné. Až doteď hleděly do časů před dvěma tisíci lety a jen s obtížemi se vracely zpátky do přítomnosti.

„Co je?“

Ukázal na blížící se obláček prachu. „Budeme mít návštěvu.“ Mezitím už rozeznal vozidlo, byla to dlouhá tmavá limuzína, jednoznačně nevhodná pro zdejší štěrkové cesty. Slunce třpytivě tančilo na pochromovaných lištách kolem zatemněných okýnek, kdykoliv auto zajelo do některé z nesčetných děr a rozhoupalo se jako pobřežní hlídkový člun za vlnobití.

„Návštěvu?“ Šimon se těžkopádně napřímil a podíval se směrem k autu. „Kdo to může být?“

„Vzácná návštěva.“

„Někdo z vlády?“

„Možná ještě vzácnější.“ Znovu si nasadil klobouk a kapesník zasunul zpátky do kapsy u kalhot. „Náš chlebodárce.“

„Ach!“ Šimon Bar-Lev se na něho podíval. Pracovali spolu už skoro dvacet let. „Areál 14, že? Chce si ho prohlédnout. A co bude s námi? Chceš z toho na věky věků dělat tajemství, co jsi ty a ten – jak se jmenuje?“

„Foxx,“ odpověděl trpělivě Wilford-Smith. Šimon byl proslulý svou špatnou pamětí na jména živých osob.

„Stephen Foxx.“

„Ano, jasně. To, cos ty a Foxx našel?“

„Ne, přirozeně že ne.“

„Ale ten člověk v limuzíně se to dozví dřív než já?“

„Ano. Věř mi, Šimone, až se to dozvíš, pak pochopíš, proč se takhle chovám.“

Šimon zavrčel něco nesrozumitelného. Vypadal přitom jako trucovité dítě.

Wilford-Smith se ohlédl. Na stopu tohoto sídliště, obývaného na přelomu našeho letopočtu, ho přivedly obrázky ze satelitu. Na základě těchto obrázků určili devatenáct areálů, kde chtěli kopat. Uvnitř každého areálu postupovali podle systému mřížky tak, že odkrývali čtverce o rozměrech pět krát pět metrů. Mřížka, vyznačená na povrchu, zůstala a vytvářela mezi vykopanými čtverci profily široké jeden metr, které archeologovi dovolovaly, aby mohl všechny detaily přiřazovat do pevné vztažné soustavy. To byla tradiční metoda, osvědčená na celém světě. A ramena mřížky – „kočičí stezky“, jak se jim říkalo – přirozeně tvořila přístupové cesty ke všem místům, kde se kopalo, a občas vypadala jako systém úzkých můstků nad propastmi.

Z devatenácti areálů se nejdřív zpracovalo pět nejslibnějších, právě od včerejška jich bylo již šest. Přikázal zastavit práce v areálu 14 a místo toho poslal pomocníky, aby začali odstraňovat nejsvrchnější vrstvy v areálu 3. Nad místem nálezu nyní stál velký bílý stan, hlídaný v noci dvěma hrozivě vyhlížejícími mladými muži s nabitými samopaly. Byli z bezpečnostní služby v Tel Avivu a objevili se tu ani ne hodinu a půl po jeho telefonátu s člověkem, který teď podle vší pravděpodobnosti seděl v černé limuzíně.

Samozřejmě se vyrojily fámy. Skoro slyšel to mumlání, když procházel mezi kopajícími. Většina z nich byli dobrovolníci, mladí pomocníci z celého světa, které jim zprostředkovala Israel Antiquities Authority. Za směšnou odměnu a pocit dobrodružství přistoupili na to, že budou denně časně vstávat a celý den tahat košíky hlíny a kamení. Nyní ho po očku pozorovali a ptali se, co se tu vlastně děje.

„Možná by bylo nejlepší, kdybychom pro dnešek zastavili veškeré práce,“ uvažoval polohlasem. „Ať si lidi odpočinou.“

Šimon na něho vytřeštil oči. „Přestat? Ale ještě nejsou ani tři hodiny!“

„Já vím.“

„Co to má znamenat? Je tu tolik práce. Právě začali s novým areálem a…“

Slyšel, jak se mu v hlase ozval popuzený tón. „Šimone – to jsou samí mladí lidé, inteligentní, překypující energií a tak zvědaví, že mohou málem prasknout. Je mi jedno, jak to uděláš, ale žádný z nich se dnes večer nepřiblíží k areálu 14, all right?“

Druhý muž se na něho dlouho díval a jako vždy mezi nimi vzniklo ono vzájemné porozumění, které oba pociťovali jako magické. „All right,“ řekl pak Šimon. Znělo to jako slib. Byl to slib.

Vzdychl, namáhavě se vyškrabal z výkopu na úzkou stezku původní země. U areálu 3 už stáli lidé. Hlavně mladí muži, jen několik málo žen, ostatně náruživě obletovaných. Dívali se na černý vůz, jak pomalu, téměř nerozhodně jede přes parkoviště a pak zase na něho. Měl pocit, že jejich pohledy cítí až na kůži, když se rozvážným krokem blížil k nedbale vyznačenému čtyřúhelníku, kde parkovala auta. Aspoň doufal, že to vypadá rozvážně, a ne jen uondaně. Když teď překročil sedmdesátku, často si vzpomněl na nářky svého otce, který se dožil osmdesáti sedmi let a za posledních sedmnáct let svého života den co den vykládal rodině o – jak on to nazýval – postupujícím rozpadu svého těla.

Černý vůz zastavil. Žlutá poznávací značka, tudíž izraelské auto. Kde se pro všechno na světě dalo v Izraeli sehnat takové vozidlo? Vždycky znovu se divil, co všechno zmůžou peníze.

Zřejmě čekali v příjemně klimatizovaném vnitřku vozu. Když došel k autu, vystoupil z něho řidič, hromotluk se širokými rameny, s vojensky krátce zastřiženými vlasy, oblečený do uniformy, která rovněž vypadala vojensky, v podpaží nepřehlédnutelný revolver. Zcela určitě byl hlavním povoláním bodyguard a jen bokem řidič, neboť způsob, jakým otevřel dvířka, vypadal neobratně a naučeně.

Muž, který vystoupil ze zadní části auta, nebyl jen bohatý a mocný, on taky tak vypadal. Na sobě měl dokonale střižený tmavomodrý oblek, který by v tomto prostředí působil naprosto nemístně, kdyby v něm vězel někdo jiný. Ovšem John Kaun, každým coulem neomezený vládce světového konzorcia firem, byl zvyklý, že se okolí řídilo podle něho, nikoli obráceně. Kupodivu se zdálo, že to platí i pro pouštní krajinu, archeologické vykopávky a letní vedro.

Vzájemně se pozdravili s odpovídající zdvořilostí. Setkali se teprve dvakrát – poprvé, když šlo o finanční podporu vykopávek, a pak ještě jednou, když byla v New Yorku zahájena výstava nálezů z doby krále Šalomouna. Bylo by přehnané tvrdit, že si padli do oka. Spíš jeden druhého považoval za nutné zlo.

„Tak se vám to podařilo,“ pronesl John Kaun a pohledem přejel po okolní končině. Bylo fascinující přihlížet – člověk měl dojem, že jeho oči mají schopnost doslova vsát optické informace, které okolí poskytovalo, a tím krajinu v podstatě vyprázdnit. Člověk by čekal, že se hory budou těm očím vlnit vstříc nebo aspoň ztratí barvu, zkrátka něco podobného. „Našel jste něco, co bude víc než poznámka pod čarou v archeologickém slovníku.“

„Vypadá to tak,“ přikývl Charles Wilford-Smith.

„Heinrich Schliemann našel Tróju, John Carter hrob Tutanchamonův. A Charles Wilford-Smith…“ Poprvé se za maskou mocného muže objevilo lidské hnutí. „Přiznávám, že se skoro nemůžu dočkat,“ připustil. „Po celou dobu letu jsem nemyslel na nic jiného.“

Charles Wilford-Smith pokynul zvoucím gestem směrem ke stanu, který kdysi patřil k výzbroji britské armády. „Ať jste si představoval cokoli,“ prohlásil přitom, „skutečnost to překoná.“

KAPITOLA 2

První etapa vykopávkových prací byla naplánována na dobu pěti měsíců, počínaje květnem. Vedení bylo v rukách autorových, za dokumentaci odpovídal Dr. ŠIMON BAR-LEV. Přípravné práce provedl RAFI BANJAMANI. Vykopávková lokalita byla značně rozlehlá, proto bylo čas od času zaměstnáno až sto devatenáct dobrovolných pomocníků.

PROF. DR. CHARLES WILFORD-SMITH ZPRÁVA O VYKOPÁVKÁCH U BET HAMEŠE

Telefon se rozezvonil krátce před večeří.

Lydia Eisenhardtová přišla při druhém zazvonění z kuchyně, a než zvedla sluchátko, utřela si ruce do zástěry. Byl to ještě telefon se staromódním kotoučem a těžkým, masivním sluchátkem, který visel v temné předsíni na zdi a člověka nutil, aby vedl telefonický hovor mezi kabáty pověšenými na věšáku a botníkem přecpaným pestrými gumovými holínkami dětí. Převzali to od předchozího majitele domu, který tu žil čtyřicet let, a rozhodli se, že to tak nechají.

„Eisenhardtová?“

Na druhém konci se ozval zvonkově jasný hlas hovořící plynnou němčinou se zřetelným americkým přízvukem. „Zde je kancelář Johna Kauna, u aparátu Susan Millerová. Mohla bych prosím mluvit s panem Petrem Eisenhardtem?“

„Okamžik, zavolám ho. Zřejmě voláte zvenku?“

„Ano, z New Yorku.“

Lydia na sebe uznale kývla v zrcadle šatníku. Jejího muže často volali, tohle ale byla novinka. „Pospíším si.“

Položila sluchátko vedle, pospíchala ke schodišti vedoucímu do prvního patra, vystoupila rychle několik schodů. „Petře?“

„Ano?“ ozvalo se za dveřmi pracovny.

„Máš telefon!“ A důrazněji: „New York!“

Některá slova jako by v sobě skrývala jakési kouzlo. New York patřil k takovým slovům. Pro spisovatele byl New York to, co pro herce Hollywood – střed světa, umělecký Olymp, vytoužené, obdivované, obávané, opovrhované místo, kde – a nikde jinde – mohla kariéra dosáhnout svého vrcholu.

New York! To mohlo znamenat jediné: Doubleday. Nebo Random House. Nebo Simon Schuster. Nebo Alfred Knopf. Nebo Time Warner… To mohlo jedině znamenat, že to vyšlo s dlouho toužebně očekávaným prodejem překladatelských práv jeho knih do Spojených států…

Jenom se teď nezjančit. Peter Eisenhardt se rozhlížel po velkém archu papíru, který visel před ním na zdi za psacím strojem, posetý tlustými a tenkými šipkami, podivnými symboly, jmény, divoce načmáranými poznámkami, nalepenými lístky a fotografiemi z novin. Občas si říkal, že když nic jiného, tak aspoň tenhle projekt jeho nového románu, velký tři krát jeden a půl metru, je uměleckým dílem. Teď si myslel jen jedno: New York!

„Už jdu!“

Když doběhl k telefonu, zůstal bez dechu a nevěděl, jestli je to dobře nebo špatně. Lydia stála ve dveřích kuchyně, odkud to vonělo po octu, bazalce a čerstvě nakrouhaných okurkách, a napjatě poslouchala.

„Peter Eisenhardt,“ ohlásil se a pozoroval se přitom v zrcadle. Byl ještě pořád dost štíhlý, navzdory sedavému způsobu života, jen vlasy mu začaly povážlivě řídnout. Jak by asi vypadal na obálce amerického paperbacku?

„Dobrý den, pane Eisenhardte,“ slyšel opravdu hlas Američanky, která mluvila nezvykle dobře německy „Jmenuji se Susan Millerová, jsem sekretářka Johna Kauna. Říká vám to jméno něco?“

Kaun? John Kaun? Zarazil se. Doufejme, že to není někdo, koho neznat je smrtelný hřích. „Po pravdě, neříká. Měl bych je znát?“

„Mister Kaun je předseda představenstva Kaun Enterprises, holdingové společnosti, jíž kromě jiného patří i televizní společnost N.E.W., News and Entertainment Worldwide…“

„Konkurence CNN“ Už v následujícím okamžiku by si s chutí ukousl jazyk za tu poznámku.

„Mmmh, ano. Pracujeme na tom, aby z nás byla jednička.“

Pěkně blbé. „To je hezké,“ mínil Eisenhardt bezbarvě.

„Kromě jiného,“ pokračoval hlas, „patří ke Kaun Enterprises i německé nakladatelství, kde vycházejí vaše romány…“

„Ach,“ udělal Eisenhardt. To nevěděl. Podivuhodné.

„Mister Kaun vám vzkazuje, že je velmi hrdý na to, že uveřejňuje vaše díla. Obrací se na vás s dotazem, jestli by vás mohl angažovat na několik dní.“

„Angažovat?“ opakoval Peter Eisenhardt. „Máte na mysli autorská čtení? Autorské turné?“ To bylo skoro tak dobré jako prodej práv. To by se mu ohromně líbilo: Odcestovat na pár dní do USA, být obletovaným hostem v multimilionářově sídle. Být středem literárního večera v některém z těch proslulých exkluzivních newyorských klubů, obklopen příslušníky staré finanční šlechty, kteří by byli hrdí na to, že ještě trochu rozumí německy…

„Nebylo by to přímo autorské turné,“ opravil ho šetrně hlas na druhém konci drátu. „Mister Kaun by chtěl angažovat váš vědeckofantastický rozum. Vaši spisovatelskou fantazii.“

„Mou spisovatelskou fantazii? A nač ji potřebuje?“

„To nevím. Jsem zmocněna nabídnout vám honorář ve výši dvou tisíc dolarů za den, samozřejmě včetně všech dalších výdajů.“

Peter Eisenhardt vyvalil na svou ženu oči, ona valila oči na něho. „Dva tisíce dolarů za den?“ Jaký je vlastně momentální kurs dolaru? „A s kolika dny tak mister Kaun počítá?“

„Nejméně týden, pravděpodobně déle. A musel byste přicestovat zítra.“

„Už zítra?“

„Ano. To je podmínka.“

Lydia nejdřív polkla, ale pak vztyčila oba palce na znamení souhlasu. Ty peníze by se jim hodily. Už dávno splatná záloha nešla a nešla a jeden z časopisů, pro které Eisenhardt občas kvůli penězům psával, odmítl jeden článek, do něhož investoval zatraceně mnoho času.

„A vy nevíte, co za to mám dělat, za těch dva tisíce dolarů denně?“ ujišťoval se Peter Eisenhardt ještě jednou nedůvěřivě.

„Ne, bohužel ne. Ale dohoda, kterou vám mám poslat faxem v případě, že byste souhlasil, patří do rezortu smluv pro poradce. Domnívám se proto, že by si přál, abyste mu v nějaké záležitosti radil.“

Peter Eisenhardt se zhluboka nadechl a ještě jednou si vyměnil pohled se ženou, která na něho povzbudivě kývala. Ano, měl chuť na dobrodružství. Proč ne? Zase jednou se vydat do světa, nechat ženu a děti na nějaký čas doma. „Tak dobře,“ souhlasil.

„Okay,“ řekla žena a ozvalo se v tom ulehčení. Možná, přemítal Eisenhardt vztekle, už obtelefonovala celý seznam autorů, kteří všichni neměli buď čas, nebo chuť, protože si psaním vydělají víc, než co jim nabízela jako honorář za poradenské služby.

„Zařídím vám letenku z letiště ve Frankfurtu,“ pokračoval hlas věcně dál. „Potřebujete jen pas. Musíte tam být zítra ráno nejpozději v osm hodin třicet minut. Přímo u okénka El Al. Je důležité, abyste byl přesný.“

„El Al?“

„Kvůli kontrolám na letišti. Letadlo letí v deset hodin, a kdybyste tam byl později než v osm hodin třicet, nemohl byste s ním už letět.“

Eisenhardt ještě pořád žasl. „Říkala jste opravdu El Al?“

„Oh!“ ozvalo se. Tentokrát to vypadalo, že skutečně upadla do rozpaků. „I’m very sorry. Zapomněla jsem vám sdělit, že mister Kaun je toho času v Izraeli. Přál by si, abyste přiletěl do Izraele.“

KAPITOLA 3

K následujícímu textu srv. plán výzkumné plochy, obr. 1.3 a plán profilů, obr. 1.4a-s, dále plán zbytků zdiva (obr. 1.5).

Na základě satelitních snímků, zmíněných v kap. 1.2 (viz přílohu C.3), bylo určeno devatenáct vykopávkových areálů, z nichž pět nejslibnějších, totiž areály 14, 9, 2, 7 a 16 (vyjmenovány v předpokládaném pořadí), bylo vybráno pro první vykopávkové práce. Jak už bylo zmíněno výše, práce na areálu 14 byly předčasně ukončeny ve prospěch areálu 3 (srv. k tomu kap. II. 1).

PROF CHARLES WILFORD-SMITH ZPRÁVA O VYKOPÁVKÁCH U BET HAMEŠE

Vypadalo to na dost velkou věc. Spíš jako vpád než návštěva. Z návěsového tahače právě složili třetí z celkem pěti protáhlých, stříbřitě se třpytících obytných přívěsů na místě hned vedle areálu 14 a počet jednotně oblečených, téměř uniformovaných pomocníků hodinu co hodinu rostl. Několik z nich tam budovalo jakýsi plot kolem plochy, kde stály obytné přívěsy. O kousek dál umístili tmavou hranatou skříň agregátu, jehož dusání bylo slyšet už zdaleka a od něhož běžely tlusté elektrické kabely napříč přes plochu k obytným přívěsům a velkému stanu, vztyčenému nad nalezištěm v areálu 14.

„Spousta z nich má zbraně,“ poznamenala Judita, sledující přimhouřenýma očima celé to hemžení. „Mmh,“ zahuhlal Stephen Foxx a žvýkal dál. Obložené chleby, které dostávali jako svačinu, byly den ze dne horší. Bylo načase, aby prohodil slovíčko s těmi dvěma mládenci, kteří měli na starosti zásobování. Nebo aby si něco vymyslel, jak se stravovat sám. Možná, že ve vesnici, o které se pořád mluvilo, se naskýtaly nějaké možnosti. Přece tam museli mít obchody, třeba dokonce něco jako supermarket.

„Ptám se, co to všechno znamená. Ti se tu usidlují. Jsou to přece obytné přívěsy, ne?“

Foxx přikývl. „Jasně. Kdo se nechá vozit v takovém autě, ten nebude nocovat v obyčejném stanu.“

„Divím se, že někdo takový tady vůbec přenocuje.“

„Já taky.“ Natáhl se po své láhvi a spláchl fádní chuť chleba vlažnou, odstálou vodou. To si nepolepšil. „Ostatně kvůli dnešnímu večeru – nebude to snad nějaká náboženská rodinná slavnost, nebo něco takového?“

Judita krátce zavrtěla hlavou, aniž přitom odvrátila oči od stavebních prací. „Kdeže.“

„Nemusím si tedy vzít jarmulku nebo si zout boty?“

„Protože nejsi Žid, tak žádnou jarmulku stejně nemusíš nosit.“

„A jak je to s modlitbami?“

„Přestaň. Zkrátka se trochu projdeme po Tel Avivu a pak se půjdeme najíst. Jehošua zná hostinského, a tak dostaneme nejlepší stůl, to je všecko. – Ptám se, co je to za člověka v tom obleku!“

„Jmenuje se John Kaun.“

„Jakže?“ Teď se na něho podívala. Není to špatné. Stephen Foxx měl rád, když se na něho zahleděla svýma žhavýma černýma očima. Judita Menezová byla sestra Jehošuy Meneze, asistenta pro archeologii v Rockefellerově muzeu v Jeruzalémě, s nímž se seznámil přes internet a který mu obstaral místo dobrovolníka u těchto vykopávek. Ale hlavně byla štíhlá jako proutek, s výjimkou tělesných oblastí, kde by to bylo na závadu, měla dlouhé černé kučeravé vlasy, nos jako skobu, až to bralo dech, a obdivuhodný temperament. Opravdu byl nejvyšší čas, aby ji dostal do postele. Až do nynějška to ovšem nevypadalo, že by vůbec zaregistrovala, že se ji ustavičně pokouší sbalit, a pokud ano, pak to rozhodně skvěle ignorovala.

„John Kaun,“ opakoval Stephen. „Majitel a předseda představenstva z Kaun Enterprises. To nejdůležitější, co mu patří, je televizní stanice N.E.W., s níž se už léta pokouší vypálit CNN na zpravodajském trhu rybník.“

Zdálo se, že to na ni udělalo dojem. „Asi to bude pracháč.“

„První milion si Kaun vydělal, když mu bylo dvaadvacet. Někteří mu přezdívají Džongis Khan, kvůli jeho, hmm, rabiátským obchodním metodám. Je mu čtyřicet dva a je jedním z nejbohatších mužů ve Spojených státech.“ Foxx chvíli přemýšlel, jestli by na tomto místě bylo takticky chytré, kdyby prohodil, že on svůj první milion měl pohromadě sotva devatenáctiletý. Radši ne. Vypadalo by to, že se chce vytahovat. Jistěže chtěl, ale pokud se člověk má správně vytahovat, pak to tak nesmí znít. „A tady ty vykopávky financuje on.“

Její oči byly ještě větší. „Opravdu? Odkud to víš?“

„Čtu správné noviny.“

„Čteš správné noviny, no jasně.“

Stephen Cornelius Foxx, dvaadvacet, pocházel z Maine na severovýchodě USA. Byl štíhlý, skoro šlachovitý, možná trochu malý ve srovnání s průměrem, což uměl vykompenzovat vzpřímeným držením těla a sebejistým vystupováním, a nosil brýle s tenkou obroučkou, které vypadaly nanejvýš intelektuálně. Jeho koníčkem bylo účastnit se vědeckých výzkumných projektů na celém světě. Už kroužkoval ptáky na Islandu, v Brazílii počítal druhy mravenců, v Africe prováděl na okraji sahelu srovnávací studie o účinnosti rozličných zavodňovacích systémů a v Montaně pomáhal vykopávat kosti dinosaurů. Stephen Foxx byl nejmladším členem, jakého kdy přijala do svých důstojných řad newyorská Explorer’s Society, která odedávna podporovala penězi a pomocným personálem vykopávky, pralesní expedice a další výzkumné projekty na celém světě. A přijali ho jako platícího člena, ostatně stejně jako všechny ostatní. Jen tak mohl být pokládán za právoplatného člena a tak si to také přál.

Ještě nikdy necouvl před ničím, co si jednou předsevzal, jen proto, že podle obecného mínění na to neměl ten správný věk. Velmi brzy pochopil, jakou roli hrají v životě peníze: byly prostředkem, který mu dovoloval žít, jak chtěl. Kdo měl peníze, mohl dělat, co se mu zachtělo – a kdo je neměl, ten musel dělat to, co chtěli druzí. Takže bylo lepší peníze mít.

Proto se velmi brzy začal zabývat computery, nikoliv jako hračičkář, jako většina počítačových fanoušků, nýbrž proto, že cítil, že tam se dají nejsnáze vydělat peníze, které by mu dovolily vést takový život, jaký vést chtěl: především zajímavý život.

V šestnácti se mu podařil husarský kousek: Přesvědčil jednu firmu ve svém rodném městě, která obchodovala příslušenstvím k automobilům, že by pro ni uměl vypracovat počítačový systém řízení, upravený přesně na její míru, který by fungoval lépe než dosavadní a pracoval by s computery, které už měli – a za rok nato skutečně převzal šek, jehož výše vzbudila respekt dokonce u jeho otce, který – povoláním advokát – byl zvyklý vystavovat horentní účty a také je dostávat.

Fígl u tohoto mamutího podniku spočíval v tom, že Stephen Foxx ve skutečnosti jen napsal přesnou specifikaci pro systém elektronického zpracování dat, kdežto jednotlivé části naprogramovali programátoři v Indii, všechno studenti informatiky, které si najal pomocí internetu a žádného z nich nikdy osobně nespatřil. Všechno probíhalo přes datové sítě, což byla tehdy i pro zasvěcence ještě dost složitá záležitost. Poslal do Indie detailní popis funkce jednoho modulu, dotyčný partner podle toho vyvinul příslušný program a programový kód poslal stejnou cestou zpátky. Stephen už jen zabudoval jednotlivé komponenty do celkového systému a ten – po důkladných testech jeho funkčnosti – nainstaloval do počítačů, které už naštěstí byly kompletně k dispozici.

Fungovalo to báječně, především proto, že kvalita programů od indických partnerů překonávala vše, na co byl zvyklý doma. Byly zkrátka bez jediné chybičky. Nejsložitější částí celého podniku bylo nakonec to jak převést příslušné finanční odměny z amerických bank na banky indické – což byla procedura, kterou Stephen opakoval ještě pětkrát, protože program prodal dalším pěti firmám. Nejen on, ale i jeho indičtí subpodnikatelé se tímto způsobem stali bohatými lidmi a dnes je většina z nich majiteli vlastních softwarových firem, pracujících pro zákazníky na celém světě. Nechat si dělat programy v Indii se mezitím stalo pro mnoho západních firem běžnou záležitostí.

Stephena nic nenutilo, aby se po milionu snažil získat miliardu. Co se asi odehrává v lidech, jako je John Kaun, to se mohl jen domýšlet, vcítit se do nich nedokázal. Normálně ukončil střední školu, studoval ekonomii na relativně neznámé, pohodové malé univerzitě, vozil se v rudém porschi a snažil se v něm unášet ta nejatraktivnější děvčata. Ze svých peněz si víceméně udělal pohodlný polštář. Investoval je tak, že výnosy z nich z valné části stačily na zaplacení jeho životního stylu, a zdálo se, že už po celý život nebude muset pracovat. Podle jeho mínění se mu ten rok a půl plný stresu vyplatil.

A nejmíň jednou za rok zmizel do širého světa. Odjakživa opovrhoval běžným cestováním. Odjet někam, aby si člověk prohlédl „končinu“ nebo „pamětihodnosti“, to mu vždycky připadalo naprosto nesmyslné. Lidé, kteří to dělali, se obvykle chlubili tím, že znají roztomilé restaurace na Srí Lance nebo jeli kolem pyramid, ale když vytrval a vyptával se dál, ukázalo se, že v daném městě znali jen nejbližší hospodu na rohu a neměli tušení, kvůli jakým pamětihodnostem sem jezdí množství podobně snobských turistů z celého světa, možná dokonce i ze Srí Lanky. Ne, takhle ne. Stephen Foxx se zajímal o svět, ale když už někam cestoval, pak tam chtěl mít něco smysluplného na práci. A neuměl si představit nic, co by ho víc fascinovalo, než se účastnit vykopávek, zoologických výzkumných táborů nebo botanických expedicí do deštných pralesů. Od chvíle, kdy se dozvěděl o Explorer’s Society a o tom, že bylo možné se takových podniků zúčastnit jako neodborník, mu bylo jasné, co chce.

Samozřejmě to bylo skoro vždycky spojeno i s těžkou fyzickou prací, nepohodlnými životními podmínkami a ohlupující činností. Musely se počítat tisíce larev, vláčet desítky košů s hlínou, sutí a kameny, člověka štípali moskyti a spalo se v promáčených, páchnoucích stanech. Ale to patřilo k dobrodružství. Neměnil by s vědci, kteří samozřejmě dělali náročnější věci, rozvíjeli teorie a psali odborné články a pomocníkům dávali pokyny. Znamenalo by to ve svém důsledku, že by musel vystudovat nějaký přírodovědný obor a celý život vykonávat stejný druh práce. To neznělo nijak přitažlivě. Naopak, znělo to jednoznačně nudně.

„Myslíš, že o našich vykopávkách chtějí natočit film?“ zeptala se Judita. Z dálky na ně mával Rafi, který vedl práce v areálu 3. Přestávka na svačinu skončila.

„Nevím,“ odpověděl Stephen. „Myslím, že asi ne. Nevěřím, že by přijel předseda představenstva, aby natáčel film.“

„Ale nějak to souvisí s nálezem, o kterém ty nechceš mluvit.“

„Z toho by se dalo vycházet, myslím.“

„A co se tu podle tebe děje?“

„Myslím,“ pronesl Stephen Foxx, sňal si brýle a hřbetem ruky si přejel přes obočí mokré potem, „myslím, že tu došlo k vraždě.“

KAPITOLA 4

Nyní následuje podrobné vyhodnocení stratigrafie. Stratigrafické prvky, tj. Vrstvy a stěny výkopu jsou opatřeny čísly (ciframi), zbytky zdiva pak písmeny a na odpovídajících místech přeneseny do stratigrafického schématu. Ke stratigrafickému zařazení keramických nálezů v kap. III-9, viz. kap. XII.

Číslování a schematizace stratigrafie je založena na metodě publikované HARRISEM (HARRIS 1979, 81-89, srv. též FRANKEN 1984, 86-90). Na několika místech zahrnuje z důvodu zjednodušení jedno číslo celé souvrství.

PROF. CHARLES WOLFORD-SMITH ZPRÁVA O VYKOPÁVKÁCH U BET HAMEŠE

Odbavovací okénko letecké společnosti El Al je z bezpečnostních důvodů umístěno mimo hlavní halu, v oddělené chodbě. Peter Eisenhardt k němu dorazil skoro na poslední minutu a s dosti nepříjemnými pocity teď stál mezi lidmi, jaké dosud vídal jen ve večerních zprávách. Ortodoxní Židé s dlouhými lokýnkami a celí v černém stáli vedle lhostejně zírajících Palestinců, kteří měli na hlavách onen příznačný šátek, jímž se proslavil Jásir Arafat. Ze všech sil se navzájem ignorovali. Ženy cudně zahalené do dlouhých rouch a šátků čekaly v řadě společně se zcela podobně oblečenými františkánskými mnichy. Mezi nimi, už ne tak nápadní, trpělivě stáli zcela obyčejní muži a ženy nejrozličnějšího věku a stavu, obstarožní dámy a vznešení starší pánové, na hlavách obligátní bílý letní klobouk, ačkoliv bylo časné ráno a nebe ve Frankfurtu bylo pokryté mraky; bledí, podsadití mužové ve špekovitě se blýskajících oblecích, vlekoucí těžké plastikové tašky a bavící se jazykem, který pro Eisenhardtovo ucho zněl jako ruština. A postupovalo se hrozně pomalu.

„Proč cestujete do Izraele?“ zeptala se dáma z izraelského bezpečnostního úřadu, ženská jako kyrysar, a přitom si ho nedůvěřivě prohlížela, jako by ho podezřívala z kriminálních úmyslů.

„Z, hmm, pracovních důvodů.“ Proč vlastně ho tato otázka znervóznila? Vylovil z kapsy fax z New Yorku „Mám smlouvu o poradenských službách.“

Důkladně si smlouvu prohlížela. Tady to nebyla žádná formalita, tady se to bralo vážně. Něco takového ještě nezažil při žádné cestě letadlem. Radši by zdrželi odlet, než aby při kontrole velkoryse přešli nějaké nejasnosti, a jistě pro to měli dobré důvody. Eisenhardt si připomněl letecké únosy, které, většinou spíš mimochodem, zaznamenal. Měli hodně dobrých důvodů.

Propána, to se tedy do něčeho zapletl. Četla ten fax už podruhé, celou čtyřstránkovou smlouvu ve velmi právnické angličtině, a přitom sňala sluchátko z telefonu, vytočila poslepu číslo a mluvila s někým hrdelním jazykem, což snad musela být hebrejština. Konečně mu papír vrátila a kývla, vykroužila obloučky podpisu na formulář a pustila ho. „V pořádku,“ pronesla a zaměřila svou koncentrovanou nedůvěru na dalšího v řadě, se kterým bude rovněž zacházet jako s potenciálním teroristou do té doby, než dostane důkaz o opaku.

Proč cestujete do Izraele? Zatraceně dobrá otázka. On, průměrně úspěšný spisovatel! Jako poradce milionářského mediálního giganta! Bláznovství. Nejvýš podezřelé. Pravý důvod, uvědomil si najednou, byly opožděné splátky na dům. Protože mu neplatilo nakladatelství, jehož vlastníkem byl na základě složitých obchodních vztahů muž, který ho najal.

Seděla tam, kde by ji chtěl mít: na pelesti jeho polního lůžka. Jen bylo hloupé, že ona byla oblečená a on napůl nahý.

Stephen se předtím sprchoval. I když si sprchy jen stěží zasloužily své jméno – ze sprchových hlavic, jejichž vzhled vzbuzoval úctu, totiž vytékal jen slabě ukapávající čůrek vody. Všichni v táboře si věčně stěžovali, že nedokážou spláchnout všudypřítomný prach. Všichni také věděli, že nemá žádný smysl si stěžovat, protože se sprchy až do ukončení vykopávek nezmění. Pomocí jednoduchého triku, který se naučil u expertů na zavlažování v Africe, dokázal se Stephen prachu prakticky úplně zbavit: používal totiž houbu. Svůj vynález před nikým netajil, nicméně – pokud mohl zjistit – většina lidí ještě stále dávala přednost láteření.

„Jsi jediný člověk, co znám, který má v archeologickém táboře sako,“ poznamenala Judita.

„Mám ještě celou řadu dalších mimořádných vlastností,“ ujistil ji Stephen, když si vytíral do sucha vlasy a česal je hrubým hřebenem. Dělalo mu dobře vědomí, že má den za sebou a před sebou příjemný večer. I tělesná práce mu dělala dobře, udržovala ho ve formě a umožňovala mu, aby lépe cítil své tělo.

Pomocníci bydleli ve víceméně prostorných stanech z těžké bílé plachtoviny, které vypadaly, jako by zbyly z afrického polního tažení britské armády. Možná dokonce tam odtud pocházely. Ve většině stanů se bydlelo po dvou; Stephen to ale uměl zařídit, aby byl ve stanu sám. Rozšířil totiž fámu, že v noci děsně chrápe a navíc má sklony k náměsíčnictví a při návratu si často plete postele – něco takového nakonec nikdo nechtěl riskovat. Díky tomu měl dost místa, aby vedle stolu a židle mohl umístit přehledný věšák a velké zrcadlo.

„Jednou se to stejně dozvím,“ opakovala už nejméně popáté. Ještě pořád mluvila o nálezu, který učinil a který, jak se zdálo, vyvolal celý ten zmatek.

„Dozvíš se to dnes večer,“ slíbil Stephen a natáhl si kalhoty. Judita mu bez zájmu přihlížela. Předtím jednoduše vešla do stanu, zatímco on tam stál ve slipech, posadila se na postel a začala na něm vyzvídat. „To je dlouhá historie. Jestli ti ji povím, budu ji muset ještě jednou vyprávět Jehošuovi, a to je na mě příliš.“

„Ty to chceš jen udělat napínavější.“

„Jasně. To taky. Kdy ti přijede bratr?“

„Za půl hodiny.“

Bylo v ní něco drsného. Což mohlo být dáno tím, že ve svých dvaceti letech už měla za sebou dva roky vojenské služby v izraelské armádě. S trochou husí kůže vzal na vědomí, že toto dlouhonohé, vyšlechtěné stvoření umělo jezdit s tankem, zúčastnilo se přestřelek s lidmi z intifády a dokázalo za méně než minutu složit se zavázanýma očima rozebraný kulomet. Zatímco on znal armádu jen z filmů.

„Neměli bychom přece jen jet mým autem? A setkat se s ním v Tel Avivu?“ Hlavou pokývl směrem ke svému mobilnímu telefonu, který ležel na stole.

„Toho nezastihneš. Ten už trčí v jeruzalémské dopravní špičce.“

„Tak dobrá.“ Upravil si košili, svou oblíbenou košili z rafinované směsi lnu, bavlny a různých umělých vláken, která ho provázela na všech jeho výpravách. Když ji nosil jen tak, vypadala ležérně, v kombinaci se sakem elegantně, a když bylo nejhůř, dala se vyprat mýdlem i ve studené vodě, a přesto pořád vypadala bílá. Pocházela z exkluzivního malého obchůdku v New Yorku, na nějž ho upozornil někdo z Explorer’s Society, jeden člověk, kterému mezitím táhlo na osmdesát a který při každé příležitosti vyprávěl, jak v mládí objel na kole celý svět.

Pak vklouzl do saka. Taky takový kus oděvu, po kterém se dlouho pídil. Bylo lehké, v horkých končinách chladivé a v chladných hřálo, dalo se v zavazadle srolovat do uzlíčku a nezmačkalo se a barvou se hodilo vlastně ke všemu. Tak docela levné pochopitelně nebylo. Ale stanovil si pravidlo, že nikdy nikam nepojede, pokud nebude mít možnost, aby se oblékal vkusně a seriózně. Ve svém rustikálně vyhlížejícím námořním vaku měl dokonce několik kravat, ty Judita ještě neviděla, jinak by se mu kvůli nim určitě posmívala. Ale ze zkušenosti věděl, že sebejistému vystupování nic neposlouží lépe než vědomí, že je člověk korektně oblečený. Pokud měl člověk co do činění s lidmi, mohla kravata sehrát stejně rozhodující roli jako revolver při setkání s tygrem.

Judita vstala a přistoupila ke vchodu do stanu. Když odsunula plachtu, vrhlo slunce, visící již nízko nad obzorem, široký, teplý proud paprsků napříč stanem, přes polní lůžko a zaprášenou podlahu z udusané země. „Myslím, že přijíždí taxi.“

„Mmmh,“ udělal Stephen, zatímco si zavazoval boty. V takovém prostředí samozřejmě nikdy nemohly být úplně čisté. A uklidit by už taky měl. Koutkem oka zahlédl, že mu pod postelí ještě pořád leží bedna pro nálezy, kterou použil včera, plochá, obdélníková krabice z železného plechu s rozděleným zaklapovacím víkem, do něhož se při práci na místech nálezů ukládala neprozkoumaná zemina, aby ji později mohli pečlivě prosít. Stávalo se často, že se na místě kopání přehlédly malé, ale důležité kousky – jednotlivé zuby, malé kůstky, části ozdob – a našly se až při prosívání.

Ale to všechno mělo čas až do zítřka. Zastrčil si náprsní tašku a mobil a přesvědčil se, že má v kapse dostatek peněz v hotovosti.

„Vypadá to, že chtějí točit nějaký film,“ prohodila Judita. „Tamhle to je přece kamera, nebo ne?“

„Co?“ Stephen se postavil za ni, díval se jí přes rameno a s požitkem vnímal teplo její tváře, vzdálené od jeho stěží centimetr. Voněla vzrušujícím způsobem, ale Stephen by nedokázal říct, co to je za vůni.

„Ta věc na trojnožce. Před stanem.“

Stephen zíral na onu věc, což byla opravdu kamera, jaká se používá při natáčení filmů. Dva z Kaunových lidí ji právě přišroubovávali ke stativu. „To je divné,“ prohodil.

„Chtějí točit film, vždyť to říkám.“

Stephen pomalu zavrtěl hlavou. „To si nedovedu představit. Neumím si představit, že by se sem Džongis Khan trmácel, kdyby šlo jen o to natočit nějaký film o archeologických vykopávkách.“

Pomalu už sám začínal pochybovat, jestli opravdu rozumí tomu, co se tu vlastně děje. Když se podíval na areál 14, na pět obytných přívěsů, oslnivě zářících ve večerním slunci, a na ty podivně bezvýrazné muže v těch jejich overalech s nápisem N.E.W., jak tam hemživě pobíhají, měl pocit, že ho vyšachovali, vytlačili na okraj dění. To tam naproti vypadalo skoro jako ve filmech, kdy se objevilo něco epochálního – třeba mimozemšťan, nebo pračlověk –, pak se na všechno vrhli „vědci“ jako kobylky, všechno uzavřeli, vybudovali ochranné ploty a přístřešky a všude rozestavili své měřicí přístroje.

Ještě jednou si nechal před očima proběhnout události včerejšího dne. Nález. Jeho vlastní teorie o nálezu. Když o ní dnes přemýšlel, už mu nepřipadala tak přesvědčivá. Něco na ní nesouhlasilo. To, co se děje, se k ní nehodilo. Možná bude docela užitečné, když to všechno ještě jednou probere s Juditou a jejím bratrem.

Jeho soused v letadle ho poznal, právě když dole ubíhaly Alpy. „Promiňte, ale nejste vy spisovatel Peter Eisenhardt?“ pronesl onu sladkou větu, kterou milují všichni nepříliš známí autoři stejně jako jména svých dětí.

Peter Eisenhardt připustil, že to je on.

„Četl jsem několik vašich knih,“ oznámil muž a uvedl názvy dvou románů, které bohužel oba pocházely od jiných autorů. „Velice se mi líbily, opravdu.“

Eisenhardt se nuceně usmál. „To rád slyším.“

Muž se představil jako Uri Liebermann, novinář působící v Německu jako zahraniční korespondent několika izraelských novin. Žije v Bonnu, ale jednou za měsíc se vrací domů k manželce a dětem, kterým se pobyt v zahraniční nezamlouval. „A proč cestujete do Izraele?“ vyptával se. „Pořádáte autorská čtení? Nebo jedete na dovolenou?“

Peter Eisenhardt popřel autorská čtení a dovolenou by taky nepodnikl bez rodiny.

„Ah, pak podnikáte nějaké rešerše?“ usoudil živý zahraniční korespondent, kterému mohlo být krátce po čtyřicítce a vysoké čelo se snažil vyrovnat výrazným, téměř pruským knírem.

„Tak něco,“ utrousil Eisenhardt.

„Znamená to, že by se váš příští román mohl odehrávat v Izraeli?“

„Možná.“ Tlustý poznámkový blok byl pochopitelně to první, co si dal do kufru, jako vždy, když někam cestoval. Už dávno se mu v mozku jako by osamostatnila jistá část, která se neustále rozhlížela po neobvyklých jevištích, neznámých slovních obratech, zajímavých osobách a příhodách. A tato pozorování se chtěla dostat na papír a později se umístit v románech. Z tohoto hlediska se taková možnost nedala vyloučit.

„Skvělé, skvělé,“ radoval se novinář a začal se přehrabovat v příručním zavazadle. „Řekněte mi, směl bych vás vyfotografovat? Rád bych v některých novinách, pro které pracuji, uveřejnil krátkou zprávu, něco na ten způsob jako známý německý spisovatel cestuje toho času po Izraeli, domnívám se, že to je i ve vašem zájmu?“

„Prosím.“

A tak se Peter Eisenhardt nechal vyfotografovat, usmíval se co nejpřívětivěji, a po třetím blesku byl Uri Liebermann spokojený. Pak hrdě předvedl svůj fotoaparát, nejnovější model s plochým monitorem na zadní straně, kde se právě vyfotografovaný obrázek mohl posoudit téměř v původní velikosti dřív, než byl uložen na malý Optical Disc uvnitř přístroje. „Kompletně digitalizovaný,“ vysvětloval. „A vidíte tady, po straně? Tady můžu zastrčit sériový kabel a obrázky přenést přímo do každého běžného PC. Je to fantastické, co všechno už je dnes možné, co? Ale bude to ještě lepší.“

Vytáhl plochý přístroj, který vypadal jako mobilní telefon, k Eisenhardtově úžasu jej ale podélně odklopil a v ruce držel malinký počítač, kompletní i s drobounkou klávesnicí a úzkým LCD monitorem. „Teď se musíme trochu přikrčit a být nenápadní, protože to nemají rádi, aby se v letadle s takovými věcičkami zacházelo. Ale já vám to prostě musím ukázat. Napíšu zde tedy svoje hlášení, sice obtížně, ale docela to jde – jako by mi zeštíhlely prsty od doby, co tohle mám, zvláštní, co? Takže pišme – Známý německý spisovatel navštíví Izrael. To bude nadpis. Pak trochu blabla, hádám, že mi nedají víc než deset, dvanáct řádek, ale spolu s fotkou…“ Jako by v myšlenkách už počítal honorář. Soustředěně naklepal krátký text, Eisenhardt mu přitom nakukoval přes rameno, ale žurnalista psal hebrejským písmem, takže Eisenhardt nemohl zjistit, co píše. Souvislost mezi klávesami s latinskými písmeny a hebrejskou abecedou ovládal Liebermann zřejmě zpaměti a bylo fascinující přihlížet, jak řádky textu vandrují zprava doleva, místo obráceně, jak na to byl spisovatel zvyklý.

„Tak,“ pronesl Liebermann posléze. „Teď k tomu přidáme obrázek…“ Ze své zřejmě univerzálně vybavené tašky přes rameno vytáhl malý kabel, zastrčil štopslík do kamery, zmáčkl tu několik knoflíků, pak na svém mobilním telefonu a současně písíčku zase několik kláves, chvilku počkal a pak spokojeně kabel vytáhl. „Hotovo. Normálně bych to mohl teď kompletně poslat z ruky přímo do hlavního computeru své redakce, ale tady na palubě letadla to přirozeně nejde, pravděpodobně bychom se zřítili, nebo, což by bylo ještě horší, bychom omylem přistáli v Libyi, haha! Ale zeptám se letušky, jestli smím použít telefonní zařízení letadla, normálně to nebývá žádný problém. Moment…“

Eisenhardt za ním udiveně hleděl, jak s dalším kabelem a PC v ruce odmašíroval dopředu a za závěsem k palubní kuchyňce se začal domlouvat s jednou ze stewardek. Pak oba zmizeli a chvíli se nedělo nic.

Eisenhardt se díval z okénka. Kolem pluly útržky mraků. Tam to dole, to bylo Toskánsko? Nebo teprve Pádská nížina? Zelenohnědá mozaika polí, mezi tím silnice a cesty, tenké jako pavoučí vlákna. A temně se třpytící moře.

Uri Lieberman se vrátil a spokojeně se culil. „No, kdo by to řekl. Povedlo se. Když budete mít štěstí, tak až přistaneme, uvidíte se v novinách… Ne, to přeháním. Vyjde to ve večerním vydání. Až dorazíte do hotelu, prohlédněte si izraelské noviny.“

„Děláte si legraci.“

„Ne, vážně! Dobře, normálně bych s takovouhle zprávou tak nespěchal. Jasně. Ale pokud se stane něco dramatického, když se v Bonnu nějaký ministr vyjádří negativně o Izraeli – naťukám jeho slova přímo sem do své zázračné krabičky, zmáčknu knoflík, a když vše dobře funguje, leží noviny s mou zprávou za čtyři hodiny nato v Izraeli v novinových stáncích.“

„Za čtyři hodiny?“

„Za čtyři hodiny. A to mluvíme o úplně obyčejné zprávě, aby bylo jasno. Když se stane něco opravdu důležitého, jde to ještě rychleji.“

„Nepředstavitelné.“ Na Eisenhardta to udělalo velký dojem.

„Ověřte si to.“

„Zcela určitě. I když mi ten spěch připadá dost šílený, abych řekl pravdu.“

Liebermann se rozesmál. „Vítejte v Izraeli! Věřte mi, pokud jde o zprávy, jsou Izraelci úplně mešuge. Ustavičně poslouchají rádio, každý večer sledují zprávy v televizi, většinou ještě i v jordánské, egyptské a syrské, a čtou třikrát denně noviny. A nejen Židé, Palestinci to dělají právě tak. A věčně se mluví o špatných zprávách, lidé se rozčilují, spousta z nich z toho dostane infarkt. Je to mánie, to si ani neumíte představit. To je Izrael!“

To tedy byl Izrael. Letiště Davida Ben Guriona vypadalo na první pohled stejně jako kterékoli jiné letiště v nějakém středozemním státě: velké, prozářené světlem, horké a plné lidí. Na druhý pohled si Eisenhardt všiml nápisů, které byly prakticky všechny trojjazyčné, hebrejské, anglické a arabské; všude vojáci, s rukou připravenou na samopalu přehozeném přes rameno. Liebermann mezitím zmizel a Eisenhardt se dal nést lidským proudem přes enervující důkladné prohlídky, které mu v kufru zanechaly absolutní chaos, až nakonec ven z letištní budovy pod jasné nebe Tel Avivu. Za mřížemi závor se tlačili lidé, kteří si v napjatém očekávání prohlíželi každou tvář. Občas se ozvaly výkřiky a pak si čekající i nově příchozí padali přes mříže do náručí, bylo slyšet šalom nebo salam alejkum, smích i pláč. Eisenhardt si připadal trochu ztracený.

Pak objevil lepenkovou tabuli, kterou někdo držel nad hlavami čekajících, se svým jménem, i když na konci chybělo d. Bylo tam jen Eisenhart. Vydal se tím směrem. Muž, držící tabuli, byl vrásčitý stařík, oblečený do ošuntělých šedých kalhot, jaké asi bývaly moderní v šedesátých letech, a k tomu měl nevýslovně ohavnou pestrou košili s nepřehlédnutelnými skvrnami potu v podpaží.

Když se Eisenhardt ohlásil, muž bez zvláštního nadšení přikývl, zahuhlal své jméno, kterému Eisenhardt nerozuměl, a vysvětlil, že byl pověřen dovést ho k misteru Kaunovi. Mluvil německy s tvrdým, východoevropsky znějícím přízvukem a zblízka vypadal ještě starší než z dálky.

Eisenhardt šel za ním přes letištní parkoviště k taxi. Na přístrojové desce byla nálepka s polskou vlajkou.

„Vy pocházíte z Polska?“ zeptal se Eisenhardt, když jeli po širokých silnicích pouštní krajinou a letiště nechali za sebou.

„Ano. Z Krakova. Ale to už je dávno.“

„Mluvíte dobře německy.“

Řidičova tvář zůstala nehybná. „To jsem se naučil v koncentráku.“

Eisenhardt polkl, celý nesvůj, a nenapadlo ho nic, co by na to mohl říci. Díval se z okna. Tak to je tedy Izrael.

KAPITOLA 5

Po odstranění zmíněné svrchní vrstvy, silné 2 metry, jsme dosáhli výšky +/– 0.00 m. Na této úrovni byl vykopávkový terén rozčleněn do čtvercové sítě se čtverci o rozměrech 5 x 5 m a s kontrolními bloky o šíři 1 m, které sledují severojižní osu (viz obr. II.29).

V první etapě proběhl výzkum v severní části mezi F.20 a F.13 (plocha GL; obr. 11.30 – viz k tomu fotografie v dodatku H). V profilu mezi F.20 a F.19 se objevila zeď z opracovaných kamenů, probíhající východozápadním směrem, která pravděpdobně ohraničuje hřbitov (w).

PROF. CHARLES WILFORD-SMITH ZPRÁVA O VYKOPÁVKÁCH U BET HAMEŠE

Stephen a Judita pomalu scházeli mezi stany pomocníků dolů k parkovišti. Taxi se mezitím zastavilo před obytnými přívěsy a malý bílý mitsubishi Juditina bratra se právě kodrcal po příšerné štěrkové silnici dolů k nim. Jehošua už na ně mával přes přední sklo.

„Přesný, člověk by si podle něho mohl řídit hodinky,“ prohodila Judita. „Ptám se, jak to po každé stihne.“

„Hmm,“ zabručel Stephen. Z taxi vystoupili dva muži, bledý člověk ke konci třicítky, s malým bříškem a řídnoucími vlasy, který se bezradně rozhlížel, jako by tak docela nevěděl, jak se sem dostal, a řidič, nahrbený staroch, který z prostoru pro zavazadla vylovil kufr a tašku přes rameno. A nově příchozí musel být něco zvláštního, protože se objevili profesor Wilford-Smith i John Kaun a šli mu vstříc, aby ho přivítali.

Jehošua zastavil za skřípění brzd těsně před nimi, vyskočil z auta a podával Stephenovi ruku přes uprášenou střechu auta. Byl to vysoký, šlachovitý muž s kudrnatými tmavými vlasy sabrů, Židů narozených v Izraeli. „To jsem rád, že tě zase jednou vidím. No, už sis tu zvykl? Jak jsem slyšel, udělal jsi první významné objevy.“

„Ano,“ souhlasil Stephen roztržitě a hlavou pokývl směrem k taxi. „Řekni mi, víš, kdo to je?“

Jehošua se s téměř neomalenou přímostí zahleděl naznačeným směrem. Jako detektiv by byl nemožný. „Ne, nemám tušení. Proč se ptáš?“

„Ten obličej odněkud znám. Jenom nemůžu přijít na to, odkud.“

Judita se na něho pátravě zadívala, neřekla ale nic.

„Dobrá,“ prohlásil Stephen. „Třeba mě to ještě napadne. Pojedeme.“

Nastoupili, Judita si sedla dozadu. Jehošua nastartoval motor a pustil rádio, v něm hlasatel četl hebrejsky něco, co podle tónu znělo jako zprávy. Stephen se ještě jednou podíval směrem k muži, který měl na sobě mimořádně nepadnoucí oblek a právě s pozorným přikyvováním naslouchal, co se mu profesor Wilford-Smith snažil vysvětlit se svou typicky britskou úspornou gestikulací. Toho člověka znal, jeho obličej už někde viděl, ale kde? Obvykle se mohl na svou paměť na tváře spolehnout a zlobilo ho, že ho tentokrát zjevně nechala ve štychu. Ještě se s ním nikdy nesetkal, to by si pamatoval. Viděl ten obličej někde uveřejněný. To je jedno, řekl si, jakmile se vůz rozjel. Však si vzpomene, kdyby to bylo důležité.

Peter Eisenhardt kýval ke všemu, co mu profesor vysvětloval onou rozvláčnou, blazeovanou a nafoukaně působící angličtinou britských vyšších vrstev. Některým výrazům nerozuměl, jeho angličtina v průběhu let pořádně zrezivěla! To tady bylo tedy místo vykopávek. Asi proto tu všechno vypadalo tak nehotově a nepořádně. Eisenhardt nejdřív pomyslel na tréninkový tábor nějakých vzbouřených milicionářů, pak na natáčení nějakého hraného filmu v exteriéru.

Cesta byla nejvýš nepříjemná. Jeli po silnici z Tel Avivu do Jeruzaléma, když řidič zčistajasna – právě když se na ně tlačil zezadu nějaký sporťák a troubil a z opačného směru se řítil kamion s návěsem – zahnul na naprosto nenápadné odbočce na děsnou štěrkovou cestu, která dlouhé kilometry jako by vedla kamsi do země nikoho. A zatímco se takhle drncali a staroch si pro sebe mumlal cosi, co znělo jako kletby a proklínání, bujely v Eisenhardtově představách ty nejdivočejší fantazie. O loupežnících a lapcích a zákeřných lupičích, o podlém komplotu, kdy se úplně zpotil při myšlence, že doma nezanechal žádnou adresu, protože nikdo nevěděl, kam si ho onen pověstný John Kaun v Izraeli objednal. Už se viděl, jak leží v silničním příkopu, zamordovaný a oloupený, možná dokonce s useknutou pravičkou, protože v nějaké ze svých knih omylem napsal něco, co si nějaká fanatická náboženská obec vyložila jako zlomyslné rouhání. A Uri Liebermann přispěchá, vytasí svou šikovnou kombinaci písíčka a mobilu a naťuká do ní další novinový titulek, novou zprávu, která pak pravděpodobně vyjde už v ranních novinách.

Po nějaké době, když silnice ležela už kdesi daleko a kolem byly vidět jen ploché, kamenité kopce, se konečně smířil s osudem, odvážil se opět dýchat a křečovitě vytažená ramena zase spustit. Když to tak uváží, stařík koneckonců nevypadal jako fanatik. Spíš se zdálo, že si hlavně dělá starosti, jak jeho taxi přestojí tu cestu plnou výmolů.

Pak ještě jednou odbočili a zamířili k táboru, jehož stany a vozidla vrhaly v zapadajícím slunci dlouhé, roztodivné stíny.

Právě když profesor hovořil o dobrovolných pomocnících a jejich významu pro archeologii v Izraeli, nastoupili dva z nich, mladík a dívka, do bílého auta, které se předtím jednu chvíli objevilo za nimi a stále víc se blížilo. Což pochopitelně zase znovu rozdmýchalo spisovatelovu fantazii. Mladý muž se za nimi zvědavě díval, jak odjíždějí.

„Přes veškerou vědeckou zvídavost a zaujetí pro věc,“ okomentoval jejich odjezd bělovlasý archeolog, „zůstanou přirozeně mladými lidmi. Předpokládám, že jedou do Tel Avivu na nějakou diskotéku.“

Eisenhardt chápavě přikývl. Sice mu táhlo na čtyřicítku, ale ještě pořád ho udivovalo, když se mluvilo o „mladých lidech“ tónem, jako by on sám už k nim nepatřil.

John Kaun se po prvním přivítání nakrátko vzdálil, aby jednomu dělníkovi sotto voce udělil řadu pokynů, pak se k nim zase vrátil a valil před sebou svou sebejistotu jako vlnu vytvořenou přídí lodi. Nebyl mužem, který by postával někde vedle a poslouchal. To bylo naprosto jasné. Ať se obrátil ke komukoli, ten ho buď musel akceptovat jako ústřední bod rozhovoru, nebo si z něho udělal nepřítele. Mocného, nebezpečného nepřítele. Vystupování mediálního magnáta nebylo jen sebejisté, bylo jistým způsobem agresivní a dávalo najevo, že tento muž chce dobýt svět, či spíš, že jej dobude.

S nečekanou jasností Eisenhardt náhle pochopil, co znamená pojem „zabijácky instinkt“, o němž občas čítával. Tento muž vlastnil zabijácky instinkt. Dokonce i vlídnost, kterou vůči Eisenhardtovi projevoval, působila jako dobře vypočítaná. Subtilním způsobem současně signalizovala, aby Eisenhardt raději projevoval ochotu, neboť se stejnou vypočítavostí by ho Kaun rozdrtil, kdyby to bylo nutné, nebo to posloužilo jeho záměrům.

„Doufám, že mi prominete, že jsem od vás ještě nic nečetl,“ mínil s úsměvem, na němž se jeho oči nepodílely. „Bohužel nerozumím německy. Ale dal jsem si obsahy vašich románů vyprávět. A to znělo velmi zajímavě.“

Eisenhardt žasl, když mu předseda představenstva načrtl krátké, výstižné shrnutí každého z jeho románů, a to líp, než by to svedl on sám. „Opravdu škoda, že si je nemůžu přečíst,“ dodal. „Až skončíme tady s tím dobrodružstvím – doufejme že úspěšně –, navrhnu nakladatelství, aby vydalo anglický překlad, co tomu říkáte?“

„Oh,“ Eisenhardt jen lapal po dechu. „Myslím… to by bylo skvělé.“ Vskutku nejvýš zajímavé perspektivy! Nejasně sice chápal, že ten muž to dost možná řekl jen proto, aby ho nalákal a motivoval podat co nejlepší výkon, ať už tady měl dělat cokoli… Ale přisámbůh, povedlo se mu to!

„Dovedu si představit,“ pokračoval Kaun, „že se od chvíle, kdy vám zavolala moje sekretářka, ptáte, proč tu jste a co od vás chci.“

Eisenhardt přikývl. „Ano. Správně.“

„Už vás nebudu dál napínat. Že jsem to až do této chvíle musel dělat, má svůj důvod. Máme tady co do činění se záležitostí, která zatím vyžaduje nejpřísnější utajení. Moje sekretářka tedy skutečně neví, oč jde.“ Po úzkých rtech mu přeběhl úsměv žraloka.

„Chápu.“ Už je to věčnost, co naposledy vedl konverzaci v angličtině. Naštěstí tomu Američanovi docela dobře rozumí a velké řečnické projevy od něho zatím zřejmě nikdo neočekává.

„Co jsem potřeboval, abych to přiznal rovnou, byl autor románů science-fiction. Či vnímání světa v duchu science-fiction, abych byl přesný. A protože jste ve svém oboru jedním z nejlepších, byla naše volba jasná. Opravdu jsem rád, že jste si to mohl zařídit.“

Peter Eisenhardt stáhl tvář do bolestného úšklebku. Tohle byla přece jen trochu silná káva a prozradila, že Kaun neměl o science-fiction sebemenší tušení.

„Podívejte se, já jsem obchodník. Kupec. V podstatě účetní. Aniž bych si chtěl lichotit, přece jen to asi tak bude, že bych se nedostal tam, kde jsem dnes, kdybych neměl určitý obchodnický talent. Obchodník ovšem žije ze svého smyslu pro realitu a přemíra fantazie by se pro něho mohla stát dost nebezpečnou – člověk vidí šance, kde žádné nejsou, maluje si větší rizika, než hrozí – zkrátka, dobrý obchodník je poměrně suchý patron. Jak to můžete vidět na mně, je to tak? A pravým opakem je ovšem spisovatel, zejména takový, který píše science-fiction. Kdyby měl výrazný smysl pro realitu, tak by především vůbec nezačal psát, protože šance, že jeho kniha vyjde, je menší než ta, jakou má sněhová koule v pekle. V oblasti fantazie ale naproti tomu musí být obr, umělec, opravdový artista, musí se umět v říši nemožného, nesmyslného, absurdního pohybovat jako doma, musí důsledně sledovat nejkrkolomnější myšlenkové pochody, musí – když je to nutné – přikázat času a prostoru, aby porušily veškerá pravidla, nic mu nesmí připadat nemožné.“

Pátravě se na Eisenhardta zahleděl. „Někoho takového tu potřebuji. Neboť profesor Wilford-Smith zde objevil předevčírem něco, co mi zauzluje veškeré mozkové závity, jestli o tom budu ještě dál přemýšlet.“

Jehošua byl za jízdy velmi rozpustilý, zpíval s rádiem, když v něm hráli písně, které Stephenovým uším zněly jako těžko stravitelná směs z amerického rokenrolu a orientálních melodií, a stále znovu opakoval: „V Jeruzalémě se můžeš modlit. V Haifě jen dřít. Ale v Tel Avivu můžeš žít!“

Jeho nedočkavá natěšenost byla nakažlivá. Stephen se s požitkem opřel dozadu a nechal se oblévat dojmy, večerní náladou nad krajinou, nízkou siluetou města, rýsující se proti zapadajícímu slunci jako nůžkami vystřižený obrázek. Společně s nesčetnými dalšími auty si protroubili cestu do centra, gestikulovali ze stažených okének, když se to nehýbalo, sunuli se příčnými uličkami a úzkými ulicemi. Stephen se rozhlížel, málem si vykroutil krk; viděl špinavě hnědé domy, navršené přes sebe bez ladu a skladu, jaké se mohou stavět jen v horkých krajích, s plochými střechami nebo střešními terasami, kde se nadouvalo prádlo na šňůrách, nebo se nabízely slunci šikmo nastavené sluneční kolektory – symboly nové doby – jako nesprávně rozložená černá lehátka a nad nimi divoce bující les těch nejbláznivějších televizních antén, které trčely do všech světových stran. Viděl nedostavěné garáže, plné stavebního materiálu nebo rezavého starého železa, zatímco auta stála venku vedle nich na vyprahlé, písčité zemi nikoho, mezi drolící se krajnicí, zmrzačenými datlovými palmami a drátěným plotem vedlejšího pozemku. Stephen tu nebyl od chvíle, kdy přistál v Tel Avivu a Jehošua ho odvezl do archeologického tábora. Tenkrát ho příliš přemohly nové dojmy, než aby mu mohly utkvět v paměti.

„Projdeme se po Dizengoffově bulváru nahoru a dolů,“ navrhl Jehošua. „A pak zajdeme ke starému přístavu, zamluvil jsem pro nás stůl v jedné fantastické rybí restauraci. Stephene, jíš ryby?“

„Jím všechno,“ ujistil ho Stephen, „hlavně, když mi to chutná.“

Našli místo na zaparkování u kraje silnice a vydali se na cestu. Každým krokem jako by se víc nořili do oparu smyslnosti, do vibrujícího silového pole žádostivé chuti do života. Voněl tu divoký jasmín a bugenvílie, rozrůstající se na prázdných parcelách, které se vždycky znovu objevovaly mezi řadami domů jako vyražené zuby v chrupu. Bylo to tu cítit výfukovými plyny a pomerančovými květy, čpěl tu benzin, a přesto převládal slaně vlhký pach moře. Ochromující, dusný a horký dech moře se rozlézal ulicemi a sliboval propocené košile a nespavost.

Čím víc se blížili ke středu města, tím bláznivější byla směs nejrozličnějších stavebních stylů. Nízké vily, vypadající, jako by je sem přenesli přímo z Vídně nebo Salcburku, byly zastíněny procovskými výškovými domy, a ty zase byly obklopeny několikapatrovými budovami, rozežranými mořskou solí, postavenými v konstruktivistickém stylu Bauhausu. Okraje silnic lemovaly palmy nebo intenzivně vonící eukalypty – a především tu byli lidé.

Lidé, kamkoliv ses podíval. Ve vznešených oděvech nebo v ležérně módním oblečení se promenovali po bulvárech, posedávali v kavárničkách na ulici a v barech, kterých tu snad byly tisícovky, nebo jednoduše seděli na blatnících zaparkovaných aut s plechovkou piva v ruce, mluvili jeden přes druhého, gestikulovali, flirtovali, četli noviny nebo se jen tak rozhlíželi. Jehošua, Judita a Stephen se nechali unášet proudem lidí, kolem jasně osvětlených výloh, kde byly vystaveny americké konfekční modely a kde se na televizních obrazovkách třepetaly hektické videoklipy, kličkovali kolem stolů, kde se hrál backgammon, a Stephen se musel zašklebit, když objevil restauraci rychlého stravování s názvem MacDavid. Našli cestu k pláži, prošli se po promenádě a naslouchali stakatu dřevěných raket, používaných při zřejmě populární míčové hře, slyšeli šumění moře a nesrozumitelné výzvy plavčíků, ozývající se jakoby rozčileně z amplionů. V hospůdce u pláže si vypili kapucino a snědli kus melounu se slaným ovčím sýrem a Jehošua vyprávěl Juditě, jak se on a Stephen seznámili.

„Nejdřív do bylo jen jméno pod zprávou v jednom usenet-foru. Ani ne jméno, jen e-mailová adresa. Něco na ten způsob jako stephen-zavináč-MRT-tečka-maine-tečka-COM.“

„A tys byl ymenez-zavináč-rockelf-tečka-IL-tečka-EDU,“ zašklebil se Stephen.

Judita nakrabatila čelo. „Co je to usenet-forum?“

„Ach! Haló! Vítej ve dvacátém století, sestřičko! Zaslechlas už někdy něco o internetu? Takže – jeden se spojí ze svého computeru doma přes modem a telefonní přípoj s chumlem milionů jiných computerů. Někde v tom chumlu – a to pěkné je, že se nemusí vědět kde; chumel to ví sám od sebe – existuje taková jakoby nástěnka, jsou jich tisíce, každá se týká jiného tématu. Tam si můžeš přečíst sdělení, která tam zanechali jiní lidé, a případně můžeš přijít i ty se svou troškou do mlýna. A aby to lépe znělo, říká se takové nástěnce usenet-forum. Naše nástěnka se zabývala archeologií. Napsal jsem tam něco o naší práci v Rockefellerově institutu a nato se ozval Stephen a ptal se, jestli je možné být u vykopávek jako dobrovolný pomocník. Tak co, Stephene, už toho lituješ?“

Stephenovi se zdálo, že Judita sleduje jeho reakci na tuto otázku obzvlášť bedlivě. Mělo to nějaký význam? Možná si to ale jen namlouval. „Čeho bych měl litovat? Byl to bod obratu v mém životě.“

Jehošua se naklonil k Juditě, gestikuloval a vyprávěl dál. „Nejdřív byl jen jméno, pár legračních znaků na obrazovce. Stejně nereálný jako počítačová hra. Dobrá, diskutovali jsme spolu – ale kdoví, třeba to byl nějaký mazaný program v nějaké laboratoři, který se jen tvářil, že je člověk? Ale pak došel dopis, s americkou známkou, orazítkovaný ve státě Maine. Pomalu jsem začal věřit, že by možná mohl skutečně existovat jako konkrétní osoba. A jednoho dne prostě zavolal. Šok! To jméno z mého počítače se mnou mluvilo, byl to opravdový hlas s širokou americkou angličtinou! Uvedl datum, čas, číslo letu! Abych řekl pravdu – uvěřil jsem tomu teprve, když pak přede mnou stál se svým námořnickým vakem.“

Stephen se usmál. Moc času na sebe neměli. Jehošua ho hned nato odvezl do tábora, a následující den to už časně zrána vypuklo.

„Vy mužští se svými computery,“ utrousila jen Judita, pak se obrátila k muži u vedlejšího stolu, který si rozložil široké a velké noviny tak, že jeden z rohů novin sebou trvale cukal těsně u jejího levého oka, a vysypala ze sebe pár rachtavých hebrejských vět, takže muž schlíple odtáhl i s novinami.

Pak se vydali dál, zpátky na bulvár, který vypadal stále orientálněji, když pokračovali směrem k jihu, voněl po kebabu a pražených oříšcích, zahaloval je těžkomyslnými melodiemi, linoucími se z malých levných tranzistorových rádií. Nakonec, když už byla úplná tma a Stephen při pohledu na svítící reklamy musel myslet na Las Vegas, dorazili do přístavu – „Stephene, věděl jsi, že Jaffa je nejstarší obchodní přístav na světě? Vybudoval ho král Šalamoun, opravdu!“ – a do restaurace, kterou pro ně vybral Jehošua. Museli ještě chvilku počkat, než se jejich místa uvolnila, než odnesli talíře a znovu prostřeli. Pak si směli konečně sednout a obdrželi jídelní lístky jako drahocenné listiny. Vzduch by se dal krájet a hluk, který produkovali těsně vedle sebe natlačení hosté, byl ohlušující.

„Hodně oblíbené,“ mínil Stephen.

„Co říkáš?“

„Říkám, že to je zřejmě hodně oblíbené místo!“ křičel Stephen.

„Ano,“ přitakal Jehošua. „Musí se rezervovat čtyři dny předem.“

Objednali si u číšníka, oblečeného sice do něčeho, co vypadalo jako frak, ale projevujícího netrpělivost, která byla všechno jiné, jen ne vznešená. Nemohl se dočkat, až konečně vysloví všechna svá přání a on bude moci odkvačit dál. Přišla mladá žena, také zjevně celá vystresovaná, spěšnými pohyby před ně postavila aperitiv, třikrát velké sherry. A Judita nepřestávala dotírat, jak to tedy bylo s tím nálezem a že přece slíbil, že jim o tom dnes večer poví. Stephen nakonec povolil a spustil, ačkoli mu daná příležitost připadala nejvýš nevhodná.

„Areál 14 byl sídlištní nekropole, hřbitov,“ vysvětlil, obrácený k Jehošuovi, který se sice s profesorem Wilfordem-Smithem setkával častěji, ale podrobnosti o nalezišti neznal. „To se vědělo už podle satelitních obrázků. Bylo tedy jasné, že tam najdeme množství hrobů. Každý pomocník měl zpracovat jeden hrob a můj byl poslední v jedné z řad a kromě toho už ležel ve vlastním kvadrantu. Seděl jsem tedy sám ve své jámě, slyšel, jak se ti druzí na druhé straně valu baví, smějí a štěbetají, štětcem jsem čistil kosti, jak se postupně vynořovaly ze země, když jsme už předtím odstranili všechny kameny ze zborcených stropů hrobek. Bylo to předevčírem kolem jedenácté. Kdy byl svět ještě v pořádku.“

Oba sourozenci se předklonili daleko dopředu, stejně jako on, což z dálky určitě vypadalo dost podivně, jak tam tak sestrkovali hlavy. Stephen upil doušek sherry.

„Nedělej z toho takovou detektivku,“ napomenula ho Judita.

„Musím z toho dělat detektivku. To celé je detektivka. Když jsem začal být netrpělivý a chtěl trochu hlíny vedle levé nadloketní kosti odstranit holýma rukama, abych se dostal rychleji kupředu, narazil jsem na odpor. Božínku, málem jsem to rozbil. Hrobová výbava.“

„Ach,“ vzdychl Jehošua se znaleckým výrazem. „A co přesně?“

„Plochý váček z materiálu, který bych pokládal za len. Dost dobře zachovalý, zašitý kolem dokola a přibližně takhle veliký.“ Prsty naznačil jeho velikost. „Přibližně jako knížka do kapsy.“

„A?“ chtěla vědět Judita.

„No,“ pokračoval Stephen, „byl jsem zvědavý, co je uvnitř. Tak jsem ho rozřízl.“

„Tys ho rozřízl?“

„Ano.“

„Jen tak?“

„Jen tak. Svým švýcarským kapesním nožem. Na jedné straně.“

„Děsné,“ zasténal Jehošua, úplně bez sebe. „To je to nejhorší… To je přímo archeologický hrdelní zločin!“

„A co bylo uvnitř?“ ptala se Judita.

Stephen uchopil sklenku s sherry, hodil do sebe, co ve sklence ještě zbývalo, vyšpulil rty, zase je povolil, podíval se nahoru na strop, pak nejdřív na jednoho, pak na druhého. „To mi nikdy neuvěříte,“ prohlásil nakonec.

KAPITOLA 6

V repertoáru helenisticko-římské doby je celé údobí obou těchto epoch doloženo typy nádob. Nádoby E-1 a E-2 patří do 1. st. př. Kr. a 1. st. p. Kr., přičemž typ E-1 je doložen od konce 1. st. př. Kr. (viz LAPP 1961,190: Typ 72.2; TUSHINGHAM 1985, 56; 22:28,29; 23:5; 24:7, 17, 18), kdežto E-2 se zřejmě objevuje v tomto století již časněji.

PROF. CHARLES WILFORD-SMITH ZPRÁVA O VYKOPÁVKÁCH U BET HAMEŠE

Kráčeli směrem k bílému stanu, John Kaun v čele, jako domácí pán, který provádí hosty po své usedlosti. Stan stál na okraji území, které vypadalo jako šachovnice vytvořená ze čtvercových jam v půdě. Některé byly jen naznačeny, jiné byly hluboké a důkladně vyhloubené. Stan byl vztyčen zřejmě nad jednou z jam a u každého rohu stály hlídky – odhodlaně hledící mladí muži s krátkými černými, nebezpečně vyhlížejícími samopaly zavěšenými kolem krku, kteří se nedůvěřivě rozhlíželi kolem, jako by každým okamžikem očekávali útok celé armády.

Eisenhardt se potil. Ptal se, jak jen to může průmyslník ve svém tmavomodrém dvouřadovém saku vydržet, s korektně uvázanou kravatou, připevněnou decentní zlatou jehlicí. Nicméně i on měl trochu všudypřítomného žlutého prachu na botách a nohavicích, takže snad přece jen nebyl tak úplně nadpřirozená bytost.

Profesor, lehce nahrbený, se držel za ním. Kolik mu mohlo být? Určitě přes sedmdesát, podle toho, jak bílé už měl vlasy. Eisenhardt se snažil představit si, z jakého důvodu se člověk v takovém věku hrabe v hlíně cizích zemí, místo aby pokojně seděl doma a pěstoval růže. Uměl by si ho báječně představit jako pěstitele růží. Místo toho žil – bůhví kolik už let – zde v této poušti, které měl on, Eisenhardt, plné zuby už po půl hodině.

Kaun sáhl po stanové plachtě, odhrnul ji a přidržel, aby vpustil Eisenhardta a Wilforda-Smithe dovnitř. „Pozor,“ varoval, když spisovatel procházel kolem, „jde to z kopce.“

Uvnitř stanu bylo světlo tlumenější, měkčí. A dusné vedro na padnutí. Eisenhardt se zastavil, aby se zorientoval. Stan skutečně stál přesně nad jednou ze čtvercových jam, a sice nad tou hodně vyhloubenou. Mohla měřit pětkrát pět metrů. Přímo před jeho nohama bylo v zemi vykopané jakési schodiště, velké, nepravidelně vysoké schody. Na jednom místě přidal někdo prkno a upevnil je kameny. Eisenhardt začal pomalu sestupovat dolů na dno jámy, hluboké asi dva metry.

Někdo, pravděpodobně Kaun, otočil vypínačem a čtyři lampy upevněné na stropu stanu zaplály a ozářily areál pronikavě jasným světlem. Eisenhardt se na okamžik zastavil a ještě jednou se otočil. Jak dlouho to asi trvá, než se vykope taková jáma? A kolem dokola vyhloubili do země desítky podobných šachet.

Stěny byly plné velkých kamenů a vypadaly, že stačí jedno hlasité slovo a zřítí se. Podlaha byla plochá, udusaná a písčitá a v rohu naproti bylo něco zakryto tmavomodrou fólií.

Velké tajemství.

Nález, který by mohl zauzlovat mozkové závity.

Na okamžik Eisenhardt pocítil, že se bojí – jednoduše proto, že byl v cizí zemi, v cizím prostředí, že mocný předseda představenstva mocného koncernu od něho něco čekal, o čem on ani nevěděl, co to je, a ještě míň, jestli to vůbec dokáže. Strach se zmocnil každé buňky jeho těla, tiše, nedramaticky, ale neúprosně, způsobil, že Eisenhardtovy kroky byly plné napětí a stěny šachty mu připadaly hrozivé. Strach. Byl jeho starým průvodcem. Možná byl důvodem, proč psal, místo aby prožíval dobrodružství. Vzpomínal si na své dětství jako na vzrušující, extatickou dobu, plnou zázraků a objevů. Ale jednoho dne se objevil strach a on už nechodil ven, zůstával doma a začal psát.

Hluboce se nadechl, při výdechu cítil proudit svůj dech. Objevil, že není možné mít strach v onom krátkém okamžiku, kdy končí výdech a plíce jsou prázdné. Občas bývala tato vteřina jeho oknem do skutečného světa, do světa, jak vypadal bez strachu v jeho očích, na jeho sítnici, v jeho nervových vláknech. A teď, v tuto chvíli, cítil, že mimo tento strach existuje znovu ona dětská, vzrušená radost, jako by nikdy nepominula.

„Pojďte,“ vybídl ho Kaun. Oči se mu slibně leskly. „Tady. Odtáhněte tu plachtu.“

„Prosím, opatrně,“ dodal klidně Wilford-Smith.

V podstatě nebyla jáma ničím jiným než velkým pokojem, kterému chyběl strop a místo něho měl kupoli stanu. Eisenhardt uposlechl magnátova vybídnutí, uchopil konec fólie a opatrně ji nadzdvihl.

Pod ní ležela kostra.

Nevypadala zcela přesně jako kostra z hodin biologie. Bledé části téhle kostry ležely šikmo přes sebe, jako by mrtvé tělo zavalilo něco velmi těžkého. Eisenhardt pomyslel na odstraněné vrstvy země; pravděpodobně se stalo právě to. Kosti vypadaly hladké a porézní; nechtělo se mu na ně sahat. Ale když odsunul stranou plastikovou fólii, sedl si do dřepu a fascinovaně zíral do prázdných očních důlků obdivuhodně zachovalé lebky. Tak tohle byl kdysi člověk.

„Jak už bylo řečeno,“ zopakoval profesor svým pomalým způsobem, plným zdvořilé nevtíravosti, co už předtím jednou vysvětlil, „tento hrob je starý přesně dva tisíce let. Celé sídliště bylo, pokud to dnes můžeme posoudit, opuštěno nejpozději v roce 90 a tenkrát nebylo starší než asi dvě stě let.“

„Rozumím,“ přikývl Eisenhardt a ptal se, co by tedy mělo to velké tajemství být. Byla tu kostra, no dobře. S tím se muselo počítat, když člověk vykopává dva tisíce let staré hřbitovy. Spousta holých kostí, které se daly přibližně poskládat anatomicky korektně, vedle nich pár kousků z hrobové výbavy, jako tady ten plochý plátěný váček vedle prsní kosti…

„Právě,“ přikývl John Kaun. „Podívejte se na něj důkladněji.“

Eisenhardt přivřel oči. Váček měl obdélníkový tvar, byl trochu větší než dlaň, a byl vyrobený z něčeho jako pytlovina, která vypadala přesušená a zpuchřelá. Pod ní probleskovalo něco světlého.

Kaun stál nad ním, ruce vyčkávavě zkřížené na prsou. Zdálo se, že má požitek z toho, když přihlíží, jak Eisenhardt tápe. „Otevřete ten váček,“ vyzval ho.

„Mám ho otevřít?“ ubezpečil se Eisenhardt.

„Ano. Je na pravé straně rozříznutý.“

Dívat se byla jedna věc, ale sahat… V muzeích se nechal vycvičit, že se nikdy na nic nesmí sahat, zejména, když člověk ví, že to bylo tisíc let staré, nebo obzvlášť citlivé, nebo obojí zároveň. Eisenhardt natáhl ruku, skoro sebou trhl, když se špičkami prstů, které se staly až zázračně citlivé, dotkl materiálu váčku, dřevitých, škrabavých vláken, které pod jeho dotykem povolily, rozdrolily se v prach. Ale váček byl skutečně po straně otevřený, a tak látku co nejopatrněji zdvihl.

Pod ní se nalézal další váček z podivně hladkého mléčného materiálu, který připomínal perleť a na omak byl cítit jako plast.

„Viděl jste již někdy něco podobného?“ ptal se Kaun zvědavě.

Eisenhardt pomalu zavrtěl hlavou. „Myslím, že ne. Nebo bych měl?“

Kaun se tiše zasmál. V jeho hlase se cosi chvělo, jako by už nemohl vydržet vnitřní napětí. „Já si myslím, že ano, že už jste něco takového někdy viděl. Ostatně i tento váček je po straně otevřený – podívejte se dovnitř!“

Proč se mu teď roztřásly ruce? Co to všechno má znamenat? Prsty mu po váčku klouzaly tak opatrně, jako by byl právě u zkoušky na diplomovaného kapsáře. Na omak připomínal umělou hmotu. Ve světle stropních svítidel, zářících jasně a horce jako slunce, uviděl skutečně otvor, na pravé a svrchní straně, který vypadal jako řez nožem. Eisenhardt uchopil volný růžek a opatrně jej nadzvedl.

Slyšel, jak se profesor nadechl. Cítil, jak mediální car zadržel dech. A Eisenhardt zazíral na to, co se objevilo. Nemohl by říci, co vlastně očekával, ale tohle v žádném případě. Vyloučeno. Co uviděl, bylo něco tak nečekaného, že jeho mozku trvalo – jak mu připadalo – věčnost, než dokázal správně interpretovat signály, které vyslaly oči.

Stručněji řečeno: Nemohl uvěřit tomu, co viděl.

Byl to návod k používání videokamery SONY.

Stephen zdvihl ruce v omluvném gestu. „Lituji, ale je to pravda. Seděl jsem tam jako idiot, zíral na to a čekal, že se to rozplyne. Že se ukáže, že to byla fata morgána, úžeh, nebo já nevím co. Ale ta věc se nerozplynula. Byla tam, tak skutečná jako tyhle jídelní lístky.“

„Návod k použití!“ Judita na něho valila oči, ve tváři výraz naprosté nevěřícnosti. „Videokamery?!“

„Videokamery SONY MR-01 CamCorder. A pod tím stálo US-Version. Nemyslím, že by to byla obvyklá výbava hrobu v roce 50 po Kristu.“

Přišel číšník se třemi talíři. Tvář se mu leskla, jak se potil, a snad ho někdo pronásledoval, protože supěl, jako by se měl vzápětí zhroutit. Ti tři dali hlavy od sebe, takže mohl servírovat, což učinil beze slova, aby pak zase zmizel v hemžení.

„Nejdřív jsem si myslel, že si ze mě dělá někdo legraci,“ pokračoval Stephen, když si bral nůž a vidličku. Už zase zapomněl, jak se jmenuje jídlo, které měl před sebou, ale vypadalo dobře a vonělo lákavě. „Opravdu, to bylo to první, co mě napadlo. Když se teď podíváš nahoru, říkal jsem si, tak už budou nakukovat přes okraj jámy, budou se šklebit a chichotat a čekat už jen na to, až uvidí tvůj zaražený ksicht. Ale pak jsem se podíval nahoru – a tam nikdo nebyl.“

Jehošua vrtěl užasle hlavou, když stahoval z ryby kůži a odděloval maso od kostiček, tak opatrně, jako by pracoval na archeologickém nálezu. „A pak?“

„Přemýšlel jsem. Skutečně dlouho. Hádám, že jsem seděl dobrou hodinu v té své díře a nedělal nic, než přemýšlel. Ale nakonec mě stejně nenapadlo nic lepšího než informovat profesora.“ Stephen si vzal sousto a žvýkal. Chutnalo to právě tak dobře, jako to vonělo. Skutečně dobrý tip, tenhle lokál. „A jeho reakce mi přišla zvláštní.“

„Ejhle,“ pronesl Jehošua.

„Dlouho se dívá na ten nález a mlčí. Pak mi tiše řekne, abych o tom prozatím nikomu nic nevyprávěl. ‚Nikomu!‘ zopakuje hned dvakrát a dívá se mi vážně a naléhavě do očí. A pak mě pošle za Pierrem, abych mu pomáhal. Za Pierrem, který mluví jen francouzsky. A všechno, co umím francouzsky, je oui a non a voulez-vous coucher avec moi? Co si o tom můžu myslet?“

Judita se zachichotala. Tolik francouzsky uměla zřejmě také. „A teď jsi nám přesto všechno prozradil.“

Stephen nedbale mávl rukou. „Ach, něco takového mě nikdy netrápilo; to mě zkrátka špatně zná. Podívejte, pošle mě pryč, dá nad sondou postavit stan, telefonuje a následující den se tu objeví hlavní sponzor vykopávek, vpadne sem s celou hordou lidí jako Attila – co to má všecko znamenat? Myslí si snad, že si nad tím přestanu lámat hlavu?“

„A co si myslíš ty, že to znamená?“ zeptal se Jehošua.

„Tedy, jedno je jasné: mrtvý, kterému přidají do hrobu návod k používání videokamery, nemohl být v žádném případě Žid z přelomu předkřesťanské a křesťanské éry,“ soudil Stephen. „Myslím, že ho zavraždili teprve nedávno a tam ho zahrabali.“

Jehošua vytřeštil oči. „Dobrý Bože. To si opravdu myslíš?“

„Jistý si nejsem. Ale to by mohlo být vysvětlení.“

Judita nakrabatila zamyšleně čelo. „Ale proč by měl vrah dávat své oběti do hrobu právě tenhle návod k používání?“

„To musí být rozhodující indicie. Zrádný důkaz.“

„Ale pokud to byl zrádný důkaz, mohl ho spálit. Nebo zahrabat někde jinde. Hrob jeho oběti byl nejméně vhodné místo. Tam byl přece zrádný jako nikde jinde. Jen si představ – kdyby tam ten návod nebyl – každý by mrtvého pokládal za běžný archeologický nález.“ Za Juditou si už zase někdo začal do široka rozkládat noviny. Tentokrát ji horní hrana hebrejského listu škrabala na temeni, ale zdálo se, že to Judita nevnímá.

„Předtím jsi říkal, že mrtvý ležel v nekropoli,“ dodal zamyšleně Jehošua. „V jedné řadě s ostatními hroby.“

„Ano.“

„To znamená, že vrah o tom sídlišti musel vědět už před lety, ne?“

„Ach,“ udělal Stephen, „a přitom bylo objeveno teprve před rokem na satelitních snímcích. Správně.“

„Právě. To je divné.“

„Kdybych já chtěla zahrabat nějakou mrtvolu,“ vmísila se zavile Judita a přejela si rukou po vlasech, minula však noviny o šířku dlaně, „pak by neobjevené archeologické naleziště bylo tím snad nejhloupějším místem, ne? Tím míním, pokud jsem někoho zabila, pak přece chci, aby ho pokud možno nikdy nikdo nenašel.“

Stephen hleděl mimo ni, díval se na stránku novin potištěnou hebrejskými znaky, na níž něco upoutalo jeho pozornost, i když nedokázal přečíst jediné hebrejské slovo. Nebo ho upoutal ten muž, který se v tlumeném světle restaurace snažil číst? „Třeba ten vrah chtěl, aby se mrtvola našla,“ přemýšlel nahlas. „A taky chtěl, aby byla okamžitě identifikována jako oběť vraždy. A ještě něco – tam venku je John Kaun se svými lidmi. Žádná kriminálka. Co to má znamenat?“

Judita už zase ohmatávala svou smolně černou hřívu a tentokrát noviny polapila. Rozhněvaně se otočila a rozkřikla na muže. Hebrejsky, ale dalo se snadno uhádnout, co ji tak rozzlobilo. Stephen se šklebil, když muž, hubený obrýlený člověk, začal za neustálých, polekaně pronášených omluv noviny honem skládat.

A v tu chvíli Stephen objevil, co ho upoutalo.

„Judito!“

Nechápavě se na něho podívala. Vstal, naklonil se přes stůl, nevšímal si toho, že převrhl slánku a vázičku s umělými květinami, a popadl noviny. „Ta fotografie!“ volal, sevřel noviny pevněji, vytrhl je tomu muži z rukou a rozložil před Juditou. „Co tam stojí? V popisce pod tou fotkou?“

„Stephene! Co to děláš?“

Ťukal prstem na obrázek. „To je ten muž, který přijel taxíkem. Právě když jsme odjížděli. Co tam stojí?“

„Jaký muž?“

Stephen se jí zabodl pohledem do očí. „Prostě přečti, co tam stojí. Prostě to udělej.“

„Stephene, jakého muže myslíš?“

„Já se z tebe zblázním,“ vrčel Stephen. „Jehošuo, ty. Co je tam proboha napsáno?“

Jehošua se zmateně, ale poslušně sklonil nad novinovou fotografií, která byla zjevně pořízena v letadle. Peter Eisenhardt, známý německý spisovatel, cestuje právě po Izraeli, aby prováděl rešerše pro svůj příští román…

„Peter Eisenhardt!“ zvolal Stephen. „Přesně. Děkuji!“ Zase mu noviny vzal a vrátil je majiteli, který celou tu scénu ohromeně sledoval.

„Když jsme odjížděli z tábora, stálo tam taxi, které přijelo krátce před tebou,“ vysvětloval Stephen, obrácený k Jehošuovi. „A já se tě přece ptal, kdo je ten muž, vzpomínáš si?“

Jehošua přikývl.

„Věděl jsem, že jsem ten obličej už jednou viděl na nějaké fotografii, ale nemohl jsem se rozpomenout. Teď už to vím.“ Jeden z účastníků brazilské expedice byl Němec, který měl v zavazadle dva romány Petera Eisenhardta v kapesním vydání. Na zadních stranách knížek byla autorova podobizna.

„No a?“ vraštila čelo Judita. „Mně to jméno nic neříká, lituji.“

Stephen se opřel dozadu a na okamžik jako by kolem něho zvuková kulisa lokálu nabyla na síle, mozkem mu prolétl příval skládající se z hlasů nejrůznějších jazyků, cinkotu skleniček, smíchu a skřípání příborů na talířích. Hlavou se mu mihla šílená myšlenka, naprosto šílená myšlenka…

„V Německu,“ řekl Stephen pomalu, „je to poměrně známý spisovatel sci-fi románů.“

Judita se na něho podívala, on jí pohled oplatil. Stephen Foxx miloval šílené myšlenky. Za život, jaký vedl, vděčil jiné šílené myšlence. Ale tahle myšlenka – ta překonávala všecko…

„Snad,“ uvažovala Judita, „chce ten John Kaun zfilmovat jeden z jeho románů. A protože jsou právě oba v Izraeli, dohodli si schůzku…“

Stephen vrtěl hlavou, velmi pomalu, téměř neznatelně. „Kaun je muž zpravodajských relací. Filmy ho nezajímají. Ještě nikdy nefinancoval jediný film.“

„No tak dobře, pane chytráku. Tak tedy ne. Pak pověz ty, co to znamená.“

„Nevím.“

„Science-fiction, říkáš,“ dumal Jehošua.

Stephen jen zabručel. V mozku mu to vřelo. Zíral na svůj z poloviny vyjedený talíř a už vůbec neměl hlad. Science-fiction. Přesně. „Můžeme to prosím nějak zařídit, abychom se odtud dostali co nejdřív?“ poprosil slabým hlasem.

Nechali za sebou ulice, odkud se z jedné restaurace ozývaly zvuky jazzového piana a z druhé hned vedle zase lkaní elektrické kytary, doprovázející břišní tanec, a jejich odchod připomínal útěk. Vpředu pochodoval Stephen, aniž by věděl kam. V mozku mu to ještě stále vřelo.

„Stephene?“ slyšel za sebou Juditin hlas. „Je všechno v pořádku?“

Vytáhl z kapsy mobilní telefon a zapnul jej. „Všechno v pořádku. V naprostém pořádku. Jenom si potřebuju v klidu zatelefonovat.“

„Zatelefonovat?“

U mohutné kamenné zdi, staré určitě tisíce let, se zastavil a volil čísla. Tmavá voda přístavní zátoky pleskavě narážela na molo, v dálce se daly vytušit tmavé obrysy lodí a všude panovalo ticho. Ti dva ho dohonili.

„Komu voláš?“ chtěl vědět Jehošua.

„SONY.“

„SONY?“

Stephen se zastavil. „Prosím vás, nepřestali byste vy dva s tím, abyste pořád opakovali, co říkám? Volám firmě SONY, ano. Chci se o té videokameře dozvědět všechno, co se dozvědět dá.“

„Touhle dobou?“

„V Japonsku je právě“ – podíval se na náramkové hodinky – „krátce před jedenáctou dopoledne.“

„Ty voláš do Japonska?“ Jehošua zjevně jen s námahou udržoval klid.

„To jsem myslím říkal. Ano. SONY je japonská firma.“

Judita si ho prohlížela jako člověka, u něhož se neví, jestli mu právě přeskočilo, nebo si z ostatních dělá blázny. „A číslo do firmy SONY, to znáš zajisté nazpaměť.“

Stephen zdvihl svůj malý černý mobil, jako by držel v ruce trumfové eso. „Zkrátka se vyplácí být u správného poskytovatele síťových služeb, i když se to malinko prodraží. Když chci mluvit s někým, jehož číslo neznám, můžu zavolat zprostředkovatelnu, která funguje ve dne v noci a má veškeré telefonní seznamy světa. Všechno jasné?“

Už otvírala ústa, aby ještě něco řekla, ale pak si to rozmyslela a jen kývla.

Začal znovu volit čísla. Ozval se ženský hlas, tak svěží a radostný, jako by bylo zářivé ráno. Tam, kde seděla, možná opravdu bylo jasné ráno. Sdělil své přání – „SONY, Japonsko a tam pokud možno někoho z distribuce, kdo mluví anglicky“ – načež hlas zacvrlikal čiperné „Okamžik, prosím!“ a zařadil ho na smyčku čekatelů.

Judita si vyměnila s bratrem pohled. „Připadám si děsně staromódní,“ zamumlala.

Čekali. To nebude žádná laciná legrace.

„Dobrý den,“ slyšeli konečně Stephena, který se snažil mluvit pomalu a zřetelně. Osoba na druhém konci zřejmě nemluvila příliš důvěryhodnou angličtinou. „Jmenuji se Foxx a volám z Izraele. Izraele, ano. Na Blízkém Východě. Ano. Mezi Egyptem a Sýrií… Palestina, přesně.“

Jehošua zkřivil tvář.

„Zajímám se o váš camcorder MR-01. Rád bych věděl, jestli je někde v Izraeli obchodník, u něhož bych si mohl ten přístroj prohlédnout.“ Pauza. „MR-01, ano. M jako Madagaskar, R jako Rio. Pomlčka, nula, jedna. Ano.“

Viděli, jak Stephen valí oči. Čím déle naslouchal, tím víc je valil. Když znovu promluvil, měl zvláštně změněný hlas. „Ach. Rozumím. Ach tak. Ano. To se nedá nic dělat. Ano, děkuji mnohokrát. Děkuji za informaci. Ale ano, velmi jste mi pomohl. Děkuji mnohokrát.“

Pípnutí, jímž se spojení přerušilo, znělo žalostně. Pak tam Stephen stál, zíral prázdnýma očima na telefon, potom na pláž, na jejímž jižním konci se zřejmě konal malý mejdan. Z přenosného tranzistorového rádia se ozývala tichá hudba, z níž tu byly slyšet jen útržky, a v jejím rytmu tančily tmavé, štíhlé postavy, některé z nich již ve vodě.

„No?“ přerušila Judita konečně mlčení.

Stephen se zmohl jen na krátké, neradostné uchechtnutí „Science-fiction,“ pronesl, znovu se podíval na svůj telefon, vypnul jej a zasunul zpátky do kapsy. „Science-fiction.“

„Mohl by ses laskavě vyjádřit jasněji? Co říkal?“

Stephen slyšitelně vydechl a pohledem klouzal po široké, nočně černé zátoce přístavu.

„SONY camcorder MR-01,“ oznámil, „se teprve vyvíjí. Na trh přijde nejdřív za dva roky. V danou chvíli existuje jen na rýsovacím prkně.“

KAPITOLA 7

Mince 47: Site 98, Strat. JE 14/6, Per.30; Ph.83. Váha AE 2.53 g. – Claudius (AD 51-64), rok 14; prokurátor v Judeji: Antonius Felix. – Reference: MESHORER 232. – Časové zařazení: 54 p. Kr.

PROF. CHARLES WILFORD-SMITH ZPRÁVA O VYKOPÁVKÁCH U BET HAMEŠE

„Tak co?“ zeptal se vítězoslavně majitel druhé největší zpravodajské sítě na světě. „Co si o tom myslíte?“

Eisenhardt namáhavě vstal. V pravé noze měl mravence, zřejmě se mu v podřepu dost neprokrvovala a on si toho nevšiml. „Těžko říct,“ mínil váhavě. „Vypadá to jako podivný žert.“

„A co když to není žert?“

„Co jiného by to mohlo být?“ Spisovatel si rukou masíroval stehno. „Přece jste říkal, že to našel jeden z vašich dobrovolných pomocníků. Proč si myslíte, že je to pravé?“

John Kaun vrhl na profesora vybízivý pohled. „Povězte mu, co víme o datování nálezu.“

„Můžeme vycházet z toho,“ začal profesor, „že vrstva, v níž byla nalezena kostra, byla neporušená. Jinými slovy, můžeme vyloučit, že by mrtvý byl zahrabán dodatečně. Jak si jistě umíte představit, poměrně často se stává, že hřbitov se zakládá na místě, na němž před staletími už nějaký byl – zejména v krajině, která je už tak dlouho osídlená jako tato. Na to se při vykopávkách musí dbát, jinak by se nálezy přiřadily k jiným epochám, a existují určité, velmi bezpečné znaky, podle nichž se to dá rozlišit. Tady tomu tak nebylo, jak už jsem řekl. Vrstva byla neporušená a na základě četných mincí, keramických střepů, travního pylu a kusů dřeva, které umožňují časové zařazení pomocí letokruhů, se dá jednoznačně určit její stáří. Jinými slovy, je jisté, že kostra ležela v zemi dva tisíce let.“

„Kostra,“ přikývl Eisenhardt. „Ale o tu nejde. Jde o ten váček.“

„No, ten ležel bezprostředně vedle ní.“

„Když jste ho uviděli. Ležel také vedle, když byla vykopána ta kostra?“

„Můžu vám ukázat vlákna vnějšího obalu pod mikroskopem. Pocházejí z druhu rostliny, která se tu už tisíc pět set let nevyskytuje.“

„Ale možná někde jinde?“

„Navíc je látka jednoznačně velmi stará.“

„V pořádku. Kdo ten váček otevřel?“

„Byl to mister Foxx. Mladý muž, který ho našel.“

„Je obvyklé, aby pomocníci poškozovali nálezy?“

„Ne, přirozeně ne. Také jsem mu to vytkl.“

„Ale bylo by myslitelné, že vyměnil obsah váčku.“

„Myslitelné ano. Ale proč by to dělal?“

„Aby si z vás vystřelil.“

Wilford-Smith zavrtěl hlavou. „Ten nepatří k sortě lidí, kteří si z druhých střílejí.“

„V pořádku.“ Spisovatel se podíval z jednoho na druhého. „Co přesně chcete, abych teď udělal? Mám pocit, že už máte nějakou teorii, a v ní zřejmě tento nález není pokládán za podvrh. Snad abyste se nejdřív vyjádřili, co si o tom myslíte vy.“

Znovu se vmísil Kaun. „Myslíme si, že zde není ve hře nějaký podvod. Navrhuji, že vám vypočítám všechno, co v danou chvíli pokládáme za jisté, a pak vám povím, jaký závěr z toho vyvozujeme. A vy nám potom řeknete, co si o tom myslíte.“

„To zní rozumně.“

„Za prvé,“ vypočítával mediální car, zdvihl ukazováček pravé ruky a začal přecházet sem a tam, „vrstva, v níž byla nalezena kostra, je stará dva tisíce let a byla ve chvíli nálezu neporušená. Za druhé, váček je z materiálu, který se zde používal před dvěma tisíci lety, dnes se však už nikde nenajde. Za třetí, materiál druhého váčku je jednoznačně plastiková fólie; zdá se, že působením dosud neznámého vlivu změnila barvu. Za čtvrté, i papír, na němž je otištěn návod k používání, vypadá jako velmi starý, ať to zní sebepodivněji. Zařídíme, aby se stáří veškerých materiálů – látky, papíru, kostí – určilo pomocí radiokarbonové metody; to však bude chvíli trvat.“

„Navíc jsme v zubech lebky objevili amalgam,“ pokračoval profesor. „Jako výplň zubů se amalgam poprvé použil v roce 1847 ve Francii.“

„Vynález upadlý do zapomenutí?“

„Ne. Mrtvý má dva odborně vyvrtané a zaplombované zuby, ale jinak řadu hrozně zkažených zubů; mnohé chybí. Pokud by v roce 50 existoval tak pokrokový lékař, určitě by k němu šel znovu.“

Eisenhardt s povzdechem vydechl, zkřížil paže za zády, udělal pár kroků, pak se znovu otočil a šel zpátky, zůstal stát před hrobem a hleděl na napůl vykopané kosti. Bylo to tu cítit horkým prachem. Lebka se leskla ve světle nástropních lamp, jen oční důlky vrhaly temné stíny.

„Vy si myslíte, že je to člověk cestující časem, že?“

Na dobu úderu srdce bylo ticho, pak slyšel Kaunovo zasmání.

„Vidíte?“ volal směrem k profesorovi. „Co jsem říkal? Pro spisovatele sci-fi je to hračka. Kde my si lámeme hlavy, tam se on jednou podívá a – bum, hned ví, co a jak!“ Tleskal rukama jako dítě, ale ani to nevypadalo u něho směšně, nýbrž hrozivě. Eisenhardt cítil, jak se mu sevřel žaludek.

„Tak to je tedy vaše archeologická senzace,“ prohodil. „Kostra cestovatele časem.“

Kaun se zarazil.

„Ne,“ pronesl tónem, jako by si teprve teď uvědomil, že Eisenhardt ještě vůbec nepochopil to nejdůležitější. „To ještě není senzace.“

„Nýbrž?“

„Uvažujte přece,“ vyzval ho muž v tmavomodrém obleku. „Cestovatel časem. S videokamerou.“

Eisenhardt na něho vytřeštil oči. Pochopil.

„Ach bože,“ ujelo mu.

Kaun se usmál vlčím úsměvem. „Ano… co asi tak chtěl před dvěma tisíci lety?“

Hledali zpáteční cestu k Jehošuovu autu a bezděčně zrychlili krok, jako by je někdo sledoval.

„Zapomeňte na to, co jsme říkali o vraždě,“ prohlásil Stephen. „To nebyla vražda.“

„Nýbrž?“

„Mrtvý skutečně umřel před dvěma tisíci lety, byl pohřben a my ho znovu vyhrabali.“

„A váček? S návodem k používání?“

„Také.“

Co je to za město, kde jsou v půl druhé ráno ještě některé ulice ucpané auty? Stephen se zastavil, zíral na ten chaos a pak se otočil ke svým průvodcům. „Moje teorie zní naprosto bláznivě, ale vysvětluje všecko. Dávejte pozor: V nejbližší době někdo objeví, jak se dá cestovat časem. Nejdřív za tři roky, možná o něco později, ale v každém případě v době, kdy tenhle SONY MR-01 bude tou nejlepší videokamerou, jaká se dá koupit. Někdo ji koupí a odcestuje s ní dva tisíce let zpátky do minulosti. Z nějakého důvodu se mu ale už nepodaří vrátit do své doby. Takže musí zůstat tam, žít s lidmi té doby, až jednoho dne umře. Pochovají ho a někdo mu položí do hrobu ten váček s návodem k používání zataveným do fólie, aniž by věděl, co to vlastně je. A my ho znovu vykopali – pár let před tím, než se vydá na svou cestu!“

Díval se na dvě tváře, jimž pomalu klesala spodní čelist.

„Ale to by znamenalo,“ mínila Judita nakonec, „že ten, jehož kostra tu leží, ještě někde žije?“

„Přesně tak.“

Jehošua vypadal ohromeně. „Pak ho musíme najít! Varovat ho!“

„A pak?“

„Aby se na tu cestu nevydal.“

„Potom ho ale nenajdeme,“ namítla jeho sestra. „A když ho nenajdeme, vůbec nepřijdeme na nápad, abychom ho varovali. A protože ho nebudeme varovat, tak se na tu cestu přece jen vydá. Takže ho přece jen najdeme.“ Ze samého nadšení se zvonivě rozesmála. „Možná přece jen nejsem tak staromódní!“

„To je skutečně bláznivá teorie!“ obrátil se Jehošua vyčítavě na Stephena. „Mně se skoro motá hlava, když o tom začnu přemýšlet.“

Znovu pokračovali v chůzi. Z řady létacích dveří se najednou vyrojili lidé na ulici a až po chvíli Stephen pochopil, že tam zřejmě skončilo filmové představení. Prokličkovali mezi troubícími, páchnoucími auty na druhou stranu ulice a na Jehošuův pokyn zabočili do klidnější, temné postranní ulice.

„Nejde o to toho muže varovat,“ mínil Stephen. „Uměl bych si představit, že dokonce věděl, že se nevrátí. Možná že cesta časem funguje jen jedním směrem a on se s tím smířil.“

„Ale kdo by něco takového udělal?“ ptal se Jehošua.

„No, poslouchejte! Za takový námět?“

„Jaký námět?“

Zastavil se a užasle na ně zíral. „Jaký námět? Můžu odcestovat dva tisíce let zpátky do minulosti. Vím, že se nevrátím, ale vezmu si s sebou tu nejlepší videokameru, jaká existuje. Co asi natočím?“

Ještě stále dvě naprosto nechápající tváře. Až to Stephenovi začalo docházet.

„Krucinál,“ zamumlal. „Jasně. Jste Židi. Pochopitelně…“

Zhluboka se nadechl. „Takže znovu. Pomyslete na to, že muž, který cestuje do minulosti, si s sebou bere americkou verzi návodu k používání. Nikoliv japonskou, ale ani ne hebrejskou. Pravděpodobně to tedy bude Američan. A pro Američana, který se vypraví dva tisíce let zpátky do minulosti, aby se už nevrátil, může v celém tehdejším světě existovat jen jediný interesantní námět – Ježíš Nazaretský. Ježíš Kristus.“

Na dobu úderu srdce měl pocit, že vystoupil sám ze sebe, že vidí sám sebe, jak stojí v úzké temné uličce v Tel Avivu, a slyší ozvěnu vlastních slov, jak se odrážejí od tichých domů okolo. Pak to zase zmizelo. Zamrkal. Co to tu říkal?

„To je pravda,“ pronesla Judita zamyšleně. „Ten tehdy žil.“

„Ano. Je na tom založeno naše počítání času.“ Pak ho napadlo, že židovská kultura má vlastní letopočet, že podle něho se píše přibližně rok 5760. Ale dokonce i správa státu Izrael se řídí křesťanským kalendářem. V tu chvíli si nedokázal vzpomenout na jediný stát na světě, který by se podle něho neřídil. Ano, právem se dalo tvrdit, že se na tom zakládalo počítání času.

Stephen cítil, jak mu vlhnou dlaně. Po zádech a šíji mu proběhlo zamrazení. Víření myšlenek ustalo a ustoupilo křišťálově průzračné jistotě, která mu skoro brala dech.

„John Kaun,“ mluvil dál zvláštně zastřeným hlasem, „došel k úplně stejné teorii. Proto je tady. Říká si, že někde musí být ještě i kamera, zabalená a zapečetěná, aby přetrvala dva tisíce let – a v kameře je videopásek.“

Viděl, jak Judita pomalu chápavě přikyvuje. Viděl Jehošuův obličej ve světle pouličních luceren a ten byl bledý. Všechno bylo jasné. Dílky skládačky se složily. Slova se kácela jako kostky domina na konci řady.

„A to video chce mít,“ dodal.

KAPITOLA 8

Vlastnosti keramické hmoty u různých typů nádob byly zkoumány tím způsobem, že se z fragmentů nádob odlomily malé kousky a ty byly znovu vypáleny v elektricky vytápěné oxidační peci, při čemž vzorky byly vystaveny po dobu jedné hodiny nejvyšším teplotám, 800-900 °C byz./fr. – arabské vzorky z doby železné, 1000 °C středověká a pozdější keramika. Oxidací střep většinou získá světlejší barvu, takže ostřivo, podobně jako povrchová úprava, je lépe viditelné. Případné zničení střepu ve vysokých teplotách nám dovoluje udělat si představu o původních vypalovacích teplotách (srv. kap. III. 5-1).

PROF. CHARLES WILFORD-SMITH ZPRÁVA O VYKOPÁVKÁCH U BET HAMEŠE

Obytný přívěs Johna Kauna se nedal popsat jinak než jako „přiměřený majitelovu významu“. Největší část zabírala luxusní pracovna, jejíž stěny byly obložené tmavým dřevem a podlaha pokrytá huňatým šedým kobercem, do něhož se nohy bořily málem po kotníky. Zaprášené boty na něm zanechávaly špinavé šmouhy a pohled na ně člověka málem bolel. Místnosti dominoval mohutný mahagonový psací stůl, na kterém stála jedna z těch mosazných lamp se zeleným stínítkem, jak je Eisenhardt dosud viděl jen v amerických filmech. Za velkým černým koženým křeslem visela olejomalba, která vypadala draze a pravděpodobně taky drahá byla, na postranním stolku stál počítač, na jehož obrazovce se zvolna otáčelo logo Kaunovy společnosti, a vedle něho celá baterie telefonů. Eisenhardt musel myslet na antény, kterých si všiml na střeše obytného přívěsu; mezi nimi se nalézala i velká přijímací parabola, která pravděpodobně byla schopná přímo komunikovat s telekomunikačním satelitem. John Kaun mohl sedět v té nejosamělejší pustině, daleko od svého hlavního sídla, v každém případě však podnikl vše, co dnes bylo technicky možné, aby si udržel firmu pod kontrolou.

A nejlepší na tom bylo: místnost byla příjemně chladná.

„Co si dáte?“ zeptal se průmyslník a otevřel ledničku až po vrch plnou lahví, v nichž se slibně třpytily tekutiny ve všech možných barvách. „Canadian whisky pro vás, profesore?“

„Ano, prosím,“ vzdychl Wilford-Smith a klesl do jednoho z polštářovaných křesel. Vypadal unaveně.

„A vy, mister Eisenhardte?“

Spisovatel váhal. Alkohol pil zřídka, méně ze zdravotních nebo zásadních důvodů, jako spíš proto, že se po jeho požití většinou cítil méně dobře než předtím. Alkohol byl pro něho něco, co člověku ubíralo na síle. V nejlepším případě se mu po něm chtělo spát. „Máte něco nealkoholického?“ zeptal se.

Kaun se na něho podíval pohledem, z něhož Eisenhardt vyčetl – jak mu připadalo – překvapení a nesouhlas. Jako by Eisenhardt porušil nepsaná pravidla. Zkrátka otrapa. Ale ani brvou nehnul, když se ho ptal: „Co byste rád? Colu? Zázvorové pivo? Perrier?“

„Cola by byla báječná.“

Kaun jim podal jejich sklenice, sám si namíchal poněkud složitější nápoj a s ním se usadil za psacím stolem. Eisenhardt bezděčně očekával, že se předseda představenstva trochu protáhne, povolí uzel kravaty a uvolněně opře dozadu, ale Kaun jen krátce upil ze sklenice, předklonil se a upřel oči na spisovatele.

„Co si myslíte o té věci?“ chtěl vědět.

„Hmm,“ zabručel Eisenhardt a hledal slova. Už při své každodenní práci s tím měl problémy; v angličtině to bylo dvojnásob obtížné. „Jak bych to řekl? Mám takový nejasný pocit, že jsem se omylem ocitl ve filmu Indiana Jones.“

Po tváři mediálního cara přeběhl náznak úsměvu, ale nic neřekl.

„Jste si jistý, že nejste obětí podvodu?“ zeptal se Eisenhardt. „Vzpomeňte si na Hitlerovy deníky.“

„To bylo to první, na co jsem myslel. Ale od Josepha Goebbelse existují také deníky, a ty jsou pravé.“ Kaun se podíval na svoje náramkové hodinky, ploché, zlaté a vyhlížející náramně draze. „Touto dobou už musely materiálové vzorky dorazit do laboratoře v Chicagu, která určí jejich stáří pomoci radiokarbonové metody. Pokud se ukáže, že papír je starý dva tisíce let, pak pro to není jiné vysvětlení, než že někdo podnikl cestu časem. V tom se mnou snad souhlasíte, nebo ne?“

„Ano.“

„Ta kamera existuje. Tím jsem si jistý. A jsem si také jistý tím, že je v dobrém stavu.“

Eisenhardt našel konečně slova pro námitku, která se mu už chvíli honila hlavou. „Už jste uvažoval o tom, jestli videopáska, zahrabaná v zemi dva tisíce let, vůbec může obsahovat ještě nějaké obrázky? Videopáska je magnetický záznam. V průběhu let musela magnetizace klesnout. Po dvou tisících let na ní může být prakticky jen šum.“

„Správně,“ přikývl Kaun. „To bylo to první, co jsem přezkoumal. Mluvil jsem s vědci z NASA, kteří vyhodnocují signály z kosmických sond, fotografující tak vzdálené planety, jako je Uran nebo Neptun. Ti lidé mají podobný problém, totiž aby vyfiltrovali slabé signály těchto sond z kosmického šumu. No, a na naprosto jasných snímcích, které předkládají, můžete vidět, co dokážou. Bude to možná chvíli trvat a stát hodně času na drahých výkonných počítačích, ale nahrávku na videopásce je možné zviditelnit, ať je sebestarší.“

„Och,“ povzdechl ohromeně Eisenhardt. Ano, to znělo věrohodně.

„Přirozeně jsem nic neříkal o cestovateli v čase,“ dodal Kaun. Teď se skutečně opřel dozadu, přitom si držel sklenici oběma rukama před hrudí. Tekutina uvnitř měla medovou barvu. „Představuji si, že spolupracoval s nějakým spojencem –“ zarazil se a pak se opravil: „Bude s nějakým spojencem spolupracovat. Vidíte? To je to, co mám na mysli. Člověku to sešrotuje mozek, když o tom přemýšlí. Proto potřebuji vás, mister Eisenhardte. O cestování časem jste napsal řadu příběhů, jinými slovy, vy jste ve své fantazii již promyslel ty problémy, s nimiž se potýkáme teď my v realitě.“

Eisenhardt váhavě přikývl.

„Takže – bude spolupracovat s druhou osobou. Ti dva se dohodnou, kde má kameru schovat. Pak ten jeden odcestuje do minulosti, ten druhý si jednoduše zajde k domluvenému místu a najde tam nahrávky, které ten druhý… udělal? Bude mít udělané? Myslím si to správně, nebo ne?“

„Ano.“

„Prakticky ve stejném okamžiku.“

„Pokud se všechno povedlo,“ nadhodil Eisenhardt. Začal pociťovat únavu. Jednou se na to všechno vyspat, a zítra ráno to bude vypadat jinak. Pak třeba i dostane nějaké nápady, které tohoto mocného, zjevně neúnavného firemního bosse ještě nenapadly.

„Určitě se to povedlo. Do minulosti se přece neodcestuje dřív, dokud se neprovedou všechna možná opatření. Ta kamera leží na dohodnutém místě. Otázka jen je kde. Co si ti dva domluvili? Nebo, pro mě za mě, co si ti dva domluví? Vmyslete se do toho cestovatele v čase, Eisenhardte, uhodněte jeho myšlenky. Jste spisovatel – je to vaše práce, abyste se vciťoval do jiných osob. Zjistěte, co si bude myslet. Zjistěte, kde je kamera.“

Během řeči se Kaunův hlas změnil, dostal ostrý, naléhavý, kovový zvuk. Eisenhardt zíral na toho muže a cítil, jak se mu v útrobách rozlézá panika a chňape mu po krku jako žhavý spár. Teď byl zase cítit, ten pravý John Kaun, který se až doteď skrýval za přívětivou maskou. A pravý John Kaun byl dravá šelma, oblečená do tmavomodrého obleku.

Eisenhardt vrhl nervózní pohled k Wilfordu-Smithovi; profesor však měl skleničku whisky prázdnou a hleděl před sebe očima, které se užuž zavíraly. „To všechno je, eh, v tuto chvíli pro mě příliš náročné. Cesta, ten nález… Ale budu o tom přemýšlet.“

„Máte čas. Ne neomezeně, ale čas máte.“

„Budu muset udělat nějaké rešerše. Potřeboval bych se dostat do nějaké velké knihovny.“

Kaun přikývl, jako by neočekával nic jiného. Rychlým pohybem, jímž ještě zesílil znepokojivý dojem, že se zřejmě nikdy neunaví, se obrátil ke straně a vzal telefonní sluchátko, vytočil dvojmístné číslo, a když se někdo ohlásil, požádal ho: „Prosím, přijďte sem.“ Pak sluchátko položil.

„Dostanete obytný přívěs hned vedle,“ řekl pak. „Tam máte kompletně vybavenou pracovnu. Jinak…“ U dveří se ozval nějaký šelest, pak se otevřely dveře a dovnitř vstoupil muž, kterého Eisenhardt dosud neviděl. Profesor sebou škubl, a podle toho, jak na příchozího zíral, ho zřejmě také ještě nikdy neviděl.

„Pánové, toto je mister Ryan. Je šéfem mého bezpečnostního oddělení a od této chvíle se bude o všechno starat. Ryane, zde je profesor Wilford-Smith, vedoucí vykopávkových prací, a mister Eisenhardt, spisovatel.“

„Těší mě,“ pronesl muž hlubokým, temným hlasem.

Byl velký, měřil přinejmenším sto devadesát centimetrů, vypadal tvrdě a trénovaně. Elitní voják, který na sobě neměl uniformu, nýbrž jen jednoduchý khaki overal. Stisk ruky byl chladný, krátký, věcný. Vlasy měl nakrátko ostříhané, takže se dalo jen hádat, jakou asi měly barvu, a oči v bezvýrazné tváři měly tu nejsvětlejší vodově bleděmodrou barvu, jakou Eisenhardt v životě kdy viděl. Kolik mohlo Ryanovi být? Zvláštním způsobem vypadal jako bez věku, mohlo mu být právě tak dobře dvacet osm jako padesát osm.

„Ryan,“ pokračoval Kaun a díval se na Eisenhardta, „vám obstará každou knihu, kterou budete potřebovat. Obstará vám i všechno ostatní, co budete potřebovat. Zaveze vás do každé knihovny v této zemi nebo vás tam dá zavézt, když si to budete přát. Cokoli vás napadne, co by mohlo naši záležitost urychlit, povězte jemu.“

Eisenhardt přikývl, poněkud zaražený, a nesměle se po Ryanovi podíval. Ten mu pohled bezvýrazně oplatil.

„A, mister Eisenhardte, míním to tak, jak to říkám. Cokoli vás napadne.“

„Ano.“

„Není vaším úkolem si dělat starosti, jestli ho přetěžujete nebo ne.“

„Chápu.“

„Pokud bych zjistil,“ začal Kaun ještě jednou a podíval se na spisovatele temně planoucíma tygříma očima, „že jste vynechal nějaký pramen jen proto, že jste ho neměl právě po ruce, a musel se po něm pídit, a neudělal to – pak byste mě zažil takového, jaký bych se vám nelíbil, to vás ujišťuji.“

Ouha. Eisenhardt znepokojeně polkl, pak kývl. A je po líbánkách. Kaun se nedostal tam, kde dnes je, jen proto, že si uměl tak dobře vázat kravatu.

„Ostatně,“ pokračoval miliardář a předklonil se dopředu, předloktí položená na koženou psací podložku na svém stole, špičky prstů obou rukou opřené o sebe, „od této chvíle uplatníme jistá bezpečnostní opatření. Toto místo je nutno strážit. A nemilé přehmaty, jako že například ten Foxx zrovna dnes večer musí vyrazit někam na diskotéku, se už taky nesmějí opakovat.“

Profesor se v koženém křesle narovnal a měl pocit, že se musí Foxxe zastat. „Mister Kaune, ujišťuji vás… Stephen Foxx je mladý muž a zalíbila se mu ta dívka. Je přece zcela přirozené, že si s ní chtěl vyjít. Muž, který ty dva vyzvedl, je její bratr. Znám ho dobře, pracuje jako asistent v Rockefellerově muzeu v Jeruzalémě.“

Kaun se na archeologa díval jako na odpudivý hmyz. „Možná bychom se ho rádi na leccos zeptali.“

„Ale to přece můžeme udělat zítra.“

„Ovšem mohli jsme se ptát už dnes večer a ztratili bychom méně času.“

Eisenhardt svraštil čelo. „Jak si to ten člověk představuje, že se takový problém dá řešit? Snad primitivní, násilnickou aritmetikou podle hesla Cože, Leonardo da Vinci potřebuje šest měsíců, aby namaloval Monu Lisu? Dejte mu pětadvacet pomocníků, pak to stihne do týdne.“

„Božínku,“ vzdychl Wilford-Smith a znovu se v křesle zhroutil. Jeho hubená postava se v křesle přímo ztrácela. „Je to svobodný muž. Já mu přece nemůžu předepisovat, co má nebo nemá dělat ve svém pracovním volnu.“

„To taky nemusíte,“ prohlásil Kaun, „to zařídíme ode dneška my.“

Vědec si ho zamračeně změřil. „Co tím myslíte?“

„Vyhlásíme zákaz poskytování informací. Nechci, aby se náš objev předčasně dostal na veřejnost a aby vypuklo cosi jako zlatá horečka, protože každý člověk v zemi bude hledat tu kameru.“

„A jak to chcete udělat? Většina mých spolupracovníků jsou přece dobrovolní po…“

„To je mi fuk,“ odsekl ostře Kaun.

Všichni sebou trhli, jako by pěstí bouchl do stolu, a protože takové gesto nebylo zapotřebí, bylo to tím působivější.

„Ještě pořád si doopravdy neuvědomujete, co se tu děje,“ pokračoval Kaun a díval se z jednoho na druhého, jako by jim to tímto způsobem mohl vpravit do těch jejich zjevně zabedněných mozků. „Vy si prostě myslíte, že to je senzace. Myslíte si, že proto se za tím ženu – protože to je největší senzace všech dob. Ten nejsenzačnější novinový titulek, jaký se kdy vyskytl. Nejsenzačnější nález od dob, kdy se začala provozovat archeologie. Revoluce ve fyzice. Vy všichni jste ještě vůbec nepochopili, co ta nahrávka skutečně znamená.“

Slova jako by chvíli vyčkávavě visela v prostoru a pak jako by je vsál tlustý koberec na podlaze a mahagonem táflované stěny. Nikdo nedýchal. Každý v místnosti visel Kaunovi na rtech. Ten z toho měl potěšení, jak se zdálo.

„Co myslíte,“ zeptal se tiše, málem šeptem, „že by dala katolická církev za videopásku, která dokazuje vzkříšení Ježíšovo?“ Odmlčel se. „Nebo,“ dodal pak s náznakem úsměvu, „která je vyvrací!“

Reflektory automobilu pronikaly nocí, ohmatávaly šedý asfalt silnice, která vedla temnotou a na níž byl překvapivě silný provoz, když se uváží, že bylo kolem druhé ráno. Moc toho nenamluvili, zabývali se vlastními myšlenkami a pomine-li se hluk motoru, vládlo ve voze podivně stísněné ticho.

Tentokrát seděl na zadním sedadle Stephen. Asi tak v polovině cesty se naklonil dopředu, opřel se lokty o přední sedadla a prostrčil hlavu mezi těmi dvěma vepředu. „Jehošuo?“

„Mmmh?“

„V Rockefellerově muzeu přece máte různé laboratoře na zkoumání archeologických nálezů.“

„Ano.“

„Nezmiňoval ses jednou, že zkoumáte i staré papíry?“

„Papyry. Ne papíry. Množné číslo od papyrus.“

„Papyrus, chápu. Ten krám z rákosí.“

„Z žádného rákosí. Papyrus se vyráběl z dřeně stonků šáchoru papírodárného, latinsky cyperus papyrus, rostliny z čeledi šáchorovitých.“

„Ale to je něco jiného než papír.“

„Přesně.“

Stephen kývl. V protisměru kolem nich proburácel nákladní vůz. Na okraji silnice se na okamžik zableskla silniční tabule, na níž někdo černou barvou začmáral hebrejský a anglický nápis, takže se daly číst jen arabské znaky.

„Předpokládejme, že by profesor chtěl ten návod k používání přezkoumat. Kde by to podle tebe mohl nejlíp udělat?“

„U nás.“

„U vás? Myslel jsem, že umíte zkoumat jen papyry?“

„Tím se zabýváme. Ale právě tak umíme restaurovat papír. Je to dokonce snazší než restaurace papyru. Jen zatím nikdo s žádným starým papírem nepřišel.“

„A proč ne?“

„Protože v historických dobách se v celé středomořské oblasti používal jako psací materiál výlučně papyrus.“

„Ale uměl bys restaurovat i papír?“

„Jasně.“

„Zpuchřelé listy ošetřit tak, že by se daly bez nebezpečí obracet?“

„Jistě.“

„Vybledlé písmo udělat zase viditelným?“

„Beze všeho.“

„Dobře,“ řekl Stephen. „To je dobře.“

Teď se vmísila i Judita. Otočila se na sedadle tak, aby na Stephena viděla ze strany. Nedůvěra v její tváři se ve slabém světle palubních přístrojů dala spíš vytušit než vidět. „Ty se o Jehošuovu práci nezajímáš jen tak pro nic za nic, co?“

Stephen nechal hlavu klesnout dopředu, jako by pro něj byla najednou příliš těžká a zabrumlal: „Ne, o Jehošuovu práci se nezajímám jen tak pro nic za nic.“

„Nýbrž?“

„Něco jsem zapomněl.“

„Co že jsi?“

„Něco jsem zapomněl. Chci tím říct, že jsem zapomněl něco vám povědět. – Jehošuo, buď tak laskav a koukej na cestu!“ Auto začalo dělat znepokojivé kličky, když Jehošua stejně jako jeho sestra obrátil hlavu, aby se na Stephena nedůvěřivě zadíval.

„Zapomněl?“ Judita mu nevěřila ani slovo.

Stephen vzdychl. „Opravdu jsem na to zapomněl. Zapomněl jsem to říct profesorovi, když jsem mu ohlašoval ten nález, a když jsem o tom vyprávěl vám, zase jsem to zapomněl. To je skutečně zvláštní.“

„A? Vyrukuješ s tím konečně aspoň teď?“

Stephen se díval z jednoho na druhého. Juditiny oči se ve tmě leskly tušením a nedočkavostí, vypadaly jako dvě hluboká temná jezera. Jehošua upíral oči dopředu na silnici a vypadal napjatě, jako by další vzrušující příběh potřeboval přibližně tak nutně, jako nemocný se srdečním záchvatem potřebuje oznámení o nezaplacených daních.

Ale bylo to jen dobrodružství. Dobrodružství a adrenalin k sobě zkrátka nerozlučně patří. A navíc, Jehošua byl Izraelec, ozbrojený obyvatel ohrožené země, a musel být zvyklý na stres jako newyorský burzovní makléř. Stephen se rozhodl, že si nebude brát servítky.

Snad to bylo jednoduše jen tím zvláštním osvětlením, že Jehošua působil tak vystresovaně.

„V plastikovém sáčku,“ začal, „nebyl jen návod k používání.“

Judita vydala přiškrcený zvuk. „Já to tušila.“

„Opravdu jsem to zapomněl říct,“ ujišťoval Stephen. „Prostě zapomněl. Možná to chce moje podvědomí utajit, nevím.“

„Nech mě hádat, co bylo ještě uvnitř. Mapa. S nakresleným křížkem.“

„Ne. Jen pár složených, drolících se kousků papíru.“

Jehošua zasténal. „Drolících se!“

„Ano. To bylo to první, co jsem viděl, když jsem ten plastikový sáček rozřízl. Jak už jsem ztřeštěný, tak jsem ty papíry vytahal pinzetou. A pak se objevilo firemní logo SONY… Nevím proč, ale tím se nějak všechno smazalo. Už jsem neměl v hlavě místo pro jiné kousky papíru.“

„A kde jsou teď, ty jiné kousky papíru, ty drolící se? V koši na papír?“

„Ne, jednoduše jsem je uložil do své bedny na nálezy, nahoru na zeminu, kterou jsem předtím nametl. A bedna na nálezy stojí pořád pod mou postelí.“

„No prima,“ vzdechla Judita.

„Profesor asi nebude moc nadšený, že se mu s tím vytasíš teprve teď,“ mínil Jehošua a vrtěl hlavou. „A po tom, cos nám vyprávěl o tom Johnu Kaunovi… Já nevím. Měl by sis tu svou historku ještě trošku vypulírovat, myslím. Totiž, aby ti vzápětí neutrhl hlavu.“

Díra v silnici zatřepala vozem a pérování zatížila právě v té míře, aby vyvolala zřetelné drncání a zvuk ca-dang. Jehošua sundal nohu z plynu. Ca-dang. Ca-dang.

Stephen se pomalu nadechl a zase vydechl a vnímal houpání vozu. Olízl si rty, než znovu začal mluvit.

„Nemám v úmyslu o těch papírech něco říkat. Ani Kaunovi, ani profesorovi.“

Ca-dang.

Měl představu, že přes hluk motoru slyší, jak se Juditě na šíji zježily vlasy.

Ca-dang.

„Stephene, nemyslel jsem to tak,“ vypravil ze sebe Jehošua posléze s námahou. „Myslím, jako žes zapomněl ty papíry… v prvním úleku… Oni ti to prominou. Opravdu, to by se mohlo stát každému. To není důvod, abys teď všechno zamlčel. Ty papíry by mohly být poznámky toho mrtvého, možná jeho deník! A pokud to byl skutečně cestovatel časem… pak možná obsahují informaci o místě, kde je schovaná kamera!“

Stephen s úšklebkem přikývl. „Právě.“

„Ano, ale…“ Jehošua otočil hlavu a zděšeně se na Stephena ze strany podíval. „Tím bys přece zabraňoval…“

„Jehošuo! Prosím tě! Silnice! Jestli nás teď zavezeš někam do propasti, pak ty papíry nakonec skutečně skončí někde na smetišti místo ve tvé laboratoři.“

„Ano, ano. Jak to, v mé laboratoři?“

Judita si odfrkla. „Chce je dát prozkoumat na vlastní pěst!“ vysvětlila netrpělivě. „Stephen Foxx, ztřeštěně odvážný dobrodruh, co chce všechny přetrumfnout.“

Jehošua už neudržel oči na vozovce. „Je to tak, Stephene?“

Auto jelo cikcak po cestě plné výmolů. Stephen vzdychl. Aspoň že není nikdo v protisměru. „Uvažuj přece. Co myslíš, proč tu je John Kaun? Aby se honil za nějakým významným archeologickým nálezem? Protože u sebe objevil vášeň pro historické vědy? Jehošuo – Kaun je obchodník a jeho jedinou vášní je zisk. Já vím, ty takové zprávy nečteš, zato já ano. Vlastně měl být dneska v Melbourne, v Austrálii, aby tam vedl jednání o nákupu největšího australského novinového řetězce. Musel to odříct. A pokud někdo jako John Kaun takový termín odřekne, pak větří někde jinde ještě větší zisk.“

„No a? Chce najít to video a být první, kdo je ukáže v televizi. Jen ať je ukáže – co proti tomu máš?“

„Nic.“

„A za předpokladu, že najdeš to video před ním – co s ním chceš udělat ty?“

„Však ono mě už něco napadne, spolehni se.“

Judita suše utrousila: „Mám pocit, že si chceš především dokázat, jaký jsi zatraceně chytrý. Chytřejší než kdokoli jiný, ať se třeba jmenuje John Kaun a vládne nad miliardami dolarů.“

„Nesmysl,“ opáčil Stephen, ovšem nijak přesvědčivě. Co říkala, mělo nepříjemnou pachuť pravdy. Sám si nebyl svými motivy tak úplně jistý, ale ona se svým instinktem nebyla tak docela vedle.

Ale, krucinál, vždyť měl přece vždycky za ušima. A na druhé straně tu je tenhle John Kaun, z kterého ekonomický tisk už léta dělá absolutní zázračné dítě, absolutně obdivuhodnou směs z nelítostné inteligence a násilnické schopnosti prosadit se. Tento muž, tak hlásaly neúnavně noviny na celém světě, je prototypem manažera nového tisíciletí. Kdy, pokud vůbec, se Stephenovi v životě znovu naskytne příležitost, aby změřil své síly v souboji s tak zajímavým mužem?

Prohlížel si ze strany Jehošuu. Ten teď konečně zase sledoval silnici, která se – hladká a černá – zařezávala do kamenitých pahorků. Ať je tomu jak chce, v danou chvíli bylo zapotřebí vůdcovské schopnosti. V žádném případě to nemohl zvládnout sám, musel pro sebe získat Jehošuu. A Juditu taky.

Když už odhlédne od toho, že ji konečně musí dostat do postele.

„Poslyš,“ začal znovu a potřeboval si odkašlat, „nemusíme to takhle komplikovat. Nejdřív prozkoumáme ty papíry na vlastní pěst – a až budeme vědět, co na nich je, pak ještě pořád se můžeme rozhodnout, co podnikneme.“

Jehošua vrtěl hlavou. „Já nevím.“

„Co nevíš?“

„My – to přece znamená já. To máš na mysli. Já mám ty papíry zrestaurovat. Já se to učil, okay, ale nemám s tím žádnou velkou zkušenost. Co když něco udělám špatně? Co když něco poškodím?“

„Proč bys měl něco udělat špatně?“

„Vždycky může něco kiksnout.“

Stephen váhal. Teď už měl jen jeden trumf a ten musel vynést co možná nejpůsobivěji.

„Jedno je vám snad jasné,“ začal a díval se střídavě na Juditu a jejího bratra. „Když ty papíry dáme z ruky, jsme ze hry. Pak už se na ničem nebudeme podílet, nikdo se nás nebude ptát, nikdo nám nic neřekne. Zkrátka, pak je konec.“

Judita vykulila oči. Jehošua slyšitelně vydechl, znělo to málem jako písknutí. Měl je na háku, oba dva.

„Takže?“ zeptal se s pokrčením ramen a předstíranou nevinností. „Chce tady někdo něco takového?“

Tábor ležel tmavý a tichý na úpatí horského hřebene, všechno bylo jako vždycky. U stanů strážních hlídek, které Kaun s sebou přivedl, viselo pár lamp s tlumeným světlem, v jejichž slabé záři bylo vidět nezřetelné pohyby.

„Tak zítra večer,“ opakoval Stephen, když vystupoval.

„Zítra večer začíná šábes,“ namítl Jehošua, který ještě pořád nevypadal obzvlášť nadšeně.

„Jen ze sebe najednou nedělej pánbíčkáře!“ Stephen zabouchl dvířka vozu a postavil se vedle Judity. Oba sledovali, jak auto jejího bratra co možná potichu odjíždí. Nejhlasitějším zvukem bylo praskání štěrku pod koly vozu. Připadalo jim, jako by se ten hluk odrážel od okolních vrchů, ale pravděpodobně si to jen namlouvali.

Pak už bylo auto jen světelným bodem v dálce. Když se pomalu vydali na cestu ke stanům, klenulo se nad nimi nebe plné hvězd, jako by se otevřel pohled do šperkovnice nějaké císařovny. Stephen položil Juditě paži kolem ramen a ona ji nesetřásla, dokonce se o něj lehce opřela. Z vlasů jí vycházela vůně pouště a Orientu, tajuplných vonných mastí z nejužších uliček na bazaru. Mohl cítit, jak jí pod kůží hrají svaly, když zavěšeni hledali cestu, což jemu umožnilo, aby ruku jakoby bezděčně nechal sklouznout z jejích ramen na paži a pak kolem pasu. Měla pevné, vytrénované svaly, což v něm vzbudilo pocit, že drží v objetí tygřici. Při sexu by ho pravděpodobně pěkně pocuchala.

„Stát!“ ozval se kovový hlas.

Překvapeně se zastavili. Z temnoty k nim přistoupil muž, kterého tu ani jeden z nich dosud neviděl. Byl vysoký a štíhlý, na sobě měl overal v barvě khaki, bez distinkcí a štítku se jménem, vlasy nakrátko ostříhané jako vězeň nebo voják od námořnictva a nápadně modré oči, které si ty dva prohlížely tak, jako by to opravdu byly jen krycí clony dvou zabudovaných rentgenových přístrojů. V ruce držel velkou kapesní svítilnu, kterou rozsvítil, aby jim mohl vidět do tváře. „Kdo jste?“

Stephen naštvaně mrkal. „Protiotázka: Kdo jste vy?“

Modré oči se změnily v úzké štěrbiny. „Na tento druh vtipů je už příliš pozdě v noci, mladý muži. Řekněte mi své jméno a co tu pohledáváte.“

„Stephen Foxx a Judita Menezová. Jsme pomocníci u vykopávek. A chceme docela jednoduše k našim stanům, protože, jak jste ráčil správně poznamenat, je už dost pozdě.“

„Můžete prokázat svou totožnost?“

„Co jestli můžu…? Ne, nemůžu.“

Judita měla svůj průkaz u sebe a okamžitě se s ním vytasila. Muž s modrýma očima ho podrobně prostudoval, a než jí ho vrátil, porovnal jméno se jmény na seznamu, který vylovil z jedné z nesčetných kapes na overalu.

„Bezvadné,“ mínil Stephen kousavě, „a co se stane se mnou? Zatknete mě? Nebo mě radši hned zastřelíte?“

„Jen klid.“ Muž se podíval směrem ke stanu nad nálezem a zamával, aby jedna z hlídek přišla k němu. Jeden žhavý bod zapálené cigarety zmizel a vzápětí nato vystoupil z temnoty muž se samopalem ležérně přehozeným přes rameno.

„Problémy, sir?“

Muž s modrýma očima ukázal na Stephena. „Znáš toho mladíka?“

Hlídka přikývla. „Ano, sir. To je jeden z pomocníků.“

„Víš, jak se jmenuje?“

„Foxx, jestli se nepletu.“

„Okay, dík.“

Hlídka krátce a rázně kývla hlavou a pak opět zmizela ze světelného kužele kapesní svítilny. Muž v overalu si Stephena ještě jednou změřil od hlavy až k patě, pak milostivě pokývl a uvolnil jim cestu. „Můžete jít.“

„Ach, mockrát děkuju,“ zavrčel Stephen podrážděně.

Romantická atmosféra se vypařila. Oba šlapali vedle sebe nahoru ke stanům, vzdáleni od sebe na délku paže. Stísněné mlčení na nich leželo jako tlustá pokrývka.

„Nebude to dlouho trvat a vyhlásí snad zákaz vycházení,“ prohodil Stephen po chvíli.

„Mmh,“ udělala jen Judita.

Zase to nevyjde. Ten incident všechno zkazil. Stephen cítil bezmocný vztek na muže, který v tom svém khaki overalu vyzařoval onen druh fyzické nadřazenosti, na který byla krátká veškerá chytrost světa. Nikam by to nevedlo, kdyby si toho muže zítra ráno vzal na slovíčko. V nejlepším případě by dostal pořádně do nosu, nic víc.

Došli ke stanům, zastavili se. Stephen si stoupl před Juditu, ještě jednou ji objal, aniž doufal, že by tím něčeho dosáhl. Nemohl se zbavit pocitu, že selhal, přestože si pořád opakoval, že vůbec za nic nemůže.

Dívala se mu do očí. Opětoval její pohled, fascinovaný jejími černočernými zorničkami, velkými a v temnotě doširoka otevřenými, které jako by otvíraly pohled do neznámé země.

Možná, napadlo ho, by překvapivý útok mohl zadrhnutou situaci zachránit. Takovým způsobem se mu kdysi povedl skutečně husarský kousek. Byl pozvaný na jakýsi velký večírek a nebyl ještě ani třicet vteřin uvnitř, když mu přes cestu přeběhla mimořádně žádoucí žena, kterou ani nepozdravil a rovnou se drze zeptal: „Chcete se se mnou vyspat?“ Podívala se na něho udiveně a pak bez veškerého dlouhého rozvažování řekla ano. V dalších šedesáti vteřinách už byli zase venku a teprve druhý den ráno se dostal k tomu, aby se jí zeptal na jméno.

Cáry oblaků se nasunuly před úzký srpek měsíce.

„Byla doba,“ pronesla náhle Judita, „kdy jsem šla bez váhání do postele s každým mužem, který se mi líbil. Ale to nikam nevede. To nestačí jako důvod.“

Stephen si odkašlal. „Znamená to, že jsme se potkali příliš pozdě?“

Zdálo se, že ho neposlouchá. „Hledám druh vztahu, který něco znamená. Který je skutečný. Chápeš?“

„Ano, jasně. A co kdybys začala hledat dál až zase zítra?“

Judita se roztržitě usmála, vtiskla mu na rty polibek lehký jako dech a vymanila se mu z náručí. Díval se za ní, jak jde ke svému stanu, předposlednímu v řadě stejných stanů, a čekal, že se ještě jednou otočí, zamává mu, naznačí, aby šel za ní, zkrátka něco takového. Ale Judita se už neotočila, hrdá a žádoucí kráčela po štěrku jasně ozářeném měsícem, a nakonec zmizela.

Stephen cítil na rtech chuť santálového dřeva jejího polibku a mozek mu rotoval jako parní turbína. Možná čeká jen na to, že za ní půjdeš, šeptal mu hlásek malého ďáblíka. Že dáš najevo vášeň málem na prahu šílenství. Možná, možná…

Pak si vzpomněl, že stejně bydlela společně s další pomocnicí, vážně hledící Skandinávkou, které bylo nejmíň čtyřicet.

Všechno je blbost. Vešel do stanu, svlékl se a vklouzl do postele. Vždyť byl beztak hrozně utahaný. Vůbec ne ve formě na sexuální premiéru. A hlavně, zítra zase všechno začne už časně ráno. Za pár hodin, kdyby chtěl být přesný. Nejvyšší čas, aby odespal pár veršíků…

Pak, krátce před usnutím, si na to znovu vzpomněl. Správně, ještě něco tu bylo. Ještě jednou se vztyčil, hmátl po kapesní svítilně a posvítil pod postel.

Šedá, plochá ocelová skříňka tam ještě pořád byla.

KAPITOLA 9

Nyní se už pokládá za prokázané, že za Herodesovy doby byla v Jeruzalémě a okolí značně rozvinutá řemeslná výroba kamenných nádob. Byly zhotovovány z vápence, který se dobýval v lomech východně od Jeruzaléma, a při výrobě se zřejmě používaly dva různé postupy: nádoby byly buď obráběny na soustruhu z válcovitě otesaných kamenných kvádrů, nebo se opracovávaly ručně dlátem.

PROF. CHARLES WILFORD-SMITH ZPRÁVA O VYKOPÁVKÁCH U BET HAMEŠE

Peter Eisenhardt se probudil náhle, překulil se v posteli s panickým pocitem, že není doma, nýbrž v cizině, v cizí posteli, v nesprávné posteli, viděl červeně svítící digitální číslice, oznamující osm minut po páté hodině, a pak teprve si zase vzpomněl. Správně. Je v Izraeli, v poušti, ve velkém obytném přívěsu, který měl celý jen pro sebe. Vedle, v podobném obytném přívěsu, spal multimilionář, který od něho čekal, že mu rozlouskne zatraceně zapeklitý oříšek. A on přitom neměl sebemenší tušení jak na to.

Spisovatel se posadil. Ze zkušenosti věděl, že nemá smysl snažit se znovu usnout. V cizích postelích se první noc pokaždé probudil zásadně v pět ráno a už neusnul; byl to jeho osobní vrtoch, a bylo to s ním tak, co mu paměť sahá. Už jako dítě na návštěvě u tety nebo babičky se probouzel ráno o páté, tajně pak bloumal cizím bytem, přihlížel němému reji akvarijních rybek, nebo se díval oknem ven na ulici a pozoroval ranní provoz, někdy ještě v záři luceren, čekajících na ranní rozbřesk.

Navíc byla tahle postel přímo drzost. Vypadala luxusně a cena byla určitě taky luxusní, ovšem byla příšerně měkká: člověk si do ní lehl a měl pocit, že se topí v hromadě vaty a mizí v hluboké jámě, vymyšlené k tomu, aby se zádové svaly křečovitě stáhly a aby se deformovala páteř. Taky se skutečně cítil jako rozlámaný.

Už se rozednilo. Eisenhardt trochu poodsunul okenici před oknem, aby mohl vykouknout ven. Pokud viděl, nikde se nic nehýbalo. Bylo tam jen kamení a stany ve zvláštně jasném světle právě vyšlého slunce. A taky pozorně hledící hlídka u bílého stanu nad oním prapodivným nálezem.

Eisenhardt vstal, vklouzl do županu a pantoflí a odšoural se do místnosti, která asi měla být kuchyňkou: studená, bílá, střízlivá; útulná přibližně jako operační sál. Zvláštní černý přístroj vedle dřezu, jediný předmět v kuchyňce, který nebyl bílý nebo pochromovaný, byl pravděpodobně kávovar. Za dvířky jedné skříňky našel kávové hrníčky, zasunuté jednotlivě do příslušných objímek, čímž se mělo zabezpečit, aby během jízdy nevypadly ven. Vzal jeden hrníček, postavil jej pod hubičku přístroje, zkusmo stiskl velké ploché tlačítko na přední straně a vzápětí se rozzářilo malé červené světýlko jako oko nějakého draka, kterého probudili ze spánku, a uvnitř přístroje se ozvalo bzučení a bublání. A začalo to tu vonět po kávě.

S šálkem blahodárné kávy v ruce pokračoval v obchůzce. Zde byla místnost na porady. Zabírala půlku vozu a poskytovala dost místa pro dlouhý bílý stůl, kolem něhož by se pohodlně vešlo aspoň deset lidí. Přinejmenším tolik židlí tu stálo u stolu a nijak si nepřekážely. Na stole byl postavený flipchart, na konci stolu stál složený zpětný projektor. Velký promítací přístroj stál vzadu u stěny vozu a inspiroval Eisenhardta k úvahám, k čemu se ten přívěs – který si Kaun zcela určitě najal někde tady v Izraeli – používal především: pro nákladné exteriérové záběry při natáčení nějakého filmu? Že by tu obvykle sedával produkční tým a prohlížel si scény natočené během dne? Spali v jeho posteli obvykle režiséři nebo producenti? Pokud ano, pak muselo po Izraeli běhat nápadně mnoho režisérů s nemocnými plotýnkami.

Ve stěně naproti promítačce se nacházely posuvné dveře, pravděpodobně proto, aby se už předem zabránilo kolizím s promítacím plátnem, které bylo možno spustit ze stropu dolů. Spisovatel zvědavě nakoukl do skříní za posuvnými dveřmi. Našel telefon, jinak množství knih, historické příručky, všechny v angličtině. No ano. Mysleli to dobře. Ale bez slovníku mu nebudou příliš platné.

Znovu se obrátil k flipchartu. Zbrusu nový, tlustý blok nejkvalitnějšího papíru byl napnutý do přístroje. Fixky ležely připravené k akci. Ze starého zvyku je všechny vyzkoušel – udělal s nimi do rohu papíru krátké čárky.

Doma také často používal flipchartový papír, když rozpracovával nápady k novému románu, protože byl tak krásně veliký a skýtal dostatek prostoru k rozletu, ale na stojan pro něj to ještě nedotáhl. Jednotlivé listy si většinou nalepil na dveře nebo okna a pak před nimi stál s barevnou, obvykle trucující tužkou a postupně vytvářel divokou změť poznámek, šipek, nápadů a náčrtů. Zvlášť v zimě to byla skoro bolestivá záležitost, když pracoval na okně. Přes sklo a papír pronikal chlad do kotníků prstů, až začaly bolet a zarazily proud nápadů.

Přitáhl si jednu židli – byla z ohýbané chromované oceli, se sedákem a opěradlem z černé kůže, a působila masivně –, sedl si na ni a zíral na prázdný papír. Usrkl kávy. Takhle to dělal vždycky. Zíral na prázdný papír a čekal, co se bude dít. Čekal, až se mu v hlavě rozestře prázdnota a nakonec se vynoří nové, čerstvé, nečekané myšlenky, protože konečně dostaly dostatečný prostor.

Bylo s podivem, jaká byla zima. V tenkém pyžamu skoro mrzl, navzdory županu i horké kávě.

Proč jsem tady! Právě ve chvíli, kdy se objevila tato otázka, poznal, že se tu vznášela celou tu dobu, sice ne výslovně formulovaná, ale vnímatelná, zastiňující všechno, co dosud udělal. Pocit, že je ten pravý muž na pravém místě, se ne a ne dostavit, jakkoliv se mu to ten dynamický multimilionář snažil mermomocí namluvit a jakkoliv se to mermomocí snažil namluvit sobě i on sám, když tak vandroval tím luxusním obytným přívěsem, luxusním přinejmenším při srovnání se stany, s nimiž se většina účastníků na vykopávkách musela spokojit. Proč tu byl zrovna on, mezi všemi těmi lidmi, které mohl svolat někdo takový, jako byl John Kaun? Proč on, bezvýznamný spisovatel – a proč ne celý tým složený z vědců, historiků, geologů, archeologů, fyziků, proč ne houf nositelů Nobelovy ceny?

To všechno jen kvůli utajení? To nemohl být ten důvod. I celé hejno vědců mohlo být zavázáno k mlčení; projekt americké atomové bomby koncem druhé světové války byl toho dokladem.

Třeba ti všichni ještě přijdou? Objev fosilního návodu k používání byl starý teprve tři dny.

Normální špičkový vědec se asi nemohl tak snadno a rychle uvolnit ze svých povinností.

Peter Eisenhardt ucítil v hlavě, v myšlenkách ono charakteristické cvaknutí, které znal z okamžiků, kdy se věci vyvázaly ze svých obvyklých, tradičních vazeb a včlenily se do nových, nečekaných, většinou širších souvislostí.

John Kaun od něho vůbec neočekával, že by mu na tu otázku odpověděl sám! Všechno, co od něho čekal, bylo, aby mu udělal dobrý návrh jak se dostat k odpovědi. A takový návrh mohl klidně vypadat tak, že mu předloží seznam vědců, kteří by se dali získat pro řešení tohoto bizarního problému.

V břiše se mu rozšířil příjemný, teplý pocit. Nezpůsobila to káva, aspoň ne výlučně. Bylo to proto, že cítil, že toto změněné vidění věcí je správné. A hlavně, mohl se s tím cítit dobře. Snad byl nakonec skutečně a doopravdy ten pravý muž na pravém místě. A ať to znělo sebevíc neuvěřitelně, John Kaun to věděl dřív než on sám. Eisenhardt si matně vzpomínal, že kdysi něco slyšel v televizi právě o tomto Kaunovi, který teď spí ve vedlejším obytném přívěsu. Říkalo se tam, že Kaun má mimořádný talent získávat správné spolupracovníky pro správné práce a nasazovat je podle jejich talentu a vloh.

„Kdo jsem já, abych se hádal s televizí?“ zamumlal a vychutnal na rtech sarkasmus svých slov.

Přesně, to bylo ono. Stál na začátku. Jeho úkolem bylo, aby tento nadmíru bizarní problém promyslel ze všech možných hledisek a aby objevil, jak by se dal nejlépe vyřešit. A na to byl on skutečně ten pravý. Když totiž koncipoval svůj román, nedělal vlastně nic jiného. Jediný rozdíl mohl spočívat v tom, že i problém, před který postavil své postavy, si vytvořil sám, ale všechno dál už bylo v podstatě jen řešením problému.

Zajímavá myšlenka. Možná by se z toho dala vykonstruovat úplně nová teorie o vyprávění příběhů. On sám by se však měl velice na pozoru, aby se do něčeho takového pouštěl; už jako student zjistil, že pramen, z něhož prýští psaní, nic neohrožuje víc než literární věda v jakékoli podobě.

Znovu upřeně zíral na prázdný list. Na krátké čárky v pravém horním rohu. Červená, zelená, modrá, černá. Černá čárka byla trošku rozkolísaná, červená trochu příliš krátká. Neuvěřitelné, kolik vzorců se dalo objevit ve čtyřech barevných čárkách vedle sebe, když se na ně člověk dost dlouho díval!

S povzdechem zase vstal, vrátil se do úzké kuchyňky a vylákal z automatu další šálek kávy. Přidal si do ní cukr a mléko, a když kávu míchal, ohromeně zjistil, že zkrátka nedokáže uvěřit, že by něco jako cestování časem bylo vůbec možné.

To ho zmátlo. Hleděl na kávu, jak rovnoměrně krouží v šálku, a nakonec s překvapeným uchichtnutím zavrtěl hlavou. Neuvěřitelné. Napsal dva romány, jejichž děj byl založen na cestování v čase, a spoustu povídek, kde se lidé odebírali do minulosti, budoucnosti, paralelních časů nebo obráceného časového proudu – mělo by být přímo jeho povinností věřit v možnost cestování časem.

Ale nevěřil. Všechno se v něm proti tomu vzpíralo. V povídkách, dobrá, to bylo něco jiného. Ale ne ve skutečnosti. V povídkách a románech mohl vraždit, svádět ženy, vyzvědět nesmírně důležitá státní tajemství a přitom neohroženě čelit celým legiím protivníků, samozřejmě většinou vítězně. Ve skutečnosti měl potíže s tím, že by měl zabíjet třeba jen mouchy (které je v létě v jejich bytě skutečně sužovaly, přesto se vždycky snažil, aby je dostal oknem ven živé). Ve skutečnosti byl své ženě věrný, byl rád, že si ho vybrala, a jinak byl ve styku s druhým pohlavím dodnes stejně nejistý jako dřív. A nejodvážnější boj proti nějakým protivníkům, na který se mohl rozpomenout, byl ten, když jedné dopravní policistce přidržel roztřesenýma rukama před obličejem čerstvě vypsaný pokutový bloček a upozornil ji, že parkovací hodiny, u nichž zastavil své auto, byly rozbité. Na její nejapnou námitku, že v tom případě neměl u těch hodin parkovat, odpověděl s takovou vervou, že konečně pokutový lístek vzala a roztrhala.

Cesta časem. Taková pitomost. Vzal kávový šálek, odpochodoval zpátky ke konferenčnímu stolku, sebral černou značkovací tužku a velkými, skřípajícími písmeny napsal do středu listu:

Cesta časem???

Pak kolem toho udělal kroužek, nakreslil od kroužku šipku šikmo doprava nahoru a na její konec napsal: možná? Tam odtud další šipku a: Zeptat se Dominika! Jako všichni autoři fantastických románů měl i on své vědecké poradce – přátele, kteří se v oblastech, důležitých pro jeho příběhy, opravdu vyznali –, a Dominik byl mezi nimi univerzální génius, vševědoucí zdroj, někdo, kdo věděl na každou otázku fundovanou odpověď, nebo – ve výjimečném případě – mohl aspoň sdělit, kdo byl v dané záležitosti tou kapacitou, na niž bylo třeba se obrátit. Pokud existují vědecké důkazy, vyvracející možnost cestování časem, pak o nich Dominik věděl. Miloval všechny ty vědecké obory, které byly obyčejnému selskému rozumu nepřístupné – kvantová fyzika, teorie relativity, všechny tyhle věci.

Další šipka vedoucí tentokrát od středového kroužku šikmo doprava dolů: Jiná vysvětlení?

Tady se na dlouhou chvíli zastavil a okusoval konec tužky. Úplně zapomněl, že tam venku se konaly skutečné vykopávky, že předchozí večer doopravdy sestoupil do vyhloubené jámy a uvnitř prastaře vyhlížejícího váčku nalezl stejně tak prastaře vyhlížející plastikový obal. Skutečnost zmizela, stala se zcela nepodstatnou, vyklidila scénu pro abstraktní konstelace, dramatické prvky, stavební kameny příběhů, které se v divokém tanci skládaly do stále nových vzorů a útvarů.

Existuje specifická kategorie detektivních příběhů, které mají stále stejné téma: Někdo je zavražděn v místnosti uzavřené zevnitř, odkud není možnost úniku. A každý tento kriminální příběh poskytne zcela vlastní, rafinované vysvětlení, jak se vražda odehrála a jak mohl vrah uniknout z místnosti, přičemž půvab povídky spočívá právě v rafinovanosti tohoto vysvětlení. Přibližně v této kategorii se nyní pohybovaly myšlenky Petra Eisenhardta.

Z tohoto hlediska nahlíženo byl příběh o kameře staré dva tisíce let a cestě časem děravější než ementálský sýr. Jediný, kdo viděl ono naleziště, údajně datované na přelom tisíciletí, ještě neporušené, byl ten mladík, s nímž se ještě neseznámil. Případně ještě profesor. Ani Kaun neměl jediný důkaz, že stáří naleziště bylo určeno správně. Proto poslal vzorky do americké laboratoře, aby je dal určit pomocí radiokarbonové metody, považované za absolutně nepodplatitelnou.

Ale co za předpokladu, že někdo nalezl způsob, jak by radiokarbonovou metodu přelstil? Eisenhardt čáral šipky, kroužky a otazníky a psal: Podvrh? C14?

Jak by se dal takový podvrh uskutečnit? Eisenhardt se snažil vzpomenout si, co ví o radiokarbonové metodě. Kvůli jednomu románu se o ní třikrát informoval, ale to už bylo dávno. Takže, jak to je? Živý organismus – například rostlina, z jejíž buničiny byl vyroben papír pro návod k použití – se nalézal ve stálém procesu výměny s okolím. Mezi jiným přijímal stále uhlík a opět jej ve změněné podobě vylučoval. Podstatné na věci je, že určitá část uhlíku se neskládá z normálních atomů uhlíku 12, nýbrž z atomů uhlíku 14, které jsou slabě radioaktivní. Proto se radiokarbonové metodě občas říká také analýza C14.

A jak dál? Doma by si teď mohl najít svoje staré poznámky. Ale: domníval se, že ví, jak to pokračuje: Organismus zemře. Od tohoto okamžiku už neukládá žádný další uhlík. Atomy C14, obsažené v mrtvé tkání, se rozpadají pomalu, ale rovnoměrně. Jejich podíl na celkovém uhlíku tudíž průběhem doby klesá – a to nezávisle na tom, jestli mrtvý organismus zkameněl, byl zakopán, mumifikován, nebo nějak jinak upravován. Radioaktivní rozpad tím vším není ovlivněn – proto se dá z poměru mezi oběma druhy uhlíku určit spolehlivě stáří dotyčného mrtvého organismu.

Eisenhardt si třel spánky. Musel si to ještě ověřit, ale pokud tomu bylo tak, že podíl uhlíku C14 během doby klesal, pak v žádném případě nemělo smysl, aby se nález bombardoval radioaktivními paprsky. Nanejvýš by se podařilo datovat jej jako mladší, než byl ve skutečnosti. To by zde nikam nevedlo. Obráceně – bylo by zapotřebí metody, která by radioaktivní rozpad urychlovala. Ovšem něco takového neexistovalo. A kdyby někdo takovou metodu vynalezl, pak by ji použil na radioaktivní odpad a vydělal na tom těžké peníze, místo aby vyráběl jakési pochybné falzifikáty.

Ale přesto. Eisenhardt tam stál dál, dál ohryzával konec černé tužky, jako by už nepočítal s řádnou snídaní, a zíral upřeně na velký list papíru pokrytého otazníky. Ale přesto. Mohla by to být odpověď? Pravda za tím vším? Prováděl zde někdo velkorysý podvodný manévr a byl on, Peter Eisenhardt, z jakýchsi naprosto neznámých důvodů jeho součástí?

Při této myšlence se mu srdce rozbušilo rychleji. Obvykle to pro něho byl příjemný pocit, znamenalo to totiž, že našel napínavé téma, které mu dokázalo rozbouřit krev a uvolnit cestu proudu jeho psaní. Ale tady tohle – najednou si znovu uvědomil svou situaci, vytěsněná realita se vrátila, obytný přívěs, tábor, kroky po kamenech venku, první řinčení nádobí z kuchyňského stanu – tady tohle nebyl žádný román. Tady byl sám, nechráněný, vydaný všanc. A byl jen slabý, neobratný spisovatel, žádný James Bond.

Pokud to byl podvodný manévr, kdo za ním vězí? Kaun? Ten mladý muž, který údajně nalezl lněný váček? A pokud ano, co z toho má?

Jako samy od sebe mu myšlenky sklouzly zase do kolejí kriminalistického myšlení, jak je znal z detektivních příběhů. Jaké že jsou tři předpoklady, které musí být splněny, aby čin působil věrohodně? Možnost – příležitost – a motiv.

Motiv. Ouha.

Eisenhardt upíral oči do ztracena. Pak odložil tužku zpátky do krabičky, oddělil první list flipchartového bloku a trhal jej, dokud z něj nezbyly útržky velikosti dlaně, které zahodil do odpadkového koše v kuchyňce.

Co musel zjistit, bylo, jaké vědecké renomé měl profesor Wilford-Smith – a jestli mohl ztratit nebo získat na věhlasu. A už taky věděl, koho se zeptá.

KAPITOLA 10

Na severní straně porušila sonda (512) šedou vrstvu (513) a zeď (n) a na jižní straně čtyři vrstvy (514) - (517), z nichž druhá odshora je cca 0,07 m silná bílá vrstva malty (515) a nejspodnější (517) zčásti tvoří výplň další jámy (518).

PROF. CHARLES WILFORD-SMITH ZPRÁVA O VYKOPÁVKÁCH U BET HAMEŠE

Kaun se probudil a cítil se těžký, nekonečně těžký, spíš než jako lidská bytost si připadal jako pytel plný hutné, páchnoucí rašeliny. Takhle se cítil každé ráno. Ráno se pro něho stalo nejhorší částí dne, fází, z které měl strach už večer předtím. Každé ráno se cítil ještě těžší, ještě těžkopádnější, ještě unavenější než kdy předtím. Jednoho dne se probudí a už se vůbec nedokáže rozhýbat.

Mohly za to samozřejmě všechny ty léky, které bral. Jak to jednou vtipkoval u svého lékaře? „Vždyť to je dobře, že mám takovou velkou těžkopádnou hmotu. Ta když se pak konečně rozhýbe, už ji nic nezastaví. To je tajemství mého úspěchu!“ Pochopitelně se dokázal hodný pan doktor Leuven usmát jen s námahou. Pravděpodobně byl příliš dobrý doktor, aby se na takové eskapády svých svěřenců mohl dívat jen z finančního úhlu. To Kaun nedokázal posoudit. Pro něho bylo důležité, že mu Leuven předepsal všechno, co potřeboval, a že držel ústa. Hlavně že držel ústa.

Ach bože. Tak hurá do nového dne. Podařilo se mu uvést do pohybu jednu ruku, aby se natáhla k nočnímu stolku – aspoň nějaký začátek –, kde ležela krabička. Byla ze stříbra, vykládaná perletí. Něco takového se zkrátka patřilo pro člověka jeho postavení. Když už pilulky uvnitř byly směšně laciné.

Odolal pokušení vzít si víc než tři, které mu doktor Leuven dovolil. Spolkl je bez vody a pak čekal, až začnou se svým blahodárným účinkem. Že jej totiž rozhýbají. Vtip o těžkopádné mase byl žertíkem jen zpolovičky. Kinetická energie, v tu opravdu věřil. To bylo tajemství úspěšného vedení: Člověk musel být rychlejší než ostatní, rychlejší a přitom neochvějnější. Člověk musel mít kinetickou energii. Musel převálcovat každého a všechno, pokud to bylo nutné, a musel taky tak působit, jako by mohl každého a všecko kdykoli převálcovat. Jen to mu zjednalo respekt. Úspěšné vedení lidí bylo, zkrátka řečeno, otázkou pouhé mohutnosti pohybu.

Cítil, jak tablety zabírají. Tělem mu proudilo teplo, zahnalo tíži, všechno bylo najednou lehké a pohyblivé, závoj z očí zmizel a tupý tlak v hlavě se proměnil v příjemný pocit. Fantastické pilulky. Co proti nim doktor Leuven jen může mít?

Když už konečně seděl na pelesti, zjistil, jako vždy, že dobrý pocit je jen velmi prchavá a klamná záležitost. Ještě chvíli to potrvá, než se bude cítit opravdu dobře. Velké štěstí, že je sám. Jeho žena by mu teď štěkala do ucha dlouhou řadu stále stejných výčitek a opovržlivých poznámek, až by ho přivedla do varu a k pocitu, že mu vzápětí pukne hlava a bude ji muset buď uhodit, nebo sám odejít. Většinou odešel a v poslední době stále více zjišťoval, jak je to příjemné cestovat světem bez ní. To jediné, co ho opravdu zlobilo, bylo, že si za to mohl sám – když si ji bral, myslel v podstatě jen na to, jak bude na fotografiích vedle něho vypadat, uvažoval jen v kategoriích „odpovídající společenskému postavení“ a „žena po boku vítěze“… Jaké klišé! Jaký bullshit! Pokaždé, když se vracel do obrovské vily, kterou si koupili, samozřejmě na Coney Islandu, s koňskými stájemi, množstvím garáží a spoustou pokojů a sálů, připadal si jako cizinec, jako muž, který si hraje na manžela. Tak dlouho přecpávala všechno nesčetnými, hříšně drahými cetkami, až se jí konečně splnil nejtoužebnější sen, skutečná, upřímná touha jejího povrchního života: údajně nejvýznamnější americký magazín o úpravách interiérů věnoval jejímu domu dvanáctistránkovou reportáž. Dvanáct stran! Všechno v barvě! To se pak stalo po celé měsíce trapným předmětem rozhovorů na všech těch hloupých večírcích, které uspořádala, se všemi těmi hloupými lidmi, které si sem přivlekla bůhví odkud.

Odšoural se do koupelny, zprudka otevřel kohoutek a přidržel hlavu pod studenou vodu. Hlavou se mu mihlo, kolik to asi bude stát, když tady, uprostřed pouště a v obytném přívěsu, spotřebovává takové množství ledově studené vody, ale bušení ve spáncích tím polevilo, a to bylo nejdůležitější.

Takový byl jeho život. Nenáviděl v něm každou jednotlivost, s výjimkou pracovny a firmy. V posledních měsících se často ptal, jestli to třeba není pravé tajemství úspěšných mužů: věděli totiž, že je doma čeká nesnesitelná manželka, a proto s lehkým srdcem zůstávali dlouho v kanceláři a bez ustání pracovali, protože to pořád ještě bylo lepší než jakákoli jiná část jejich života.

Ale patřilo přirozeně k nepsaným zákonům kruhů, které se pokládaly za horní, aby všichni bez ustání vzbuzovali dojem, že vedou naplněné manželství a vůbec jsou naprosto šťastní, samozřejmě v pevném přesvědčení, že za veškeré štěstí vděčí vlastnímu úsilí a výkonům. Nebyl tu nikdo, koho by se mohl zeptat, jestli jsou jeho zlobné domněnky pravdivé.

V danou chvíli ovšem byl tady, vzdálen od domova tisíce báječných mil. Vzal si holicí strojek a bradu zarostlou tmavým strništěm si oholil se stejnou důkladností, s jakou připravoval své smlouvy. Mezitím mu zmizely i tmavé kruhy pod očima, jako by byly pouhým stínem. Pravý začátek dne se zvolna blížil.

Pak se nadmíru pečlivě učesal, tu a tam si odstřihl vzpurný vlásek, a prohlížel si pleť, jestli nemá nečistoty. Mýlil se, nebo už objevil nádech přirozeného opálení? Tím lépe, ušetří mu to čas v soláriu. Natáhl se pro připravenou košili. Doma měl butlera, ale to byl taky takový rozmar jeho ženy, on osobně něco takového nepotřeboval, vystačil si sám. Zapínání košile šlo dobře, rychle a jistě. Ano, začínal se dostávat do pohybu, jako se parní lokomotiva, sedm tun oceli na kolech, zpočátku sotva hne z místa, ale když se jednou rozjede, pak už je nezadržitelná. Zkrátka mohutná síla. Čistá kinetická energie.

Správný oblek zvolil po pečlivé úvaze. Pokud šlo o oblečení, pak jen to nejdražší bylo pro něho dost dobré. Že drahá garderoba je nejdůležitějším argumentem v obchodním životě, o tom byl přesvědčený jako o ničem jiném. Člověk musel ukázat, že k nim patří, že byl jedním z těch, kteří byli úplně nahoře – a bylo jedno, jestli tam člověk už byl, nebo tam teprve chtěl. Pokud chtěl mít člověk hodně peněz, pak taky musel vypadat tak, že je skutečně vydělává.

Tím začala jeho současná popularita v médiích: jeden časopis, který předstíral, že je ekonomickým magazínem, ho zvolil za „nejlépe oblečeného manažera roku“. Aniž on o tom vůbec věděl. Ve skutečnosti prodával tento časopis jen pestré báchorky ze života bohatých a mocných mužským snílkům a poskytoval velkou reklamní plochu výrobcům předražených košil a příšerných pánských parfémů (s názvy jako Wall Street nebo Succes). Ale tím si ho všimly i jiné časopisy, zprávy byly větší, delší a nadšenější, a od jisté doby měl stále silnější pocit, že se musí snažit, aby odpovídal působivému obrazu, jaký si o něm udělala veřejnost. A čím dál víc poznával, že to byla honička, kterou nikdy nemohl vyhrát.

Nepříjemná pravda, které si z nepochopitelných důvodů dosud nevšiml žádný z těch novinářských šmoků, spočívala v tom, že právě parádní podnik jeho koncernu, totiž N.E.W., News and Entertainment Worldwide Corporation, nevykazoval prakticky žádný zisk. Občas se roztřeseně pohyboval jen o vlásek od červených čísel a Kaun vynaložil rok co rok nemalou část svého drahocenného času na to, aby obchodní zprávy načechral tak nápaditě, že se v nich ponižující čísla bilance dala schovat, aniž byla naplněna skutková podstata podvodu. A zatím si toho také nikdo nevšiml. Oslepeni jeho image, proudili k němu ještě pořád investoři, a bylo jich víc, než kolik jich ho zklamaně opouštělo. Pracoval, bojoval a chvěl se kvůli jedinému cíli: aby dosáhl průlomu, obratu a aby důvěru investorů proměnil v peníze.

Což znamenalo: vydržet. Jeho impérium zatím ještě stálo na hliněných nohou. Před očima měl neustále varovný příklad – tak vytrvale, že s veškerou vážností uvažoval o tom, že si na psací stůl postaví portrét onoho muže – Jak dopadl už dávno zapomenutý tygr v nemovitostech z osmdesátých let, muž jménem Donald Trump, který byl léta médii vynášen do nebe jako zázračné dítě v ekonomii a úspěšný člověk, chválili ho tak dlouho, až tomu sám uvěřil a začal být lehkomyslný. Leckdo to později označoval za velikášství a mnoho z těch, co to říkali, patřili k těm, co mu tleskali, když se zdálo, že stojí úplně nahoře. Jeho pád byl rychlý a krutý – banky mu vypověděly úvěry, investoři odešli, projekty ztroskotaly – a on padl velmi, velmi hluboko, téměř zmizel z povědomí veřejnosti.

Podobnému osudu se John Kaun chtěl za každou cenu vyhnout. V zrcadle se na něho každé ráno šklebila pitvora úplného bankrotu. Žil na vysoké noze, vedl život milionáře a musel ho vést, aby mohl dělat obchody, které musel dělat. Ale žil přitom ze zisků, které teprve mínil udělat. Pokud by se stalo něco, co by ho vymrštilo z dráhy, pak by skončil jako muž s milionovými dluhy a zbytek života strávil útěkem před nemilosrdnými dlužníky. Tak jednoduché to je. V podstatě zatím ničeho v životě nedosáhl. Jeho newyorský šofér, který si před dvěma měsíci vzal hypotéku na domek na Staten Islandu, na tom byl líp než on.

Všechno překonávající vzor, velký protivník, nesporné číslo jedna byla přirozeně televizní stanice CNN, Cable Network News, právě tak prominentního podnikatele Teda Turnera, který si vzal za ženu Jane Fondovou, jak registroval Kaun se skřípěním zubů, a nebylo vyloučeno, že byl opravdu šťastný. CNN prorazily za války v Zálivu, kdy přišla velká hodina reportérů s přímými zprávami pomocí satelitních telefonů, které podávali z hlavního města nepřítele, exkluzivní, vzrušující, live. A všechny ostatní zpravodajské stanice byly nuceny přebírat jejich obrazy, zprávy a komentáře. To byla hvězdná hodina Teda Turnera a on ji – ví Bůh – využil. Udělal z CNN pojem, který byl dnes populárnější, než kdysi tak uznávaná zkratka BBC, katapultoval svůj zpravodajský program do všech kabelových sítí světa, a ať se stane cokoli, ten muž už neodmyslitelně patří do panteonu velkých podnikatelů.

Naproti tomu byly N.E.W, maličké světýlko, ještě ani ne číslo dvě, nýbrž ve středním poli v kolonce „dále vysílají“. Přísně tajné průzkumy zjistily, že přibližně třetina amerického obyvatelstva znala zkratku N.E.W., věděla, že se jedná o televizní kanál – a někteří dokonce věděli, že N.E.W, se dá přes satelit chytit na celém světě, ale ani dvě procenta lidí nepoznala logo N.E.W, když jim ho ukázali. Což znamenalo, že většina z nich o N.E.W, slyšela, ale ještě nikdy je neviděla, protože logo bylo téměř pořád vidět na obrazovce. Což zase na druhé straně znamenalo, že většina znala N.E.W, jen ze zpráv o něm, o Johnu Kaunovi. N.E.W, a John Kaun patřili dohromady. Což nebylo až zase tak špatné. Rozhodně lepší, než kdyby – čemu Kaun dokázal až doteď obratně zabránit – se provalilo, že jediná firma jeho koncernu, která skutečně vydělávala peníze, opravdové a dobré peníze, a na své poměry hodně peněz, byla továrna na bramborové lupínky v Oklahomě.

Záležitost s videem, jakkoliv propukla nečekaně, zmateně a překvapivě, mu čím dál víc připadala jako ta šance, která by mohla přivodit rozhodující obrat. Jeho osobní obdoba k válce v Zálivu Teda Turnera. Pokud by se mu podařilo udělat z tohoto nálezu senzaci, pak by příští rok mohl být on číslo jedna.

Jak se to všechno zvláštně propojilo! Prosba, aby financoval vykopávky britského profesora, se k němu dostala oklikami přes několik instancí a byla přednesena s nepřeslechnutelným podtónem, že totiž řada jeho investorů, kteří sami byli židovského původu, by jeho angažovanost ve Svaté Zemi vzala s potěšením na vědomí. I když už to byl dostatečně silný argument, viděl v tom Kaun navíc finančně dosti výhodnou možnost, aby se nenápadně zachytil drápkem v Izraeli – vždycky tam mohl poslat reportéry pod záminkou, že chce natáčet dokumentární filmy o archeologickém výzkumu, a jestliže „náhodou“ zachytili výjevy z toho či onoho palestinského povstání, tak to se už v životě stává, ne?

A teď tohle.

Už oblečený, naleštěné polobotky, kapesníček v náprsní kapse decentní, ale správně načechraný, se prohlížel v zrcadle. Ano. Takhle se mohl objevit na televizních obrazovkách světa, s vyšší sledovaností, než mělo přistání na Měsíci, zápas mezi Cassiem Clayem a Joem Frazierem nebo pohřební ceremoniál po tragickém úmrtní lady Diany, princezny z Walesu (taky takové nešťastné manželství, napadlo ho).

Dámy a pánové, už se viděl, jak pronáší s dobře nastudovanou zdrženlivostí, N.E.W. je šťastné, že vám může dnes – exkluzivně – ukázat mimořádný filmový dokument. Budete mít možnost, uvidět –poprvé v televizi – autentický videozáznam Kristova kázání na hoře. Nebo příchodu do Jeruzaléma. Nebo ukřižování. To je jedno, co, ale bude to stačit na stoprocentní sledovanost. Pokud se s takovými slovy objeví na obrazovce, pak ostatní stanice můžou své programy klidně vypnout. Protože Ježíš mluví aramejsky, opatřili jsme jeho proslov anglickými podtitulky. Panebože – to by byla bomba!

Dost snění. Ještě to video neměl.

A nalézt ho bude možná obtížnější, než by si někdo dokázal představit.

Neměli zatím ani nezpochybnitelný důkaz, že to video vůbec existuje. Nebo ještě existuje. A pokud ano, pak mohlo být v Izraeli zahrabáno doslova všude. Možná to bude trvat léta nebo desetiletí, než se najde. A pokud pronikne něco o nálezu na veřejnost – a jestliže se hledání protáhne, pak k tomu zcela určitě dojde –, pak to třeba bude nějaký pasák dobytka nebo stavební dělník, který nakonec učiní ten rozhodující nález.

Kaun ještě pořád zíral na vlastní obraz v zrcadle, díval se sobě přímo do tváře, která dostala podmračený výraz. Každý den, který trávil tady v poušti, ho stál moře peněz. Nehledě na potíže, které vznikaly na všech koncích jeho zranitelného impéria, protože tam nebyl, aby to všecko ohlídal. Pokud by se ta věc protahovala, musel by přinejmenším jednou nebo dvakrát týdně zaletět do New Yorku a ukázat se ve své kanceláři. Bylo to riziko, obrovské riziko.

Vkládal jisté naděje do toho německého spisovatele. Dosud sice mnoho neřekl, ale asi by bylo přehnané chtít od něho něco hned v den příjezdu. Ovšem Eisenhardtovy romány, aspoň tak mu to říkali, byly prý dobře promyšlené a originální, některé dokonce dostaly cenu, a šlo v nich především o cestování v čase. Ano, ano, měl pocit, že spisovatel dodá kreativní podněty.

Přesto povolá i další specialisty. Pochopitelně jich bude co nejmíň, aby nepřivolal neštěstí, ale přece jen dost, aby se rychle dostali z amatérského stadia, v němž se hledání v tuto chvíli nalézalo. Musí si o tom popovídat s profesorem, nejradši hned u snídaně.

V podstatě mu zatím nebylo úplně jasné, jak by videozáznam – pokud by se mu dostal do rukou – skutečně optimálně využil. Dobrá, mohl jej vysílat, exkluzivně přes vlastní stanici, s předchozí gigantickou reklamou. Samozřejmě to zpočátku vyvolá silné kontroverze, jestli je video pravé, nebo může být pravé, a to by jeho prezentaci vlastně poněkud znehodnotilo. V nejlepším případě by se na ně vrhly houfy vědců a ti by celá léta prodiskutovávali pro a proti a v podstatě by nikdy nedošli k jednoznačnému závěru, podobně jako v případě pohřebního roucha z Turína, které mělo být údajně pohřebním rouchem Kristovým. To zkoumali už padesát let a každý říkal něco jiného: Pro jedny bylo bez stínu pochybností pravé, druzí v něm viděli rafinovaný podvrh z nějakého ne tak dávno uplynulého století.

A v nejhorším případě, pomyslel si Kaun, celá ta senzace jednoduše vyšumí, jako tenkrát ten film, který měl údajně ukázat pitvu mimozemské mrtvoly, provedené a zaznamenané prý na začátku padesátých let v Americe. Ti, kdo věřili v ufony, v tom viděli potvrzení své víry, skeptici našli řadu důvodů, proč byl film určitě padělkem – a tak nikdo z nich neustoupil ani o píď ze svého přesvědčení.

A co se teprve stane s videofilmem, o němž se bude tvrdit, že byl natočen před dvěma tisíci lety?

Kaun odešel do malé, příjemně funkčně zařízené kuchyňky a nalil si první šálek kávy dnešního dne, první šálek z nejméně dvaceti dalších.

Při včerejší podvečerní poradě blafoval. Tvářil se, jako by si už do puntíku promyslel, co s videem udělá. Na nápad, aby je prodal Vatikánu, přišel spontánně, víceméně právě v tu chvíli, kdy jej vyslovil. V téhle práci bylo něco takového nesmírně důležité: nikdy nedat najevo nejistotu, spontánní nápady formulovat tak, aby druzí nabyli dojmu, že on už všechno důkladně promyslel a vůbec je už mnohem dál než kdokoli jiný –, ale přitom je přednést tak, aby ho později nikdo nemohl chytit za slovo, kdyby se ukázalo, že střelil vedle.

V tomto umění, to si musel sám sobě vždycky znovu přiznat, dosáhl jistého mistrovství.

Ale možná to vůbec není tak špatný nápad, říkal si a usrkával černou silnou kávu. Víc peněz se mu mohlo právě tak dobře hodit jako víc popularity, hlavně proto, že by se přitom už konečně nejednalo o peníze investorů, které by jednoho dne musel splatit, nýbrž o správné, dobré, vlastní peníze. Rozhodnutí bylo tudíž ve značné míře závislé na nabídnuté ceně, a to bylo něco, co musel přezkoumat, nejlépe hned: co vlastně měla církev cenného?

Odsunul stranou posuvnou zatemňovací okenici na jednom z oken a vyhlédl ven na poušť, nad níž se už i tak časně zrána chvěl rozpálený vzduch, v ruce držel hrnek s kávou. Na tu věc by mohl nasadit nějakého reportéra. Spíš než právníka. Před očima se mu vynořila představa obrovských uměleckých pokladů, které se nalézaly v majetku církve a které by určitě i na zcela ateistickém uměleckém trhu dosáhly mimořádných prodejních cen. Umělecká díla, ano, a pozemky. Katolická církev určitě disponovala nezměrným nemovitým majetkem – všechny ty kostely, kláštery, kaple a fary, všude na světě. A převážně ležely v těch nejlepších lokalitách, většinou ve středu města.

Po tváři mu přelétl slabý úsměv. Výměnný obchod. Video za pozemky církevních budov. A on, John Kaun, by od hodiny začal kasírovat nájemné, nebo pachtovné, to je fuk, a to by provozoval na věky věků.

Ha! To by byl kšeft! Vzpomněl si na spoustu lidí z okruhu svých známých, které by podle jeho odhadu na místě trefil šlak, kdyby se to dozvěděli. Jedni proto, že se pokládali za dobré katolíky, druzí docela jednoduše z holé závisti.

A tu najednou, jako blesk z čistého nebe, skoro jako božské vnuknutí, dostal nápad, který jedním rázem zaplašil tohle pošetilé snílkovství. Vynořil se, rozvinul a vypadal dobře. Reálně. Kaun zasunul okenici zpátky a zcela se soustředil na svůj nápad. Bude lepší vyjednávat dřív, než se najde video. Převracel tu myšlenku v hlavě sem a tam a cítil onen elektrizující pocit, jaký se dostavil vždycky, když byl na stopě opravdu horké věci.

Dokud se pásek nenajde, mohlo na něm být „všecko“. Do té doby se mohla fantazie případného kupce vyřádit po libosti. Možná že církevní hodnostáři dostanou strach, mohlo by se ukázat, že Ježíš nebyl mrtvý, když ho sňali z kříže. Nebo že vzkříšený Kristus byl dvojník. Všechno bylo možné – dokud se nenajde videozáznam.

Ve skutečnosti mohlo být na pásku všechno možné. Třeba vůbec nic. Nebo jen nějaké podružnosti. Či nějaké zcela neznámé Ježíšovo kázání, které by se nedalo ověřit ani za pomoci Bible. Zkrátka, mohlo se ukázat, že vlastní videozáznam je naprosto banální a neprodejný.

Kaun se usmál, a teď to byl onen žraločí úsměv, který ho tak proslavil. Právě tohle udělá: vstoupí do vyjednávání zavčas, vzbudí žádostivost, rozdmýchá obavy – a zajistí si výhodné pozice. Prozatím má váček a návod na použití videokamery a množství dobrých argumentů. To bylo to, co může proměnit v peníze. Jeho právníci budou mít spoustu práce.

Usmál se, pohnul a zamířil k psacímu stolu. Bylo načase. Den začal.

KAPITOLA 11

Některá z pohřebišť bylo možno datovat do doby Hasmoneovců a Herodese, zbývající jsou pozdějšího data. Tehdy typické rodinné hroby byly vytesány do skály a tvořily podzemní „loculi“ („místa pohřbu“); obvykle se skládaly z jedné nebo dvou pohřebních komor, do jejichž stěn byly vytesány niky pro ossuaria („kokhim“, tj. ostatkové skříňky), nebo desky pod klenutými výklenky („arcosolia“). Když mrtvola zemřelého zcela zetlela, posbírali pozůstalí jeho kosti a uložili je do ostatkové skříňky, která pak byla postavena na římsu do výklenku ve stěně. Ze skutečnosti, že kosti mrtvého z 14/F.31 zůstaly nedotčeny, lze usuzovat, že mrtvý nenáležel k žádné rodině, ani žádnému příbuzenskému společenství.

PROF. CHARLES WILFORD-SMITH ZPRÁVA O VYKOPÁVKÁCH U BET HAMEŠE

Jako by mu ten enervující bzučivý tón vznikal přímo v uchu. Stephen Foxx namáhavě otevřel oči, rukou zajel pod polštář, vytáhl budík, který měl tvar a rozměry kreditní karty, a vypnul ho. Je to možné? Jak dlouho spal – deset minut? Spal vůbec, nebo ho omámili? Omámili a pak pořádně zmlátili?

Pohled na střechu stanu nad sebou mu připomněl vykopávky, vykopávky mu připomněly události posledních dní a z téhle vzpomínky jako by vycházely elektrické výboje a ty mu bleskově zahnaly veškerou únavu z buněk těla. Bedna! Dopis! Rázem se posadil a hmátl pod postel, aby vytáhl bedýnku na nálezy. Zprohýbané plechové víko tiše zaskřípalo, když je odklopil. Ty papíry tam ještě pořád ležely. V tlumeném denním světle, pronikajícím do vnitřku stanu, vypadaly ještě pomačkaněji a beznadějněji než včera večer. Neuvěřitelné, že ty papíry přetrvaly v zemi dva tisíce let. Bez plastikového obalu by z nich už dávno nic nezbylo. Stephen si vzpomněl na hory umělohmotných sáčků a jogurtových kelímků, které ležely po celém světě na skládkách, a zamrazilo ho při myšlence na jejich nezničitelnost.

Že by to skutečně byl dopis neznámého cestovatele v čase? Vidět nebylo nic, žádná písmena. To nemuselo nic znamenat, po tak dlouhé době mohlo písmo vyblednout a objeví se až pod ultrafialovým světlem nebo na rentgenu. Ale jaký důvod mohl onen hypotetický cestovatel časem mít, aby psal takový dopis?

Stephen Foxx tam seděl, zíral na šedé, drobivé artefakty a cítil, jako jeho úvahy narážejí na zeď.

Jak se to odehrálo? Nebo, lépe řečeno, jak by se to odehrálo? Jednoho dne za několik let by neznámý nastoupil cestu časem, vyzbrojený videokamerou. Dva tisíce let zpátky do minulosti, bez možnosti návratu. Udělal by své snímky, kameru by zakonzervoval a uložil na místě, které si domluvil se svými pomocníky v budoucnosti – v jeho současnosti – a pak by dožil svůj život v minulosti. Kdežto jeho pomocníkům by stačilo, aby jednoduše stroj času vypnuli, odebrali se k domluvenému skalisku a vyhrabali kameru, kterou právě poslali do minulosti vzdálené celá tisíciletí.

Jaký důvod asi měl cestovatel časem, aby při takovém scénáři ještě psal dopis? O tom je nutno důkladně popřemýšlet.

Stěna stanu obrácená k návětrné straně tábora se s tichým zašustěním vyboulila dovnitř. Škvírou u podlahy pronikalo jasné světlo. Venku začal den.

Hmm. Stephen krabici zase přiklopil. Nutně musí zjistit, co bylo na těch papírech napsáno. Velmi nutně.

Co když to byl dopis pro pomocníky, kde se psalo, že se plán nezdařil.

Rafi dělal, co bylo každé ráno jeho prvním úkolem: Připravil bedýnky na nálezy, pro každého pomocníka jednu, pečlivě vyprázdněné a vymetené. Po zbytek dne bude s hrstkou pomocníků sedět pod širokou stanovou střechou, bude prosívat písek a hlínu z ještě nevyprázdněných krabic a všechny nálezy – úlomky zubů, rostlinná vlákna, keramické střípky a podobně – pečlivě třídit, zapisovat do kartotéky a rozdělovat do malých igelitových sáčků, které sešívačkou spojí s kartotéčními lístky. Aby se nálezy daly jednoznačně přiřadit k místům vykopávek, dostal každý pomocník lístek a ten položil úplně na dno své skříňky; na lístku bylo uvedeno jeho jméno, datum, přesné označení vykopávkového areálu a pořadové číslo, které bylo zaneseno do tlustého terénního deníku. Rafiho druhým úkolem každé ráno bylo připravit tyto lístky. Takový úkol vyžadoval naprosté soustředění, aby mu neunikla nějaká chyba. Proto mu nebylo dvakrát příjemné, že tu profesor Wilford-Smith postává právě teď, jako by neměl vůbec nic jiného na práci.

„Ach ano. Mmmh. Tak. Aha.“ Profesor se skláněl nad posledními záznamy, občas zdvihl proti světlu některý ze sáčků a se zamyšleným pokývnutím ho zase vrátil zpátky na místo. Rafi se snažil soustředit na vyplňování lístků, ale podivínské pobrblávání vědcovo ho dost rušilo.

„Dnes bude horký den, co, Rafi?“ zvolal Wilford-Smith najednou.

„Ano, sir.“ Rafi označil další lístek číslem, a to okamžitě zapsal na sluncem sežehnutou stránku záznamové knihy.

„Že? Ano, horký den. Vlastně je v tuhle roční dobu každý den horký.“

„Máte pravdu, sir.“ Teď napsat jméno pomocníka a místo vykopávky, kam byl přidělen. A nedat se poplést.

„A jinak? Všechno v pořádku?“

„Všechno v pořádku.“ Další lístek. Pomocníci tu budou co nevidět a všechno už musí být připraveno.

„A držíte krok s vykopávkami?“ Wilford-Smith se přišoural blíž a sklonil se nad pořadačem, kde byl seznam ještě nezpracovaných krabic.

Rafi přikývl, vyplnil i tento lístek a zasunul ho do desek k ostatním. „Celkem ano.“

„To je dobře.“ Profesor se pozorněji zahleděl na seznam, prstem zaťukal na číslo zcela nahoře, které Rafi už několik dnů pořád znovu přenášel. „1304? Ale to už je tady dost dlouho?“

„To je z úterka, sir. Bedna s nálezy Stephena Foxxe. Víte přece – areál 14.“

„Ach tak.“ Profesor Wilford-Smith se přemýšlivě zahleděl na načmárané číslo. Velmi přemýšlivě. Jako by se jen s obtížemi dokázal rozpomenout, co je s areálem 14. „Foxx, říkáte? A on svou bednu ještě neodevzdal?“

„Ne. Nic jsem neříkal, protože jsem si myslel, že jste to nařídil…“

„Ach ano, přirozeně.“ Bělovlasý muž s nezbytným koženým kloboukem přikývl. „Správně. To je v pořádku. Ano, přirozeně.“ Kývl, ještě stále ponořen do myšlenek. Zkrátka roztržitě. Jeho prsty chvíli vybubnovávaly pochodový rytmus na pořadači, pak na Rafiho duchem nepřítomně kývl a šel pryč, trochu nahrbený jako vždy, směrem k vozové hradbě z obytných přívěsů těch nově příchozích.

Rafi se za ním chvíli udiveně díval, pak pokrčil rameny a vyplnil další průvodní lístek.

Telefon na nočním stolku Enrica Bassa, právníka a zástupce Kaunovy společnosti Enterprises Holding Inc. pro Itálii, se rozezvonil krátce před šestou ráno a vytrhl jeho majitele z velmi příjemného snu, v němž hrál roli idylický ostrov s palmami a několik mladých dívek zahalených pouze květinovými věnci. Tmavými kučerami orámované obličeje se rozplynuly, šumění moře nebylo nic jiného než hluk ranního římského dopravního ruchu, takže se právník velmi rozmrzele překulil, aby chňapl po neodbytném telefonu.

„Pronto,“ zavrčel rozladěně.

O vteřinu později seděl na pelesti a přešel z italštiny do angličtiny. „Och, to jste vy… dobré jitro, sir, čím mohu… Ano, samozřejmě…“

Mezi zválenými polštáři se vynořila rozespalá tvář jeho ženy. Línýma očima pozorovala manžela, jak celé minuty poslouchá, co mu říká hlas ve sluchátku, a jak mu čelist klesá níž a níž.

„Si,“ hlesl Enrico Basso nakonec, „ale to bude nějakou dobu trvat, naturalmente…“

Ňafání hlasu v telefonu nabylo na agresivitě. Basso začal nespokojeně vrtět hlavou.

„Ale to není tak jednoduché!“ přerušil muže v telefonu. „Víkend je přede dveřmi a…“

Proč vlastně mluví? Poslouchá ho ten člověk vůbec?

„Ano. Capito. Udělám, co budu moct. Ohlásím se zítra. Addio.“ Enrico Basso zavěsil a klesl zpátky do polštářů. Na další spánek nebylo pomyšlení. Zalitoval teď, že před čtyřmi týdny přestal kouřit, a tudíž neměl na nočním stolku žádné cigarety.

„Kdo to byl, Enrico?“

„John Kaun.“

„A kterou firmu chce koupit tentokrát?“

„Katolickou církev.“

„Co?“ Posadila se. „Co to povídáš?“

Právník odhodil přikrývku a hledal pantofle. „Chce vědět, jakou hodnotu má katolická církev. Co vlastní, kolik má nemovitostí, likvidních prostředků, investicí a vůbec majetku. Jaký má cash flow. Představ si, tohle se mě ptal – jaký cash flow má katolická církev, neboli jaké má příjmy jakožto firma!“ Zavrtěl hlavou. „Nemám představu, k čemu to potřebuje. Znělo to skutečně tak, jako by ji chtěl koupit.“

Tentokrát se setkání konalo v Eisenhardtově obytném přívěsu. Jako triumvirát, napadlo spisovatele, když viděl, jak Kaun a Wilford-Smith společně vcházejí dovnitř.

Kaun vystupoval jako vždy, to jest, jako by na něho mířilo přinejmenším deset televizních kamer, dynamicky, jako ze škatulky a přímo překypující netrpělivostí a rozhodností. Naproti tomu profesor působil přívětivě a křehce a choval se, jako by se ho to všecko v podstatě netýkalo. Pečlivě si očistil boty, zavřel za oběma dveře a vešel do konferenční místnosti, kde už Kaun rozcabeně seděl u stolu.

„Mám udělat kávu?“ zeptal se Eisenhardt.

Průmyslový magnát podrážděně a opovržlivě mávl rukou „Ale ne. Přejděme k věci. Co jste vymyslel?“

„Okay.“ Eisenhardt se obrátil ke svým velkým archům a heslům, která si na archy poznamenal. Zhluboka se nadechl a najednou si uvědomil, pod jakým tlakem je. Teď šlo o všechno. Pokud teď uvede jen hlediska, která ty dva už také napadla, pak bude dnes večer pravděpodobně už zase sedět v letadle směrem k domovu.

„Ehm, zapsal jsem si několik bodů, kde by se mohlo začít,“ ujal se slova. Nikdo nic neříkal, oba poslouchali. Krucipísek, na něco takového nebyl zvyklý. To je skoro jako u zkoušky. Uchopil jednu tužku a ukázal jí na heslo nejvýš nahoře. „Cesta časem. Co se dnes ví o možnosti nebo nemožnosti cestování v čase? Provádějí se v současné době někde na světě výzkumy, které by mohly vést k objevu, který by umožňoval cestovat v čase? To by byl bod, kde bych já, jako spisovatel vědeckofantastických románů, mohl podniknout rešerše, aniž bych vzbudil podezření.“ Díval se na Kauna, který nespokojeně vraštil obočí.

„Vy jste takové rešerše ještě nikdy nepodnikl?“

„Ne.“

„Ale vždyť už jste napsal několik románů, v nichž jde o cestování v čase.“

Eisenhardt přikývl. „To souhlasí. Ale to můžete dělat, aniž se staráte o fyzikální zákony. Vlastně jsem si až do nynějška myslel, že se to dá dělat jen tehdy, pokud se nestaráte o fyzikální zákony.“

Kaun chvíli přemýšlel, ale nic k tomu neřekl. Místo toho se zeptal: „Koho se chcete zeptat? A k čemu nám tyto informace v konečném efektu budou dobré?“ Otázky padaly jako rány bičem.

„Začal bych u jednoho vědeckého žurnalisty, se kterým se dobře znám. Je zvyklý, že mu kladu ty nejpodivnější otázky, a má neuvěřitelný přehled o současné vědě, ví, kdo kde na čem pracuje atakdále. Půjdu-li touto cestou, nebude si nikdo myslet nic jiného, než že sbírám informace pro nový román.“

„A užitek?“

„Pokud bychom věděli, kdy se cestovatel časem vydá na cestu a jaké fyzikální okrajové podmínky platí pro cestování v čase, mohli bychom z našeho nálezu vyvodit závěry, které by nás přivedly dál. Až do nynějška vycházíme z toho, že cestování v čase bude vynalezeno někdy v době, kdy ještě existuje firma SONY, a že funguje jen jedním směrem, totiž směrem do minulosti. Předpokládejme, že se ukáže, že cesty časem musí zásadně fungovat v obou směrech – pak bychom věděli, že ten mrtvý je tam pochovaný, protože se plán nezdařil.“

Podnikatelova tvář se zachmuřila. Takovéto hypotézy mu byly zjevně proti srsti. „Okay. A co dál?“

„Dál,“ pokračoval spisovatel, „bychom měli zkusit toho mrtvého identifikovat. Pokud to skutečně bude člověk z tohoto století, pak by se možná pomocí údajů o kostech nebo zubech dalo zjistit, kdo to je.“

„A pak?“

„Pak bychom ho sledovali.“

Kaun nevrle zafuněl. „Tyto identifikační pokusy jsou už v běhu, dosud ovšem bez výsledku. Dobře, musíme postupovat obezřetně, aby nikdo nepojal podezření, ale nemám pocit, že by nás to přivedlo dál.“

Eisenhardt se na něho pátravě zadíval. „Zamyslel jste se už nad tím, že to pravděpodobně budete vy, kdo ho pošle do minulosti?“

„Já?“ To sedělo. Zpáteční let dnes večer se škrtá, tolik bylo jisté. Magnátovy oči byly stále větší a skoro bylo vidět, jak se jeho myšlenky prodírají neschůdným, dosud nedotčeným terénem. „Vy si myslíte, že já…? Ach. To by bylo možné, že ano? Ne, nad tím jsem se dosud nezamýšlel. To je pravda.“ To ho skutečně zaskočilo. Dokonce se usmál a se značnou dávkou fantazie se v jeho úsměvu dalo objevit cosi jako uznání.

Profesor svraštil čelo. „Teď jsem tomu neporozuměl.“

„Momentálně si myslíme,“ vysvětloval Eisenhardt, „že nyní budeme pár dní usilovně přemýšlet, pak budeme kopat na správném místě a tam najdeme kameru. Ale možná to bude probíhat jinak. Možná nás naše současné pátrání přivede na stopu určitého výzkumného projektu, nebo najdeme budoucího cestovatele v čase – a za pár let to budeme my, s nimiž si sjedná setkání. My spolu s ním domluvíme místo, kam schová kameru, aby vydržela dvě tisíciletí. My budeme ten tým, který bude řídit jeho cestu do minulosti.“

Archeolog přikývl. „Zajímavá hypotéza.“

„Třetí bod v našem postupu,“ pokračoval Eisenhardt, nyní už mnohem jistěji, a zaťukal prstem na třetí heslo. „Kamera. Potřebujeme více informací o samotné kameře. Měli bychom prozkoumat návod – snad najdeme údaj o roku, nějaké poznámky a jiné zajímavé informace. Pak bychom si měli od výrobce vyžádat všechny existující technické informace o kameře.“

„To už jsem udělal,“ poznamenal Kaun. „Dnes ráno jsem telefonoval s firmou SONY v Tokiu. Kamera se ještě vyvíjí a na trh má přijít nejdřív za tři roky.“

„Ach.“ Eisenhardt cítil, jak ho podivně zamrazilo. „Už tak brzy.“

„Přitom jsem se dozvěděl pár zajímavých věcí,“ pokračoval Kaun se zavile staženým obočím. „MR-01 camcorder bude založen na zcela nové technologii, při níž se záznam už nebude ukládat na magnetický pásek, nýbrž na jakousi krystalovou disketu, která bude mít několikanásobně větší kapacitu. Na videokazetu nového typu se bude moci nahrávat přibližně dvanáct hodin a na rozdíl od pásky, kterou musíme přetáčet sem a tam, bude mít člověk volný přístup k celému záznamu, podobně jako je to u harddisku u počítače nebo CD-ROMU.“

Eisenhardt kývl. „A jak je to s trvanlivostí záznamu?“

„To je první zajímavý bod. Podle SONY dovolí nová technologie, které říkají MR – už jsem zapomněl, pro co je to zkratka – jen jednorázovou nahrávku, podobně jako je to u tradičního filmu, ale zato bude časově téměř neomezeně trvanlivá. Přinejmenším desetitisíckrát stabilnější než tradiční záznamy na pásku, tak mi to říkali.“

„Takže ideální přístroj pro plány cestovatele časem,“ poznamenal Eisenhardt.

„Zřejmě.“ Kaun se důležitě předklonil dopředu a lokty se opíral o konferenční stolek. „Druhý zajímavý bod je, že muž, s nímž jsem mluvil, byl náramně zvědavý, odkud znám označení projektu kamery, o níž SONY zatím neuveřejnil žádné informace.“

„To si dovedu představit.“

„Těžko. Doslovně totiž řekl: ‚Vy jste dnes už druhý, kdo se na MR-01 ptá‘.“

Eisenhardt zdvihl na obranu ruce. „Já to nebyl. Volat přímo firmě SONY bez porady s vámi mi připadalo příliš choulostivé.“

„To vím,“ ujistil ho muž v modrém obleku šitém na míru. „Naše telefonní protokoly byly to první, co jsem hned nato zkontroloval. Včera jste telefonoval jen jednou, a to se svou ženou.“

Eisenhardt polkl. Tento způsob dohledu byl pro něho nový. A znepokojivý.

„Jak to, včera?“ zeptal se zmateně.

„Když jsem dnes ráno telefonoval se SONY, bylo v Tokiu krátce před jedenáctou dopoledne. Ten muž mi řekl, že první telefonát byl krátce po deváté ráno. Což znamená, že tady v Izraeli to bylo včera večer, krátce po jedenácté.“

Profesor Wilford-Smith hleděl zamyšleně na lesklou bílou desku stolu. „Tou dobou jsme ještě seděli pohromadě,“ prohodil.

„Velmi správně,“ ucedil Kaun zuřivě. „Proto bych se už konečně rád dozvěděl, co vlastně celou tu dobu dělá Stephen Foxx.“

KAPITOLA 12

Pohřbívání kostí v ossuariích byl v té době preferovaný židovský obyčej. Ossuaria byla z kamene a měla tvar pravoúhlých schrán, na nichž bylo tradiční zdobení, nikdy však lidské postavy. Často byla na jedné straně schrány vytesána jména mrtvých. Nápisy, napsané hebrejsky, aramejsky nebo řecky, obsahovaly často i dodatečné údaje; početné náhrobní nápisy, které se nacházejí v jedné rozsáhlé nekropoli, opravdu představují přímo sociálně-historickou encyklopedii o obyvatelstvu Palestiny, které už tenkrát bylo značně heterogenní.

PROF. CHARLES WILFORD-SMITH ZPRÁVA O VYKOPÁVKÁCH U BET HAMEŠE

Stephen Foxx seděl ve stanu na rozviklané skládací židličce u neméně rozviklaného skládacího stolu a rozladěně zíral na obrazovku svého laptopu, jehož chladný technický vzhled tvořil zvláštní protiklad k rustikálnímu okolí. Vedle počítače stál podnos se snídaní, který Stephen Foxx unesl z kuchyně sledován naštvanými pohledy kuchařů. Byl ze zprohýbaného a poškrábaného plechu podobně jako talíře na něm, pohárek, v němž podivná, údajně kávě se podobající tekutina hrozila vyšplíchnutím po každé, když zmáčkl nějakou klávesu, a dokonce i příbor – všecko vypadalo jako vyřazený vojenský materiál. Foxx chtěl využít rána, aby si vyřídil pár věcí, které se musely vyřídit.

Jako například tenhle fax. Stephen Foxx začínal každý den tím, že připojil svůj mobil k počítači, aby si vyzvedl případnou elektronickou poštu, která na něho čekala na internetu. Největší část těchto e-mailů byla vyprodukována jeho druhým computerem, a ten stál doma, ve dne i v noci zapnutý, a přijímal faxy. Jestliže někdo poslal fax na Stephenovo faxové číslo, pak ten fax nejdřív přistál na harddisku jeho počítače, kde také zůstane až do Stephenova návratu domů; kromě toho automaticky probíhající program převedl doručený fax v e-mail, který byl stejně automaticky zaslán na Stephenovu internetovou adresu, takže je mohl dostávat odkudkoli na celém světě. Tímto způsobem zůstával dosažitelný, a jak ukazoval fax, který právě teď znovu studoval, bylo to dost dobře.

Fax přišel z jedné firmy, které před pěti nebo šesti měsíci poslal i informační materiál o svém softwarovém systému. Spíš to byl spontánní nápad – když stál v menze univerzity ve frontě, slyšel za sebou někoho vyprávět, že tam pracuje jeho otec a že pořád dostávají stížnosti na počítačová zařízení. Ještě téhož odpoledne si vytiskl svou malou brožuru, doprovodil ji stručným dopisem napsaným na jeho značně působivém obchodním dopisním papíře, to všecko vložil do obálky, odeslal a zapomněl na to.

A teď se ohlásili. Plánují obnovu veškerého zpracování dat a jestli by jim zatím nemohl poslat další informační materiál. V příloze byl celý katalog podrobných otázek.

Co celou záležitost dělalo tak zvláštní, bylo, že firma provozovala velkoobchod se zařízeními pro videa všeho druhu.

„To téma mě pronásleduje,“ mumlal Stephen.

Upil doušek kávy – na okraji šálku se už usadil poletavý písek, který nepříjemně skřípal mezi zuby – a přemýšlel. Fax mu došel ve čtvrtek odpoledne, podle času na východním pobřeží. Když započítal časový posun, byl starý právě šest nebo sedm hodin. Víkend byl přede dveřmi, což znamenalo, že bylo přijatelné, aby si přinejmenším do zítřka dal na čas, až bude o šábesu klid a on bude mít potřebné volno. Kromě jiného se bude muset přímo spojit se svým počítačem doma, aby mohl použít několik rozsáhlých databází s obrazy a grafikami. A protože pro to bude potřebovat transatlantické telefonní spojení, ušetřil by dost peněz, kdyby mohl počkat na cenově nejvýhodnější dobu. Kdyby si pospíšil, mohl by pak svou faxovou odpověď poslat současně s materiály přímo ze svého laptopu.

Vzal si poslední kousek chleba namazaný nutelou, a zatímco jedl, zdvihl talíř, vysypal z něho drobky na zem a položil ho na druhý talíř. Vlastně měl v úmyslu něco jiného než se starat o obchody. A zrovna velkoobchod s vybavením pro videa! To mu nešlo z hlavy. Bude se muset zeptat svých indických kolegů, jestli by byli ochotní provést úpravy, které by bezpochyby byly nutné, aby se systém, vyvinutý pro potřeby velkoobchodu s pneumatikami, přizpůsobil velkoobchodu s videotechnikou. To se dá naštěstí vyřídit několika e-maily. Ale že je to zrovna video.

Má na to vůbec zareagovat? Peněz měl dost. Celou záležitost mohl nechat klidně plavat.

„Blbost,“ zabručel a vytáhl spojovací kabel mezi počítačem a telefonem. O tom může přemýšlet jindy. Jednou se na to vyspat, to bude to nejlepší. Zlobilo ho, že mu ta zvláštní náhoda nešla z hlavy.

Houf pomocníků nepřerušil svou snídani, když se k jídelnímu stanu přiblížil profesor Wilford-Smith, ale hluk rozhovorů zeslábl, a skoro každý po něm hodil zvědavým pohledem. Od onoho tajuplného nálezu v areálu 14 kolovaly ty nejfantastičtější fámy. Jedni tvrdili, že se našlo něco vojenského. Ne, narazilo se na obrovský poklad, domnívali se druzí. Jen přítomnost lidí z americké televize se nějak nehodila do žádné z teorií.

„Davide,“ přivolal si vedoucí vykopávek k sobě šéfa kuchyně, mladého člověka s divoce kudrnatými vlasy a trvale naštvaným obličejem.

„Profesore?“

„Hledám Foxxe,“ vysvětlil Wilford-Smith a pátravým pohledem klouzal přes plně obsazené stoly venku před stanem. „Neviděls ho náhodou?“

„Byl tady. Naládoval si na svůj podnos plno jídla, jako by mu hrozila smrt vyhladověním, a pak s ním zase odešel nahoru ke stanům.“ Neviděl rád, když nádobí a příbory opustily sféru vlivu kuchyně, protože měly sklon se do ní už nevracet a mizely do různých škvír mezi kamením, kde se měnily v budoucí nálezy pro další generace archeologů.

„Mohl bys za ním někoho poslat, aby mu vyřídil, že s ním chci mluvit?“

„Bez problému. Teď hned?“

„Ano, prosím. Ať přijde k obytným přívěsům, k tomu druhému tady odtud.“

„Zařídím.“

Stephen hodil kabel zpátky do své cestovní brašny a vyndal z ní cédéčko. Tohle vlastně chtěl udělat, kromě snídaně: chtěl trochu pátrat. Na CD, které vyňal z pouzdra a vsunul do počítače, byla totiž celá ENCYCLOPAEDIA BRITANNICA.

Jako malý chlapec vždycky vzhlížel s obdivnou úctou k oněm více než třiceti mohutným, v kůži vázaným svazkům, které sídlily v pracovně jeho otce v regálu, určeném speciálně pro tyto knihy. Občas v nich směl listovat a dlouhý čas to byla pro něho naprosto jasná věc, že Britannica obsahuje veškeré vědění. I když později objevil, že tomu tak není, že dokonce i ta nejobsáhlejší, nejpropracovanější hesla mají na konci dlouhatánské odkazy na další, podrobnější literaturu, zůstal mu návyk, aby začal s pátráním v těchto knihách, kdykoli se chtěl nebo musel něco dozvědět.

Výsuvný nosič se s šustivým zvukem zasunul a pak bylo slyšet tiché bzučení, jak se stříbřitě lesklý disk roztáčel, aby dosáhl správné rychlosti otáček. Stephen pustil vyhledávací program a čekal.

Hledej, objevilo se tam a tenoučká čárka se vyčkávavě chvěla v políčku pro zadání klíčového slova.

Stephen váhal.

Nebylo to tak snadné. Najednou se mu před očima vynořily vzpomínky na dětství – na neděle, rozkvetlé louky a keře a zklamání, že musí mít na sobě fajnové šaty a nesmí venku řádit, na nudné, nesrozumitelné a nekonečné návštěvy kostela, po nichž se pak ještě celou věčnost muselo postávat před kostelem, kde se dospělí bavili a ustavičně se usmívali a byli neupřímně přívětiví k lidem, o kterých pak doma mluvili špatně. A pak tam taky byli spolužáci a děti ze sousedství, kteří rovněž stáli vedle rodičů a byli stejně vyparádění a vypadali podivně cize.

Upíral oči na tmavé klávesy počítače, jako by je viděl poprvé. Tady bylo J. S ním musel začít. Co na tom bylo tak obtížného?

Ježíš Kristus, naťukal a zase čekal.

V těle se mu jakoby usadilo cosi těžkého, temného. Vnímal to jako něco hrozivého; černého a děsivého. A opět vzpomínky. Na mohutný, vysoko nad malým Stephenem se tyčící kříž, na němž visela nadživotně veliká postava a shlížela k němu s bolestí staženým obličejem. Na nejasná napomenutí, která pro něho zůstala nesrozumitelná a naháněla mu strach, když si je musel vyposlechnout a přikyvovat jim; až mnohem později, když poprvé políbil jednu dívku, se vynořila znovu, jako by celá ta léta číhala právě na tento okamžik, něco jako časované bomby na mořském dně jeho podvědomí.

Klepnul na klávesu enter a CD-ROM se rozbzučel. Na obrazovce se objevila hesla, bylo jich neskutečné množství.

Ježíš Kristus nebo Ježíš z Galileje nebo Ježíš z Nazaretu. Následoval seznam příbuzných oblastí, členěný dál podle podskupin: Biblická literatura. Doktrína a víra. Život. Umění. Ritus a uctívání. Teologické a filozofické interpretace. Viz též: Křesťanství, Nový Zákon.

Malou chvíli měl pocit, že vystoupil ze sebe a že se na sebe dívá, jak tu sedí a studuje seznam hesel na obrazovce počítače. Pouhý popis tohoto přístroje by před třiceti lety platil za čiré fantazírování. A přece tu teď před ním tento přístroj skutečně a doopravdy stál na stolku v dusném malém stanu, postaveném v jedné z nejpustších končin Izraele, země, v níž se před dvěma tisíci lety odehrály jisté události, nebo také ne, podle toho, komu člověk věřil – události, které byly pro mnoho lidí jen zbožnými pohádkami, o nic věrohodnějšími než zážitky Alenky v říši divů, kdežto pro druhé nepopiratelná pravda, nesmírně významná pro jejich život a smysl celého vesmíru. A Stephen se musel rozesmát, tak absurdní mu ta situace připadala.

Církve a náboženské skupiny. Křesťanská věda. Dualistické křesťanské sekty. Menoniti. Mormoni. Východní ortodoxie. Protestantismus. Římský katolicismus.

To, po čem pátral, bylo v podstatě právě tak fantastické. Chtít najít kameru, která možná obsahuje záznamy událostí, jak se odehrály před dvěma tisíci lety – pro hodně lidí by už pouhá zmínka o takovém úmyslu byla dostatečným důvodem, aby vážně pochybovali o jeho duševním stavu. Ale fantastické věci se stávají. Jeden vědec dokázal, že stroje těžší než vzduch nikdy nebudou moci létat – a jeho pravnuci si v supermarketu kupovali kiwi, která přivezlo letadlo z Nového Zélandu. Veškerá současná civilizace byla životně odkázána na věci, jejichž pouhá představa by každé předcházející generaci připadala jako hotové bláznovství.

Nejdřív získat přehled. Pohyboval myší od jednoho hesla ke druhému, klikal a očima přebíhal po textu, který se mu pak ukázal. Neuvěřitelné množství textu. A spousta dalších odkazů. Téma bylo pojednáno s obšírností, že slovo „vyčerpávající“ byl pro ni právě ten správný výraz, a vypadalo to, že toto téma proniká veškerou západní kulturou jako plíseň.

A přesto bylo nesmírně obtížné se tomuto tématu přiblížit. Zde nešlo o nějaký druh mravenců, nešlo o nějakého hebrejského krále –Stephen Foxx se snažil dozvědět něco o muži, o němž mu v mladém, bezbranném věku vtloukli do hlavy, že je skutečným božím synem, synem Boha, který stvořil vesmír, hvězdy na nočním nebi, jaderné částice a genetický kód a vůbec všecko, co existuje. Tento Bůh, vštěpovali mu dále, vydal z hluboké lásky k němu, Stephenu Foxxovi, a ke všem ostatním lidem vlastního syna do rukou římských katů, protože to bylo nutné z důvodů, které Stephen nikdy doopravdy nepochopil, aby mu totiž mohly být odpuštěny jeho hříchy. A on tomu musí věřit; musí odolat veškerým našeptáváním vlastního rozumu, který sice taky dostal od Boha, který se však s přibývajícím věkem stále více vzpíral takovéto nesmyslné logice, a věřit. Musí věřit, nebo propadne věčnému zatracení, syn boží sem, syn boží tam.

Atakdále, atakdále. Nějakou dobu se vyptával, ale odpovědi byly neuspokojivé, a když začal diskutovat, zjistil, že ti, kdož se pokládáli za kompetentní, aby mu odpovídali, nebyli ochotní s ním diskutovat – protože oni už věděli, protože oni věřili, a kdykoli upozornil na nějaký rozpor, praštili ho jako klackem přes hlavu argumentem, že nejde o to, aby pochyboval, nýbrž o to, aby věřil. A jednoho dne ho přestalo bavit, aby hledal nějaký skrytý význam v té směsi nestravitelných myšlenkových opovážlivostí, protože podle jeho pocitu v tom jednoduše žádný skrytý význam nebyl. Náboženství nebylo nic, co by mělo cokoliv společného se skutečným životem nebo vesmírem, který našel vně sebe sama. Objevil obdivuhodné zázraky pod okulárem mikroskopu, nebo při pohledu teleskopem a ve srovnání s tím mu náboženské chápání světa připadalo malicherné a omezené. Tak mu ze života zmizelo náboženství, jako mu z něho předtím zmizeli svatý Mikuláš, víly a hejkalové a čáp.

Ale teď si uvědomil, že nezmizelo tak docela. Měl strach! Vnitřnosti mu sevřela studená, nemilosrdná ruka a do myšlenek mu dýchl ztuchlý hlas: Co když to všecko je pravda? Co když na tebe přece jen čeká peklo, protože jsi odpadl od víry? Hlas inkvizitora, který nemůže zemřít a práchniví od dob honů na čarodějnice a nedojde klidu, dokud budou existovat kacíři.

Stephen se opřel dozadu, zavřel oči a zhluboka se nadechl. Pak zdvihl hlavu, upřel oči na světle šedé plátno stanu a čekal, až ho ta panika přejde. Děsivé.

Venku slyšel, jak se k jeho stanu blíží kroky. Přímo to vítal. Realita se o něho starala, nenechala ho samotného, aby se propadl do pohyblivého písku přízračných vzpomínek. To je od reality velmi i pozorné, pomyslel si.

Byl to jeden z pomocníků v kuchyni, hubený, snědý chlapec, který nemluvil dobře anglicky. „Profesor s tebou chce mluvit. Máš hned přijít. A předtím máš odevzdat svoje nádobí.“

Stephen se zašklebil a přikývl. Hádat se s ním nemělo žádný smysl, mládenec jen odříkal, co mu bylo přikázáno. „Okay,“ řekl tedy Stephen. „Přijdu hned. A nádobí odevzdám.“

Chlapec si ho nejistě prohlížel, zřejmě se nemohl rozhodnout, jestli si z něho Stephen dělá blázny nebo ne. Teprve když uviděl, jak vypíná počítač, byl spokojený a odešel.

Judita seděla u snídaně, později než jindy a dost nevyspalá, a přemýšlela o Stephenovi. Potkali se u výdeje jídla, ale on ji jen krátce pozdravil, jako by se mezi nimi nic nestalo, a zmizel i se svým bohatě naloženým podnosem s poznámkou, že má ještě něco na práci. Od té doby tu seděla, sama, a velice pomalu snídala, zatímco ostatní pomocníci kolem ní přicházeli a odcházeli a čas na snídani už pomalu končil.

Co se stalo? Včera večer to přece mezi nimi pořádně jiskřilo, nebo ji vzpomínka klame? Šli v úzkém objetí a nechybělo mnoho a následovala by ho do jeho stanu. Co by bylo dnes ráno? Kdyby se s ním skutečně vyspala? Nemohla se zbavit podezření, že by i v tomto případě měl něco nutného na vyřizování.

Teď ho viděla nahoře, jak se s podnosem vrací. Procházel mezi stany a zdálo se, že odbočil k jejímu stanu. Myslel si snad, že ji tam najde? Nechápala, co se s tím člověkem děje. Byl atraktivní, jistě, a měla ho ráda, nepochybně. Aspoň nějak. Ale ano, měla ho ráda. Měl sice pořád něco na práci, ale aspoň nebyl taková líná kůže jako spousta jiných mužů, s nimiž se seznámila a kteří by v podstatě byli naprosto spokojení, kdyby mohli celý život vysedávat po kavárnách a vést důležité řeči. S nimi by jí byla přisouzena role poslušné manželky, která dřepí doma a stará se o domácnost a dětičky. Stephen mohl dělat cokoli, ale dělal to vždycky s nezkrotnou energií, až kolem něho jiskry létaly.

Taky erotické jiskry. Viděla, jak se za jejím stanem znovu vynořila jeho hlava, a přála si, aby byla tam nahoře. Aby čekala na jeho návštěvu. Jen aby se dozvěděla, jaké s ní měl úmysly. Nikdy nedělal nic bez důvodu a většinou myslel o několik kroků dopředu, rozhodně bystřeji než kdokoli z Juditiných známých. Poprvé obdivovala někoho kvůli tomu, že má rozum ostrý jako břitva.

Líbilo se jí, jak se pohybuje. Sledovala ho, jak schází dolů z návrší s podnosem, pozorovala ho, jak podnos vrací u pultu. Šéf kuchyně měl zřejmě nějaké výhrady – pravděpodobně mu četl levity, že není dovoleno odnášet nádobí s sebou do stanů – a Stephen se proti tomu ohrazoval, se svým obvyklým vítězoslavným úsměvem na tváři. Líbilo se jí, jak se pohybuje, ano. Na škole poznala mnoho děsně chytrých kluků, ale to byli obrýlení, nešikovní mládenci, u nichž inteligence jako by vypučela do trochu abnormální podoby na úkor tělesné substance. Naproti tomu u Stephena tvořil duch a tělo harmonickou jednotu. Ne že by vypadal obzvlášť sportovně – pravděpodobně by ho porazila v každé sportovní disciplíně –, ale byl ve shodě sám se sebou, vyzařoval sebejistotu, která šla člověku ovšem občas na nervy.

Ale láska byla pro něho něco vedlejšího. Ne proto, že by ji neviděl, zatímco se blížil ke stříbřitě se lesknoucím obytným přívěsům. Ne, bylo to přímo hmatatelné, že není mužem rozhlížejícím se po partnerce. Láska pro něho v danou chvíli znamenala vlastně jen sex, a možná trochu sympatií. V nejlepším případě přátelství.

Zdálo se, že u obytných přívěsů na něho už čekají. Jeden z mužů, kteří ve svých uniformách vypadali jako příslušníci invazního vojska, ho zastavil, něco se ho zeptal, pak kývl a ukázal mu cestu. Stephen zamířil k jednomu obytnému přívěsu, zde od kuchyně to byl druhý v pořadí, otevřel dveře a zmizel za nimi.

Kdysi bývala taky taková. V celé zemi žili muži, jimž zlomila srdce. Armáda, která pro většinu branců představovala největší seznamovací instituci, byla pro ni jedinou nekončící party. Poprvé spolehlivě mimo rodičovský dozor, jednoduše se vyřádila. A když jí někdo přišel s řečmi o lásce a sňatku a dětech, pak se jen hlasitě rozesmála. Občas bývala dost pěkná potvora, když o tom dnes tak uvažuje.

Ale byla tu touha po něčem jiném. Neuměla to přesněji popsat a často se jí zdálo, že kromě ní to nikdo nechápal. Možná si něco namlouvala. Možná to nenáviděla, vypadat pořád tak silná, že v žádném muži už nebudila ochranitelské instinkty. Možná se chtěla jednou docela jednoduše podvolit a cítit se jako žena. Ale ne, tak to taky nebylo. Toužila po vztahu, který sice dokázala popsat jen nedokonale – ale byla si jistá, že ho pozná, kdyby se s ním setkala. A byla rozhodnutá, že do té doby nepřestane hledat.

Stephen to nebyl. Byl pohledný, měla ho ráda a pravděpodobně byl i to, čemu se říká „dobrá partie“, jakkoliv to pro ni nebylo až tak důležité. Ale bylo nefér žádat po něm, aby se změnil. Pokud ho nedokázala akceptovat takového, jaký byl, pak jí nezbývalo nic jiného než hledat dál.

„Nemohla bys dál hledat až zase zítra?“ zeptal se jí Stephen, a když na to teď pomyslela, změkla jí kolena. Jak ho jen mohla odmítnout? Co je na tom, kdyby si na chvíli udělala přestávku, když bude pravděpodobně hledat ještě dlouho? Kdyby se jí zeptal teď, nechala by všechno ležet a šla s ním.

Ale nebyl tady, aby se jí zeptal. Místo toho stoupalo slunce výš a bylo načase, aby dopila kávu a pustila se do práce.

Zrovna když chtěla vstát, padl jí zrak na muže, který vyšel ze stínu obytných přívěsů a stoupal pomalými, rozvážnými kroky na návrší se stany. Byl to muž, který je včera zadržel. Muž s vojenským krátkým zástřihem a modrýma rentgenovýma očima. Kráčel přímo ke stanům a Juditě se ani trochu nelíbil způsob, jak šel.

Znala ten druh houpavého kroku. Takhle chodili muži, kteří vlastnili černý pás jednoho z orientálních bojových sportů a po neskutečně dlouhých letech neuvěřitelně tvrdého tréninku stěží mohli chodit samou sebedůvěrou. Jen se podívej, říkal tento druh chůze, jaký jsem nebezpečný! Jen to zkus na mě zaútočit – a uvidíš, co z toho budeš mít.

Co chtěl ten muž tam, kam šel?

Judita honem položila talíř a hrnek na podnos a všechno odnesla k pultu se špinavým nádobím. Ve stínu kuchyňského stanu sledovala, kam muž míří.

Vyšel až k horní řadě stanů, pak se otočil doprava a zdálo se, že stany odpočítává.

Potom zmizel ve Stephenově stanu.

KAPITOLA 13

V archeologii Palestiny/Izraele dnes už nikdo nezpochybňuje význam stratigrafie, jinými slovy názor, že archeologický výzkum – pokud chce postavit relativní chronologii na spolehlivý základ – musí pracovat s pomocí vertikálních řezů. Jak známo, musíme rozlišovat mezi „vrstvou“ a „stratem“. Stratum není identické s vrstvou, nýbrž je jejím teoretickým protějškem v rámci vědeckého vyhodnocování archeologického výzkumu. Naproti tomu vrstvy jsou objektivně existující prvky např. sídlištního pahorku.

PROF. CHARLES WILFORD-SMITH ZPRÁVA O VYKOPÁVKÁCH U BET HAMEŠE

Zřejmě to mělo vypadat zcela nevinně, ale celá místnost byla plná napětí. Seděli kolem velkého bílého naleštěného konferenčního stolu a prohlíželi si Stephena Foxxe jako odvodní komise, která má podezření, že před ní stojí obzvlášť rafinovaný simulant. A jistým způsobem jím taky byl. Uvědomil si, že teď se bude konat onen dlouho odkládaný výslech, prováděný právem útrpným. Rozhodl se, že si nedá nahlížet do karet.

Úslužně za sebou zavřel tenké dveře, zběžně se podíval po Johnu Kaunovi, který ze všech tří zabíral u stolu nejvíc místa, s roztaženýma nohama, manikurované ruce položené na desce stolu, hlavu číhavě vtaženou mezi rameny, ještě zběžněji se Stephen podíval na třetího muže, v němž – jak se domníval – poznával německého spisovatele Petra Eisenhardta, a pak se zahleděl na profesora. „Chtěl jste se mnou mluvit?“

„Já chtěl s vámi mluvit,“ vpadl Kaun okamžitě a strhl rozhovor k sobě. „Bezpodmínečně jsem se chtěl seznámit s mladým mužem, který udělal tento nejvýš záhadný objev.“ Vstal, napřáhl šikmo přes stůl ruku. „Jmenuji se John Kaun; mám tu čest, že finančně podporuji tyto vykopávky.“

Ach tak. Zkoušeli to po dobrém. Stephen uchopil nataženou ruku a sklonil hlavu s předstíranou skromností. „Stephen Foxx. Je to pro mne čest, mister Kaune, ale bohužel musím přiznat, že jsem byl na správném místě čistě náhodou. V žádném případě to není moje zásluha.“

„Myslím, že jste příliš skromný, Stephene. Ostatně, smím vás seznámit s Petrem Eisenhardtem? Mister Eisenhardt je německý spisovatel, který zde sbírá materiál pro svůj román. Ale posaďte se přece.“

A tak všichni seděli a na okamžik zavládlo napjaté ticho. Stephen se rychle ohlédl. Pozoruhodně chladná místnost, jak svým vybavením, tak teplotou. Vypadalo to, že nejdůležitějším zařízením je stojan s flipchartem, z jehož bloku už bylo několik listů zcela popsaných a byly obráceny dozadu, takže se nedaly číst. Připravený viditelný list byl ještě bílý a nedotčený.

Kaun, který se zase znovu usadil s roztaženýma nohama jako předtím, se naklonil nad desku stolu, ruce s propletenými prsty, a zadíval se na Stephena. Ten ucítil, jak se mu pod tímto pohledem zježily vlasy na šíji.

„Stephene,“ začal průmyslník konečně, „zajímalo by mě, jaký úsudek jste si o svém nálezu udělal.“

Foxx hrál překvapeného. „Já?“ ujistil se. „Co si o tom myslím já?“

„Ano.“

Nesměl to přepísknout. Nebyl si jistý, jak dobrý je herec. Tím si jistý nebyl, ale v nejmenším nepochyboval, že John Kaun umí výtečně odhadnout lidi. Nic netušícího hlupáka by mu nespolkl.

„Obávám se, že můžu nabídnout jen několik těžko udržitelných spekulací,“ pronesl Foxx nakonec a zřetelně váhavě. „Člověka přirozeně leccos napadá, to je jasné, ale… no ano… v podstatě nevím, jak se na to dívat.“

„Co si myslíte?“ nedal se Kaun.

„Hmm. Jak bych to řekl? Co leželo v tom hrobě, vypadalo jako návod na obsluhu videokamery, ještě uložený do původního plastikového obalu. Podle mě to pochopitelně nemůže pocházet z biblické doby, tudíž se musíme ptát, co to tam má co pohledávat? Ale to taky nevím.“

„Nějakou hypotézu?“

„Obávám se, že nemám.“

Ti tři muži mu přímo viseli na rtech. A on musel předstírat obtěžovaného pomocníka bez špetky fantazie, který to nepozoruje.

„Viděl jste, od kterého výrobce je ten návod?“

„Od SONY.“

„Nenapadlo vás, abyste v této záležitosti zavolal firmě SONY?“ Stephen se zhluboka nadechl a cítil, jak se mu rozbušilo srdce. Kaun něco věděl, proto se ptal. Neptal se jen tak nazdařbůh. Džongis Khan, manažer nového tisíciletí, se neptá nazdařbůh.

Tady bylo na místě postavit se věci čelem. A teď ho musel napadnout nějaký přijatelný důvod a musel ho napadnout rychle, a jakmile ho napadl, muselo to vypadat tak, jako by se mu to honilo hlavou už celou tu dobu.

„Ano,“ přikývl Stephen a zatvářil se neutrálně. „Skutečně jsem včera večer telefonoval do firmy SONY.“

„Kdy přesně včera večer?“

„Myslím, že bylo krátce před půlnocí.“ Udělal udivený obličej. „Jak to, je to tak důležité?“

„Možná. Kam přesně jste telefonoval?“

Foxx pokrčil rameny. „U těch dnešních telefonních služeb to člověk nikdy neví tak přesně. Bylo to takové to bezplatné servisní číslo – aspoň doufám, že bylo bezplatné –, vždyť víte, takové to jsme tu pro naše zákazníky čtyřiadvacet hodin denně – a pak mě nekonečně dlouho přepojovali dál a dál, až jsem se dostal k někomu, kdo ten typ kamery znal.“ Pokývl, jako by to byla jeho největší starost. „Byl to dost dlouhý hovor. Skutečně doufám, že jsou taková čísla opravdu bezplatná, když se volá mobilem. Nevíte to náhodou?“

Uvnitř se klepal. Ta historka byla riskantní. Ve skutečnosti neznal žádnou takovou linku firmy SONY a netušil, jestli firma vůbec nějaký takový servis má. Pokud by Kauna napadlo, aby se ho zeptal na číslo, pěkně by se zapotil.

„Proč jste tam volal?“ Kaun se vyptával dál a nevšímal si Stephenovy protiotázky.

„Ze zvědavosti. Chtěl jsem vědět, jaký typ kamery to vlastně je. Trochu se v tom vyznám, ale o tomto typu jsem ještě neslyšel.“ Snažil se, aby nezaváhal, když dodal: „Taky není divu, protože mi řekli, že kamera k návodu ještě vůbec není na trhu.“

Někdo zafuněl. Kaun sotva znatelně povytáhl obočí. Tu kartu snad vynesl dobře. Dokázal, že je otevřený, důvěryhodný pracovník, a přitom neprozradil nic, co by beztak nevěděli.

„Co z toho vyvozujete?“ vyzvídal Kaun.

„Nemám tušení.“

„Vaše nejsmělejší domněnka?“

„Hmm…“ Foxx předstíral, jako by se ostýchal, ve skutečnosti honem probíral hypotézy, které zvažoval před tím, než ho při hovoru s Juditou a Jehošuou jako blesk osvítila rozhodující myšlenka. „Znám podobné příběhy skutečně jen z televize, proto mi musíte prominout, jestli budu plácat nesmysly – ale uměl bych si představit, že se tu jedná o nějakou průmyslovou špionáž. Třeba ukradli nějaké údaje o prototypu kamery, co já vím. Ale jestli se mě zeptáte, co ten návod dělá v hrobě, tak to jsem vedle. Vím jen, že ve vykopávce nemá co dělat.“

Kaun si ho chvíli prohlížel, pak kývl. Vyměnil si krátké pohledy s ostatními, kteří rovněž spokojeně přikývli. Všichni byli spokojení. Byli totiž přesvědčeni, že své fantastické tajemství si podrželi jen pro sebe.

Ryan za sebou zvolna spustil plachtu stanu. Světlo dopoledního slunce bylo dostatečně prudké, aby proniklo stanovým plátnem. Uviděl polní lůžko, u něhož jeho uživatel nepokládal za nutné, aby je řádně ustlal. Přikrývka i prostěradlo visely až na zaprášenou podlahu, kterou tvořila udusaná hlína. Vedle lůžka byl věšák, na němž viselo několik ramínek s částmi oděvu, a zrcadlo. Muž s bezvýraznýma vodově modrýma očima tiše hvízdl mezi zuby, při čemž jeho oči zůstaly i nadále zcela bezvýrazné. Tak velkoryse nebydlel v táboře pomocníků nikdo, to už mezitím zjistil. Tak velkoryse nebydlel dokonce ani on sám.

Ve stanu se nalézal ještě úzký bílý rozkládací stůl z kovu a plastu a na něm ležel zavřený notebook. Jen tam tak ležel. Vypadalo to, že jeho majitel nemá strach, že by mu ho někdo ukradl. A zřejmě se taky nebál, že by s ním v jeho nepřítomnosti mohl někdo manipulovat. A právě to měl Ryan v úmyslu. Sedl si na sklapovací židli, stojící šikmo před stolkem, pečlivě dbal, aby židlí nepohnul, rozpřáhl ruce jakoby zapřísahavým gestem a důkladně obhlédl počítač. Ležel v nějakém zvláštním směru? Byl někde nějaký vlas, tříska z párátka nebo útržek papíru, který by později prozradil, že u přístroje někdo byl? Ryan nic takového nespatřil a zdvihl víko, v němž byl monitor. Bylo samozřejmě možné, že do počítače byl nainstalován program, který každé zapojení přístroje zaznamenává do skryté databáze s údajem o datu a hodině. Ale Ryan se v takových zabezpečovacích systémech vyznal; věděl, kde je má hledat a jak může příslušné údaje vymazat, takže téměř jistě by se nedalo později poznat, že někdo v počítači hledal. Stiskl tlačítko pro zapnutí počítače. Bylo slyšet typické bzučení rozbíhajícího se disku a plochá obrazovka zesvětlala.

U moderního PC existuje řada funkcí, které jsou jakoby stvořeny pro potřeby špionů, a Ryan je všechny znal. Pátral na disku po databázích, které vznikly nebo byly změněny v posledních třech dnech. Vznikl dlouhý seznam, který pečlivě prozkoumal. Jednotlivé databáze, třeba dopisy nebo jiné dokumenty, si prohlédl podrobněji – otevřel je a přečetl si je na obrazovce. Pracoval rychle a cílevědomě a jeho oči jako by vsávaly obsah zpráv na monitoru a ukládaly je bezchybně do jiného druhu paměti.

Pohled mu přitom padl na mechaniku CD. Otevřel ji, krátce si prohlédl titulky na stříbřitém kotouči ležícím uvnitř, zdvihl obočí a krátkým zatlačením výsuvný nosič zase zavřel, aniž by se namáhal použít příslušné tlačítko. Zatímco se CD-ROM s bzučením rozbíhal, otevřel příslušný čtecí program, zadal hledání a nechal si ukázat poslední pojmy.

Úplně posledním hledaným pojmem byl Ježíš Kristus.

Ryan se usmál svým studeným, stěží postřehnutelným úsměvem, oči však zůstaly chladné. Viděl dost. Rychle se ujistil, že jeho inspekce počítače zůstane nezpozorována, pak přístroj vypnul.

Chvíli klidně seděl. Pozorovatel, pokud by tu v danou chvíli nějaký byl, by měl dojem, že Ryanovým očím byla na chvíli odebrána energie, aby mohla být přivedena k jiným smyslovým orgánům. Pohled se zakalil, byl skelný, kdežto uši registrovaly každý krok v širokém okruhu kolem stanu. Nos cítil prach, uschlý pot použitého, ale ještě nevypraného prádla a výpary z prostěradla. Kůže vnímala vedro, přicházející ze všech stran, a téměř i uspořádání věcí kolem. Neudělal tu chybu, že by se soustředil jen na počítač. V osobních drobnostech každého člověka existuje spousta dalších věcí, které mohou zkušenému vetřelci prozradit právě tolik jako počítač, a to s ještě daleko větší ochotou.

Ryan přistoupil k věšáku, prohledal rychlými, zjevně často cvičenými pohyby všechny kapsy, ale nic nenašel. Sedl si do dřepu a prozkoumat tašku, která stála napůl otevřená na podlaze, přičemž dokázal vůbec nezměnit uspořádání věcí uvnitř tašky – pokud se zcela zjevný chaos vůbec dá nazvat uspořádáním. Výsledek byl zřejmě neuspokojivý, což se projevilo tím, že se Ryanovo obočí během hledání k sobě přibližovalo, sice pomalu, ale nezadržitelně, a vytvořilo na jinak hladkém čele rozladěnou vrásku. Žádný deník. Žádné dopisy. Dokonce ani žádný termínový kalendář nebo adresářík, z něhož by se dalo něco vyčíst.

Sedl si na postel a tentokrát mu bylo jedno, jestli v té divoké krajině ze záhybů, přikrývek a částí pyžama zanechá nějaké stopy. Patou narazil na něco pod postelí, co vydalo suchý, dutý zvuk. Udiveně se shýbl, roztáhl nohy a rukou nadzdvihl prostěradlo, visící až na zem a zakrývající pohled pod postel.

Pod postelí ležela šedá bedna na nálezy.

„Další návštěva,“ prohodil jeden z pomocníků, kteří stáli v areálu 3 a lopatami nabírali písek a suť do zaprášených, rozedraných košů.

Na chvilku ustali v práci a natáhli krky. Dva velké, stříbrně lesklé náklaďáky se blížily po štěrkové cestě k táboru, zahaleny do obvyklého oblaku prachu a povážlivě se kymácející přes četné výmoly. Byla to opravdu velká nákladní auta, opravdové trucky, známé z amerických filmů.

„To je úplná invaze,“ prohodil někdo další. Pak se všichni zase chopili svých lopat, ačkoli je práce od onoho úterka už tak netěšila.

Profesor Charles Wilford-Smith si dlouze odkašlal, předklonil se, zadíval se na Stephena, když mu však Stephen pohled opětoval, rozpačitě očima uhnul a místo toho pozoroval prsty na své ruce, s nimiž nevědomky kreslil na konferenčním stole komplikované, neviditelné figury. „Je tu něco,“ začal pak s okolky, „co jsem se vás chtěl zeptat, Stephene.“

„Ano?“

„Proč jste ten lněný váček otvíral?“

Stephen viděl, jak se profesorovy prsty zastavily. V místnosti bylo najednou naprosté ticho.

„Pracoval jste na vykopávce,“ pokračoval Wilford-Smith. „Smím předpokládat, že vám to bylo celou dobu jasné. Nalezl jste lněný váček, který byl beze vší pochyby velmi starý.“ Stephen koutkem oka zahlédl, jak John Kaun vrhl na vedoucího vykopávek nevrlý, varovný pohled, aspoň mu to tak připadalo. „A vy víte, že jedním z nejdůležitějších základních pravidel při pracích na vykopávkách je, že jsme archeologové, a ne nějací hledači pokladů. Nálezy nejsou ad hoc poškozovány, ani tehdy ne, když si myslíme, že v nich je zlato královny ze Sáby. Vy jste ale ten lněný váček jednoduše otevřel a plastikový obal uvnitř dokonce rozřízli Prostě jste vytáhl kapesní nožík a rozkuchal jste ho!“ Když se tentokrát podíval na Stephena, neuhnul před jeho pohledem. „Rád bych věděl proč.“

Nyní se na něho dívali všichni, a kdyby pohledy byly jehlami, začal by Stephen na třech místech krvácet. Počítal s tím, že mu tuto otázku nakonec položí. Cítil, jak mu i přes chlad v místnosti stékají po zádech čůrky potu.

Nadechl se, ale ne příliš zhluboka. Teď záleželo všechno na něm, musel však dál hrát neviňátko. Což nebylo snadné. Kaun ho pozoroval jako rys a Stephen si byl jistý, že ten muž nemá jen šestý, nýbrž ještě i sedmý a osmý smysl. Opřel se dozadu, nechal ruce klidně ležet a pokusil se uvolněně usmát.

„No ano,“ začal pak. „Bylo mi jasné, že to nemůže být žádný archeologický nález.“

Tři páry obočí vyjely tázavě do výše. „Jak, prosím?“ zeptal se profesor.

„Ten plastikový obal prosvítal,“ vysvětlil Stephen Foxx, jako by se nevyslovené výčitky proti němu vůbec nevznášely místností. „To bylo vidět. Odraný starý váček z pytloviny, už dost ztrouchnivělý – ten se dal po straně otevřít pouhými nehty –, ale vespod se leskl plastikový obal. Okay, napadlo mě nejdřív, někdo si chce ze mě vystřelit. Víte přece, že pár jiných pomocníků mě zrovna v lásce nemá. Myslel jsem si, že v plastikovém obalu bude lístek s nějakou hloupostí, Foxx je blbec nebo Srdečné pozdravy od faraóna nebo něco na ten způsob.“ Byla to lež jen zpoloviny, takže to mohlo znít aspoň do jisté míry věrohodně.

„A proto jste rozřízl plastikové pouzdro?“

„Ano. Myslel jsem si, že mě potajmu pozorují a každou chvilku propukne děsný chechtot.“

„A jak jste tomu chtěl zabránit?“

„Nemám ponětí. Tak daleko jsem neuvažoval, protože jsem pak uviděl, že uvnitř je ten návod, a to mi připadlo hodně divné. A potom jsem přece přišel za vámi.“

Profesor kývl. Stephen se díval z jednoho na druhého. Z tváří jim nedůvěra ještě úplně nezmizela. Jen německý spisovatel vypadal poměrně nezúčastněně. Možná taky všemu dobře nerozuměl.

V tom okamžiku se za ním otevřely dveře přívěsu. Dovnitř vevanula vlna vedra a neklidu spolu s mužem v khaki oblečení, připomínajícím uniformu. Stephen v něm poznal člověka, který Juditě a jemu přetrhl romantickou náladu. Že by to byla Kaunova pravá ruka? V každém případě si s magnátem vyměnil zasvěcené pohledy, a ty nevěstily nic dobrého. Takové pohledy mohl člověk občas vidět v gangsterských filmech a tam obvykle znamenaly něco jako Všechno okay, šéfe, tu svini jsem vyřídil.

Kaun se zase chopil slova, které profesorovi beztak přepustil jen na krátko, skoro jen jako s výhradou okamžitého odvolání podle potřeby. „Děkuji, Stephene,“ pronesl a kývl hlavou, jako by jím skutečně lomcovaly pocity nejhlubší vděčnosti. „Myslím, že jsme vás okradli o dost vašeho drahocenného času. Oč bych vás ještě chtěl poprosit, je, abyste nás informoval, kdybyste chtěl na čas odejít z tábora – třeba dnes večer. Kdybychom snad měli ještě nějaké otázky, chápete.“

„Ano,“ přikývl Stephen a pocítil trochu obdivu k průmyslníkově schopnosti zabalit nepříjemné skutečnosti do úhořovitě hladkých slov. „Samozřejmě.“

Tím byl propuštěn, a proto šel. Kaun si ho dál nevšímal, Wilford-Smith mu ještě roztržitě pokývl a spisovatel stejně všechno jen sledoval. Nikdo nepronesl slova, dokud Stephen za sebou nezavřel dveře karavanu.

Vsadil by se o kdovíco, že o něm okamžitě začali diskutovat.

Dva obrovské, chromem se blyštící náklaďáky pomalu manévrovaly na parkovišti, obklopené houfem mužů v šedých overalech, kteří byli vedle nich malí jako mravenci a prudkým mácháním paží dirigovali trhavé pojíždění vpřed a vzad obou kolosů. Husté šedomodré obláčky dýmu stoupaly z nápadně umístěných nablýskaných výfukových rour čnějících vzhůru vlevo i vpravo hned za monumentální řidičskou kabinou. Burácení motorů rozechvívalo zem.

Nahoře u areálu 3 stáli pomocníci a zvědavě zírali dolů. Lidé v kuchyňském stanu míchali v hrncích, kde se vařil oběd, očima však viseli na stříbrně se lesknoucích nestvůrách. Co je zase tohle? Tuhle otázku si kladl každý.

Stephen Foxx zaujal pozorovatelské stanoviště nedaleko první řady stanů. Trucky neměly žádné označení, žádný firemní název, nic. Ani v arabském, ani v hebrejském písmu.

Konečně se dostaly do pozice, kterou lidi kolem pokládali za uspokojivou. Hřmění motorů umlklo a nastalé ticho bylo ohlušující. Muži si však nedopřáli oddychu. Bez otálení otevřeli zadní dveře a rychlými, zjevně nacvičenými pohyby se dali do vykládání: objevily se obrovské bubny s kabely, dřevěné bedny, v nichž ležely podivné temně kovové nástroje, bedny s nářadím, počítačové obrazovky ve stabilních ocelových krytech.

To tedy ale opravdu vypadalo jako útok Marťanů. Skutečně jako ve filmu. Co měli v úmyslu? Co byly ty šedivé postavy zač, krucinál?

Stephen si všiml, že k němu zezadu někdo přistoupil, a krátce otočil hlavu. Byla to Judita.

„Ten muž, který vešel do přívěsu chvilku předtím, než jsi ty vyšel ven… víš, kdo to je?“ zeptala se polohlasem.

Stephen odpověděl, aniž se otočil. „Ten, který nás včera kontroloval? Nemám tušení. Mám pocit, že je to Kaunův pohůnek. Jeho člověk na hrubou práci.“

„Předtím byl ve tvém stanu.“

„Ach, zajímavé.“

Mlčela. Zřejmě čekala a Stephen cítil, jak se začíná zlobit. „Neděláš si starosti, že by mohl najít tvůj papír?“

Stephen se usmál. Tak přece jen byla jeho spojenec. Jeho plán ji nadchl. To bylo dobře.

„Ne,“ prohlásil. „Nenašel ho.“

„Proč sis tím tak jistý?“

„Protože,“ zašklebil se Stephen, „jsem ho dnes ráno schoval do tvého stanu.“

KAPITOLA 14

Úzký profilový řez je obzvlášť vhodný pro chronologické problémy a otázky datace. Je to však jen dílčí oblast archeologického tázání. Kromě toho je pro historika též zajímavé, jak velké bylo sídliště v určitou dobu, zda bylo opevněné a mělo ústřední budovu pro vrchnost, v jakém typu domů lidé bydleli, jaké řemeslné práce vykonávali, čím se živili, jaké náboženské obyčeje dodržovali atd. Abychom získali odpověď na tyto otázky, musíme nutně provést horizontální kopání a kopání po vrstvách, jejichž úkolem je sukcesivní odkrývání jednotlivých historických vrstev.

PROF. CHARLES WILFORD-SMITH ZPRÁVA O VYKOPÁVKACH U BET HAMEŠE

Ryanova zpráva byla stručná. Když skončil, zůstali všichni nejdřív jen sedět a mlčky dumali. Ve stěnách obytného přívěsu tajuplně praskalo. Klimatizace, která v ranních hodinách naskočila jen občas, běžela teď bez přestávky a pravděpodobně už dlouho neuhájí chlad v místnosti proti sílícímu slunečnímu žáru.

„Co to tedy znamená?“ chtěl nakonec rozladěně vědět Kaun. „Že už má nějaké podezření, nebo nemá?“

Eisenhardt se pozorně díval z jednoho na druhého a stále více měl pocit, jako by tam fyzicky už vůbec nebyl. Ryan seděl klidně, jako vytesaný ze skály. Naproti tomu jeho šéf zíral před sebe se zlostně svraštělým obočím a špičkami prstů bubnoval enervujícím způsobem na desku stolu.

„Upřímně řečeno,“ začal profesor Wilford-Smith, „mně připadá naprosto normální, že někdo, kdo přijde do Izraele, aby pomáhal při archeologických vykopávkách, a má s sebou Britskou encyklopedii, se jednoho dne do ní podívá na heslo Ježíš Kristus. Navíc to mohl být už před celými týdny. Nemyslím, že by tady měl nějak zvlášť moc času na čtení.“

Kaun se podíval na Ryana. „Dalo se zjistit, kdy si tohle heslo otevřel?“

Ryan zavrtěl hlavou. „Ne. Takové údaje se neukládají.“

Kaun jako by ho neposlouchal. „Ryane, musíte ho hlídat,“ přikázal. Místo na vyleštěné desce stolu, na které upřeně zíral, mu zřejmě i skýtalo nadmíru zajímavé podněty, protože několikrát zamyšleně přikývl. Pak, zcela nečekaně, až sebou všichni trhli, udeřil dlaní na stůl a ještě jednou vykřikl: „Musíte ho hlídat, Ryane – rozumíte?“

„Samozřejmě,“ odpověděl Ryan s klidem.

Na okamžik naplnilo vzduch v místnosti nepříjemné napětí. Eisenhardt zjistil, že při Kaunově výbuchu bezděčně zadržel dech a teď se nenápadně znovu nadechl. Ryan byl zřejmě na obdobné výstupy zvyklý, ale Eisenhardt se přitom zpotil.

Mediální magnát se posléze uvolnil. Jako by se nic nestalo, objevil se mu na tváři opět onen zdvořilý, sebejistý, vítězoslavný úsměv. Rozhlédl se po shromážděných, jako by měl za úkol povzbudit zdeprimované sportovní družstvo, které právě prohrálo důležitý zápas. „Takže?“ zeptal se. „Co bude dál?“

Judita si skoro netroufla se jen pohnout. Seděla na své posteli, v jedné ruce držela malé ruční zrcátko, v druhé hřeben s hrubými zuby, a snažila se zbavit svou neposlušnou hřívu aspoň částečně písku a prachu a trochu ji učesat. Takový ústup do stanu byl nutný dvakrát denně, pokud nechtěla večer vypadat jako strašák do zelí.

Měla strach, že udělá neopatrný pohyb a uslyší šustění drolícího se papíru. Papíry, které Stephen našel vedle návodu k používání, musely být rovněž staré dva tisíce let a pravděpodobně byly tak zpráchnivěle a lomivé, že by stačilo se na ně ostře podívat a už by se rozpadly v prach, s nímž by si neporadila ani ta nejlepší laboratoř na světě. A Judita se ptala, kam u všech všudy mohl Stephen ty papíry v jejím stanu schovat. Doufejme, že ne do kapsy nějakého oblečení. Pod postel a pod prostěradlo opatrně nahlédla, než se posadila. Věděl Stephen, že sem přes den občas zaběhne? A zařídil se podle toho?

Zvolna si projížděla hřebenem nepoddajné vlasy a rozhlížela se kolem, nevšímajíc si svého obrazu v zrcátku. Kam pro všechno na světě se v takovém stanu dá schovat tak citlivý dokument?

Zvláštní zvuky, které pronikaly zvenku – vyjící motory, protáčení kol na štěrku, rozčilené výkřiky z početných hrdel, skřípání dveří –, přinutily Eisenhardta, aby zvědavě odsunul posunovací okenici na jednom okně a vykoukl ven. Uviděl dvě velká nákladní auta, která se na parkovišti zařadila mezi ostatní vozidla a právě ji vykládala skupina statných mužů. „Co to je?“ zeptal se polohlasně, aniž by doopravdy čekal, že mu někdo odpoví.

Ale Kaun, teď už zase ztělesněná ochota a zdvořilost, přímo vyskočil, stoupl si vedle něho a odsunul okenice úplně ke straně. „Báječné. Konečně jsou tady,“ pronesl s přímo poživačným zadostiučiněním. „Sonarový tomograf. Je citlivý na transport. Je skutečně obdivuhodné, jak tihle speditéři dnes pracují. Řeknou člověku zítra v deset a skutečně ve slíbenou dobu dorazí. Nevím, ale dříve to nebývalo.“

„Sonarový tomograf?“ opakoval Eisenhardt a nebyl si jistý, jaké slovo to vlastně slyšel.

Kaun se široce šklebil. „Mělo by to být něco z vašeho fochu, Petře. Sonarový tomograf může rentgenovat půdu rázovými vlnami. Naši paleontologové používají takové přístroje při vykopávkách v Montaně, aby vypátrali kostry dinosaurů.“

„Dinosaurů?“

„Řekl jsem si,“ vysvětloval magnát v dobrém rozmaru, „že nejpravděpodobnější místo, kde by kamera mohla být, je tady toto. Nedaleko hrobu cestovatele časem. Třeba na ni do poslední chvíle dával pozor, kdo ví. Ale těžko můžeme odkrýt a prohrabat celé okolí, že? Takže – sonarový tomograf. Vidíte ten přístroj, který právě skládají? Co vypadá jako pojízdný stánek s párky? To je generátor na rázové vlny. Velkou olověnou kouli, jejíž váha je přesně známa, vypálí do země exaktně propočtenou rychlostí. A všude kolem se rozestaví senzory, které zaregistrují ozvěny rázové vlny a převedou do počítače. Ten obratem ruky vykouzlí na monitoru obraz země pod našima nohama tak jasně, jako by byla průhledná.“

Na Eisenhardta to udělalo dojem. „A to funguje?“

„Funguje.“

„Proč se tedy ještě vůbec dělají vykopávky?“

Profesor podrážděně zafuněl. Kaunovi to připadlo tak legrační, že řval smíchy. Eisenhardt s údivem hleděl z jednoho na druhého a nezmohl se na víc než nejistý úšklebek. Dokonce i Ryan se usmál, což u něho vypadalo nejvýš znepokojivě, protože tento způsob obličejové gymnastiky zřejmě necvičil nijak často.

„Ne, vážně,“ uklidnil se Kaun po chvíli. „Samozřejmě neuvidíme žádné mince ani hliněné střepy, a leccos se zkrátka musí vykopat, než se s tím dá něco podniknout. Ale kamera, z kompaktního kovu… Co myslíte, jak ji cestovatel v čase asi zabalil? Aby vydržela po staletí? Já si představuji, že si vzal s sebou stabilní kovový kufr. Že ta kamera vězí ve velkém pouzdře z kovu, chráněná proti vnikání prachu, proti záření a extrémním teplotám.“

To zní věrohodně, pomyslel si Eisenhardt. Proč jsem jediný, kdo ještě pořád nemůže uvěřit, že to takhle funguje? Proč zrovna já?

„A jestli ta skříňka je tady někde zakopaná,“ pokračoval Kaun, „tak ji najdeme. Pak bychom kameru měli dřív, než dnes večer zajde slunce.“

„To je tedy,“ zamumlal Eisenhardt. Nač mě vlastně potřebují? Kaun už zcela zjevně zahájil všechny možné akce, aniž by počkal, co jeho, údajného specialistu na neuvěřitelné, napadne. A na myšlenku prosvítit nejmodernějšími technickými prostředky zdejší areál, na to by opravdu nepřišel, protože vůbec nevěděl, že je něco takového možné.

Po chvíli, když nikdo nic neříkal a všichni se dívali otevřeným oknem, jak speditéři skládají přístroje, se zeptal: „Ale teď docela vážně – neulehčil by takový přístroj obecně archeologům jejich práci? Nechápu, proč se kope nazdařbůh, když se právě tak dobře dá země nejdřív prosvítit.“

Kaun se jemně usmál. „Řekněme to takhle,“ začal. „Kdybych celý ten areál nechal překopat dvacet metrů do hloubky, přišlo by mě to levněji.“

George Martinez dohlížel na vykládání přístrojů, ale když byl na řadě thumper, radši přiložil sám ruku k dílu. Ačkoliv to bylo v podstatě jen robustní, k zemí namířené dělo na olověné koule veliké jako lidská hlava, mělo toto zařízení přece jen citlivá místa a stěhováci ve svých šedých overalech zacházeli s bednami s dalšími přístroji občas tak hrubě a nedbale, že nepřenesl přes srdce, aby je nechal samotné složit tu nejdůležitější část výzbroje. „Opatrně… Nedržet za tenhle úchyt… Pozor na přepínače!“

Ohlížel se, kde je Bob Richards, ale ten se jako obvykle nestaral o tak triviální věci, jako je vykládání nebo nakládání přístrojů za miliony. Přitom měli jen jeden thumper. Pokud by později selhal, mohli zase všechno zabalit.

Oddechl si, když přístroj stál bez úhony na zemi. Pokaždé si velmi zhluboka oddechl, protože na podobnou námahu nebyl zvyklý. Nikdo také neočekával, že by na něco takového zvyklý měl být. Od nejútlejšího dětství to byl hrbící se hubeňour, k žalu svého otce, který své předky hrdě popisoval jako „zdravý rod statných mexických horalů“.

Generátor rázových vln stál na čtyřech velkých kolech s tlustými pneumatikami. George se rozhlédl. Téměř automaticky hledal pro něj nejvhodnější místo. Stejně se bude muset experimentovat, pokud jde o umístění přístroje, kdyby obrázky nedopadly dobře, ale George měl jistou ctižádost, aby vyvinul cit pro každou prozkoumávanou končinu. Zdejší krajina byla lehce zvlněná, v úvahu tedy přicházel vrcholek nějakého pahorku. Za předpokladu, že tam bude pevný podklad. Oblázky nebo suť nepřenášely rázovou vlnu dál, nebo aspoň ne v dostatečné míře.

A pak si to zčistajasna uvědomil: Vždyť byl ve Svaté zemi! V zemi Bible, proroků, v zemi ukřižování a zmrtvýchvstání! Stál na půdě, po níž před dvěma tisíci lety kráčel sám Vykupitel!

Na okamžik se mu z toho zamotala hlava. Vždycky o tom snil. A teď se všechno odehrálo tak rychle, že mu ani nepřišlo na mysl, kam vlastně ho tak narychlo vyslali.

George Martinez měl jeden velký dar, totiž štíhlé, jemné prsty, které byly jako precizní nástroje a umožnily mu, aby jako syn mexických přistěhovalců, co se nepotatil, úspěšně ukončil odborné vzdělání jemného mechanika a získal místo na Montana State University v Bozemanu, Montana. Tam si zvykl na to, že ho pro jeho karamelově zbarvenou kůži, černé vlasy a ohnivé oči pokládali za Indiána, a během času to dotáhl tak daleko, že ho pověřili technickým dozorem nad Sotomem 2, sonárním tomografem 2, což byla nově vyvinutá verze předchozích echolotů. Právě tak si zvykl, že ho občas spolu s celým zařízením půjčovali finančně silným firmám, většinou olejářským společnostem nebo podnikům na podzemní stavby. Tímto způsobem se dostal do světa, aby zkoumal ropná pole, aby hledal a zakresloval šachty zrušených dolů nebo průběh vodovodních řadů, plynovodů a jiných technických vedení v nepřehledně bujících jihoamerických městech, které měly jen nespolehlivé, nebo dokonce vůbec žádné stavební plány. Pro univerzitu v Bozemanu byl Sotom 2 důležitým zdrojem příjmů.

Ovšem včera vyrazili obzvlášť překotně. Dali mu čas celých deset minut, aby si sbalil kartáček na zuby a trochu prádla. Svoje schůzky na příštích deset dnů musel odříct cestou na letiště, kde už čekalo největší dopravní letadlo, jaké kdy přistálo v Bozemanu od doby, kdy město vlastnilo svoje letiště. A cíl cesty se dozvěděl až v letadle, jen tak mimochodem, když kontroloval, jestli mají s sebou všechny signální kabely.

Jeden ze špeditérů ho vytrhl z myšlenek. „Kam s tím?“ zeptal se a ukázal na thumper. Mluvil hrdelní, spíše arabsky znějící angličtinou, takže mu George zpočátku nerozuměl.

Ukázal na bedny navršené na kraji rozlehlého stanového městečka. „Tamhle,“ řekl nerozhodně.

Svatá země. Za každou cenu musí odtud poslat matce pohlednici dřív, než tu skončí a poletí zpátky možná právě tak spěšně. A musí…

„Je to tady odtud daleko do Jeruzaléma?“ zeptal se jedné hlídky, které tu postávaly, vždycky se samopalem zavěšeným v podpaží.

„Ne,“ odpověděl muž. „Izrael je malá země. Do Jeruzaléma to není odnikud daleko.“

Golgota. Getsemanská zahrada. Via dolorosa. Bezpodmínečně se musí dostat do Jeruzaléma. Pomodlit se na místech Kristova utrpení.

„Dá se to taky vyjádřit v mílích?“

Hlídka se zašklebila, kývla, zřejmě v hlavě počítala vzdálenost. „Tak pětadvacet mil. Ale možná to odhaduju úplně špatně.“

Izrael je opravdu malá země. George urazil denně dvojnásobnou vzdálenost, aby se dostal do práce, a přitom měl dojem, že bydlí od univerzity docela blízko.

Ukázal na okolní scenerii, stany, obytné přívěsy, auta. „Co se tu vlastně děje?“

„Nemám tušení. Archeologické vykopávky, pokud vím.“

„A ty se musí hlídat?“

„Ano. Od chvíle, kdy se jim povedl jakýsi senzační nález.“

„Senzační nález? A co to je?“

„Všechno přísně tajné. Nám se neřekne vůbec nic.“

Muž zřejmě opravdu nic nevěděl. George konečně objevil Boba, zodpovědného za vědeckou část celé záležitosti. Stál u jednoho z pěti stříbrně se lesknoucích, velkých karavanů a mluvil s mužem, oblečeným do úřednického obleku barvy holubičí modři, což bylo snad to nejnevhodnější, co si George uměl v téhle končině představit. On sám měl na sobě – jako skoro vždy a všude ve světě – patnáct let staré džíny a vybledlé tričko a cítil se v nich docela dobře. Měl rád horko, v Montaně mu bylo po většinu roku zima.

„Přísně tajné. Tak, tak. Ale za takové situace tu jistě kolují pověsti, ne? Aspoň u nás doma by to tak bylo.“ Vytáhl krabičku cigaret, nabídl jednu podsaditému, kudrnatému hlídači.

„Spousta pověstí. Ale jedna pitomější než druhá, pokud byste se mě na to zeptal.“

„Co například?“ Podal mu oheň. „Ostatně, jmenuji se George.“

„Aha, George. Já se jmenuji Gideon. Slyšel jsem, že areál 14 je uzavřený, protože tam našli něco nukleárního. Jiní zase tvrdí, že jde o poklad. O Šalamounův poklad. Ale víte, takhle to je vždycky. V téhle zemi se toho dá tolik vykopat, že tu jen stěží můžete v klidu vyhloubit základy pro dům.“

„Rozumím.“ Dost podivné, to celé. Vzrušující věc. George byl zvědavý, jaké obrázky dodá Sotom 2.

Konečně ho měl na drátě. „Wilde,“ ohlásil se hluboký hlas, plný nevyčerpatelné energie a chuti do života.

„Haló, Dominiku, tady je Petr,“ ohlásil se Eisenhardt.

„Petr! No to je překvapení! A tak časně zrána. Co se děje?“

„Jako obvykle. Vědecké tísňové volání. Máš chvilku čas, nebo volám nevhod?“

„To je v pořádku, stejně právě piju kávu.“ Dominik vždycky „právě pil kávu“, když mu někdo zavolal „Nepřestěhoval sis pracovnu na chodbu? Tak zvláštně se to rozléhá.“

„To by byla dlouhá historie, tu ti povím jindy.“

„Dobrá. Tak začni.“

Eisenhardt se zhluboka nadechl. „Existují podle tebe někde na světě výzkumy, které by se zabývaly problémem cestování v čase?“

„Hu,“ udělal Dominik. A pak bylo chvíli ticho. Dominik přemýšlel.

Toho si Eisenhardt u Dominika tak vážil: Ani na ty nejpodivnější otázky – a on mu vlastně kladl jen podivné otázky – neodpovídal zbrkle. Dominik Wilde, vědecký novinář na volné noze, pracující pro řadu časopisů, byl cosi jako jeho záchranné lano v přírodovědeckých záležitostech. Když mu kvůli nějaké otázce zavolal, tak už měl zpravidla prohledané všechny možné encyklopedie i další vědecké příručky a proseděl dny v univerzitní knihovně, přesto nenalezl odpověď. Dominik se skvěle vyznal skoro ve všech vědeckých oborech, věděl, kdo je v které oblasti významná kapacita, a mohl mu dát když ne uspokojivou odpověď, tak aspoň tip, který mu pomohl dál – adresu, telefonní číslo, knihu.

Do kontaktu se dostali před lety, když se Petr Eisenhardt po četbě jednoho článku protelefonoval až k jeho autorovi, jistému Dominiku Wildovi, aby mu položil ještě několik dodatečných otázek. Přitom se ukázalo, že Dominik četl všechny jeho romány, líbily se mu a cítil se poctěn, že mu může pomoci. Bohužel to nešlo hned, otázky byly zapeklitější, než si oba mysleli, a bylo nutno se setkat osobně, aby je rozřešili. Přitom zjistili, že mají rádi stejné filmy a dokážou nekonečně dlouho debatovat o Bohu a světě, což také potom činili. Tak to všechno začalo.

„Cestování v čase,“ opakoval Dominik nakonec po dlouhé, drahé odmlce. „Řekl bych, že ne. Dokonce si myslím, že neexistuje nikdo, kdo by se zabýval třeba jen fenoménem času, aspoň ne z fyzikálního hlediska. Psychologové a neurologové bádají hodně tímto směrem – vnímání času, prožitek času, takové věci. Co je vzpomínka, jak dlouhé je časové rozpětí, které vnímáme jako současnost, samé zajímavé otázky. Ale pravděpodobně to není to, co hledáš?“

„Ne,“ souhlasil Eisenhardt. „Konkrétně se ptám, jestli existuje aspoň nádech šance, že by tak do pěti až deseti let mohl někdo poslat nějakého člověka do minulosti.“

„Pomocí stroje času. H. G. Wells a spol.“

„Přesně.“

„Tedy – nádech šance existuje zásadně vždycky. Vždyť víš, jak bouřlivě dnes probíhá vývoj. V podstatě se to nedá předvídat. Kdo všechno se už blamoval tvrzením, že to nebo ono není možné. Ale já bych odhadoval, že šance vynalézt nadsvětelný pohon, nevyčerpatelný zdroj energie nebo prostředek pro nesmrtelnost jsou dnes sice ještě pořád minimální, přesto nesrovnatelně vyšší.“

„Rozumím. Ale když se zeptám jinak – co říká moderní fyzika vůbec k tématu čas?“

„Říká toho spoustu, jak si jistě umíš představit. To by ses musel zeptat trošinku konkrétněji.“

„Dobře.“ Eisenhardt přemýšlel. To byla ta hra: Dobrá otázka je často už poloviční odpověď. Mnoho problémů nevzniká z chybějících odpovědí, nýbrž z nepřesných otázek. „V termodynamice přece existuje zákon o udržení energie, z něhož vyplývá, že je vyloučeno sestrojit perpetuum mobile. Druhá termodynamická věta a tak. Co vlastně chci vědět, je, jestli existuje nějaký podobný důkaz o tom, že cesta časem taky není fyzikálně možná.“

„Neexistuje.“

„Víš to jistě?“

„Ano. Od Alberta Einsteina se čas chápe jako jeden rozměr čtyřrozměrného časoprostoru. Přesněji řečeno, od Hermanna Minkowského, který dokázal, že Lorentzovy transformace jsou jednoduše rotace časoprostorových os…“

Eisenhardt polkl. Dominik teď tančil těsně u hranic nesrozumitelné vědecké hatmatilky. „Stop, stop,“ zarazil ho. „Ještě jednou a pomalu, pro spisovatele. Co znamená rozměr? Znám délku, šířku a výšku, a to jsou tři směry, v nichž se můžu volně pohybovat. Můžu udělat krok dopředu, ale také zpátky. Znamená to, že bych musel mít možnost pohybovat se časem právě tak?“

„To přece děláš ve svých románech pořád.“

„Jistě, ale to jsou romány. Mluvím o skutečnosti.“

„To musí být pro tebe nezvyk.“

„Pokud je čas jednoduše jen jeden rozměr, proč pak nemůžu prostě cestovat zpátky, řekněme do školních let, a tam odtud se vydat na zcela jinou životní dráhu? Nebo docela jednoduše jít o týden zpátky a tipovat jiná čísla v loterii?“

„Jsi pěkně chamtivý.“

„Kdybych byl chamtivý, nestal bych se spisovatelem.“

„Takže, pokud vím, mluví se sice o časoprostoru, přesto se rozlišuje mezi prostorovými a časovými směry. Existuje přinejmenším jedna teorie, která předpokládá dodatečný pátý rozměr, rovněž časový rozměr, takzvaný hyperčas. Ale prosím tě neptej se mě, co si máš pod tím představit, já to nevím. Navíc si dokážu představit, že se vyskytují teorie, které počítají ještě i se šestým rozměrem – fyzikové mají rádi, když jsou jejich teorie symetrické, a pak bychom tedy měli tři prostorové a tři časové rozměry.“

„Ale nač to je? Může čas běžet zpátky nebo ne?“

„Existuje přinejmenším celá třída fyzikálních zákonů, které se označují jako časově invariantní. Prostým jazykem řečeno to znamená, že jsou platné, a je jedno, jakým směrem běží čas. Klasickým příkladem je srážka dvou biliárových koulí. Když je nafilmuješ, můžeš to po libosti pouštět dopředu nebo nazpátek, funguje to v obou směrech. V obou směrech probíhá srážka korektně. Pozorovatel tvého filmu by neměl možnost zjistit, která varianta je ‚správná‘.“

„Dobrá. Ale já si dám ráno do kávy mléko a cukr, zamíchám a dostanu světlehnědou tekutinu. Nebudeš mi přece tvrdit, že když budu lžičkou točit obráceným směrem, rozpadne se to celé zase na černou kávu, mléko a krystalový cukr?“

„Ne, to není časově symetrická záležitost. Tenhle pochod se ale vysvětluje pomocí entropie, která tím zamícháním narůstá. Zásadní symetrie času tím zůstane v teoretické konstrukci fyziky zachována.“

„Skvělé.“

„Podívej se, já za to nemůžu. Tys chtěl vědět, co říká moderní fyzika o čase.“

Eisenhardta něco napadlo. „Řekni mi – ty přece znáš Stephena Hawkinga?“

„Samozřejmě že znám Stephena Hawkinga. Dokonce jsem s ním dělal interview.“

„Matně si vzpomínám, že v jedné ze svých knih dokazuje, že cesty časem nejsou možné. A on je cosi jako dnes žijící Einstein, jestli se nepletu. Znáš ten důkaz?“

„Mmmh. Ano.“

„A?“

Dominik slyšitelně vzdychl. „Nebude se ti líbit. Není to žádný fyzikální důkaz v přísném slova smyslu.“

„Jednoduše mi vysvětli, jak argumentuje. Já ti pak povím, jestli se mi to líbí nebo ne.“

„Jak chceš. Hawking říká zjednodušeně toto: Pokud je cesta v čase možná, pak se jednoho dne přijde na to, jak se to dělá. Možná za sto let, možná za deset tisíc, to je jedno. A od té chvíle budou lidé cestovat časem a jednou přijdou i do naší doby, která koneckonců není tak docela nezajímavá. A pak by ale přicestovali v celých houfech, neboť od chvíle, kdy bude objeveno cestování v čase, až do věčnosti může pořád znovu někdo dostat nápad, aby nás navštívil. A všichni tihle turisté, a je fuk, jestli by přišli ze dvacátého, stého nebo miliontého století, by sem dorazili – z našeho hlediska – prakticky současně. To by se tady málem ušlapali. V žádném případě bychom je nemohli přehlédnout. Sleduješ mě?“

„Ano,“ bručel Eisenhardt. „Sleduju tě.“

„Ale my tady žádné cestovatele v čase nevidíme. Tudíž, vyvozuje z toho Hawking, se cesty v čase nikdy nevyvinou. Protože dosud všechno, co je možné, se taky někdy udělalo, může to znamenat jen jedno, že totiž cesta v čase je fyzikálně vyloučena. Konec důkazu.“

„Hmm,“ udělal Eisenhardt. Podobný způsob argumentace už taky kdysi četl v nějakém sci-fi románu. „Jsem trochu zklamaný.“

„Myslel jsem si to. V současné době se Hawking ovšem koriguje a říká, že cesta v čase by vlastně měla být fyzikálně možná.“

„Hmm.“

„Nabízí se samozřejmě otázka jak vysvětlit tu absenci cestovatelů v čase.“

„Tak to je ovšem moje parketa, myslím,“ prohlásil Eisenhardt rozladěně. „Na ni mi hned spatra napadá jedna odpověď, která se ti bude právě tak málo líbit jako mně.“

„Ach ano? To jsem zvědav.“

„Všichni se přece ptají, jestli to nějak přežijeme se všemi těmi ozónovými dírami, atomovými bombami a hladomory,“ pokračoval spisovatel a zíral před sebe na holou bílou stěnu. „Hawkingův argument možná dokazuje jen to, že lidstvo nebude existovat tak dlouho, aby cestování v čase mohlo objevit.“

KAPITOLA 15

Obr. 200 až obr. 235 pocházejí z výzkumů prováděných sonaro-tomografickým týmem z Montana State University pod vedením dr. Richardse. Výzkum byl ztížen skutečností, že již čtyři měsíce před výzkumem probíhaly vykopávky. Pravoúhlá tmavá místa (na obr. označena křížkovým šrafováním) představují odkrytě vrstvy, šedá místa za nimi (označena jednoduchým šrafováním) jsou tzv. „sonární stíny“.

PROF. WILFORD-SMITH ZPRÁVA O VYKOPÁVKÁCH U BET HAMEŠE

Sledoval ty dva už drahnou chvíli. Jak se při tak prudkém slunečním světle dá na obrazovce počítače vůbec něco rozeznat, bylo pro něho hádankou, ale ti dva zřejmě nemohli oči od obrazovky vůbec odtrhnout. Ten kostnatý mužský, který seděl na sedačce před přístrojem a v tom umolousaném triku a odrbaných džínách vypadal, že je příliš vychrtlý, než aby se dokázal vlastní silou udržet na nohou, bez ustání něco mlel a Judita, pravou ruku vzrušujícím způsobem zapřenou do boku, mu naslouchala s oddaností, která Stephena štvala tím víc, čím déle se na ten spektákl díval. A jak přitom máchal rukama! Přímo podezřele. Jako by se pokoušel občas se jí „omylem“ dotknout.

Žárlím snad? ptal se Stephen sám sebe poněkud užasle. Nesmysl. Nebyl žárlivý. Ne. Neměl nic proti tomu, když nějaká žena spala s jinými. Jediné, co ho rozčilovalo, bylo, když nechtěla spát s ním. To se dá těžko označit jako žárlivost.

Když přišel blíž, mohl zaslechnout útržky jejich rozhovoru. Vypadalo to, že ten chlap skutečně nemluví o ničem jiném než technických detailech zařízení, se kterým se hmoždil celý den.

Náklaďáky už zase odjely a zanechaly tu kromě hromady beden dva muže. Jeden z nich, totiž ten vyhladověle vyhlížející mexikánský chlápek, co se teď tak zoufale snažil udělat dojem na čistokrevnou Izraelku, v podstatě udělal celou práci. Vybalil bedny, vláčel po areálu tlusté kabely a zatloukal do země podivné kovové útvary vypadající jako naddimenzionální kolíky od stanů. Do nich pak zašrouboval menší útvary, které opatrně a šetrně vyňal z malých dřevěných skříněk, vyložených – pokud se to dalo z dálky rozeznat – červeným sametem. Takže citlivé přístroje, možná na měření. A tato měřicí zařízení byla připojena ke kabelům, a tak celý areál pokrývaly kabely.

„Ale proč je to území tak obtížné?“ slyšel Juditu, která jeho příchod nebrala na vědomí.

„Vykopávky,“ vysvětlil technik a vycenil své špatné zuby. Asi to měl být úsměv. „Díry v zemi lámou ozvěnové vlny. Na obrázcích budou vypadat jako černé kostky. Ach, nějak to už půjde. Ještě nikdy jsme nepracovali uprostřed vykopávkových prací – vždycky jen před nimi.“

„Co to bylo za vykopávky?“

„Dinosauři. Jednou jsme vypátrali dvě krásné kostry dinosaurů. Stojí teď v jakémsi Smithsonově muzeu. A pak se zase jednou zrušilo kopání, když jsme tam předtím pracovali my. Z obrázků se totiž dalo zjistit, že tam toho je zkrátka příliš málo.“

Stephen si odkašlal. „Judito?“

„Mmh?“ Nerudně se po něm ohlédla. „Co je?“

„Mohl bych s tebou na moment promluvit?“

Podívala se po něm s výrazem, který jako by říkal Vem tě čert, pak se omluvně usmála na toho technika se žhavýma očima a přešla k Stephenovi. „Co se děje?“

„Kdyby se tě někdo ptal, co chceš dělat dnes večer, tak mu řekni, že my dva navštívíme tvoje rodiče.“

Pohodila hlavou a prohlížela si ho, jako by byl blázen. „Jakže? A proč?“

„Protože jsem to řekl profesorovi Wilford-Smithovi.“

„A proč jsi říkal profesorovi, že my dva navštívíme moje rodiče?“

„Podívej, dnes večer začíná šábes. Těžko bych mohl tvrdit, že jedeme do Jeruzaléma do kina.“

„Nechápu. Co je mu vlastně do toho, kam ty nebo já večer půjdeme?“

„Zřejmě si myslí, že mu do toho něco je,“ odpověděl klidně Stephen. „Vzpomeň si na toho chlápka, co byl v mém stanu. Během té doby mě vyslýchali a přikázali mi, abych jim to oznámil, pokud budu chtít opustit tábor.“

Judita se na něho pátravě dívala. Její podrážděnost mizela. „Když už, tak řekni, že navštívíme matku.“

„Matku? Co je s tvým otcem?“

„Opustil matku den nato, co jsem nastoupila k armádě, a tudíž už byla z domu. Od té doby žije v neútulné garsonce, čte celý den v talmudu a myslí si, že je zbožný muž.“

„Propánajána.“ Stephena, jehož rodiče žili ve víceméně spokojeném manželství, to vyvedlo z míry. „Jehošua o tom nikdy nemluvil.“

„Mně by taky bylo milejší, kdybych o tom nemusela mluvit.“

„Hmm. Chtěl jsem ti to říct včas.“

„Okay.“

„Pověz mi…“

Skoro se usmívala. „Co?“

Kývl hlavou k muži u počítače. „Co na něm vidíš?“

Náhle měla tvář zase jako průtrž mračen a krupobití. „Stephene Foxxi,“ prohlásila zuřivě, „ty jsi naprostý omezenec!“ A s těmi slovy ho nechala stát a odpochodovala k vykopávkám v areálu 3, kde by vlastně měli být oba.

Stephen se za ní díval dost bezradně. Pravděpodobně to neměl říkat, ale nevěděl přesně proč. Ženám se zkrátka někdy nedalo rozumět. Taky to nebyla jeho ctižádost, i když by se tím asi leccos usnadnilo.

„Promiňte!“ zavolal ten chlápek, sedící ještě pořád na sedačce před počítačem. „Mohl bych se vás na něco zeptat?“

„Mmh,“ zabručel Stephen bez nálady. „Jistěže.“

Muž vstal a přiklátil se k němu. „George Martinez,“ představil se a podával Stephenovi ruku. „Z Bozemanu, Montana.“

Stephen opatrně potřásl muži rukou. Že by v Bozemanu, Montana, neměli co do úst? „Stephen Foxx. Jsem z Maine.“

„Těší mě, Stephene. Nechtěně jsem slyšel něco z vašeho rozhovoru s tou mladou dámou…“

„Nechtěně. Chápu.“ Hezký obrat pro Natahoval jsem uši. To si musím zapamatovat.

„Ano, slyšel jsem, že chcete dnes večer jet do Jeruzaléma. Je to tak?“

„Ano.“

„Byla by to velká drzost, kdybych se vás zeptal, jestli byste mě nevzali s sebou?“

Stephen se musel hodně držet, aby se odmítavě nezamračil nebo neudělal nějaké nevlídné gesto. Měl v úmyslu dnes večer propašovat nenahraditelný dokument, který si protiprávně přisvojil, do laboratoře Rockefellerova institutu, aby ho tam dal prozkoumat. To poslední, co u toho mohl potřebovat, byli nějací naprosto cizí spolucestující.

„Do Jeruzaléma? Co tam chcete dělat?“

„Rád bych viděl město.“

„Je šábes. To tam nic nebude.“

George rozpačitě kymácel horní polovinou těla sem a tam. „Abyste rozuměl, věc se má tak: Jsem zvyklý chodit každý večer do kostela. Něco by mi chybělo, kdybych to tady nemohl udělat. A jsme ve Svaté zemi – všechna ta svatá místa jsou odtud jen kus cesty autem… Opravdu rád bych je viděl, i přesto, že dnes není vhodný čas. Já totiž nevím, jestli zítra večer už zase nepojedeme zpátky. Často to jde hodně rychle.“

„Chápu.“ Prohlížel si hubeného, snědého muže pozorněji. Vlastně vypadal docela sympaticky. Zřejmě zbožný katolík. Stěží nějaký vážný sok, pokud šlo o Juditu. „Jediný problém, Georgi, je, že nevím, kdy pojedem zpátky. Jedeme do Jeruzaléma – ale nechtěl bych napevno stanovit, kam půjdeme a kdy se vrátíme. Ani že se dnes vůbec vrátíme. Chápete? Můžu vás vzít s sebou, to není problém. Ale musel byste se nějak dostat zpátky sám.“

George horlivě mávl rukou. „Ach, to vůbec nevadí. To si zařídím. Najdu si taxíka. Jenomže tady žádné nejsou, proto…“

„Okay,“ pokrčil Stephen rameny. „Tak dnes večer.“

Začal odtrhávat listy z flipchartového bloku, rozkládal je na velký, nádherně prázdný stůl a divoce na ně čmáral neklidnými, vzteklými pohyby. Psal, jako by ho někdo honil, používal všechny barvy, vrhal na papír heslovité věty, maloval velké otazníky, táhl spojovací čáry, obkružoval oblasti ve své chaotické zeměpisné mapě, jiné přeškrtával hustými křížky tlustou barevnou fixkou. Všechno bylo tak bláznivé. Naprosté šílenství. Psát jako šílenec byl jediný způsob jak si zachovat zdravý rozum.

Bylo už odpoledne, když vyčerpaně odhodil fixku, klesl do židle a masíroval si pravé rameno, které ho po té námaze rozbolelo. Teprve teď si uvědomil, že má hlad, pořádný hlad. Úplně zapomněl na oběd. A nikdo nepřišel, aby mu ho připomněl. Nebo možná i někdo přišel, postál ve dveřích a několikrát opakoval jeho jméno, ale on se ani neohlédl. Už to nevěděl.

Co by bylo, kdyby…? To byla otázka, nad kterou hloubal. Předpokládejme, že skutečně existuje cosi jako cestování v čase. Předpokládejme, že mrtvý byl opravdu jakýmsi cestovatelským kamikadze napříč časem, že byl nějakým nepředstavitelným způsobem přenesen do doby Ježíšovy a odsouzen k tomu, aby po Ježíšově smrti na kříži zůstal v Palestině na počátku našeho letopočtu a dožil tam svůj život. Předpokládejme, předpokládejme, předpokládejme.

Ještě pořád tomu nevěřil. Nebylo to k uvěření. Kdesi hluboko ve svém nitru cítil jistotu, stabilní jako masivní nosník z oceli, že je nemožné pohybovat se v čase, cestovat do minulosti, udělat přítomnost z toho, co už uplynulo. Tímto neotřesitelným pocitem nedokázalo nic pohnout.

Což byl samozřejmě zajímavý objev. Právě on, autor románů science-fiction, jenž dosáhl největších úspěchů knihami o cestování časem. A teď, v situaci, kdy by měl vlastně začít jásat – „Vidíte? Já jsem to vždycky říkal! –, objeví se v něm tenhle hlas a místo jásání pořád volá: To nemůže být! To všechno je podvod!“

Ale povedlo se mu, že se vžil do onoho Co by bylo, kdyby, že se v něm jako by ztratil a horečnou aktivitou přehlušil pochybovačný hlas. A teď před ním ležel na stole výsledek mnohahodinového pracovního zápalu: velké archy papíru, plné poznámek ve čtyřech pronikavých barvách, takže vypadaly jako díla moderního umění.

Začal otázkou: Co by bylo, kdybych psal román o tom, jak někdo cestuje z přítomnosti do minulosti, do Kristových časů, s kamerou v zavazadle? Ne že by to měl skutečně v úmyslu. V jedné knize, kterou kdysi četl a líbila se mu, se nakonec ukázalo, že lidé přítomní u Kristova ukřižování – vojáci, lidé kolem cesty, kněží, dokonce i kati, přibíjející Ježíše na kříž – byli všichni bez výjimky cestovateli v čase a pocházeli z nejrůznějších epoch vzdálené budoucnosti.

Což mu přirozeně znovu připomnělo argument Stephena Hawkinga. Pokud by cesty časem byly už brzy vynalezeny, nezačaly by se jednoho dne podnikat dobrodružné výpravy do minulosti, k velkým událostem světových dějin? Setkejte se s Leonardem da Vinci! dívejte se, jak Michelangelo maluje Sixtinskou kapli! Doprovázejte Kryštofa Kolumba na jeho historické cestě do Nového světa! Totéž by přece pak muselo platit pro všechny epochy, pro všechny významné události? Pokud by někdy v budoucnosti opravdu vyvinuli cesty v čase a od té doby je provozovali, pak by se minulost musela hemžit cestovateli z budoucnosti, celá historie by byla plná turistů. A pravděpodobně by nezůstalo při pouhém „sightseeing“. Vstupte na římský trůn – pořádejte orgie, které svou rozmařilostí a dekadentností nemají sobě rovna!

Pokud to, čemu věřil John Kaun a profesor Wilford-Smith, odpovídalo pravdě, pak se nejednalo o objev, který někdo udělá jednou, možná v dvacátém čtvrtém nebo třeba třicátém šestém století –, do té doby by se toho totiž mohlo tolik odehrát, tolik událostí by upadlo do zapomenutí, že by ani Kolumba, ani Vinciho už nikdo neobtěžoval –, ne, tady šlo o objev, který byl bezprostředně před námi. Videokamera, o níž se tu mluvilo, měla přijít na trh za tři roky. Když vezmeme v úvahu současné lhůty vývoje jednotlivých výrobků, pak je nepravděpodobné, že by zůstala špičkovým modelem déle než další tři roky. Jinými slovy, jednalo se o příštích šest let! Nejpozději za šest let musí vyrazit na cestu muž, jehož kosti tady vykopali.

Následuje otázka, jak to technicky provede. Použije jakýsi stroj času, jako v románě H. G. Wellse? Jak bychom si měli takový stroj představit? Byl by to malý, snadno manipulovatelný přístroj, který se může nosit u pasu, nebo spíš monstrózní technická aparatura, velká jako elektrárna? Pokud by platilo to druhé, pak by cestovatel v čase těžko vyrazil na cestu bez povšimnutí. Možná by z toho byla velká mediální senzace, přímý přenos do celého světa, srovnatelný se zprávami o přistání na Měsíci. To si mohl člověk snadno představit: Na jedné straně stroj času, před ním statečný, obětavý cestovatel v čase, který zamává do kamery, možná i řekne několik posledních slov – něco na ten způsob jako Velký krok pro člověka…, než se vypraví na svou cestu bez návratu. A pak, hned po jeho startu, by se začalo s vykopávkami na smluveném místě, na pečlivě zvoleném místě, na místě, o němž všichni renomovaní historici byli přesvědčeni, že od dob Ježíšových zůstalo nedotčeno. Tam by se našly videokazety s nahrávkami Ježíše Krista, neboť cestovatel v čase přece u toho tenkrát byl a kazety pak uložil přesně na dané místo. A miliardy televizních diváků na celém světě by u toho byly „live“, až by se ty kazety začaly přehrávat…

Eisenhardt se zarazil, ještě jednou sáhl po červené fixce a vedle příslušných hesel přimaloval tlustou tečku. Na téhle představě ještě něco bylo, o čem bude muset přemýšlet. Ještě něco zbývalo. Myšlenka, která nevystoupila až do vědomí. Myšlenka, která byla důležitá.

Dobře, ale dál. Pokud existoval stroj času – tedy přístroj, který cestovatele přenesl do minulosti, třeba jako raketa dopravila astronauta na Měsíc –, pak se nabízela další otázka, totiž kde ten přístroj zůstal. A proč by nemělo být možné se s jeho pomocí zase vrátit.

Eisenhardt objevil, že na tuto otázku se dá jednoduše odpovědět. Kaunovi a Wilford-Smithovi by se ta odpověď nelíbila, ale nebylo možno ji jen tak odmítnout.

Kde stálo psáno, že do minulosti vyrazí jen jediný cestovatel časem? Nebylo daleko pravděpodobnější a pochopitelnější, že by vyslali celý tým? Pro jednotlivce byla taková výprava přece jen trochu příliš nebezpečná záležitost. Cizí kultura, cizí jazyky a způsob myšlení, nemoci, které by byly už dávno vymizelé v době, kdy by se cestovatel narodil – nebylo pravděpodobné, že by to lidé riskovali. Stejně jako by neposlali na Měsíc někoho samotného.

Ovšem někdo z týmu se mohl docela jednoduše ztratit. Třeba ho zatkli římští vojáci. Snad se zamiloval do nějaké hezké dívky a rozhodl se zůstat. Možná se mu stala nehoda. Ať už to bylo cokoli – zůstal, po nějakém čase umřel a pochovali ho tam, kde ho našel Wilford-Smith. Ostatní ze skupiny se vrátili do svého času – proto se nenašel žádný stroj času. A samozřejmě si s sebou vzali všechny videozáznamy.

Pokud toto vysvětlení bylo správné, pak by ovšem mohli hledat kameru, až by byli celí černí.

Hmm. A ať přemýšlel, jak přemýšlel, v nastíněných faktech nenašel nic, co by odporovalo takovému výkladu. Nejvýš se člověk mohl ptát, proč si onen odpadlík s sebou vzal návod k používání kamery.

Eisenhardt odsunul příslušný arch stranou. To tedy byla jedna teorie. Teorie o týmu a odpadlíkovi. Byl zvědav, co tomu řekne Kaun.

Předpokládejme ale, že máme co do činění s jednotlivcem. Předpokládejme, že cesta v čase neproběhla pomocí nějakého dopravního prostředku, nýbrž nějak jinak. Něco jako „beamování“ ve filmech Star Trek. Velké časové dělo, které adepta vystřelí do minulosti. A vůbec, musel ten kanón stát zrovna v Izraeli?

Ve filmech to tak bylo. Stejné místo, jiný čas. To vypadalo ve filmech dobře. Ve skutečnosti by se člověk – pokud by změnil čas, ale ne místo – s největší pravděpodobností ocitl někde ve volném kosmu. Neboť nic nebylo tak velice v pohybu jako ona údajně tak pevná půda pod nohama. Nejenže se Země jednou za čtyřiadvacet hodin otočí kolem své osy – což znamená, že někdo, kdo sedí v nějakém domě ve střední Evropě poklidně ve svém křesle, se nicméně pohybuje téměř rychlostí zvuku –, kromě toho Země rotuje ještě větší rychlostí kolem Slunce, a to se také otáčí dech beroucí rychlostí kolem středu Mléčné dráhy, která se rovněž řítí vesmírem rychlostí, o níž si všichni stavitelé raket mohou nechat jen zdát. Nepředstavitelný kosmický kolotoč. Eisenhardt si stěží dokázal představit, jak by to mělo probíhat: Dopravit někoho napříč časoprostorem do tak úzce vymezeného cíle, jakou byla Palestina před dvěma tisíci lety. Bylo to, jako by někdo plival do vzduchu, zatímco by vířil na tom nejzběsilejším pouťovém kolotoči, a přesto by se trefil zcela určité osobě, která by rovněž seděla na stejném kolotoči, na levé rameno.

Napříč časoprostorem…

Zarazil se. Spěšně strhl kryt z fixky, kterou ještě držel v ruce, a začal psát.

Jestliže byla možná cesta časem a bylo možné dopravit někoho napříč časoprostorem – pak by muselo právě tak být možné přenést někoho na jinou planetu! Strefit se do Palestiny na Zemi, která se naležela na místě, na němž se nacházela před dvěma tisíci lety, bylo právě tak snadné nebo těžké jako se strefit na planetu, kroužící kolem Alfy Centauri nebo Epsilon Eridani.

A technologie pro něco takového že by měla vzniknout v příštích šesti letech? Nepravděpodobné. To bylo natolik nepravděpodobné, že by člověk o tom vlastně už neměl dál přemýšlet.

Kdyby tu nebyl ten zatracený návod k použití.

Eisenhardt odsunul stranou i tenhle list papíru. Měl hlad. A bolela ho hlava. A návody k použití beztak nikdy neměl rád.

Dále by člověk mohl uvažovat o tom, jak se asi takový cestovatel v čase na svou výpravu připravoval. To připadalo Eisenhardtovi obzvlášť obtížné, protože pro něho znamenalo horor, už když si musel zapakovat kufr na týdenní šňůru autorského čtení. Co si člověk tak vezme s sebou, má-li v úmyslu cestovat do minulosti, nafilmovat Ježíše Krista a pak v té minulosti zůstat? Určitě několik oblíbených knížek. Třeba tu někde práchniví dva tisíce let starý walkman i s kazetou? Léky. Určitě předtím absolvoval důkladné očkování, ale léky si stejně musel vzít s sebou, antibiotika, něco proti průjmů, prášky na bolení hlavy, takové věci. Musel by se vyptat lékárníka, jak má vypadat lékárnička cestovatele časem. A určitě by se naučil aspoň jeden z tehdy běžných jazyků. Pravděpodobně aramejštinu, která, jak si mezitím přečetl, byla mateřským jazykem Ježíše z Nazaretu. A přirozeně latinu, aby rozuměl římským vojákům.

V podstatě dal dohromady dost dlouhý seznam potřebných předmětů. Velké zavazadlo. Vedle oblečení a podobných věcí – co se tehdy vlastně používalo místo pasty na zuby? – samozřejmě i kameru. K tomu dostatečný počet videokazet. Možná si vzal něco s sebou, aby kameru zamaskoval – Eisenhardtova fantazie to vzdala, když se pokoušel představit si, jak by asi tehdejší lidé reagovali na někoho, kdo by tam pobíhal s okem přitisknutým k okuláru malého stříbřitě šedého camcorderu.

No ano, taková kamera potřebuje jak známo proud. A podle všeho, co se o Palestině vědělo, byly tam zástrčky v době na počátku našeho letopočtu spíš vzácné. Cestovatel v čase si asi stěží pouze nabil akumulátory u své kamery a vyrazil. Vzal si určitě nějaký zdroj energie, aby si mohl akumulátory dobíjet.

Možná několik kvalitních solárních buněk. Člověk se mohl informovat u odborníků na expedice, jaká výzbroj je z tohoto hlediska k mání. Vlastně stěží připadalo v úvahu něco jiného.

Eisenhardt odsunul i tento list, odložil fixku a se vzdycháním si masíroval spánky. Pěkně pitomý kšeft. Pěkně praštěné dobrodružství.

A krucinál, má hlad. Do háje s celým tím dumáním, teď vyrazí do polní kuchyně a podívá se, jestli tam najde něco na zub!

Stephen se snažil, aby skulina mezi stanovými dílci, skrz kterou vykukoval ven, byla co nejmenší.

„Jen tak mimochodem, trochu jsem se poptal,“ řekl polohlasem. „Ten chlápek se jmenuje Ryan.“

„Jaký chlápek?“ zeptala se Judita, která seděla na svém polním lůžku a vyčkávala.

„Ten, co byl v mém stanu. Kaunův člověk na hrubou práci.“ Pustil těžké šedé plátno. „Nikde nikdo.“

Judita ho vyčkávavě pozorovala. „A teď?“

„Odvezeš si dnes večer svoje špinavé prádlo k matce,“ vysvětlil jí Stephen. „V té své velké cestovní brašně.“

„A kdyby ji chtěl někdo prohrabat? Například ten Ryan?“

„Pak spustíš povyk na celý tábor. Nesmí strkat své špinavé pracky do tvého spodního prádla.“

Judita vzdychla, předklonila se, vytáhla cestovní brašnu a začala ji vyprazdňovat. „Nevím. Nemám z toho dobrý pocit.“ Stephen se zastavil u vchodu a znovu vykoukl ven. Slunce klesalo k obzoru. Den minul podivně rychle. Musí si pospíšit, brzy se vrátí do svých stanů i ostatní pomocníci.

„Víš ostatně, co tam tamti dělají?“ zeptala se, zatímco kladla čisté věci vedle sebe na postel.

„Kdo tamti?“

„No ti technici, kteří dnes přijeli. S jedním jsem si popovídala.“

„Ano. To jsem viděl. A co tedy dělají?“

„Říkal tomu, počkej, říkal tomu sonarotomografické zkoumání půdy. Něco jako její prosvícení. Jako rentgenový obraz, jenomže používají rázové nebo ozvěnové vlny, či něco takového.“

„Něco podobného jsem si představoval.“

Judita se zaškaredila. „Samozřejmě. To jsem si mohla myslet, že sis něco podobného představoval. Proč se vůbec namáhám?“ Vysypala obsah igelitových sáčků, v nichž přechovávala použité prádlo, do brašny. „A určitě sis už taky domyslel, co hledají.“

„Předpokládám, že kameru. Kaun se pravděpodobně domnívá, že je někde tady.“

„O kameře ten člověk pochopitelně nic neví. Ostatně se jmenuje George Martinez a pracuje na univerzitě v Bozemanu, Montana.“

Stephen si odpustil poznámku, že tohle už ví taky. „Zajímavé. A co mu říkali?“

„Že hledají velký kovový kufr. Skříňku z kovu, velikou jako kufr. Pravděpodobně ossuarium nějakého hasmonejského krále.“

„Kovový kufr… Pouzdro, v němž měla kamera a filmy přetrvat tisíciletí.“

„To předpokládám,“ souhlasila Judita a zatřepala taškou. „Tak, Špinavé prádlo je nachystané.“

„Dobře. Teď potřebuju, aby mě několik minut nikdo nerušil. Nejlíp bude, když budeš hlídkovat venku.“

„Pro mě za mě i tohle.“

Vstala a oba se navzájem netýkavě obešli, až Judita stála u východu a Stephen u její postele.

Klekl si před postelí. „Tak, jdeme na věc. Teď nesmí nikdo přijít.“

„A co když někdo přesto přijde? Například Stina?“ Stina byla její spolubydlící ve stanu.

„Pak se musíme začít líbat,“ prohlásil Stephen suše. „Budeme se chovat tak, že se taktně stáhne.“

Slyšel, jak se polekaně nadechla. „To myslíš vážně?“ Neodpověděl, nýbrž začal vyhrabávat písčitou půdu pod postelí.

„No ano,“ mínila po chvíli polohlasem. „Ona ale určitě nepřijde.“

Stephen se musel proti své vůli usmát, což naštěstí neviděla. Hrabal dál, až odkryl to, co tam dnes ráno schoval.

Judita vykulila oči, když se s tím vynořil zpod postele. „Co to je?“

„Kluci z kuchyně mají naprosto pravdu, když nám zakazují brát si jídlo do stanu,“ šklebil se Stephen „Nádobí se skutečně ztrácí.“

V ruce držel dva mělké plechové talíře, které byly položeny na sebe tak, že mezi nimi zůstal úzký prázdný prostor. Oba byly kolem dokola důkladně olepeny silnou lepicí páskou, takže držely u sebe. To celé vyhlíželo jako létající talíř z Marsu.

„Tam uvnitř jsou ty papíry?“

„Přesně tak. Dobře chráněny, doufám.“ Sfoukl poslední zrnka písku z improvizovaného pouzdra a pak je opatrně schoval do Juditiny cestovní brašny, hluboko pod prádlo.

Eisenhardt seděl sám u jednoho stolu polní kuchyně, všude kolem byly jen prázdné lavice, a hladově likvidoval obsah talíře. Když přišel, tak z oběda už nezbylo nic, ale protože bylo později, než myslel, mohl mu kuchař už dát něco od večeře. Chutnalo to dobře, zvláštní zajímavé zeleninové jídlo, jehož jméno už zase zapomněl. Měl dojem, že v jídle rozeznává lilek, česnek a bazalku, ale byla tu ještě omáčka, kterou vůbec neznal. V každém případě chutné jídlo, zvlášť když byl člověk hladový.

Slunce už viselo nízko. Proti obzoru bylo vidět pomocníky, jak se pomalu trousí ke stanům, kde se pravděpodobně trochu osvěží, než vpadnou do kuchyně. Pozoroval tmavovlasou dívku, jak vleče k parkovišti velkou cestovní kabelu, kterou uložila do kufru malého tmavěmodrého auta. Nejasně si uvědomoval, že se západem slunce začíná šábes, tou dobou pravděpodobně odjedou někteří izraelští pomocníci domů.

Ještě když ji pozoroval – vypadala skutečně dobře, měla dlouhé černé vlasy a pěknou postavu –, všiml si dalšího auta, jak se v oblaku prachu blíží k táboru. Eisenhardt svraštil čelo, díval se pozorněji. Bylo to taxi. Přesně stejné taxi jako to, s nímž se sem dostal on sám včera večer.

Ta scéna mu připadala tak povědomá, že přestal jíst. Taxík zastavil. Taxíkář začal vykládat zavazadla z kufru a mezitím k autu přistoupili John Kaun i profesor a přivítali muže, který právě vystoupil a poněkud zaraženě se rozhlížel kolem. Pokud se to dalo z té dálky poznat, nebyl nově příchozí už nejmladší, možná tak v polovině padesátky, měl divoký bílý vous, poloviční pleš a náramné břicho. Wilford-Smith mu něco říkal tím svým vlídným způsobem a s úspornou gestikulací. Pak se slova ujal mediální magnát, s širokými gesty, rozhodně, dynamicky, vysvětloval, usmíval se zdvořile, vylákal na muži souhlasné pokývnutí a konečně ho vzal za loket. Úslužný personál přispěchal, odvlekl rozměrné kufry a zaplatil taxikáři, zatímco Kaun a Wilford-Smith dopoklonkovali nového hosta k bílému stanu v areálu 14.

Po rozhovoru s technikem začal Gideon přemýšlet, co to tu on a jeho kolegové vlastně hlídají.

Obvykle mu to bylo jedno. Hlídat byla jeho práce. Což znamenalo mít oči otevřené a být v každém okamžiku připraven zadržet útočníka, nebo, kdyby nebylo vyhnutí, ho zabít. Když hlídal nějakou osobu, mohlo to taky znamenat, že se kvůli ní zraní nebo nechá zabít, ale takovýto rozšířený rozsah pohotovosti se přiházíval jen zřídka a byl odměňován zvláštní prémií. Většinou hlídal průmyslové areály, komunikace, kulturní památky nebo turistická střediska, ale strážil už i průmyslníky a politiky, jednou dokonce Jásira Arafata, Palestinského prezidenta, když ještě nebyl žádný prezident, nýbrž vůdce velmi sporného hnutí. Ani tenkrát se Gideon nijak zvlášť nezamýšlel nad smyslem a účelem svého nasazení. Ten muž s modrobílým šátkem na hlavě byl pro něho jednoduše chráněnec jako každý jiný. Možná ho firma vybrala na tento úkol právě proto. Často ho vybírali pro zvláštní úkoly, většinou proto, že mluvil velmi dobře anglicky. Jednou pracoval jako bodyguard u americké filmové herečky, která přijela na dva dny do Izraele, a ona ho na rozloučenou políbila. Od té doby chodil na každý její film. Někdy bylo rozhodující to, že jeho reflexy byly pověstné pro svou rychlost. Objevili to už na vojně, a proto získal výcvik ostrostřelce. Že by byl nějak zvlášť zvědavý, to se o něm opravdu nedalo říct.

To nebyl ani teď. Jen si tak sám pro sebe přemýšlel. Hlídkoval celý den před jedním z příchodů k bílému stanu a ani jednou ho nenapadlo nahlédnout dovnitř. Neboť jim řekli, že to nesmějí. A Gideon dělal to, co mu říkali.

Ale sám pro sebe si přemýšlel. Bylo to poprvé, že hlídal archeologický nález. Ale tak mimořádné to zase nebylo. Slyšel o druhých, že jednou hlídali starý zlatý poklad, mince a šperky z dob starých králů. A archeologické nálezy bývaly v Izraeli často politikum. Někdo něco vykopal a ten druhý to pokládal buď za potvrzení, nebo vyvrácení svých politických nebo náboženských názorů, a hned vypukl spor.

Ale ano, rád by věděl, co důležitého se našlo v té díře v zemi, nad níž stál ten stan. A utěšoval se tím, že se to stejně jednou dozví z novin, pokud to bude opravdu něco významného. A pak si ten článek vystřihne a vezme si ho s sebou do kaváren, kde se setkával s kamarády, a řekne: Tady jsem byl! Hlídkoval jsem!

Večer sledoval, jak ten anglický profesor, který vede zdejší vykopávky, a ten Američan, který je –jak slyšel – multimilionář a vykopávky financuje, přivítali návštěvníka přivezeného v taxi až z Tel Avivu. Neměl tušení, kdo je ten muž. Byl vysoký, kolem padesátky, měl šedivé vousy a zjevně ho trápilo horko, pořád si totiž rukávem otíral čelo a dost holou hlavu, když se všichni tři vydali po stezkách a prknech sem ke stanu.

Možná nějaký vědec, uvažoval Gideon a krok ustoupil, aby ti tři muži mohli vejít do stanu.

„Erev tov,“ zamumlal profesor, jdoucí za těmi dvěma, a roztržitě pokývl Gideonovi. „Toda.“

„Bevakaša,“ odpověděl Gideon.

Dobrý den. Děkuji. Prosím. Gideon pochopil, že profesor neví, že umí anglicky. Profesor, který se právě chystal ukázat a vysvětlit svůj drahocenný nález novému, důležitému návštěvníkovi.

Gideon vyvalil oči, když si uvědomil, co to znamená. To znamená…

Ne. To nesměl udělat.

Na druhé straně…

Zakázali jim, aby nahlíželi dovnitř. Ale nikdo neřekl, že si musí zacpat uši.

Gideon posunul svou židli o píď blíž k plachtě stanu, položil si uzi napříč přes kolena a opřel se dozadu. Hlasy tří mužů byly docela dobře slyšet.

V dohodnutou dobu vytočil Eisenhardt číslo, které volal už dnes ráno. Na druhé straně někdo hned zdvihl sluchátko. „Uri Liebermann.“

„Dobrý večer, pane Liebermanne. U telefonu Peter Eisenhardt.“

„Ah, pan Eisenhardt, ano. Těší mě.“

„Takže,“ začal spisovatel napjatě, „vypátral jste něco?“

„Ano.“

Eisenhardt se zhluboka nadechl. „Poslouchám.“

„Tja.“ Také žurnalista zřejmě potřeboval chvíli, aby začal. „Takže, měl jste pravdu. V našem archivu je skutečně spousta materiálu o profesorovi Wilford-Smithovi. Jeden jednoduchý dotaz a po obrazovce se to jen řinulo. Ten člověk se prohrabává izraelskou půdou, že jeden žasne.“

„Aha.“

„Ale,“ dodal Liebermann, „obávám se, že ve vědeckých kruzích přesto nemá valnou pověst.“

Eisenhardt cítil, jak se mu koutky úst stahují jakoby samy od sebe vzhůru do úšklebku. To tedy bylo zajímavé! „Co to konkrétně znamená?“

„Hlavně se mu vyčítá, že pracuje nedbale. Stále znovu se ozývá, ze s nálezy nezachází dost pečlivě, rozbije se mu toho víc než jiným a kope příliš a taky moc rychle. Našel jsem interview s Jigaelem Jadinem, kde říká, že Wilford-Smith si plete masu a klasu, a v neuveřejněné části interview dokonce prohlašuje, že tento muž je trestem pro izraelskou archeologii.“

„Dost tvrdé.“ Eisenhardt o nějakém Jigaelovi Jadinovi nikdy neslyšel. Pravděpodobně taky archeolog, a sice nějaký uznávaný.

„Kromě toho Wilford-Smith zřejmě dost málo publikuje, a z toho je většina buď nudná, nebo sporná. Říká vám něco jméno Benjamin Mazar?“

Eisenhardt váhal. „To nemůžu tvrdit.“

„Zdejší kapacita. Prováděl vykopávky u Zdi nářků. Ten se před pár lety vyjádřil v tom smyslu, že má Wilforda-Smithe v podezření, že se v rozsáhlých úsecích palestinských dějin vůbec nevyzná.“

„No to je věc.“

„To jediné, co na něm zřejmě obdivuje každý druhý archeolog, je, že vždycky znovu najde pro své projekty sponzora.“

„Třeba ho kvůli tomu nemají rádi?“

„Jak jsem řekl, to nemůžu posoudit. Prohlédl jsem naši databanku, jak jsem vám slíbil, ale v historii starověku se vůbec nevyznám. Mám ažaž práce, abych udržel krok se současnými dějinami.“

Eisenhardt si horlivě psal poznámky. „Jeho profesorský titul – je pravý?“ zeptal se pak.

Slyšel, jak Liebermann vzdychl. „Ano a ne. V podstatě je ten titul pravý, Wilford-Smith je profesor pro historii na Barnford University v jižní Anglii. Což je ovšem poněkud pofidérní instituce, náležející málo známé náboženské obci s názvem True Church of Barnford.“

„Nikdy jsem neslyšel.“

„Musím přiznat, že já taky ne. Taky se o ní nedalo v tak krátkém čase nic najít.“

Eisenhardt si do bloku naškrábal slovo Barnford, třikrát je podtrhl a vedle přimaloval tlustý otazník. „Jinak ještě něco?“

Novinář se tiše zasmál. „To nejlepší teprve přijde.“

„Myslel jsem si, že jako žurnalista prozradíte to nejlepší vždycky nejdřív.“

„Jenom v novinových článcích. Věděl jste, že Wilford-Smith byl původně voják z povolání?“

Eisenhardt nevěřil svým uším. „Voják?“

„Sloužil ve válce pod Montgomerym v severní Africe a pak byl posádkou v britském mandátním území Palestina – Blízký východ. Byl u britských jednotek, které při založení státu Izrael v květnu 1945 odešly z Palestiny.“

„Neuvěřitelné.“ Eisenhardt se pokoušel představit si vlídného, nahrbeně chodícího profesora jako statečného pouštního válečníka a patrolujícího vojáka.

„Tja, a zdá se, že si podržel nepomíjející náklonnost k naší zemi. Tenkrát se vrátil do Anglie, vystoupil z armády, oženil se, přijal místo jako vedoucí oddělení v jedné továrně na sukna a vedl poklidný život. Až do roku 1969. Tehdy, přece jen už dvaačtyřicetiletý, odešel najednou ze svého dobře placeného místa pod penzí a začal studovat humanitní vědy, specializoval se na biblickou archeologii a roku 1974 poprvé vpadl na izraelskou půdu.“

„Jen tak zničehonic?“

„Nemám tušení, co ho k tomu vedlo. Uměl bych si představit, že zdědil trochu peněz a už nemusel pracovat.“

A pak ho nenapadlo nic lepšího, než se celá léta prohrabávat pustou, vražedně horkou pouštní krajinou? Eisenhardt zavrtěl hlavou.

„V roce 1980,“ pokračoval Liebermann, „ho jmenovala ona zmíněná Barnford University profesorem, současně ho ale osvobodila od pedagogických povinností. A od té doby ho v podstatě nelze dostat z Izraele. Ale abych odpověděl na vaši hlavní otázku z dnešního rána: Wilford-Smith za celá ta dlouhá léta neobjevil nic, co by mělo z vědeckého hlediska nějaký význam. Dokonce ani není uvedený ve Who’s Who In Archaeology. Jestli to chce dotáhnout aspoň na poznámku pod čarou v análech vědy, pak si musí opravdu pospíšit.“

KAPITOLA 16

Z původně neplánovaných sonarotomografických výzkumů je možno vyvodit dalekosáhlé důsledky pro další vykopávkové práce (viz příl. II u závěrečného resumé). Podle nich se zdá, že areály 3 a 19 nejsou tak slibné, jak jsme se zpočátku na základě analýzy satelitních snímků domnívali, kdežto v lichoběžníkovém poli mezi areály 4, 5 a 6 se ukázaly struktury, jejichž původ je nejasný a musel by být prozkoumán kopáním.

(Pozn.: V okamžiku vyhotovení této zprávy nebylo ještě stanoveno, zda a kdy budou práce u Bet Hameše obnoveny.)

PROFESOR WILFORD-SMITH ZPRÁVA O VYKOPÁVKÁCH U BET HAMEŠE

Zpočátku to bylo jen velkoměsto jako každé jiné, k němuž se blížili suchou pahorkatou noční krajinou. Vynořily se domy a billboardy, vedení vysokého napětí a pouliční lampy, kolem nich míjely osvětlené tovární dvory, supermarkety a restaurace. Volné prostory mezi domy vyplnily temné cypřiše a Stephen si všiml, že snad všechny budovy byly postavené ze stejného bělavě žlutého pískovce, takže v člověku vznikl dojem, že celé město bylo kdysi vytesáno ze skály.

George byl stále tišší od chvíle, kdy minuli hranice města. Stephen u volantu se občas podíval po Juditě, která měla za úkol je navigovat. Judita však – kdykoli si všimla jeho pohledu – po každé ukázala dvěma prsty dopředu. Znamenalo to zůstat na hlavní ulici.

Stephen měl jen neurčité znalosti o předpisech o šábesu – věděl pouze cosi o klidu a zákazu veškeré práce a že šábes trvá od pátku večer do soboty večer, vždycky od slunce západu do slunce západu. V ulicích však jezdilo mnohem víc aut, než předpokládal. Nepočítal ve skutečnosti s tím, že se setká s městem jako po vymření, kde by jeho auto burácelo liduprázdnými ulicemi a přísně věřící by po něm házeli kameny, ale přece jen něco v tomto smyslu. Dost ho překvapilo, že se blížili ke středu města obklopeni poměrně hustým provozem.

A pak, právě když došel k závěru, že je to zkrátka město jako každé jiné, přejeli hřeben pahorku a poprvé se jim naskytl celkový pohled na střed města.

Ze zadního sedadla se ozval vroucí vzdech. „Jeruzalém,“ vydechl George uctivě. „Jerušalajim. Město míru…“

Město míru, o které se po tisíciletí bojovalo víc než o jakékoli jiné, se před jejich pohledy rozkládalo jako zlatě se třpytící koberec, v němž hořela nesčetná světla a světýlka, uložené do širokého údolí, prošpikované štíhlými minarety a tmavými kostelními věžemi, zdobené malými i velkými kupolemi, až se pak znovu začalo zdvihat vzhůru k Chrámové hoře, na níž trůnila úchvatná a nejmohutnější kupole, jediná, která byla opravdu ze zlata: kupole Skalního dómu.

„Město na zemi, ale napůl v nebi“ pronesl George a hlas se mu skoro třásl. „Tohle vždycky říkala moje babička. A měla pravdu, skutečně, měla pravdu…“

„Jen aby ses nezbláznil,“ zavrčel Stephen.

George ho zřejmě neslyšel. „Jeruzalém – jsem opravdu a skutečně v Jeruzalémě!“

Stephen se právě chystal, že ho přivede k rozumu poněkud ostřejším hlasem, když na své ruce ucítil Juditinu ruku. Překvapeně se na ni podíval a ona se na něho usmála tak něžně, jak se na něho zatím ještě nikdy neusmála. „Nech ho,“ poprosila tiše. „Jeruzalém zapůsobí na každého. Dokonce i na tebe.“

„Na mě? Jak tě to napadlo?“

Jen se usmála. Usmívala se opravdu sladce.

„Ne, jsem naprosto cool. Ztělesněný klid,“ ujistil ji Stephen. „Na mou duši, jsem ten nejméně věřící ze všech nevěřících. Mohl bych být vynálezcem ateismu.“

„Dobrá, dobrá. Tam u semaforu doleva.“

Také tohoto večera se znovu shromáždili v Kaunově obytném přívěsu. Nově příchozí seděl veliký a široký ve svém křesle jako obrovitý Buddha, masité ruce sepjaté přes objemný břich. Mohlo mu být něco přes padesát, na sobě měl šedivý oblek, tak zmačkaný, že v něm snad minulou noc spal. A kravaty ho zjevně taky nezajímaly – v každém případě měl límec od košile doširoka rozepnutý pod řídkým pramínkovitým vousem. Poloviční pleš se v osvětlení přívěsu leskla a Eisenhardtovi se zdálo, že na ní vidí příznaky úpalu.

Multimilionář vyřídil vzájemné představování s elegancí zkušeného lva salonů, vychvaloval spisovatele málem do nebes a pak nového člena jejich malého spiknutí představil jako profesora Goutièra z Toronta, historika na tamější univerzitě a specialistu na dějiny Palestiny.

„Velice mě těší,“ Eisenhardt zdvořile sklonil hlavu a pomyslel si: Zajímavé – až doteď jsem si myslel, že specialista na Palestinu je Wilford-Smith…

Na okamžik zavládlo rozpačité ticho, které překlenul Kaun tím, že si zahrál na barmana. Když přišla řada na Goutièra, vyžádal si kanadskou whisky, „a prosím tolik, kolik se vejde do velké sklenice.“ A tu velkou sklenici do sebe zvrhl tak chtivě, že na Eisenhardta šly mdloby už při pouhém přihlížení.

„Nu,“ zeptal se ho Kaun nakonec, „co si myslíte o té záležitosti?“

Kanaďan chvíli zachmuřeně dumal, než odpověděl. „Musím přiznat, že to celé ještě nedokážu brát za bernou minci,“ prohlásil posléze basem jako z varhan. „Prozatím se omezím na to, že budu dělat jako by nic. A pravděpodobně budu potřebovat ještě pár sklenic této opravdu výtečné whisky, abych svůj kritický rozum utlumil tak, abych něco takového svedl.“

„Na tom by to nemělo ztroskotat,“ uklidnil ho Kaun a nalil mu znovu plnou sklenici.

„Děkuji.“ Ale sklenici jen vzal do ruky a nepil. První zřejmě ještě působila.

Chvíli zase nikdo nic neříkal. Všichni se dívali na historika, jako by to bylo ztělesněné orákulum. Klimatizace tiše šuměla a kůže na křeslech občas decentně zavrzala, když si někdo přehodil nohu přes nohu.

„Chcete vědět,“ zrekapituloval konečně Kanaďan, strnulý pohled upřený ještě pořád na stěnu s mahagonovým táflováním a s izolací proti hluku a horku, „kde je kamera.“

Mediální magnát přikývl. „Přesně tak.“

„Kam ji mohli v Ježíšově době zahrabat, aby si byli jistí, že ji bude možno za dva tisíce let nepoškozenou znovu vyhrabat.“

„Přesně tak.“

Vyrazil skoro legrační povzdech. „To je obtížné.“

Kaun se jemně usmál. „Kdyby to bylo snadné, udělali bychom to sami.“

„Izrael je velký…“

Eisenhardt viděl, že se teď usmál i Wilford-Smith.

Profesor z Toronta se přece jen napil, vydal ze sebe zafunění, o kterém se nedalo říct, jestli vyjadřuje požitek nebo vnitřní napětí, a pak oznámil: „Musím o tom přemýšlet.“

Pohled, který na něho vrhl John Kaun, svědčil o namáhavém sebeovládání. Jako by jím vyjadřoval: Panebože, já si sem přivezl debilního alkoholika!

Pak ho znovu napadlo, že na problém už nasadil jinou schopnou hlavu, a obrátil se s probouzející nadějí na spisovatele: „Mister Eisenhardte, vy jste už celý den přemýšlel – došel jste k nějakým závěrům?“

Eisenhardt se na magnáta smutně podíval. Nic naplat, musel mu tu bolest udělat.

„Ano,“ odpověděl tedy. „Myslím, že kamera, kterou hledáme, neexistuje.“

Zastavili u kraje silnice, nedaleko brány do starého města, která vypadala, jako by ji ve zdi vylámali dodatečně. Zeď sama čněla za stromy a palmami světlá a vysoká jako několika poschoďová budova, pevně složená z otesaných kamenů.

„Jseš si tedy jistý, že trefíš zpátky do tábora sám?“ zeptala se Judita ještě jednou.

„Jasně,“ přitakal George. „Vždyť přece existují taxíky. A v nejhorším bych jel stopem. Projel jsem tak půl Ameriky!“

„Tak dobře. Tady to je Nová brána. Tou projdeš a půjdeš rovně, dokud nenarazíš na větší příčnou ulici. Tam zabočíš doleva a asi po dvou stech metrech dojdeš k chrámu Božího hrobu. Možná je to dvě stě padesát, ale je tam ukazatel.“

Dívala se na hubeného Mexikánce, který už ji skoro nevnímal. Stál vedle auta, zhluboka dýchal, jako by chtěl každý jednotlivý okamžik vsávat všemi póry těla, a měl oči jen pro mohutnou zeď, která obklopovala jeruzalémské staré město tak, jak to dělala už celá staletí.

„George? Je ti všechno jasné?“ ujistila se znovu.

„Všechno je mi jasné,“ přikývl. Na okamžik to vypadalo, že se potácí, ale on se jen ještě jednou obrátil, skoro namáhavě, sklonil se k Juditě, vzal ji za ruku a vdechl na ni polibek. „Děkuji. Mockrát děkuji. A tobě taky, Stephene.“

S těmi slovy skoro odtančil, málem jako ve snu. Vypadalo to, jako by ho brána přitahovala magickou silou, a když zmizel v temném otvoru, zdálo se, jako by ho spolkla.

„To je potrhlík,“ okomentoval to Stephen, jakmile se zase rozjeli.

Jeho argumenty kupodivu na nikoho nijak zvlášť nezapůsobily. Když jim přednesl své dedukce – že by do minulosti nevyslali jednu osobu, ale celý tým, a že by tento tým, i kdyby z nějakých důvodů tady musel zanechat jednoho z členů posádky, v každém případě vzal s sebou zpátky do budoucnosti jak kameru, tak hlavně videopásky –, hleděl do očí, které těžko definovatelným způsobem působily jakoby nezúčastněně, pokud ne pobaveně. Jako by to věděli líp. Tak se na něho dívali jeho rodiče, když ho, pětiletého, napadlo, že by si přece mohli peníze sami namalovat, aby tatínek nemusel tolik pracovat.

Eisenhardt cítil, jak se v něm zdvihá zlost. Jestli něco nesnášel, tak to byl tento způsob povýšenosti, to Jen si povídej! A kdyby ho v tu chvíli napadlo něco skutečně hanebného, sprostého, zraňujícího, co by jim mohl říct, pak by to řekl. Ale nic ho nenapadlo, a tak bezmocně mlčel a čekal, že se k tomu někdo aspoň vyjádří.

Ten někdo byl profesor Wilford-Smith. A ten pouze pronesl: „Jsem si jistý, že kamera existuje.“ Promluvil mírným, tichým dědečkovským hlasem.

A John Kaun, pán milionářského konsorcia firem, jen pochvalně přikývl a mínil: „Ano. Pevně věřím, že je někde tam venku.“

„Jen profesor Goutière nic neříkal. Sice se na ně díval, ale jako by nic nechápal z toho, co se tu odehrávalo. Což mohlo být způsobeno tím, že přemýšlel, jak předtím ohlásil. Možná to však způsobila jen ta dobrá kanadská whisky.“

„Vždyť jsem vám právě vysvětlil, proč je nejvýš nepravděpodobné, aby…,“ vyletěl Eisenhardt.

„Petře,“ přerušil ho Kaun s okouzlující zdvořilostí, „vidím, že se opravdu velmi snažíte promyslet ten problém ze všech úhlů – ale takový výsledek nepotřebujeme. Nepotřebujeme nic, co by nás demotivovalo. Samozřejmě, co říkáte, to všechno je logické atakdále. Ale v podstatě existují jen dvě možnosti – buď tam ta kamera někde je, nebo není. Ve skutečnosti to nemůžeme vědět. Pokud existuje, bude to i tak náramně obtížné najít ji. Když však budeme hned zkraje předpokládat, že vůbec neexistuje, pak už jsme složili zbraně. A já nikdy neskládám zbraně, chápete?“

Eisenhardt užasle hleděl na milionáře. To je tedy stanovisko. Jenom zachovat klid, nesmím se tu rozkřičet. „Já jsem jenom chtěl říct,“ začal ještě jednou a zdvihl ruce v zapřísahavém gestu, „že možná vynaložíme spoustu času a peněz na hledání, které…“

„Já,“ opravil ho okamžitě Kaun. „Já vynakládám peníze. Jsou to moje peníze. Všechno tady“ – mávl krátce rukou, avšak ten pohyb jednoznačně zahrnoval tento obytný přívěs, všechny obytné přívěsy venku, stany, dobrovolné pomocníky, veškeré nářadí, zkrátka všechno – „se platí z mých peněz. Jestli to pokládám za utrácení peněz nebo investici, která opravňuje riziko, je výlučně moje věc.“

Nemělo to smysl. Eisenhardt cítil, jak se v něm něco znechuceně zaklaplo, a sesunul se zpátky do křesla. „Ano,“ pronesl neživotně, „Okay. Samozřejmě.“

„Nehledě na to,“ mluvil Kaun dál, „si myslím, že jste své argumenty ještě nedomýšlel do konce.“

Eisenhardt zdvihl obočí. „V jakém smyslu?“

„Říkáte, že by do minulosti neposlali jednu osobu, nýbrž celý filmový tým. To zní přijatelně. Jenom, podívejte se – já neustále posílám filmové týmy do všech koutů světa a většinou do oblastí, které jsou poměrně nebezpečné. A při tom se taky stává, že filmový tým někoho ztratí – unesou ho, zatknou, má nehodu, zabijí ho. To se stává rok co rok, někdy i víckrát. A co myslíte, že v takovém případě dělám?“

„Nevím.“

„Jedno v každém případě nedělám – nenechám ho tam, kde je. Rozhýbám nebe i peklo, abych toho muže nebo tu ženu dostal zpátky. Vyjednávám, podplácím, hrozím, když můžu – ale udělám všechno, abych toho člověka dostal domů. A je jedno, jestli je zraněný, nebo mrtvý, jestli něco zavinil, a je mi jedno, kolik to stojí. Až doteď nezůstal nikdo tam, kde jsem ho ztratil. Celkem bylo v akcích zabito sedm lidí, ale všichni jsou pochovaní ve své vlasti. Chápete, co tím chci říct?“

Spisovatel pomalu přikývl, nemohl se ubránit bezděčnému obdivu k zápalu, s nímž Kaun mluvil. A byl ochoten mu uvěřit. Jestli to jen hrál, pak ten muž zahrabal velký talent.

A měl pravdu. Eisenhardta zlobilo, že to musel přiznat. Možná bylo přece jen dobře, že byl Kaun milionář a on jen spisovatel, který nevěděl, jak splatí svůj řadový domek.

„Vypravili by se pro něho,“ přikývl. „Dokonce i kdyby se mu něco stalo.“ Možná by se cestovatelé v čase mohli objevit ještě jednou krátce před tou událostí, aby jí zabránili. Ačkoli – a tím člověk znovu vkročil do říše oněch prožluklých časových paradoxů. Jak by to totiž mohlo fungovat? Předpokládejme, že jeden z cestovatelů má nehodu, při níž zemře. Jeho kolegové odcestují zpět do času krátce před nehodou a zabrání jí. Pokud se ale ta nehoda nepřihodí, pak nemají důvod k té malé výpravě, a tím pádem jí nezabrání a ona se přece jen stane. Načež oni se vypraví zpět časem – atakdále.

Ať to fungovalo, jak chtělo – o tom se dalo jen neplodně spekulovat.

„A i kdyby se tam někdo z toho hypotetického týmu zamiloval,“ pokračoval Kaun, „pak by mohli tu mladou ženu vzít s sebou do budoucnosti. Určitě by to bylo jistější než nechat v minulosti někoho, kdo zná historii příštích dvou tisíc let.“

„Přeskočit dva tisíce let,“ dal Eisenhardt k úvaze, „by byl kulturní šok, jaký se nezvládne snadno…“

„Ach co, zvládly to miliony lidí v rozvojových zemích. Viděl jste už sedmdesátiletého australského aborigince pracovat s moderním počítačem? Já ano. Věřte mi, člověk z roku nula si na náš životní způsob zvykne snadněji než obráceně.“ Kaun rozladěně zavrtěl hlavou. „A kromě toho existuje víc než dost končin, kde se ještě pořád žije jako před dvěma tisíci lety.“

„I kdyby zůstal v minulosti, ať už z jakéhokoli důvodu,“ vmísil se profesor Wilford-Smith, „z jakého důvodu by mu nechávali návod na použití kamery, kdežto kameru ne?“

Spisovatel o tom chvíli přemýšlel. Znovu zvažoval své argumenty. Odpolední úvahy. Tam přece ještě něco bylo…

„Kladl jsem si otázku,“ přemýšlel nahlas, „jestli by se nekonaly dobrodružné cesty do minulosti, kdyby byly cesty v čase v následujících letech skutečně vynalezeny. Podle toho, jací lidé už jsou. Turisté cestovali na válčiště v Jugoslávii – určitě existují lidé, kteří by hrozně rádi byli u rozhodujících bitev druhé světové války. Jiní by se chtěli setkat s Mozartem nebo Goethem. Naše dějiny by se musely hemžit cestovateli v čase. Historická líčení by musela být plná zpráv o lidech, kteří by špatně ovládali daný jazyk, nedbali na mravy a zvyky, nosili podivné oblečení a používali tajuplné přístroje. Lidé, kteří páchají zločiny a pak tajuplně zmizí. Sexuální turisté by byli přímo pohromou. Muselo by se mluvit o lidech, jejichž původ je temný, kteří však dělají podivné kšefty – například nakupují spousty obrazů od malířů, kteří se stanou slavnými a uznávanými až po desetiletích. Ale tomu tak není. Nenacházíme takové zprávy. Moje otázka zní – proč?“

Kaun pochvalně přikývl.

„Možná budou cesty v čase podléhat přísné státní kontrole, podobně jako je to u atomových bomb,“ uvažoval Eisenhardt dál. „Možná budou cesty časem, podobně jako cesty na Měsíc, právě tak nákladné a drahé, že se nerozvine žádný turismus. Možná vznikne nějaká příslušná časová policie, která veškeré takové pokusy zmaří. Možná existuje i nějaké jednoduché fyzikální vysvětlení…“ Měl pocit, jako by v něm křuplo. Jako by právě prasklo jeho železné přesvědčení, že cesty časem jsou v realitě vyloučené. Ano, skutečně. Začal věřit. Bylo znepokojivé zažít, že i přesvědčení, jež člověk pokládal za neotřesitelná a pravdivá, se mohou změnit.

„Totiž?“ zeptal se napjatě Kaun.

„Možná,“ pokračoval Eisenhardt pomalu, „se už brzo odhalí fyzikální principy cesty v čase – a jedním z těchto principů bude, že cesta v čase je uskutečnitelná jen jedním směrem. Do minulosti. Bude možné cestovat do minulosti, ale už ne zpátky do času, z něhož člověk přišel.“

I to by však bohatě stačilo, aby to od základu změnilo svět, jak ho znali oni. Lidé by odcestovali o týden zpět do minulosti a tipovali správná čísla v loterii. Pro milionovou výhru by těch pár dní už vydrželi sami se sebou. A jak by to bylo s dodatečným zabraňováním nehodám? S paradoxy času, které by se přesto mohly vyskytovat?

„Proto nevznikne žádný turismus do minulosti, nikdy – ani za deset milionů let. Jen jednotlivci, kteří se vydají na cestu bez návratu. Romantici, prchající do dobrých starých časů. Dobrovolníci, obětující život vědě.“

Profesor Wilford-Smith přikývl. „A jednoho takového jsme našli.“

Rockefellerovo muzeum byl velký komplex, který na jedné straně hraničil s parkem a jeho nejvýraznější budovou byla velká osmihranná věž, viditelná už z dálky. Od Nové brány to už neměli daleko, jenom dolů po široké ulici podél zdi starého města, která se z ulice Hazanhanim změnila v ulici sultána Sulejmana. Stephen zastavil na prostranném opuštěném parkovišti před muzeem, vytáhl mobil a vyťukal číslo, které mu dal Jehošua.

„Jsme tady,“ oznámil, když se skutečně Jehošua ohlásil.

Slyšel povzdech. „No konečně. Počkejte, sejdu k vám.“

„Vlastně jsem si myslel, že my půjdeme k tobě.“

„No jasně. Tím chci říct, že vám otevřu.“

Stephen se zašklebil. „Čekáme.“

Čekali. Několik nízko umístěných svítidel se skrývalo mezi keři a travou a nedokázala pořádně osvětlit rozsáhlou asfaltovou plochu. Široká pěší cesta vedla ke skleněnému vstupnímu portálu, který ležel úplně ve tmě.

„Myslíš, že dnes večer budeme psát dějiny?“ zeptala se najednou Judita. Nedívala se na něho.

Stephen pozoroval její výrazný profil, rýsující se jako vystřižená silueta proti šerému pozadí. „Podle mě to není vyloučeno,“ mínil.

„A pak?“

„Pak?“

„Co budeš dělat pak? Tím myslím, až napíšeš dějiny.“

„Nevím.“ Zdálo se mu, že vidí, jak se u portálu něco hýbá, ale zřejmě se mýlil, protože nikdo nevyšel ven, nezamával či něco podobného. „Tvůj bratr si dává pěkně načas.“

Judita mlčela. Chladnoucí motor zapraskal.

„Poslyš,“ řekl Stephen nakonec, „už mi to došlo – pokládáš mě za ctižádostivého potřeštěnce a nevěříš, že najdeme něco opravdu významného. Okay. A nakonec budeš mít možná pravdu. Ale do té doby mi nezkazíš tu legraci, že ne?“

Vzdychla, pak zamumlala: „Ne. Nejenže tomu věřím. Já se toho dokonce bojím.“

K smrti se vylekali, když někdo najednou zaklepal na okno. Byl to Jehošua, který se dokázal zezadu přiblížit k autu, aniž si ho všimli.

Stephen rozzuřeně stáhl okénko. „Jehošuo, ty šílenče,“ vrčel. „Chceš nám způsobit smrt?“

„Ach,“ zamrkal na ně Jehošua, „polekal jsem vás?“

„Polekal? Zestárl jsem o léta. Celou tu dobu jsme čekali, že vyjdeš hlavním vchodem, a ty úkladně zaklepeš zčistajasna na okno…“

„Hlavní portál je v noci zajištěný. Musíme dovnitř postranním vchodem. Noční vrátný nemusí vědět, že tu jsme.“ Jehošua neurčitě mávl směrem ke křoví, v jehož decentním stínu zaparkovali. „Tady stojíte dobře, je to jen pár kroků.“

Stephen teď nesl Juditinu cestovní brašnu, když kráčeli za jejím bratrem po úzké vyšlapané pěšině mezi ozdobnými keři. Větvičky jim tiše praskaly pod nohama. Došli ke dveřím, ležícím asi o metr níž než písčitý povrch; vedlo k nim několik schodů. Jehošua zacinkal svazkem klíčů a vyzval je: „Pojďte!“, a oni vešli do tmy.

Když se dveře za nimi zavřely, rozsvítilo se světlo. Byli v jakémsi malém zaprášeném skladu. Kolem ležela spousta malých i velkých dřevěných beden, všechny pečlivě zatlučené hřebíky a opatřené hebrejskými nápisy, na některých ležely plachty a na nich prach nedotčený léta, jestli ne desetiletí.

Moc času na rozhlížení neměli. Jehošua na ně kýval, aby šli dál, a zhasl za nimi světlo. Stoupali po schodech nahoru, další dveře, pak se dostali do nějakého výstavního sálu, kde hořelo nouzové světlo – byla to velká, holá místnost, kde se rozléhal každý jejich krok. Stephen bezděky zadržel dech, když kráčel kolem skleněných vitrín stojících v dlouhých řadách za sebou. Bylo tu vystaveno nesčetné množství starých mincí a keramických nádob; byly tu kosti, ozdobné jehlice z bronzu, zlata a stříbra, fragmenty papyrových rolí a zvětralé kožené části bot a oděvů. Všechny předměty byly opatřeny podrobnými trojjazyčnými popiskami, ale bylo příliš tma, aby se daly přečíst.

„Tudy,“ zamumlal Jehošua a člověk měl pocit, že z koutů slyší šeptat vzdálenou ozvěnu jeho hlasu: dy… dy… dy…

Vysoké dveře tiše zavrzaly, ovšem v nočním tichu to byl nervy drásající zvuk. Vedly do holé chodby, jejíž jedinou ozdobou byla malá busta zakladatele nadace Johna D. Rockefellera umístěná na zdi. Po schodišti se dostali znovu do sklepa a konečně do laboratoří.

Pronikavě vzplanuvší neonové trubice prudce osvítily dlouhé holé pracovní stoly. Před nimi postávaly v nepravidelných vzdálenostech a uspořádáních židle a vypadalo to, že tady běží restaurační práce na plné obrátky. Bylo tu množství zvětšovacích skel, volně pověšených na pohyblivých ramenech. Na regálu nad stoly se tísnily různě veliké skleněné lahvičky s chemikáliemi, některé hnědé, jiné průsvitné, se štítky pečlivě popsanými rukou. Na stojanu vedle umyvadla byly rozvěšené mycí vaničky k usušení a v malých miskách ležely pinzety všech druhů a velikostí, nejrůznější skalpely, malé a velké štětce, jehly, malé kovové kostky a další nástroje, které Stephen ještě nikdy neviděl.

„Takže,“ oznámil Jehošua a podle výrazu jeho tváře se zdálo, že sám dobře neví, jestli má mít strach, nebo má být nadšený, „jsme tady.“

„Ano,“ přikývl Stephen a odložil tašku na volném místě. „Vypadá to tak.“

George Martinez našel chrám Božího hrobu s jeho mohutnou kupolí, ale byl zavřený. Ani nic jiného nečekal. Opíral čelo o chladný kov portálu a dlouhou chvíli tam jen tak stál a snažil se pochopit své štěstí. Byl tady! Dostal se na místo, kde Spasitele uložili do hrobu, z něhož triumfálně vstal, a ukázal tak vítězství světla nad mocnostmi smrti. Bylo to před dvěma tisíci lety a nyní tady byl on, George Martinez z Bozemanu, Montana. A zatímco tam tiše stál a pokoušel se pochopit tu úžasnou událost, připadalo mu, že celý jeho život byl jen přípravou na tuto chvíli, jako by musel jít všemi cestami a oklikami jen proto, aby se konečně ocitl tady.

Nemohl by říci, jak dlouho tu stál, jestli půl hodiny, celou hodinu nebo jen deset minut. Čas už nehrál roli. Když se posléze znovu napřímil, cítil se jako proměněný, naplněný hlubokým mírem a pochopením a plný vděčnosti. I svět kolem mu připadal jako proměněný, jako by svítil a zářil, barvy byly intenzivnější, temnota temnější a světlo jasnější. Všechno bylo tak, jak to mělo být. Došel.

Samozřejmě potom zabloudil. Na druhé straně se dá těžko tvrdit, že zabloudil, protože vlastně žádný cíl neměl. Putoval úzkými, vysokými uličkami Starého města, vzhlížel nahoru k zamřížovaným oknům nad drolícími se římsami, nechal se vlákat do zatuchlých, tunelovitých chodeb, kde blikaly kalné lampy zesláblé stářím, k nimž vedla divoká spleť drátů připevněných na zdech postavených před staletími. Občas potkal nějaké lidi: Ženy s cudnými šátky, Araby v bílých burnusech, s kúfíjemi na hlavách. Nevšímali si ho, nejvýš po něm přejeli lhostejným pohledem. Všichni vypadali krásní. Procházel kolem stažených plechových rolet, zavřených dveří a mužů, kteří seděli v obloucích tunelů na kamenných lavicích a mlčky kouřili. Panoval mír.

Pak objevil malý litinový štítek, tmavý a zvětralý, přibitý na zeď, s jednoduchým nápisem tiskacími písmeny: VII ST. Pod ním byl upevněn další kovový Štítek a George musel škrtnout svůj zapalovač, aby si mohl přečíst, co na něm bylo napsáno.

Toto je, vysvětloval anglický text, sedmé zastavení Kristovy mučednické cesty. Místo, kde Kristus podruhé klesl pod tíhou kříže, který si sám musel donést na horu Golgota.

George se bezděčně podíval na zem. Pevně spojené kamenné desky, staletími ohlazené.

Teprve pak, s několika vteřinami zpoždění, jako by se jakási duševní železná koule musela nejdřív pořádně rozhoupat, ho to zasáhlo plnou silou. Tady? V téhle úzké uličce? Když se postavil doprostřed a rozpřáhl ruce, mohl se vpravo i vlevo dotknout zdí. Doma u nich byly i odpadní kanály širší.

Tady byl. Stáli vpravo i vlevo, vysmívali se mu a vsadili mu trnovou korunu, když se potácel pod tíhou obrovského kříže, zesláblý mučením, výslechy, bitím. Plivali na něho a posmívali se mu na cestě k jeho popravě.

Touto uličkou šel.

Této půdy se dotkly nohy Spasitelovy.

George klesl na kolena, dotkl se dlažby.

Jeho pot a krev skropily tuto cestu. Jako by se to ještě stále dalo vycítit.

Ryan ukončil obchůzku táborem a nyní stál proti obytnému přívěsu, obývanému jeho šéfem. Z okének konferenčního pokoje probleskovalo světlo, ale nebylo nic slyšet. Hlídky nahoře u areálu 14 se právě vystřídaly; pravděpodobně to bude poslední noc, kdy se bude muset naleziště hlídat. Všude vládl klid.

Skoro nepřístojný klid, uváží-li se, na co zde narazili.

Obracel hlavu klidně na všechny strany, pomalu vsával vzduch rozšířeným chřípím. Byl to jen tik, návyk, když ho ještě něco zaměstnávalo. Když mu instinkt říkal, že něco není v pořádku.

Před vnitřním zrakem si nechal míjet události dne, znovu promyslel, co slyšel a viděl a co mu kdo řekl, a pozorně naslouchal směrem, kde něco nesouhlasilo, kde se ozýval slabý, tichý hlas, volající „He? Copak je tohle?“

Ano. Něco tu bylo.

Vláčným pohybem připomínajícím kočku se náhle otočil a odešel k přívěsu, sloužícímu jako organizační centrála celé jejich akce. Zde se pracovalo dnem i nocí a dveře byly vždycky zavřené. Ryan měl přirozeně klíč a v jeho ruce svazek klíčů nikdy necinkal.

Jak přepychově byly vybaveny ostatní karavany, tak spartánsky a účelně byl zařízen tento přívěs. Byly tu jen stoly a židle, skříně na akta, počítače, zařízení na videokonference, satelitní telefony, vůbec spousta telefonů. Ryan pokývl muži, který seděl u pultu s televizním monitorem, před sebou vysílačku a malou knihu, do které občas něco zapsal. O kousek vzadu seděla žena u obrazovky, sledovala burzovní kurzy a občas něco říkala do mikrofonu, připevněného na obloučkovém držáku před jejími ústy. Byla naprosto soustředěná a Ryana nevnímala, pravděpodobně si vůbec nevšimla, že přišel.

Ryan vytáhl z regálu pořadač a sedl si s ním ke stolu, kde stál telefon šedé barvy. To znamenalo podle jejich barevného kódování, že je spojen s telefonní sítí země, v níž se nalézali. Otevřel pořadač, našel si seznam dobrovolných pomocníků a prstem jel po jménech dolů, až došel ke jménu Judita Menezová. Pak prst popojel do strany a zastavil se na telefonním čísle.

Přitáhl telefon k sobě a vytočil číslo. Zvonil dlouho, než se někdo ohlásil. Byl to hlas starší ženy, tichý a nezřetelný, Ryan nerozuměl, co říkala.

„Paní Menezová?“ ujistil se.

„Ken,“ řekla. Ryan neuměl hebrejsky, ale že to znamená ano, to už mezitím pochytil.

„Mluvíte anglicky?“ zeptal se obzvlášť pomalu a zřetelně.

Krátká přestávka. „Ano,“ ozvalo se pak. „Ale málo.“

Znělo to, že opravdu jen velmi málo. „Mohl bych mluvit s vaší dcerou Juditou?“

Zase musela přemýšlet. „Ne, bohužel. Ona je… ona tu není.“

„Nevíte, kde je?“

„Pracuje. Na… vykopávkách.“ Opravdu hledala slova jen s velkými obtížemi.

„Nechtěla dnes přijít na návštěvu?“

Dlouhá pauza. Pak: „Pardon?“

Ryan se zhluboka nadechl. Nerozuměla mu. „Dnes večer,“ opakoval znovu, obzvlášť pomalu, „vás chtěla Judita navštívit. Říkali mi.“

„Judita? Ne. Není tady. Pracuje.“

„Dnes nepřijde?“

„Ne.“

No dobrá. To už vlastně stačilo. Judita Menezová řekla, že jsou spolu se Stephenem Foxxem pozvaní k její matce. Ta zřejmě o ničem nevěděla.

Do profesora z Kanady vjel znenadání život. Až doteď visel ochable a duchem nepřítomen ve svém křesle a díval se pořád hlouběji do sklenice. John Kaun mu pilně doléval s výrazem zbožné odříkavosti, kdykoli Goutière zdvihl prázdnou sklenici.

Avšak najednou se profesorova volná ruka vymrštila dopředu, popadla obrazovou publikaci, ležící na Kaunově psacím stole, a zdvihla ji do výše, zatímco on sám se namáhavě aspoň trochu narovnal v křesle. Na titulním listu byl chrám Božího hrobu z pohledu od Olivetské hory, se zlatou kupolí Skalního dómu uprostřed obrazu, v pozadí staré město v Jeruzalémě. Obraz, jaký by se asi našel na nesčetných průvodcích městem.

„Musím vám něco povědět o Chrámové hoře,“ zahřměl profesor Goutière. „Nebo, pokud to už víte, znovu připomenout.“

„K čemu to bude dobré?“ chtěl vědět Kaun.

„Hned uvidíte. Jistě víte, že žádný Žid nesmí vstoupit na Chrámovou horu – ale víte taky proč?“ Nečekal na případnou odpověď. „Obecně se má zato, že jim to pro všechny časy zakázali Arabové, když roku 632 dobyli město, ale to je omyl. Zakazuje jim to jejich vlastní tradice. Neboť Chrámová hora je – jak víme – ruinou Herodova chrámu, tedy chrámu, který jen tak mimochodem navštěvoval Ježíš Nazaretský, a ten byl postaven na troskách Šalamounova chrámu, o němž se mluví ve Starém zákoně a který musel být kolosální stavbou. Protože se dnes přesně neví, kde přesně na Chrámové hoře se nalézala velesvatyně s Archou úmluvy, kam je každému člověku zakázáno vstoupit pod trestem smrti a věčného zatracení, s výjimkou nejvyššího kněze, věřící Žid na horu pro jistotu vůbec nevstoupí.“

Neklidně se převaloval v křesle sem a tam, jako by ještě nenašel polohu, v níž se to dá vydržet. „Historikové si jsou ostatně dost jistí,“ pokračoval, „že se onen kultovní prostor nalézal přibližně tam, kde je dnes Kajtbájova kašna, víceméně jihozápadně od Skalního dómu.“

„No a?“ udělal Kaun, kterému – podobně jako ostatním – nebylo jasné, kam tím Kanaďan míří.

„Na Chrámové hoře je podivuhodné to,“ pokračoval Kanaďan těžkým jazykem, „že je jak pro Židy, tak pro muslimy posvátná. Židi očekávají, že se na ní jednou zjeví Mesiáš, a pro muslimy je to třetí nejsvatější místo vedle Mekky a Mediny, protože se z ní Mohamed na jeden den vznesl do nebes. Říkají tomu Haram-aš-Šaríf, v překladu to znamená Vznešená svatyně.“ Odmlčel se a chvíli se upřeně díval na přebal knihy. „A vznešená je, ví Bůh. V celém Jeruzalémě nenajdete nádhernější stavitelské dílo. Skalní chrám, to je ojedinělá krása – fajánsové obklady vnějších zdí, arabesky a mozaiky na kupoli… – byl předlohou pro Svatopetrský chrám v Římě, věděli jste to? Sám je téměř nadzemský. Ale především je to symbol, mohutný politický symbol pro islám. Neboť Alláh promluvil k Mohamedovi proto, protože předchozí náboženství – židovství, křesťanství – nesplnila svůj úkol. Islám je povolán, aby vystřídal ostatní náboženství. Že se na Chrámovém pahorku nalézá zlatá kopule Skalního chrámu a stříbrná mešita al-Aksá, je chápáno jako viditelný důkaz, že islám dosáhl tohoto historického vítězství a muslimové jsou praví dědicové starozákonního pověření od Boha.“

Kaun vzal láhev s whisky, postavil ji zpátky do ledničky a slyšitelně zabouchl dvířka. „Myslím,“ říkal přitom, „že tyto souvislosti jsou nám víceméně známy, a pokud ne, zajímají nás nejvýš teoreticky. Leda byste nám vysvětlil, jakou vidíte souvislost s naším pátráním po kameře.“

„Ach ano.“ Goutière odložil knihu stranou, zavrtěl se znovu v křesle, které mu bylo zcela zjevně nejvýš nepohodlné, a chvíli hledal vhodný začátek. „Pokud vaše teorie souhlasí, co se týče té kamery onoho smělého výzkumníka-kamikadze, který s ní zakrátko odcestuje do minulosti, aby nafilmoval Ježíše Krista…“ – přitom se zadíval na Eisenhardta, jako by zrovna on byl nejrozhodnějším zastáncem takového výkladu. „Ach, mohli bychom to přece i obrátit: Možná že ke mně jednoho ne moc vzdáleného dne přijde mladý muž a zeptá se mě, kam by si měl schovat nějaký předmět v Palestině řekněme roku 35, aby si mohl být naprosto jistý, že ho tam za dva tisíce let znovu najde, nepoškozený. Nemýlím-li se, to je ta otázka, kterou si tady v podstatě klademe?“

Kaun kývl. „Přesně.“

Kanadský historik byl sice opilý, ale logice jeho myšlenkových pochodů to zatím zjevně neuškodilo. „Spontánně bych odpověděl: Zakopejte svůj předmět někam do pustiny, to je jedno kam, hlavně hodně hluboko – pak se mu nic nemůže stát.“

Mediální magnát si odkašlal. „To není tak úplně to, co jsem doufal, že uslyším, mám-li být upřímný.“

Goutière zdvihl ruku „Počkejte. Taky jsem ještě neskončil. Protože já bych ještě jednou přemýšlel a zjistil, že se ta otázka nedá takhle jednoduše zodpovědět. Vždyť nechci jen něco schovat – já to taky chci znovu najít. A v tom je problém. Palestina je po pět tisíc let intenzivně osidlována. Hromadí se tu jedna kultura na druhou, téměř každá stavba stojí na troskách nějaké předchozí, každá svatyně pod sebou skrývá další svatyni. A v průběhu epoch změní krajina dramaticky svou tvářnost. Kdybychom vzali mapu Izraele a černě označili místa, o nichž víme, že se tam už jednou kopalo – každou archeologickou vykopávku, každý postavený dům, každou ulici, o níž víme –, pak by samozřejmě zůstalo ještě hodně bílých míst, nemám pravdu? Ale tato země má za sebou dva tisíce neklidných let. Ve skutečnosti neexistuje ani píď země, o níž bychom mohli s absolutní jistotou prohlásit, že se jí v posledních dvou tisíciletích nikdo nedotkl.“ Podíval se na všechny po řadě, opětoval skeptický pohled Eisenhardtův, usmál se souhlasnému pokyvování Wilforda-Smithe a konečně se zahleděl na Kauna, který jen stěží skrýval své zklamání. Pak dodal: „S jedinou výjimkou.“

Eisenhardt si všiml, že průmyslníkovy oči se zúžily do úzkých čárek. Zřejmě tyhle rétorické hrátky neměl rád, pokud je neprovozoval on sám. „Totiž?“

„Opětovně zdůrazňuji, že je to pro mě jen myšlenková hra,“ prohlásil Goutière. „Divoká teorie, nic víc. Tak mě prosím nedělejte potom zodpovědným za to, co si tu vymýšlím.“

„Slibujeme. Takže – na jaké místo myslíte?“

„Onoho hypotetického mladého muže bych upozornil, že Skalní chrám byl vybudován na velkém, nepravidelném skalisku, který měří přibližně třináct krát sedmnáct metrů a z něhož Mohamed údajně vstoupil na nebesa. Tato skála, jíž Arabové říkají Sachra, je prahornina a předtím sloužila v židovském Chrámu jako obětní oltář. Už pro ně byla posvátná, neboť se jedná o špičku hory Mórija, o skalisko, kde Bůh zkoušel Abrahamovu poslušnost, když od něho žádal, aby obětoval syna Izáka.“

Na okamžik panovalo ohromené ticho.

Kaun obtížně polkl. „To nemyslíte vážně.“

„Jediné místo,“ prohlásil s klidem Goutière, „o němž můžeme s absolutní jistotou říct, že zůstalo uplynulých dva tisíce let nedotčeno, je tato nejsvětější skála ze všech skal. Ten kámen ve Skalním chrámu.“

KAPITOLA 17

Sender: DonaldFrey@aus.new.com

To: JohnKaun@ny.new.com

Message-Id: 4127900A.70D.00C10newsrv041.new.com

Subject: Jednání Melbourne

Mime-Version: 1.0

Content-Type: text/plain; charset=iso-8859-1

Johne,

jednání je kvůli odřeknutému termínu ve středu vážně ohroženo. Volal jsem k Vám na sekretariát; Susan Millerová mi řekla, že jste v Izraeli??? Prosím ozvěte se.

Srdečně Váš Don

Vypadalo to, že papír je zle zřízený. Stephen cítil, jak mu vyráží pot. Zatracená práce! Tak špatně nevypadal, když jej vyňal z bedničky na nálezy a uložil mezi plechové talíře. Že by se takhle poškodil teď během transportu? Z okrajů se odrolily stovky malých šedých útržků a zbytek vypadal tak vybledlý a vysušený, jako by se chtěl vzápětí zcela rozsypat na prach.

Krátce se na Jehošuu podíval. Ten se nezdál nijak zvlášť vyvedený z míry. Možná byl na takový pohled zvyklý. Papyrové svitky určitě nevyhlížely o moc líp, když si předtím tiše plesnivěly několik tisíciletí v nějakých hliněných džbánech.

Ale právě ve chvíli, kdy začal znovu doufat, Jehošua vzdychl a mnohoznačně vyjádřil: „Tja…“ Aniž by vysvětlil, co tím mínil, Pokračoval dál v rozličných přípravách, vyhledal si lupy a pinzety, Postavil vedle sebe ploché plastikové vaničky, upevnil objektiv kamery našroubované do speciálního stativu, že se s ní dalo fotografovat kolmo dolů.

Co to má znamenat? Stephen se díval na tu žalostnou hromádku zaprášeného papíru, jak tu leží na poškrábaném plechovém talíři a vypadá, že člověku nezbude nic jiného, než to všechno vyhodit do koše. A možná to byla jeho, Stephenova vina. Nebyl ani o chlup lepší než ti, co zapálili alexandrijskou knihovnu.

V laboratoři bylo chladno, ale Stephen se potil. Najednou si uvědomil, že to bylo strachem. Už léta nezažil takový strach. Jak se z téhle šlamastyky dostane? Vždyť dosud vždycky našel cestičku jak se dostat z prekérních situací. Především však byl dost chytrý, aby se do nich pokud možno nedostával. Dost chytrý, aby vždycky už dlouho předem čul zradu, správně si vyložil varovné signály a včas zatáhl za brzdu nebo vyrazil jiným směrem.

„Jak to vypadá?“ vypravil konečně ze sebe a hlas mu zněl drsně a chraptivě.

Jehošua si přisunul jednu z lup s osvětlením upevněnou na pohyblivém rameni a rozsvítil ji. Důkladně nález prostudoval, než odpověděl. Stephenovi připadalo, že to trvá hodiny. „Těžko říct. Jsou to dva listy papíru, které byly jednou složeny, pak položeny na sebe a znovu přeloženy. Podívej se sám.“

Posunul lupu ke Stephenovi. Zvětšené to všechno působilo ještě hůř – plno děravých míst, kde se papír změnil v jemný šedý prach, roztřepené, lomivé okraje, z nichž se odlomily malinké kousíčky.

„Vypadá to, jako by na těch listech nebylo vůbec nic napsané,“ pípl Stephen.

„To jen tak vypadá.“

Judita seděla na druhém konci laboratorního stolu na židli, hlavu rozladěně položenou na zkřížených rukou. Když jí Stephen nabídl lupu, odmítla. Zdálo se, že to tu dobře zná, asi tu dělala bratrovi společnost častěji.

Jehošua si zase přitáhl lupu k sobě, sáhl po pinzetě a vzal jeden z nejmenších papírových útržků, aby jej vložil do keramické mističky. „Možná přijdeme na to, jaký druh papíru to je,“ vysvětlil a vzal z regálu nějaké chemikálie.

Stephen dostal nápad. „Máš pravítko?“

„Jistě. Ve skříni před tebou. Nejhořejší šuplík.“

Pravítko byl solidní předmět z těžké oceli, na jedné straně byla metrická stupnice, na druhé byly vyznačeny palce. Stephen se s pravítkem v ruce sklonil nad zkoumaný papír.

„Co děláš?“ vyzvídal Jehošua.

„Ten papír je skoro čtyři a čtvrt palce široký a…,“ opatrně přiložil pravítko ke druhé straně – „…pět a půl palce vysoký.“

„No a?“

„Kdyby se ty listy rozložily, byly by dvakrát tak vysoké a dvakrát tak široké, což znamená jedenáct krát osm a půl palce.“

„Jasně.“

Ještě pořád nechápali. Přitom to byla tedy věc. Stephen se na oba podíval a prohlásil: „To je formát, jaký má obvykle normální americký dopisní papír.“

Kostel Krista rozsévače byl malý, spíš jen kaple, a přesně tak nevýznamný, jak vypadal. Bylo jisté, že neměl nic společného s žádným ze svatých nebo pamětihodných míst, na něž byl Jeruzalém tak bohatý. Jeho jméno se asi vztahovalo na podobenství v evangeliu sv. Marka, kde se vypráví o rozsévači. Když rozsíval, padlo některé zrno podél cesty, a přiletěli ptáci a sezobali je. Jiné padlo na skalnatou půdu, kde je slunce spálilo. Další zase do trní, které je udusilo. Jen část zrní padla na úrodnou půdu, to ale vzrostlo a vydalo stonásobnou úrodu, která nahradila všechny ztráty. Toto podobenství však Ježíš zcela určitě nevyprávěl na daném místě, nýbrž v severní Galileji, pravděpodobně v Kapernaum. Kostel postavili přibližně před dvěma sty lety ve čtvrti hraničící se starým městem, na území, kde byla v Ježíšových dobách jen chudobná políčka, a vlastně nikdo dobře nevěděl, proč kostel postavili, nebo z jakého důvodu stojí tam, kde stojí.

Kostelní loď, spíš ponurá a přikrčená, stála přesně na křižovatce dvou silně frekventovaných a příliš úzkých ulic, které místní používali pro úhybné manévry, když na hlavních ulicích docházelo ve špičce k zácpám. Kostelní okna byla zašedlá od prachu a výfukových plynů, dokonce i pravidelné zvonění o polednách znělo z nízké kostelní věže jakoby uprášeně. Což nevadilo, protože v této čtvrti mezitím žili převážně muslimové.

Večer o šábesu byl jediný večer, kdy v ulicích zavládl klid. Páter Lukáš, františkánský mnich, který spolu se dvěma dalšími bratry udržoval chudobný kostelík při životě, si navykl, aby si tuto vzácnou chvilku klidu užil. Když tedy vyprovodil posledního hosta z jídelny, nezavřel za ním jako vždy bránu, nýbrž se posadil venku na ohlazenou kamennou římsu, která lemovala věž, vykouřil si jedinou cigaretu celého týdne a chvilku nedělal nic. Jejich činnost spočívala v tom, že každý večer konali pobožnost pro slabé, nemocné a potřebné a pak sytili hladové. Hladových bylo hodně, kteří sem našli cestu, a jen málokteří byli katolíky. Avšak bratři se na to neptali.

Milosrdenství k chudým jim také vyneslo uznání u muslimských sousedů. Patřil k nim například švec, který měl svůj obchůdek přesně proti bráně do kostelního dvora. Byl to zbožný muž, který každý den vykonával všechny předepsané modlitby, nehledě na kuriózní skutečnost, že modlící kobereček musel rozbalit směrem ke křesťanskému kostelu, neboť zeměpisná náhoda tomu chtěla, aby kostel ležel přesně mezi ním a Mekkou. Když si páter Lukáš sedal o šábesu se svou cigaretou na římsu, švec většinou právě zavíral krám a pátera uctivě pozdravil. Přes ulici mezi sebou prohodili pár slov.

Když toho večera páter Lukáš vyšel ze široké brány dvora, byla mříž naproti již spuštěná. Taky už byla tma. Někdy to trvalo dlouho. Bylo dobré, když to trvalo dlouho z toho důvodu, že si někdo potřeboval vylít srdce. Dnes to byla hádka mezi dvěma hosty a jen s námahou se jim podařilo je uchlácholit.

Kněz si s povzdechem zapálil cigaretu a pak se zády opřel o nerovnou zeď kostelní věže. To byl den. Obvykle jej jeho činnost zcela pohltila, a tak se neptal po smyslu svého konání. Ale ve dnech, jako byl tento, se vynořovaly pochybnosti, zrádné, bolestné otázky, co tu vlastně dělá, jestli to má nějaký smysl a jestli se svým životem neměl naložit jinak než vstoupit do řádu a pak trávit dny tím, že vyžebrává potraviny po supermarketech, hotelích a u velkoobchodníků, aby jimi večer nakrmil hádavé budižkničemy.

Znovu potáhl a čekal, až se ty myšlenky rozplynou, jako to dělaly vždycky, když si jich dost dlouho nevšímal. Pomáhalo to při bolestech hlavy a s pochybnostmi to bylo právě tak.

Pohled mu padl na hubenou, žalostně vyhlížející postavu, která se unaveně šourala ulicí. Automaticky zapřemýšlel, co jim v kuchyni ještě zbylo pro případ, že by ten muž… Měl černé vlasy, snědou pleť. Asi Palestinec.

„Promiňte,“ zavolal Palestinec širokou americkou angličtinou se španělským přízvukem, „hledám stanoviště taxíků.“

Páter Lukáš zdvihl ruce, aby naznačil, že o něčem takovém neví. „To tady není,“ volal zpátky.

„Zatraceně,“ ujelo černovlasému muži, který přece jen nevypadal jako Palestinec, když byl blíž. Spíš jako Mexikánec těsně před smrtí hladem. Jakmile si všiml kutny pátera Lukáše, zřejmě se lekl a omlouval se: „Ach, promiňte, otče, nevěděl jsem, že vy… že…“

Nedomluvil. Pohled mu putoval nahoru po zdi, u níž kněz seděl, objevil úzká okénka zvonice a kříž na špičce. „To je kostel,“ konstatoval.

„Vy nejste odtud, že?“

„Ne, ne. Jsem z Bozemanu, Montana. Spojené státy americké. Přijel jsem teprve dnes ráno a jsem poprvé v Jeruzalémě…“

„Dnes večer jste asi neměl moc štěstí. O šábesu je všechno zavřené.“

„Ach, ale ano, měl jsem velké štěstí. Jenom se musím vrátit do tábora, jinak… Ne, opravdu. Víte, zítra budu muset možná už zase zpátky. Bylo dobře, že jsem měl tu možnost…“

Kněz pustil dokouřený nedopalek na zem a zašlápl ho. „O jakém táboře to mluvíte?“

Muž ho zřejmě neposlouchal. Bez ustání upřeně hleděl na špičku kostelní věže a na tváři se mu objevil rozjasněný úsměv. „Řekněte mi, otče,“ začal pomalu, „myslíte, že byste mě mohl na chvilku pustit do vašeho kostela?“

„Vlastně máme už dávno zavřeno.“

„Ano, já vím, já vím, promiňte. Jen jsem si myslel, že… Moje matka by měla takovou radost, kdybych jí mohl povědět, že jsem se v Jeruzalémě modlil. Jen na pár minut? Na minutu. Prosím…“

Páter Lukáš se usmál. Jindy musí lidi lákat bezplatným jídlem, aby kostel aspoň trochu naplnili. Člověku, který chtěl dovnitř dobrovolně, nebude přece bránit. Vytáhl svazek klíčů. „Jak dlouho budete chtít, příteli. A pak vám zavolám taxi.“

„Je to špatný papír,“ vysvětloval Jehošua po dlouhém pohledu do mikroskopu. „Přímo mizerný, abych se vyjádřil přesně.“

Stephen pokrčil rameny. „Nebuď tak přísný. Vždyť je starý dva tisíce let.“

„To nemyslím. Chci říct, že to není ten druh papíru, jaký se měl pro takový úkol použít.“ Jehošua vytáhl sklíčko s malinkým vzorkem papíru zpod objektivu. „Ať psal tu zprávu kdokoli, tak neměl buď tušení o papíru, anebo neměl na výběr.“

„Znamená to, že se s tím nedá nic dělat?“ chtěl vědět Stephen. „Všechno je zbytečné?“

„Ne, kdepak. To nebo ono už uděláme průběhem času čitelné. Ale mnoho míst se prostě rozpadlo v prach a tady se nedá zachránit nic. Je to holt špatný papír. Možná skutečně obyčejný americký dopisní papír, kdoví.“

Stephen se na něho podíval zřejmě tak ohromeně, že se Judita najednou posměšně rozesmála. „Joši, myslím, že mu musíš prozradit, že to není žádný protiamerický předsudek.“

„Co? Ach tak, ano,“ uvědomil si Jehošua zaraženě. „Je to zkrátka tak, že dnes se vyrábí mnoho špatného papíru. Jednoduše se na všem šetří, na pojivu, lepidle, surovině – a výsledkem jsou papíry, které se samy od sebe rozloží, jsou rozežrány vlastním obsahem kyselin, samé takové věci. Nejhorší jsou ekologické papíry. V Evropě existují finanční úřady, kterým se daňové výnosy, natištěné na ekologickém papíře, začnou rozkládat ještě před koncem zákonné lhůty, po kterou jsou povinny uchovávat dokumenty.“

„Ale tohle snad není žádný ekologický papír?“ Že ale vypadal podezřele šedivě, jak tam tak ležel v tom ubohém plechovém talíři.

„Ne, jinak by nezbylo nic. Ale obzvlášť odolný taky není.“ Jehošuův pohled už zase dostal onen duchem nepřítomný výraz, takže vypadal jako skutečný vědec. „Dokonce potvrzuje tvou teorii, Stephene. Takhle mizerný papír se dřív vůbec nevyráběl.“

„Žertuješ.“

„Ne. Starý ruční papír vyrobený z hadrů je dneska zrovna tak dobrý jako tenkrát, ve čtrnáctém nebo patnáctém století.“

„Chceš mi vážně tvrdit, že se dnes nevyrábí žádný papír, který by se trvanlivostí mohl vyrovnat papíru ze čtrnáctého století?“

„Ale ano, jistě se vyrábí. Náš neznámý ho ovšem nepoužil. Otázka zní, proč,“ mluvil zamyšleně Jehošua, vzal talíř s křehkými zbytky písemného hrobového milodaru a opatrně jej nesl do druhého kouta laboratoře, k nějakému předmětu, který vypadal jako obrovská mikrovlnná trouba a ještě ke všemu vyrobená po domácku. Umístil talíř s papírem pečlivě do středu, uzavřel skleněná dvířka a pak stiskl velký zelený knoflík. Kdesi v přístroji to začalo rámusit přibližně jako špatně fungující fén, tak hlasitě, až Stephenovi připadalo, že to musí být slyšet po celé budově. Uvnitř se objevila slabounká mlha.

„Zvlhčovač,“ vysvětlil Jehošua.

„Ach,“ udělal Stephen. Pak, když se Jehošua netvářil, že by svůj postup mínil vysvětlovat, se Stephen zeptal: „A nač to?“

Jehošua se nepřítomně usmál. Jednou z něho bude báječně roztržitý profesor. „Papír se skládá z celulózy. Celulóza je polymerovaný polysacharid. Při procesu stárnutí klesá stupeň polymerace, a to má za následek lomivost. Současně se papír stane hygroskopickým, a proto mu šetrné dodání vlhkosti může částečně vrátit původní pružnost.“

„A pak si budeme moct přečíst, co napsal.“

„To ne. Ale aspoň budeme moct ty dva papíry od sebe oddělit.“

„Ach tak.“

Enervující hluk foukání hřměl v uších, v lebce, dráždil kořínky zubů.

„Není to slyšet v celém domě?“

„Není.“

Stephen zašilhal po Juditě, která mu věnovala bolestínský úsměv. Jehošua měl oči jen pro vnitřek zvlhčovače.

„Jaký druh papíru by sis vybral ty?“ vyzvídal Stephen. „Tím míním, kdybys chtěl napsat dopis, který by měl přetrvat dva tisíce let.“

Jehošua neodvracel zrak od křehkého artefaktu, který občas vypadal, že do sebe řiďounkou mlhu přímo nasává. „Vůbec bych si nevybral papír,“ prohlásil.

„Nýbrž?“ divil se Stephen.

„Plastikovou fólii. Dobrou starou nezničitelnou plastikovou fólii, ze které se dřív dělaly nákupní sáčky, dokud se nezjistilo, že jsou s nimi na skládkách problémy. Co na takovou fólii napíšeš, nepřetrvá jen nějaké ty dva tisíce let, to hravě vydrží dvacet tisíc let a víc.“

Taxi zastavilo. George rozeznal pět stříbřitě se lesknoucích obytných přívěsů, za nimi stanový tábor, a oddechl si. Opravdu našli cestu zpátky. Připadalo mu to jako zásah shůry, ačkoli řidič, starý nabručený Arab, tisíckrát opakoval no problém. Vděčně mu vyplatil předem domluvenou závratnou sumu – prakticky všechny dolary, co měl u sebe –, ještě jednou ujistil muže, jemuž se napříč nosu táhly dvě tajuplně vyhlížející jizvy a který se zcela soustředil na přepočítávání bankovek, že se tu báječně vyzná. A když staroch dopočítal a s mručením přikývl, vystoupil George z vozu. Ještě počkal, dokud nezmizí červená zadní světla vozidla, a pak začal stoupat k táboru.

Noc byla teplá a pokojná. Toto byl pamětihodný den, pomyslel si George Martinez z Bozemanu, Montana, který mu zůstane ve vzpomínce po celý život. Kdyby se ho někdo zeptal, jak se cítí, mohl by jen odpovědět: naplněný. Všechno bylo dokonalé. Všechno bylo, jak má být.

Jedna z hlídek k němu přistoupila, vyžádala si jeho průkaz. George muži podal doklad, který mu vystavili dnes ráno, a v duchu mu požehnal.

„Ach Georgi,“ řekl podsaditý muž, jemuž visel přes rameno samopal. „Už jsme spolu dnes ráno mluvili. Byl jste v Jeruzalémě?“

George přimhouřil oči. Teď muže poznal. „Ano, byl jsem v Jeruzalémě. Vzpomínám si. Vy jste Gideon, že? Ještě pořád ve službě?“

„Ne – už zase!“ Muž, kterému se v tmavých kučeravých vlasech odráželo světlo hvězd, byl zjevně potěšen. Vytáhl krabičku cigaret. „Teď se vám můžu revanšovat. Jak se vám to líbilo?“

„Bylo to úžasné.“ George vlastně neměl chuť vykládat o svých zážitcích a na cigaretu neměl chuť už vůbec žádnou. Ale nemohl toho Izraelce tady jen tak nechat stát, a tak si jednu vzal, nechal si zapálit a pak stáli vedle sebe a bafali.

„Je tu poměrně klid, ne?“ prohodil George po chvíli, aby zabránil tomu, že by se hovor zase stočil k jeho výletu.

„Naprostý klid. Ti se tu přes den tak nadřou, že večer musí být napůl mrtví.“

„Ano. To si umím představit.“

Zase chvíli stáli zticha a dívali se na obláčky dýmu, jak se stříbrně rozplývají proti nočnímu nebi.

„Já bych byl ostatně na vašem místě trochu opatrnější,“ prohlásil strážný Gideon najednou napůl nedbalým, napůl varovným tónem a se zřetelně sníženou hlasitostí. „Tím mám na mysli vaše chlebodárce.“

George vyvalil oči. „Jak to myslíte?“

„Jen tak. Dávejte si pozor, abyste dostal své peníze, než bude pozdě.“

„S tím já nemám nic společného. Peníze dostane univerzita v Montaně. Jak to, co se děje?“

Gideon hodil zpola vykouřenou cigaretu na zem a zašlápl ji, nedůvěřivě se rozhlédl na všechny strany a pak mu pošeptal: „Ti lidi jsou blázni. Totálně jim ruplo v kebuli.“

„Opravdu? A jak to?“

„Tak trochu jsem poslouchal, co se tu povídá… No, vlastně… vlastně jsem je odposlouchával. Možná jsem neměl, nemám páru. Ale aspoň už vím, co je v tom bílém stanu v areálu 14.“

„Ach.“

Gideon zarputile přikývl. „Jak jsem řekl, neviděl jsem to. Ale slyšel jsem všechno, co vykládali tomu novému, co přijel dnes večer. Hlídal jsem u stanu, rozumíte. A oni si myslí, že neumím anglicky.“

„Rozumím.“

„Jsou úplně praštění, povídám vám. Chcete vědět, co si myslí, že našli?“

George přikývl. „Jasně.“

Judita usnula, hlavu složenou na skřížených pažích. Také Stephen udržel oči otevřené jen s námahou, celé tělo volalo po spánku, každičké vlákno žebronilo o klid a uvolnění. A další bídnou kávu z automatu o patro výš už nepřinesl. Laboratorní stoly vlastně nevypadaly tak nehostinně, určitě by se člověk na nich mohl docela pohodlně uvelebit, kdyby odsunul pár přístrojů stranou…

Zvlhčovač ještě pořád hučel. Už celé hodiny.

Jen Jehošua jako by neznal únavu. Není divu, vždyť on nevláčel po celý den žhavou pouští koše plné kamení, sutě a skrývky. Stephen líně sledoval, jak Juditin bratr míchá různé tinktury z chemikálií, stojících na regálech nad stoly, připravuje ploché plastikové vaničky a misky s chomáčky vaty. Co přitom Jehošua vykládal o vodíkových můstcích a bobtnavosti, o alkalické rezistenci a pasivátorech, o duběnkových inkoustech, odkyselení, neutralizaci a pufrování, tomu Stephen nerozuměl už dávno.

Konečně si Jehošua natáhl pár tenkých plastikových rukavic a vypnul zvlhčovač.

Náhlé ticho zapůsobilo jako šok. Judita vyplašeně vyletěla, několik okamžiků se nechápavě rozhlížela a nakonec si povzdychla, když si uvědomila, kde jsou. Jehošua mezitím otevřel skleněná dvířka a vyňal plechový talíř. Papír na něm byl teď měkký a hadrovitě se zbortil. Ve Stephenových očích to byla nenávratně zničená šedá papírová hmota. Ovšem Jehošua ji ohmatal tak opatrně, jako by měl před sebou pavučiny, a spokojeně zabrumlal: „Skvělé.“

„Už jsem mohla dávno blaženě chrupat ve svém stanu,“ rebelovala z pozadí Judita. „Co to do mě vjelo, že jsem dnes večer vůbec jen vystrčila nos z tábora? Ach, ne – vždyť jsou čtyři! Čtyři hodiny ráno! To jste se úplně zbláznili?“

„Pst!“ napomenul ji bratr. Stephen se snažil mrkáním zahnat ospalost z očí a fascinovaně přihlížel, jak Jehošua prudce zatočil talířem, až se člověku málem zastavilo srdce, vyklopil papírovou hmotu do jedné z plochých vaniček a pak se dal do práce pinzetami a malými špachtličkami, aby od sebe ty prastaré papíry oddělil.

„Čtyři hodiny,“ opakovala umíněně Judita a přišourala se blíž. „Čtyři hodiny pryč! Kdybych věděla, že to bude tak dlouho trvat…“

Teprve teď si Stephen všiml, že Jehošua vyložil dno vaničky kouskem tenounkého, průsvitného papíru. „Japonský papír,“ vysvětlil Jehošua, jakmile si všiml Stephenova upřeného pohledu. „Tím jednotlivé útržky zafixujeme v jejich pozici.“

Stephen přikývl. „Jasně,“ mumlal unaveně. „Zafixujeme.“

Nakonec ležely ve dvou plastikových vaničkách dva listy rozložené na vlhkém japonském papíře. Jehošua studoval jejich povrch hodinářskou lupou, kterou si zaklesl do oka. „Hmm,“ zabručel posléze. „Bude to přirozeně problém, jaký pravděpodobně ještě nikdo neřešil. Udělat čitelným text, který před dvěma tisíci lety někdo napsal kuličkovým perem!“

„Doufejme, že to bylo pero pro dokumenty,“ pokoušel se zažertovat Stephen.

Ale Jehošua jen přikývl. „To bylo to první, co jsem zkoušel. Jinak by se veškerý inkoust ve zvlhčovači nenávratně rozplizl.“

„Ach,“ uklouzlo Stephenovi. Na to vůbec nepomyslel. Shýbl se nad puzzle šedých, proděravělých papírových útržků. „Jak jsi přišel na to, že použil kuličkové pero? Já si nejsem jistý ani tím, že tam je vůbec něco napsané.“

„V suchém stavu byly stopy písma dobře vidět. I teď se dají rozeznat, ale člověk je spíš jen vytuší. A inkoust jednoduše vybledl. Po tak dlouhé době se to dalo čekat.“

„Ano – a teď?“

Jehošua vzal do ruky pohárek, v němž předtím rozmíchal nějaké chemikálie. „Dneska odpoledne jsem se trochu pídil po složení moderních inkoustů v kuličkových perech. Tady to by mělo pomoci, abychom písmo zviditelnili aspoň pod UV lampou.“

Posunul jednu z misek pod plochou černou neonovou lampu. Když ji rozsvítil, ve skleněné rouře to slyšitelně praskalo a šumělo a potřebovala několik rozběhů, než konečně naskočila a začala kolem sebe šířit zvláštní fialový třpyt. „Ta už je taky v důchodovém věku,“ poznamenal Jehošua. Nehty na prstech mu zazářily, když posunul misku na správné místo a několik vláken na jeho košili zasvítilo v ultrafialovém světle až strašidelným jasem.

Stephen si tekutinu nedůvěřivě prohlížel. Předtím byla průzračná jako voda a teď v blízkosti UV lampy začala přízračně světélkovat. Vydávala dost pronikavý pach. Asi takový, jako kdyby si zubní lékař otevřel ordinaci v nějaké koželužně. „A jseš si jistý, že to všechno jednoduše nevyžere?“

„Vyzkoušíme to na jednom kousíčku z okraje,“ navrhl Jehošua. Vzal chomáček vaty a ponořil ho do pohárku, kde se okamžitě celý nasál. Pak jím poťupkal jedno roztřepené místo na kraji papíru tak jemně, jako by chtěl umýt motýlí křídlo.

„Příšerně to smrdí,“ stěžovala si Judita a chtěla vstát. „Zapnu ventilaci, když vy jste na to příliš líní.“

„Prosím tě, ne,“ odporoval Jehošua. „Když zapneš větrací zařízení, rozsvítí se nočnímu hlídači na pultě červené světýlko. Přišel by se podívat, co se tu děje.“

Judita vzdychla a zase si sedla. „Ještě tohle.“

Pod ultrafialovým zářením začalo několik maličkých bodů silněji zářit než jejich okolí. Jehošua zopakoval proceduru, pak slyšitelně vtáhl vzduch mezi zuby, vstal a rychle smíchal ve druhém pohárku několik jiných chemikálií. S touto druhou tajuplnou směsí se vrátil, vzal další chomáček a papír otřel podobně jako předtím. Tentokrát všeobecné záření poťupkaných míst polevilo. Jen ty malé body zůstaly světlé jako předtím.

„Nebude to snadné,“ oznámil Jehošua.

Judita se odvrátila se zasténáním. „Chci do své postele! Dost už!“

Bratr ji zřejmě vůbec neslyšel a Stephen byl příliš unavený, než aby si jí všímal. Sledoval, jak se Jehošua slabě dotýká toho místa buď jedním, nebo druhým roztokem. Najednou si všiml, že bezděky zadržel dech. A to nejen proto, že i z druhé tekutiny se linul štiplavý zápach, ze kterého člověka vzápětí rozbolela hlava.

Po několika minutách zjistil, že body, které zůstaly světlé, se spojují do nějakého vzorce.

Že tvoří slovo.

never

„Funguje to,“ vydechl Stephen a cítil, jak se v něm zdvihá vlna divokého triumfu. „Dokázals to, Jehošuo!“

never

Mladý archeolog seděl před červenou plastikovou vaničkou zjevně pohnutý, v každé ze zdvižených rukou držel chomáček vaty a třeštil oči na výsledek své práce. „To je neuvěřitelné,“ vypravil posléze ze sebe podivně chraptivým hlasem. „Skutečně anglické slovo. Na dokumentu, který je starý jako svitky z Kumránu.“

never

Dokonce i Judita jako by na chvíli zapomněla na únavu, zato špatná nálada ji neopustila. „Never,“ přečetla nahlas. „Nikdy. Jak výmluvné, že první slovo, na které jste narazili, je právě tohle, nepřipadá vám?“

Neonová trubice zablikala, ale zase se rychle vzchopila.

„Dělej dál,“ naléhal Stephen. „Skutečně to souhlasí. Skutečně je to dopis cestovatele v čase. Skutečně napsal dopis do budoucnosti. Lahvová pošta napříč časem a my ji našli.“ Cítil, jak mu tělem probíhá vzrušení lepší než sex. To bylo to, co dávalo životu cenu. Tady se to stalo. Tato scéna se bude jednou popisovat v učebnicích dějepisu, bude inspirovat fantazii malířů a spisovatelů, podobně jako tomu bylo, když Carter otevřel Tutanchamonův hrob. A on je u toho. Nejenže je u toho – je hlavní postava.

Jehošua otíral papír dál, sledoval větu zpět. Po několika nekonečných minutách jim zasvítilo vstříc další slovo.

has never

„Kdo?“ ptal se Stephen. „Kdo nikdy – ať už cokoli?“

Judita vrtěla hlavou. „Has never – co?“

„Uklidněte se,“ bručel Jehošua. „Všechno ještě přijde.“ Ale věnoval se teď začátku věty. Poťupkání první tekutinou. Jemné dotyky druhou tekutinou. V druhém pohárku už obsah taky začal světélkovat, ale to viděl Stephen jen koutkem oka. Ani na okamžik nespustil oči z Jehošuova pracovního pole.

Bezděčně zasténal, když poznal slovo, které se tam rýsovalo. Bingo!

Jesus has never

Dokonce i na Juditu to udělalo dojem. „Já tomu nevěřila,“ přiznala. „Měl jsi pravdu.“

„Setkal se s Ježíšem!“ vykřikoval Stephen triumfálně a bodal napřaženým prstem jako fleretem. „Odcestoval do minulosti a setkal se s Ježíšem. Putoval s ním. Následoval ho. Naslouchal mu.“ Zarazil se a podíval se na oba. „Je vám jasné, co to znamená? Je vám jasné, že tyhle dva listy jsou dokument, který je hodnověrnější a aktuálnější než veškerá evangelia v Bibli?“

Judita se slyšitelně nadechla. Jehošua se po ní krátce podíval, pak se obrátil ke Stephenovi. „Stephene, já nejsem žádný zvlášť zbožný Žid,“ řekl pak, „ale Žid.“ Díval se na magicky zářící úryvek textu jako na odporné zvíře, které může člověka každým okamžikem kousnout. „Mám upřímně řečeno strach z toho, co by v tom dopise mohlo být.“

„A zmizí to snad proto, že máš strach?“ zeptal se Stephen vyzývavě. Zavrtěl hlavou. „Nesmysl. Jediný, kdo by měl mít z dopisu strach, je papež. Pokračujme.“

Judita udělala několik krouživých pohybů rameny. „Radši nejdřív vyfotografuj, co už máš,“ radila s povzdechem.

„To má čas,“ odporoval Stephen. „Dokončeme nejdřív tu větu.“

Jehošua se dal poslušně znovu do práce s chomáčky vaty, zatímco Judita hlasitě vyjádřila svou nelibost „Stephene Foxxi,“ zeptala se jedovatě, „ignoruješ zásadně vždycky všechno, co ti radí nějaká žena?“

„Nedělám žádné rozdíly co se týče rasy, původu nebo pohlaví,“ zašklebil se Stephen.

„Zásadně ignoruju všecko, co mi někdo radí.“

„Protože stejně nikdo nic neví líp než ty.“

„Přesně tak.“

Se zasténáním zaklonila hlavu dozadu a nechala ji tak.

Neonová trubice znovu zablikala, tentokrát déle.

Jehošua ťupkal, ťupkal, ťupkal. Zdálo se, že je to tentokrát místo, které kladlo větší odpor. „No tak,“ napomenul neonovou trubici Jehošua, když už zase začala praskat a světlo blikalo, „snad nevypustí duši právě teď. V domě zaručeně není žádná náhradní.“

Stephen vytáhl obočí. Judita tu ještě pořád seděla s obličejem obráceným ke stropu. „Možná bychom opravdu měli nejdřív fotografovat,“ prohodil.

„Hned to bude,“ odpověděl Jehošua.

Zářící tečky v novém políčku vypadaly naprosto nahodile rozeseté, nechtěly a nechtěly se spojit do čárek a linií, nebo snad dokonce do nějakého slova. Jehošua vrčel, namočil vatu déle do roztoku, tlačil silněji. Oči mu už ze stoupajících výparů slzely.

„Tady!“ řekl a zdvihl chomáčky. „Můžeš to přečíst?“

Stephen sáhl po stojanu s fotoaparátem. „Pojď, nejdřív vyfotografujeme, co už máme.“

„Hned, hned. Aspoň se podívej…“

„Ano, vždyť už se dívám.“ Stephen se naklonil nad list. Málem upustil stojan. „Ach můj bože…“

V tom okamžiku UV lampa zhasla. Bez jakéhokoli zvuku, bez zjevného důvodu. Prostě zhasla a s ní chemicky vyznačený text na vlhkém papíře.

„To snad není pravda…“ Jehošua se rozzlobeně natáhl po vypínači, vypnul ji, znovu zapnul, nadarmo. Už se nic nehýbalo. „Zatraceně.“

„Tys to taky četl, že?“ zeptal se Stephen.

„Zrovna teď,“ zlobil se Jehošua, vyskočil a přešel ke skříni na druhém konci místnosti, vytahoval zásuvky, znovu je zabuchoval. „Jak jsem to říkal. Široko daleko žádná náhradní trubice.“

„Jehošuo,“ opakoval Stephen otázku. „Taky jsi to četl?“

„To je pro tenhle barák typické,“ běsnil Jehošua. „Binec, kam se člověk podívá. Každý si jen bere, nikoho ani nenapadne, aby obstaral náhradu. A máme šábes! Kde teď vezmeme náhradní zářivku?“

Stephen postavil stojan hřmotně na stůl. „Jehošuo!“

Přítel se zarazil a hněv z něho vyprchal. Podíval se na Stephena a přikývl. „Ano. Taky jsem to četl.“

„Takže tys to taky viděl?“

„Ano.“

Judita se znovu narovnala a unaveně se na oba podívala. „Co se děje? Jste bílí jako stěna. Jaké tedy je to další slovo?“

Stephen se naklonil nad plochou miskou, opřel se o roztažené paže, jako by jeho horní půlka těla najednou vážila tuny, a díval se dolů na šedý, děravý papír. Když se dost dlouho díval, mohl si domýšlet, že může silou své vzpomínky ještě jednou nechat zasvítit to přízračné písmo.

„Lived,“ řekl. „To další slovo bylo lived.“

KAPITOLA 18

Druh materiálu, který byl použit při stavbě odkrývané budovy, má velký vliv na techniku vykopávkových prací. Nám bylo poměrně brzy jasné, že budeme pracovat s prostšími stavbami, vybudovanými z nepálených cihel nebo úlomků kamene. Museli jsme proto dbát na to, abychom včas rozeznali zbytky zdí od suti a neporušili je. Zvláštní pozornost jsme věnovali tomu, abychom uvnitř budovy našli i podlahy, protože nálezy (např. keramika, sklo, mince, skarabeové) učiněné přímo na daném podlaží jednoznačně datují příslušnou vrstvu.

PROFESOR WILFORD-SMITH ZPRÁVA O VYKOPÁVKÁCH U BET HAMEŠE

Muž, který seděl široký a mohutný v jednom z křesel jako pán světa, pravděpodobně chtěl, aby se rozhovor o výsledcích sonarové tomografie konal zde v tomto klimatizovaném přívěsu, a ne někde venku u nějakého skládacího kempinkového stolku. Byl to sponzor vykopávek, nejvyšší šéf, tolik už mezitím George Martinez pochopil. Muž měl na sobě bezvadný tmavošedý oblek s hedvábnou kravatou, připevněnou zlatou jehlicí s briliantem, bezvadný účes a zaručeně si nepřál, aby se někde potil. I když bylo tohoto sobotního rána – aspoň podle George – venku docela příjemně, kdežto uvnitř skoro příliš chladno, tady v téhle konferenční místnosti, která byla tak bílá, člověku připadalo, že snad zabloudil někam do ledničky.

Zpráva o výsledcích byla jako vždy úkolem Boba Richardse. George dělal práci, Bob sklízel vavříny, tak už to zkrátka chodilo. Dnes ráno to Georgeovi obzvlášť nevadilo. Byl rád, že nemusí mluvit. Aspoň tolik nehrozilo nebezpečí, že by se mohl podřeknout.

Gideon to myslel naprosto vážně, to se dalo vycítit. Nejdřív si myslel, že ten izraelský pořízek si z něho chce vystřelit, že chce vyzkoušet, jaké bulíky může hloupému Mexikánci pověsit na nos. Hu, ten se ale rozčílil! Rozčilený muž s uzi přes rameno, jejky. Ne, ten si z něho nechtěl dělat legraci.

Ale mohl se přeslechnout. Mohl něčemu špatně rozumět. Ta historka byla prostě příliš přitažená za vlasy.

Snímky, které dodal Sotom 2, rozložil Bob po celém stole, aby je hned na začátku nechal působit. Vždycky to tak dělal. Dělat se důležitým ovládal jako žádný jiný. Lidi pokaždé na ty obrázky zírali a za nic na světě nechápali, co by na nich měli rozpoznat, a když už si skoro zoufali, tehdy se Bob Richards konečně ujal slova. Přesně v tom pravém okamžiku. Rozvážně si uhladil vlnité světlé vlasy a lehkým, nezávazným konverzačním tónem začal vysvětlovat, jako by měl na stole plán města a jako by každý samozřejmě viděl, co tím myslí. Nikdy neřekl něco jako: „Tahle tmavá skvrna naznačuje zbytky zdi deset metrů hluboko“. U něho znělo něco podobného zcela jinak, totiž asi takto: „Tyto zdi pravděpodobně vedou v hloubce deseti metrů“. Všichni pak přikyvovali, rozplývali se samou uctivostí a viděli zdi přesně tam, kudy putoval ukazováček Boba Richardse po šedě melírovaných fotografiích.

George se tomu vždycky znovu divil, kdykoli to musel zažívat, a dlouho se zlobil na show, kterou Bob předváděl. S výsledky, které vypracoval on, George! Ale od doby, kdy musel jednou sám prezentovat své fotografie a pak hleděl do nevěřícných, skeptických tváří, dospěl k názoru, že přesvědčivá prezentace je stejně důležité umění jako umění příslušné fotografie udělat.

Sledoval, jak Bob snímky přiřazuje k jednotlivým místům na zhruba narýsovaném plánu vykopávek, který ležel na stole. Ukazoval na zdi, upozornil na ještě nevykopané kosti a dlouho setrval u úvah o rozličných vrstvách zeminy. To dělal vždycky, když v podstatě nebylo o čem mluvit. A tady v Bet Hameši nebylo vůbec o čem mluvit. Našli to, co čekali, že najdou. Nic víc. Nada. Jedním slovem vyhozené peníze a úlohou Boba Richardse bylo zabránit, aby zadavatelé došli právě k tomuto závěru. Univerzita v Montaně dělala se svým sonarovým tomografem lukrativní obchody a nepřála si žádné nespokojené zákazníky. To byl důvod, proč poslali i Boba Richardse.

„Tedy, já nic nevidím,“ postěžoval si nakonec tlusťoch. „Tyhle fotky vypadají jako snímky z ultrazvuku u mé ženy, když byla těhotná. To jsem taky nic neviděl.“

Bob se na něho podmanivě usmál. „Ale lékař vaší ženy tam určitě něco viděl, že?“

„Hmm, ano. Říkal, že to bude chlapec.“

„A byl?“

„Ano.“

Všichni se smáli.

„Nuže,“ pokračoval Bob vlídně, „tyto snímky vznikají dost podobným postupem. A já na nich rozpoznávám, že ještě najdete celou řadu ruin.“

Tím sklidil ještě jednou uznalý smích. Dokonce i tlusťoch se křivě usmál.

Muž v tmavošedém obleku se přestal smát první. „A jak je to s kovovou schránkou?“ chtěl vědět. „Našli jste ji?“

„Kovová schránka.“ Bob se otočil. George zavrtěl hlavou. „Ne, bohužel,“ mluvil Bob dál, „něco takového jsme nenašli.“

„Víte to určitě?“ nedal se odbýt ten muž.

Bob uvážlivě přikývl. „Stoprocentně.“ Nikdo neuměl toto slovo vyslovit takovým tónem nejhlubšího přesvědčení jako Bob Richards.

George vzhlédl, když se profesor najednou obrátil dozadu k obtloustlému člověku, což byl údajně spisovatel. George našpicoval uši a zaslechl, jak profesor šeptá: „Vždyť jsem to říkal, že tu ta kamera není!“

Takže přece. Kamera. To slovo slyšel George zcela přesně a káravý pohled, jímž profesora počastoval šéf bezpečnosti, byl v podstatě potvrzením. Takže přece – tihle muži doopravdy věří, že někde v Izraeli leží zakopaná kamera s videozáznamem o…

George se málem neodvážil na to třeba jen pomyslet.

Videozáznam o Ježíši Kristu!

Bylo by to možné? Jistě, před Bohem nebylo nic nemožné. Ani cesta časem. Možná patřilo k jeho nevyzpytatelnému úradku, aby lidem právě dnešního věku, tak ovlivněného televizí, daroval videosnímek s jejich Spasitelem, aby posílil svou církev a lidi přivedl zpátky k víře. A jak jinak by to mohl udělat než právě tímto podivuhodným způsobem?

George ucítil, jak se mu rozbušilo srdce. Ale… Jakým lidem bylo toto tajemství odhaleno? Ten muž tady, který za jeden jediný oblek vydal víc peněz, než bylo potřeba pro obživu bangladéšské vesnice po celý rok. A do jeho chamtivých rukou by se měl dostat tento jedinečný dokument? Co by podnikl jiného, než že by se s ním snažil vydělat ještě víc peněz? Získat ještě větší moc?

Přirozeně – ten snímek by si nechal. Nikdo, kdo by nebyl zákazníkem jeho televizní sítě, by jej neuviděl. A najednou by to bylo drahé, velmi drahé stát se jeho zákazníkem. Spoutal by zákazníky dlouhodobými smlouvami a přinutil je, aby se dívali na veškerý ten jeho šunt.

Slova Páně by vysílal mezi dvěma nejdražšími reklamními bloky všech dob. Člověk by musel snášet nekonečné nabízení osvěžujících nápojů, čistících prostředků, pneumatik, dámských vložek a žvýkaček, aby směl pohlédnout do Spasitelovy tváře. Na Golgotě komerční inzerce by byl Ježíš znovu ukřižován, znovu a znovu – nejdřív v sobotu večer, v nejlepší vysílací době, pak v předvečerním programu a nakonec v hodince pro děti, mezi reklamami pro panenky Barbie a postavičkami supermanů.

„Georgi?“ zaslechl Bobův hlas. „Není ti něco?“

Zavrtěl hlavou, vzpamatoval se. „Jde to,“ řekl. „Včera bylo možná toho sluníčka až příliš.“

Bob si ho nejistě prohlížel. „Mohl by ses podívat na tohle?“ zeptal se. „Zajímalo by mě, co si o tom myslíš.“

„Ano,“ souhlasil George slabým hlasem. „Samozřejmě.“ Postavil se vedle Boba ke stolu, na němž někdo zakryl jejich fotografie velikým plánem situace vykopávek. Tento plán byl zakreslený přesně, zřejmě to byla kopie úředního dokumentu. A to, co na něm bylo k vidění, připadalo Georgeovi nějak povědomé.

„To je nákres Chrámové hory v Jeruzalémě,“ vysvětlil mu muž v tmavošedém obleku a briliant v jeho kravatě se blyštěl. „Jak by se muselo postupovat, kdybychom ji chtěli sonaro-tomograficky prozkoumat?“

Stephen Foxx se toho dne probudil pozdě a měl pocit, jako by ho převálcoval buldozer. A nemohl za to jen nedostatek spánku.

O šábesu se podávala snídaně vždycky mimořádně dlouho, aby se lidi mohli do syta vyspat. Samozřejmě se nepracovalo a dobrovolníci z Izraele, pokud nebydleli na druhém konci země, využívali tuto příležitost, aby si zajeli domů. Mělo to za následek, že v táboře zůstali prakticky jen nežidé, kteří by v sobotu klidně pracovali, a v nichž Šábes vyvolával zvláštní pocit, že mají neděli o den dřív.

Bude to klidný den. Když Stephen dorazil ke kuchyňskému stanu, ležely na řadě stolů rozestavěné šachovnice, jiní pomocníci seděli s otevřenou knihou a šálkem kávy někde ve stínu. Kousek opodál si dokonce pár pomocníků házelo v kruhu jedovatě zeleným házecím talířem. U jednoho ze stolů objevil Juditu, která vypadala přesně tak zmačkaně, jak se cítil on. No, možná ne úplně. Dokonce i nevyspalá vypadala zatraceně dobře. Stephen si na podnos postavil tři plné hrnky kávy a pak – spíš z racionální úvahy než hladu – ještě i misku cornflakes a posadil se k ní.

Chvíli se oba mlčky živili. Pak, když si Stephen vzal do práce druhý hrnek, prohodila: „A?“

Stephen spolkl velký doušek hořké tekutiny. Kávu tu vařili hodně silnou. „A co? Co si jako o tom myslím?“

„Ano.“

„Nevím. Jsem dost zhuntovaný, to musím přiznat.“

Rozhlédla se kolem s neklidným výrazem. Nablízku nebyl nikdo, kdo by je mohl slyšet. „Možná bys to neměl brát tak vážně. Máš čtyři slova z dvoustránkového dopisu… Počkej přece, až budeš znát celý dopis.“

„Nedělají archeologové něco podobného pořád? Podívají se na jedno písmeno na starém papyru a prohlásí, že podle toho, jak je napsané, s kudrlinkou doleva místo doprava, musí být daný dokument o dvě stě let starší, než se dosud předpokládalo. Nebo mladší. V každém případě to znamená něco úplně jiného, a to jen kvůli jednomu písmenu.“

„Nemám tušení. Zeptej se Jehošuy, jestli archeologové něco takového dělají běžně.“

Opravdu ho bolela hlava. Nepoznával se. Ještě nikdy ho hlava nebolela. A žaludek už taky protestoval proti té záplavě kávy. Stephen postavil třetí hrnek zpátky na podnos a věnoval se zbytku kukuřičných lupínků.

Žvýkal a mluvil dál. „Ptám se, jestli to vůbec může být. Vím o tom příliš málo. Přece musí kromě biblických textů existovat i jiné prameny, kde je zmínka o Ježíšovi. Jak je to s tím sčítáním lidu, které dal udělat císař Augustus? Byl to snad Augustus, nebo ne? Stalo si v oněch dnech, že vyšlo nařízení od císaře Augusta, aby byl po celém světě proveden soupis lidu. Takhle nějak to někde stojí. A tehdy byla Maria těhotná.“

„Ale právě jen těhotná.“

Stephen zavrtěl nespokojeně hlavou. „Já si to musím někde přečíst. Jednoduše tomu nemůžu uvěřit. Tím myslím, co by to pak znamenalo? Jen si představ, co by bylo, kdyby se mohlo dokázat, že Ježíš ve skutečnosti nikdy nežil! Co by to znamenalo!“

Judita pokrčila rameny. „Byl by to objev. A ty bys byl objevitel. Vždyť to sis vždycky přál.“

„Ale co by to znamenalo pro svět? Vždyť Ježíš je ústřední postavou křesťanství, největšího náboženského společenství na světě. Jestli ve skutečnosti nežil, pak by to znamenalo, že si někdo tu postavu vymyslel. Že by byl cosi jako umělá postava. Jako Rambo. Nebo, pro mne za mne – myšák Mickey!“

„Jen to nedramatizuj. Většině lidí je náboženství beztak fuk. Zasáhl bys je citelněji, kdybys mohl dokázat, že myšák Mickey nikdy nežil.“

„Velmi vtipné.“ Stephen usrkával kávu z posledního hrnku. „Sám nevím, proč mě to tak zneklidňuje. Ale zneklidňuje mě to. Vážně se ptám, jestli si to člověk může vzít na zodpovědnost, aby odhalil takovouhle pravdu.“

„Oho,“ vykulila Judita oči. „To jsou ale zcela nové tóny, mister Foxxi.“

Stephen postavil hrnek zpátky na podnos a překvapeně se na ni podíval. „Řekni – co mají všechny tyhle narážky znamenat? Zač mě vlastně máš?“

Judita stáhla ústa do širokého nehezkého úšklebku, oči jí přitom hněvivě blýskaly. „Existuje pár věcí, které jsi ještě nepochopil. Jedna z nich je, že v životě jde o víc než o to pokaždé vyhrát.“

„Ach ano?“ odpověděl Stephen dožraně. „Kdo ti vykládal tuhle pitomost?“

„Vždyť ty přece chceš jen dokázat, že jsi chytřejší než John Kaun, velký manažer.“

„A i kdyby? Možná jsem chytřejší.“

„A? Co z toho máš?“

Stephen cítil, jak v něm bublá bojovnost jako kyselina uhličitá.

„Každý chce vyhrát,“ prohlásil. „A kdo tvrdí něco jiného, ten už jednoduše přestal věřit, že by mohl vyhrát. Jediné, co si takový člověk už jen přeje, je neprohrát, a to se podaří nejsnáz, když se přestane bojovat. Tak je to.“

„Ach. Promluvil Američan. Všechno zcela easy. Všechno se dá udělat, stačí vědět jak.“

„Ano, přesně tak.“

Judita zavrtěla hlavou. „To je tak… ploché. Tak povrchní. Nevím – možná přece jen hraje nějakou roli, že pocházím z národa, který má za sebou pět tisíc let kultury, kdežto ty máš za sebou jen dvě stě.“

„To je ta největší pitomost, jakou jsem kdy slyšel,“ oznámil Stephen a vstal. „Skutečně. Těch svých pět tisíc let kultury si můžeš strčit za klobouk, pokud nemají jiný efekt než tyhle slabomyslné výplody. A teď mě omluv, musím jít. Potřebuju ještě napsat jednu nabídku. Abych si nahrabal svůj další milion, s uctivým dovolením.“

Zástupce vedoucího vykopávek sledoval hovor několik okamžiků s vyvalenýma očima a bez dechu, pak se rozběsnil. „Chrámovou horu?“ křičel. „Chcete prosvítit Chrámovou horu? To jste se snad úplně zbláznili!“

Kaun dal Ryanovi krátkým kývnutím najevo, že má ty dva techniky dostat ven ze stanu, což Ryan vzápětí učinil. Kaun se pak zadíval na toho Izraelce s řídnoucími vlasy a bambulovitým nosem, rozhodnutý, že se nedá vyprovokovat a za každou cenu zachová klid, dokud se ten druhý nevzpamatuje. Nikdo nedokázal křičet bez přestávky déle než sedm nebo osm minut, leda by to byl opravdu případ pro psychiatry. Většina choleriků se po dvou až třech minutách uklidní, pokud je nikdo nepřerušuje. Zažil to na nesčetných nepříjemných jednáních. Přerušování udržuje záchvat křiku při životě – s každým přerušením jako by začal čas běžet znovu od začátku.

„Chceme to v klidu…,“ začal konečně Kaun, když Šimon Bar-Lev udýchaně zmlkl. Ten ho však neposlouchal, obrátil se totiž na profesora Wilforda-Smithe.

„Proč jsi mi to neřekl, ty zatracený Angláne?“ vyjel na něho. „Proč se všechno dozvídám jako poslední? Do háje, už dvacet let pracujeme spolu a teď mi takhle vpadneš do zad…!“

Teď ovšem nastal čas zakročit. „Mister Bar-Leve!“ zahřměl Kaun s veškerou silou, jaké byl schopen. Vyskytují se situace, kdy zase nepomůže nic než křik. Křik, který musí toho druhého paralyzovat. Kdykoli se Kaun nadechoval k takovému křiku, vždycky si představoval, že už jen pod tlakem vzduchu z jeho slov se musí lebka toho druhého přímo rozprsknout.

To pomohlo, Bar-Lev sebou trhl a na okamžik vypadl z konceptu.

„Mister Bar-Leve,“ opakoval Kaun, nyní už zase klidný a zdvořilost sama, „prosím ušetřete profesora Wilforda-Smithe, je nevinen. Mohu za to já. Vymysleli jsme ten plán dnes v noci, po rozhovoru s profesorem Goutièrem, a já vás chtěl do plánu ještě dnes ráno zasvětit. Naneštěstí přišli technici od Sotomu dřív než vy, proto jsem to nestihl. Ale pokud chcete na někoho křičet, pak prosím na mne.“

Bar-Lev si ho nejistě prohlížel. John Kaun se zatím ještě nedostal příliš do styku Wilford-Smithovým zástupcem, ale z jeho nejistoty si troufl usuzoval, že má před sebou jednoduchého, přímého vědce, možná skvělého odborníka, který však ve sporu se školeným a trénovaným řečníkem nemá šanci.

„Dobrá,“ řekl nakonec Izraelec. „Tak mi to prosím vysvětlete. Co to má znamenat?“

„Tím myslíte, jak jsem přišel na nápad dát prozkoumat Chrámovou horu?“

„Ano.“

Kaun přikývl s jemným úsměvem. „Mister Bar-Leve, musím rychle ven uklidnit ty dva techniky, že své peníze v každém případě dostanou, bez ohledu na to, jak tady na sebe křičíme. Zatím bych vás chtěl jednoduše poprosit, abyste popřemýšlel o otázce, kterou jsme včera večer položili profesoru Goutièrovi. Totiž: Kde se najdou v Izraeli místa která zcela určitě zůstala v posledních dvou tisících letech nedotčen:“

Bar-Lev na něho zíral jako na zjevení, pak sklonil hlavu k plánu Chrámové hory a znovu vzhlédl. Brada mu spadla.

„Už chápete?“ dodal Kaun a vyšel z konferenční místnosti.

Oba technici čekali venku společně s Ryanem a zaraženě po něm pokukovali, jak schází po třech schůdcích na písčitou zem.

„Doufám, že styl našich interních disputací vás nevyvedl příliš z míry,“ volal Kaun a snažil se, aby vypadal dobře naladěný a absolutně klidný. Ti dva se rozpačitě šklebili. „Chtěl jsem vám oběma velice poděkovat.“ ujišťoval je svým nejzdvořilejším tónem, třásl jim rukama a hleděl jim přitom do očí. „Práce, kterou jste tady odvedli, je skutečně obdivuhodná. Věřte, že to dovedu ocenit. A pokud jde o hněvivý výbuch pana kolegy…“ Nasadil spiklenecký úsměv. „Jsou to všechno lidi, kteří se v té věci angažují celou duší. To ještě nic nebylo. Celou noc jsme na sebe křičeli daleko hůř.“

„Chápu,“ řekl blonďák s ulehčením.

„Pokud jde o Chrámovou horu,“ pokračoval Kaun a díval se na blonďáka, jednak byl šéf a jednak vypadal přístupněji, „dá vám můj asistent k dispozici auto a já vás prosím, abyste zajeli do Jeruzaléma a podívali se na situaci přímo na místě. Jaké jsou možnosti, že by se provedlo nenápadné prozkoumání toho kopce. A dnes večer byste mi podali zprávu. Okay?“

Blonďák ochotně přikývl. „Ano, pane. To rádi uděláme.“

„Dobrá. Ryane, postaráte se o pány?“ Ryan souhlasně kývl hlavou.

Nato se Kaun vrátil do karavanu, který současně sloužil německému spisovateli jako obydlí. Znovu si uvědomil, že spisovatelův přínos k celému projektu byl dosud mizivý, když ho například srovná s Kanaďanem.

Bar-Lev si zřejmě mezitím připravil argument, který pokládal za omračující.

„Chrámová hora je židovské posvátné místo,“ vysvětloval hrobovým hlasem. „Ptám se vás, mister Kaune, který asi budete křesťanem: Nechal byste prozkoumat Petrský dóm sonaro-tomografickou metodou? Nebo místo Kristova narození v Betlémě?“

Kaun kývl. „Samozřejmě. A nehnul bych brvou.“

S takovou odpovědí Bar-Lev zřejmě nepočítal. Řečnický amatér, pomyslel si Kaun a stálo ho nemalé úsilí, aby potlačil posměšný úsměv.

„To… To nevěřím!“

„Klidně mi to můžete věřit. Možná to bude naše přespříští akce.“

Profesor Goutière zdvihl ruku. „Ještě jednou bych chtěl, aby se zaprotokolovalo, že jsem v žádném případě netvrdil, že hledaná kamera se nalézá ve skalisku Sachra. Jen jsem upozornil, že je to jediné místo, které je za prvé i po dvou tisících letech jednoznačné identifikovatelné a za druhé zůstalo po celou tu dobu naprosto jistě nedotčeno.“

„A já,“ vmísil se Wilford-Smith, „musím znovu zopakovat, co jsem říkal už dnes v noci: Jsem si jistý, že kamera v té skále nevězí.“

Kaun trpělivě kývl. „Jinak už nikdo?“

„To je neproveditelné,“ prohlásil Bar-Lev. „Naprostá utopie. Jak si to představujete? Postavit zařízení na rázové vlny na Chrámové hoře a kolem dokola zakopat čidla? Nebo je dokonce zatlouct do Zdi nářků? To vám nikdy nikdo nepovolí.“

„Proto to uděláme potají.“

„Potají? Jak to chcete udělat?“

„Ještě nevím. Ale právě jsem poslal ty techniky do Jeruzaléma, aby si to tam obhlídli.“

„To je nemožné!“

Kaun se zhluboka nadechl. „Mister Bar-Leve, nebyl bych tam, kde jsem, kdybych se pořád řídil jen tím, co by mělo být údajně možné nebo nemožné.“

Archeolog se topil v potu a zoufalství. „Mister Kaune, při vší úctě, ale vy nemáte tušení, co to tu chystáte. Chrámová hora není jen svatostánkem pro nás Židy, je posvátná i pro muslimy, a všechno, co se na ní stane, je politikum. Tím, co máte v úmyslu, byste mohl do slova a do písmene vyvolat válku!“

„Mister Bar-Leve, kromě jiného mi patří i jedna z významných světových zpravodajských stanic. Věřte mi, že jsem skutečně skvěle informován o politické situaci Izraele.“

Bar-Lev sklesl dozadu do sedadla a jen vrtěl hlavou. „To je šílenství,“ mumlal. „To je šílenství.“

„Kamera není ve skále,“ opakoval profesor Wilford-Smith. „Jsem si tím stoprocentně jistý. Pravděpodobně leží v nějaké zapečetěné amfoře v nějaké zastrčené, bezvýznamné skalní jeskyni, ale v žádném případě ne v tom skalisku.“

„Možná pod ním?“ nadhodil Kaun.

„Existuje legenda,“ vmísil se Goutière, „podle níž se pod ním nachází archa úmluvy.“

„To by taky nebyl špatný nález.“

„Jak by se ta kamera mohla do toho skaliska dostat?“ ptal se Goutière. „Nebo pod ně? Cestovatel v čase, kterého předpokládáte, vyvíjel své aktivity přece v době, kdy chrám byl ještě neporušený a dotyčné skalisko sloužilo jako obětní kámen. Nemel žádnou možnost, jak by se nepozorovaně dostal třeba jen do blízkosti toho kamene.“

Debata začala jít Kaunovi na nervy. „Jestli se nám podaří Chrámovou horu prozkoumat,“ prohlásil, „můžeme si veškeré spekulace uspořit. Pak už nemusíme věřit, budeme vědět. Což je stav, jemuž dávám přednost.“

Byl rád, když v tomto okamžiku vešel Ryan s mobilním telefonem v ruce. „Basso,“ řekl jen, když mu ho podával.

Stephen Foxx seděl u svého zapnutého notebooku a ani trochu se mu nechtělo psát nabídku pro Video World Dispatcher. Ovšem neudělat něco jen z toho důvodu, že se člověku nechce, by bylo neprofesionální. A Stephen Foxx nemínil jednat neprofesionálně.

Nejprve se připojil ke svému domácímu počítači, našel si soubory s příslušnými texty a obrázky, které pro nabídku potřeboval, a nastartoval jejich přenos. Podle pomalu přibývajících procent se dalo usoudit, že přenos bude ještě nějakou chvíli trvat. Stephen se opřel dozadu a oddal se myšlenkám, které mu bzučely hlavou jako divoké včely.

Představa, že by bylo možné, že by Ježíš, o němž se mluvilo v kostele, v hodinách náboženství, ve zbožných příbězích a písních, nikdy neexistoval – že by to byl jen mýtus, že by tento Ježíš nebyl reálnější než Ježíšek, který údajně o Vánocích nosí dárky – to mu připadalo jako čistý výsměch. Nebylo to zvláštní? Každému, kdo by se ho zeptal, by vysvětlil, že jeho žádné náboženství nezajímá, nýbrž jen skutečný život. Že už dávno hodil za hlavu a nechal daleko za sebou náboženství, v jehož jménu ho jako bezmocné dítě pokřtili. Že jeho je možné označit nanejvýš za nedogmatického humanistu. Že je někdo, kdo se snaží jednat správně. Kdo chce procházet životem jako slušný člověk. Být dobrý, ale s mírou a cílem.

A teď mu to takhle leží v hlavě. Zřejmě s touto postavou bojoval víc, než si uvědomoval. Po celé dětství zažíval, jak obojetně lidé s náboženstvím zacházejí. Jeho rodiče se dodnes navenek tváří tak zbožně, jak to žádá náboženská obec, ale ve skutečnosti vedou život, který ani v nejmenším neovlivnilo náboženské učení, které údajně vzali za své. Být dobrým křesťanem znamenalo chodit o Vánocích do kostela a dávat na dobročinné účely, když nebylo vyhnutí, a i pak jen tolik, kolik bylo třeba, aby člověk nebyl nepříjemně nápadný.

Jen v jistých situacích je přepadla zbožnost. Hlavně v kritických situacích. Když například měla matka ten záchvat, o němž si všichni nejdřív mysleli, že je to infarkt – tehdy otec všechny svolal, aby se společně modlili. Bylo to tak trapné! Ale Pánubohu se to snad líbilo, neboť se nakonec ukázalo, že to nebyl žádný infarkt, nýbrž jen virové onemocnění.

Náboženství, to bylo pro jeho rodiče a vůbec pro všechny lidi, které znal, něco jako deštník. Za pěkného počasí po něm člověk ani nevzdechne. Vzpomene si na něj, až když začne pršet. Ale opravdu věřit – zatím nikoho nepoznal, kdo by opravdu věřil.

A když dorůstal, začalo mu být to, co se mu k věření předkládalo, beztak stále víc podezřelé. Například neposkvrněné početí. Když mu bylo čtrnáct, jedna dívka o třídu výš přišla do jiného stavu, protože při pettingu s přítelem nedávali dost pozor, ačkoli byla ještě panna. Když to vyšlo najevo, nebral posměch konce („Marii-Lou se zjevil anděl a pravil: Sáhni mi do kalhot – ha, ha, ha!“) Ale nikdo, ani učitel náboženství, nepokládal za přijatelnou hypotézu, že by Marie-Lou snad mohla porodit příštího Spasitele.

A pak ta věc s Nickem. S Nickem Fosterem. Nick byl odjakživa jeho nejlepší kamarád. Slavnostně si přísahali věrnost. Společně sbírali obrázky ze sáčků s kukuřičnými lupínky. Tajně šmírovali velké dívky při koupání v jezeře a dělali vtipy na jejich prsa. Uvažovali, čím by se chtěli stát, až vyrostou. Stephen chtěl být astronaut, Nick naproti tomu guvernér nebo senátor.

A pak se Nick utopil. Jednoho úplně obyčejného dne na podzim. Spadl do jezera, uhodil se do hlavy, takže ztratil vědomí na dost dlouho, aby stačil utonout. Bylo mu právě deset let.

Do dneška má ten obraz před očima, jak Nick leží vystavený na své posteli. Kolem bylo neuvěřitelně uklizeno. Dva dny předtím se na ní ještě oba povalovali, dívali se na televizi a v pokoji panoval obvyklý nepopsatelný binec. Nick mu právě půjčil knihu s Batmanem. Když ji Stephen po pohřbu chtěl vrátit, Nickova sestra mu řekla, ať si ji nechá. Ještě pořád ji měl.

Stephen nepřítomně zíral na šedou plátěnou stěnu stanu, která se mu rozplývala před očima. Tenkrát, když tu ze dne na den stál docela sám, opuštěný, tenkrát se modlil k Bohu, aby Nickovi vrátil život. Když mohl Kristus vstát z mrtvých, proč ne Nick? Ale Bůh ho nevyslyšel. Když si na to dnes vzpomněl, musel se sám sobě usmát. Napodoboval rodiče. Bůh byla instance, na kterou se člověk obracel, když si sám nevěděl rady. Instance, která pak taky člověku nepomohla.

Procenta na obrazovce dosáhla stovky a pípavý tón oznámil konec přenášení. Stephen setřásl vzpomínky a přerušil spojení. Snažil se nemyslet na to, na kolik ho ty soubory teď přišly.

Takže, nabídka. Ačkoli to vypadalo, že to je to nejméně důležité, co by mohl dělat. Ještě jednou si na obrazovku vyvolal fax ze čtvrtka, aby si ujasnil, co bude psát. Katalog otázek byl poměrně dlouhý, dalo by se říci vyčerpávající. Dobrá, to mu dovolovalo, aby s ohledem na omezený prostor a evidentně značnou potřebu obšírného výkladu navrhl osobní rozhovor. A pokud nejsou vyjasněny podrobnosti, je samozřejmě také nemožné vyslovit už nějakou konkrétní cenu.

Teprve teď objevil, že tato firma má i svou homepage na internetu. Jak už dnes bylo obvyklé, měla webovou adresu malým tiskem v hlavičce dopisu: http://www.video-world.com. Zajímavé. Možná by se tam mohl o firmě dozvědět něco víc. Což nemůže škodit, pokud by jí člověk posílal nabídku, která měla pochopitelně působit lákavě. Pak by bylo docela užitečné mít jakous takous představu, co obchodnímu partnerovi připadá lákavé.

Stephen tedy znovu připojil mobil, pustil svůj internetový program a naťukal uvedenou adresu.

Byla to nákladná, profesionálně udělaná homepage, ale jeden jediný obrázek rozsáhlé budovy dané firmy bylo všecko, co se dalo o Video World Dispatcher zjistit. Jinak tam byl k dispozici katalog aktuální nabídky, s cenami a možností objednávat přímo online. Přijímaly se všechny druhy kreditních karet a také všechny existující formy digitálních hotových peněz.

V katalogu se mohlo hledat buď podle druhu výrobku – domácí video, profesionální video, integrované audio a video a řada dalších odborných výrazů –, nebo podle výrobce. Stephen si vybral druhou možnost a ťukl na SONY.

Objevilo se firemní logo japonského koncernu a člověk si už zase musel vybírat. Normální videokamery. Digitální videokamery.

A – Stephen se zarazil – bylo možné učinit předběžné objednávky na sérii MR, která přijde na trh za tři roky.

To bylo neuvěřitelné. Proč mu to neřekl ten člověk, s nímž mluvil u SONY? Dělal, jako by MR-01 byla státní tajemství. Ani slovo o tom, že si člověk ten přístroj už mohl objednat.

Stephen kliknul na příslušný odkaz a napjatě zadržel dech, zatímco se na monitoru objevovala stránka. Nejdřív se tam dalo přečíst, že Video World Dispatcher je na celém světě jediná firma, která už nyní přijímá objednávky na MR camcorder od SONY, zkonstruovaný novou revoluční technologií. Přednostní vyřizování objednávek od okamžiku uvedení na trh je zaručeno.

Pravděpodobně reklamní finta. Stephen si neuměl představit, že by gigantický japonský koncern poskytl zvláštní podmínky jakési zasilatelské firmě na americkém východním pobřeží. Popojel stránkou dolů, tam, kde představovali paletu výrobků. To bylo zajímavé. Konečně mohl vidět, co hledal.

Nejdřív tam byl MR-S, přehrávač pro domácí kino. Na malinkém obrázku bylo vidět plochou černou skříňku, která vypadala, jak přehrávače zkrátka vypadají. Tento přístroj byl bratru za pouhých pět tisíc dolarů.

Stephenovi probíhalo po zádech podivné mravenčení, když pojížděl dál dolů, k dalšímu obrázku. Popisek pod obrázkem jednoznačně sděloval, že to je MR-01. Stephen se předklonil. Poměrně obyčejný přístroj, podle všeho snadno ovladatelný, s velkým zoomem, s šikmo nad ním zabudovaným mikrofonem a řadou ovládacích tlačítek. Absolutně všední. A to vše za směšnou sumičku šesti tisíc dolarů.

Ale stránka ještě nebyla u konce. Stephen jel pořád dál a udělal podivuhodnou zkušenost, jak se člověk cítí, když se mu najednou zastaví myšlenky.

Byl tam ještě jeden obrázek. Týž přístroj, objektiv o něco málo větší, několik přidaných obslužných prvků. Cena činila sedm tisíc dolarů.

MR-02.

KAPITOLA 19

Stratum 12-B je přechodná vrstva. Přechod je vyznačen silnou vrstvou popela. Nad ní se nalézají početné zdobné předměty – pozoruhodná je zejm. postavička sedící ženy (viz obr. II-67) – a keramika z Herodovy doby.

PROFESOR WILFORD-SMITH ZPRÁVA O VYKOPAVKÁCH U BET HAMEŠE

„Signore Kaune,“ vrčel Enrico Basso, právník a zplnomocněnec u Kaun Enterprises Inc. v Itálii, ještě jednou s namáhavě potlačovanou zlostí do sluchátka svého starodávného telefonu, „per favore… Včera ráno jste mi volal. Je to o něco víc než čtyřiadvacet hodin. A já nepromarnil jedinou minutu, věřte. Nespal jsem a nejedl, nýbrž pracoval pro vás. A co se dá zjistit za čtyřiadvacet hodin, to jsem zjistil.“

Nebyla to tak úplně pravda. V noci – muselo být krátce před třetí – mu na chvilku spadla hlava. Kolem čtvrté se vzbudil tím, že mu hlava sklouzla z hromady papírů a uhodila o desku stolu. Dal si studenou sprchu a uvařil dvě konvice silné kávy. A když se probudila jeho žena, nosila mu každou hodinu obložený chleba a pokaždé se s povzdechem rozhlížela po jeho pracovně.

„Si. Si. Si“ přikyvoval Basso. Tenhle americký milionář ho jednou připraví o rozum tou svou netrpělivostí, porco dio! „Prosím nezapomínejte, že máte co do činění s nejstarší firmou světa, abych tak řekl. To není žádná malá podvyživená rozhlasová stanice, ani žádné zadlužené noviny, to je mocný, bohatý, nadnárodní koncern. Řeč se vede o miliardách dolarů. O spletitém podílnictví, podílech na podílech, správcích majetku, skrytých vkladech. Ano, jistěže jsem ekonomický kontrolor. Potřeboval byste ale armádu kontrolorů, aby to všechno rozmotali, a ti by měli na léta práci.“

Nalil si další kávu, černou jako noc a silnou jako jed, a upil doušek. Asi vypadá děsně. Neoholený, nevyspalý, obvyklé kruhy pod očima, které se mu dělaly, už když občas zůstal u televize až do nočního programu.

A taky jeho pracovna vypadala děsně. Jako by tu někdo náklaďákem složil kompletní fůru starého papíru. Akta, akta, akta, prastará, zaprášená a zažloutlá. Podél stěny se vršily papíry, které ještě nečetl. Co mohl někam zařadit, leželo na koberci složené do tematických hromad. A kdyby neměl stůl z dob, kdy se nábytek ještě vyráběl pro věčnost, jeho deska by se už dávno prohnula pod horami papíru, které na ní ležely.

„Směl bych teď docela jednoduše podat zprávu, signore Kaune? Děkuji. Takže – nejdřív jsou tady oficiální výpovědi. Vatikán uveřejňuje ekonomické zprávy a podle nich to tedy skutečně není církev chudáků. Rozpočet Vatikánu činí celých dvě stě milionů dolarů ročně, což opravdu není mnoho na ústřední správu celosvětové plošné organizace s tisíci poboček. A kdykoli padne výraz ‚bohatství Vatikánu‘ začne velké lamento. Toto bohatství, říkají, spočívá v uměleckých dílech, jejichž hodnota se opravdu nedá vyjádřit penězi, ale která musí být zachována pro lidstvo jako obecný majetek, což ovšem stojí peníze a stěží nějaké vynáší. To by se musela vydražit Michelangelova Pieta, nebo pronajmout Svatopetrský dóm, či něco podobného.“

Už předevčírem začal okamžitě po hovoru s mediálním carem telefonovat na všechny strany, zapřáhl všechny pomocníky a spolupracovníky, které zastihl. Byla to dobře naolejovaná mašinérie na získávání informací o firmách, s nimiž měl Američan v Itálii nějaké kontakty, a už několikrát mu mohli dát signál, že obchodní partner si nestojí tak dobře, jak to uměl předstírat, nebo naopak, že zdánlivá prkotina je ve skutečnosti tikající finanční časovaná bomba.

„Oficiálně tedy vypadá všechno čisté,“ pokračoval. „Správa papežského majetku je v rukou Apoštolské komory, a to od jedenáctého století. V raném církevním státě to byl nejvyšší daňový úřad se soudní pravomocí, a jakou roli hraje dodnes, poznáte podle toho, že je to kardinál komoří, kdo oficiálně konstatuje papežovu smrt.“

Také tentokrát se vyřítili do novinových a státních archivů, zavítali do úřadů, pročesali knihovny a pozemkové knihy, aby snesli všechno, co se dalo zjistit legální cestou. A Basso strávil pátek dalším telefonováním se svými důvěrníky v bankách a na ministerstvech, s informátory v církevních kruzích, zednářských lóžích, v podsvětí, aby se dostal k informacím, které se nedaly získat legálně.

„Když se na to ale podíváte blíž, tak zjistíte, že v oficiálních zprávách se vždycky mluví jen o rozpočtu ústřední správy římské kurie. Že vedle toho existuje majetek vatikánského státu, to spadne pod stůl. K tomuto majetku například patří pozemky s celkovou plochou patnáct milionů čtverečních metrů jen na území Říma. Obzvlášť zajímavé se to stane v okamžiku, když se zjistí, jaký majetek Svatá stolice kontroluje de facto. Neboť neexistuje pouze papežův majetek, nýbrž i různých řádů, které mu podléhají – především jezuité. Existují důvěrníci, kteří spravují obrovský majetek. Vatikánské peníze leží ve francouzských těžařských společnostech, v argentinských plynárenských závodech, bolivijských cínových dolech, brazilských gumárnách. Vatikán spekuluje na burze a pobírá dividendy z heren. Nevynechali snad žádné hospodářské odvětví. Jinými slovy, ve srovnání s římskou kurií vypadá General Electric jako hokynářský krámek.“

Vytáhl nějaký lístek ze svého odřeného rychlovazače. „V USA má silný vliv na ocelářský průmysl – US Steel, Sharon Steel, Betlehem Steel samozřejmě, Manville Steel. Velké balíky akcií prostřednictvím komisařských správců v General Motors, McDonnel Douglas, ATT, Prudential Life. Bank of America, největší soukromá banka na světě, je z jednapadesáti procent v rukou jezuitů. V Itálii je podílníkem skoro ve všech elektrických závodech, v řadě telefonních společností, na několika železnicích. Má přímou nebo nepřímou kontrolu nad Komerční bankou, Římskou bankou, Zemědělskou bankou, Centrálním úvěrovým institutem, nad Banco Santo Spirito – to jméno není žádná náhoda. Účast v Alitalii, ve Fiatu a celé řadě pojišťoven a stavebních společností. V rukou Vatikánu je veškerý kapitál firmy Immobiliare, což je největší pozemkový a stavební podnik v Itálii, jeden z největších podobných podniků vůbec. A zase znovu ocel – velké kontakty na společnost Finsider, která z osmdesáti procent ovládá italský ocelářský trh.“

Volnou rukou si projížděl vlasy, když naslouchal hlasu na druhém konci drátu, a potom si s ošklivostí tu ruku prohlížel, protože vypadala umaštěně a ušmudlaně.

„V absolutních číslech to je obtížné,“ vysvětlil pak. „Mám tady jedno číslo, které se týká nominálního majetku akcií a kapitálových podílů Svaté stolice pouze v Itálii. Je to šest miliard dolarů. Nominálně, rozumí se, nikoliv reálně, a také jen přímý majetek kurie. A číslo je staré několik let. Celosvětově se majetek odhaduje na víc než padesát miliard dolarů.“

To mu doufám zažene chuť, pomyslel si Basso. Katolická církev, propána!

„Přibližně pětatřicet procent příjmů přichází z USA. Asi patnáct procent z Německa. Tam dokonce existuje církevní daň. Ne, znamená to, že stát vybírá pro církev daně. Kromě toho ještě plynou do církve peníze z finančních darů, nezávisle na dani. A na církevní stavby stát často přispívá.“ Basso mohl udivený obličej svého chlebodárce skoro slyšet a musel se usmát. „Si, signor, zgruntu solidní firma. Cash flow, o němž si ostatní mohou nechat jen zdát.“ Nehledě na to, že skoro všechny údajně nové manažerské metody se v katolické církvi vzorně realizovaly již po staletí. Pracovníci měli vysokou motivaci, a když ji neměli, tak existovaly přísné směrnice, jimž podléhali. Celibát jim navíc umožňoval, aby se zcela soustředili na práci, a tak dosahovali špičkových výkonů. A pokud jde o lean management, vystačila si církev s plošší hierarchií, než měla většina středostavovských podniků.

Milionář na druhém konci zaklíčovaného telefonního vedení mlčel. Pravděpodobně přemýšlel a pravděpdobně pak poděkuje a prohlásí tu věc za skončenou a on, Enrico Basso, se bude smět odpotácet do ložnice, zavře okna, zatáhne závěsy a do konce víkendu bude spát, spát, už jen spát.

Ale John Kaun řekl: „Zorganizujte mi setkání s tím kardinálem komořím.“

„Och,“ zalapal po dechu Basso. „Musí to být zrovna camerlengo – to nebude snadné…“

„Na dnes večer.“

„Na dnes večer? Signor Kaune, per favore – je sobota!“

„A ať si na zbytek víkendu nedělá žádný program.“

George Martinez sevřel zkusmo volant, nemohl se ale odhodlat zavřít dveře auta a nastartovat.

„Bobe, to nepůjde. Jak by to mělo jít? Nemůžeš tomografovat Chrámovou horu. Potřebuješ hutné, uzavřené pole s co možná homogenním povrchem a homogenní strukturou. V ideálním případě nějaký kopec, na který postavíš svůj thumper a kde můžeš rovnoměrně rozestavit senzory. A jak by se to mělo udělat s velesvatyní?“

Byl to evropský vůz, značka, kterou neznal, docela pohodlný a vybavený klimatizací, která teď ještě samozřejmě nefungovala. K nelibosti Boba Richardse, jenž seděl na sedadle spolujezdce a naléhal na Georgea.

„Georgi, jsi velký odborník, pokud jde o Sotom, o tom není pochyb. A i já si myslím, že to nepůjde. Ale mister Kaun to nechce slyšet, chápeš? Nechce, abychom jeli do města, prohlédli si horu, vrátili se a řekli: ‚Nejde to.‘ Chce, abychom se vrátili a řekli: ‚Bude to obtížné a nevíme, jestli to bude fungovat – ale napadlo nás něco, co bychom mohli aspoň zkusit.‘ A právě proto to tak uděláme.“

„Ale nebude to fungovat. To ti můžu prozradit už teď.“

„Georgi – posloucháš mě vůbec? Povídám ti, co uděláme. Teď pojedeme do Jeruzaléma. Vysadíš mě někde, odkud bych mohl telefonovat. Musím dát domů zprávu, že ještě zůstaneme. A ty si prohlídneš Chrámovou horu a vymyslíš něco, co by se dalo udělat.“

„Ale co by to mělo být? Myslíš si, že smíme do posvátné půdy mlátit těmi našimi olověnými koulemi? A tam je posvátná půda úplně všude!“

„To je mi jasné. Ale něco nás musí napadnout. Pro mě za mě postavíme thumper do stanu vedle Chrámové hory a bez výjimky budeme měřit sekundární vlny.“

George si ho prohlížel, jako by se zbláznil. Tady se snad zbláznili úplně všichni. „A nač by nám to bylo?“

„Ach Georgi…“ Bob vzdychl. „Podívej: Mister Kaun platí za nasazení Sotomu-2 včetně obsluhujícího personálu sto tisíc dolarů za den. Tenhle rok jsme zase tak moc zakázek neměli, jak sis určitě všiml. Takže, když tady budeme ještě zítra večer, máme opravenou střechu tělocvičny. Pokud se nám podaří dělat tady nějaké zkoušky celý týden, pak navíc zachráníme stipendijní program, obstaráme kavárně automat na espresso a knihovna si zase bude moct objednat časopisy, které musela minulý měsíc odříct pro nedostatek peněz. Tak prosté to je.“

George myslel na tu imaginární kovovou skříňku a na to, o čem si John Kaun myslel, že by v ní mohlo být. Co tam možná skutečně bylo. A jaké s tím měl úmysly.

Peníze. Všude šlo jen o peníze.

Najednou věděl, co udělá.

„Okay,“ prohlásil, zavřel dveře a rychle nastartoval motor. „Všechno jasné.“

Peter Eisenhardt sledoval jen na půl ucha, o čem se ostatní bavili, zatímco Kaun venku telefonoval. Byl znepokojený. Byla tu jedna myšlenka a ta se pohybovala tak těsně pod prahem jeho vědomí, že skoro slyšel její posměšný smích, ale nemohl ji polapit. Střípek myšlenky, který mu v polospánku proletěl hlavou a zmizel, než se mu dostal do vědomí. Jediné, co zbylo, byl pocit znepokojení. Byla to myšlenka toho druhu, jaké si Kaun rozhodně zakázal.

Žádný div, že se nevracela.

Nebo byl znepokojený jednoduše jen proto, že se nemůže zbavit pocitu, že tu jen posedává, stojí peníze a nepřináší žádný užitek? V kruhu ostatních se cítil jako outsider. Nebyl žádný vědec. Nevěděl nic o archeologii, ani historii. Byl jen snílek.

Dveře se otevřely a John Kaun se vrátil. Zdálo se, že je myšlenkami ještě někde jinde, když sklapl svůj mobil a zastrčil ho do kapsy. Ale v příštím okamžiku už byl zase zde, rozhlédl se po shromážděných, kteří na něho hleděli plni očekávání, a zeptal se: „Co máme ještě projednat, pánové?“

Bar-Lev, zástupce profesora Wilforda-Smithe, zdvihl ruku. Ti dva se celou dobu šeptem domlouvali, ale Eisenhardt z jejich rozhovoru nic nezaslechl. Ještě jednou Chrámová hora, mister Kaune. Jakkoliv je mi to líto. „Jen na základě divokých domněnek“ – jeho pohled bezděky zaletěl ke Goutièrovi a Eisenhardtovi – „se chcete pustit do dobrodružství, jehož rizika vůbec nemůžete odhadnout. A přitom neuděláte to, co by se mělo udělat nejdřív.“

Kaun vysunul spodní čelist dopředu v posměšném gestu. „A to by mělo být co?“

„Podnikáme všechno možné. Fantazírujeme. Snažíme se vcítit do myšlenek cestovatele v čase. Prosvěcujeme dějiny Palestiny. Ale to jediné, co by nám skoro určitě dodalo skutečné, cenné informace, leží ještě pořád nedotčeno tam, kde jsme to našli.“

Kaun se na něho mlčky díval.

„Myslím tu tašku s návodem,“ dodal Bar-Lev. „A tu kostru.“

Kanadský profesor historie se narovnal a zafuněl. „Jak prosím? Znamená to, že samotné arefakty ještě nebyly prozkoumány?“

Profesor Wilford-Smith se nyní také obrátil na Kauna, Goutièrovy námitky si nevšímal: „Laboratoř Rockefellerova muzea je skvěle vybavena. Už léta spolupracujeme s tamními lidmi. Mohu vám sestavit výzkumný tým, za jehož diskrétnost dám ruku do ohně.“

„Vy jste ty věci vyhrabali a nechali ležet?“ opakoval Goutière a hlas mu pisklavě přeskočil.

„Já jsem to tak nařídil,“ vysvětlil mu Kaun zachmuřeně. „Poslali jsme vzorek papíru z návodu do jednoho institutu v USA, abychom si dali určit stáří radiokarbonovou metodou. A víme, že chrup lebky vykazuje několik moderních zubních výplní. Další zkoumání bylo prozatím odloženo.“

„A proč, pro všechno na světě?“

„Ženu můžete zbavit panenství jen jednou,“ odpověděl průmyslník. „A naleziště se dá také odkrýt jen jednou. Chtěl jsem mít nedotčený nález nějakou dobu k dispozici, abych ho ukázal různým lidem. Například vám,“

„Znamená to, že očekáváte ještě někoho?“ zeptal se profesor Wilford-Smith klidně.

Kaunovy prsty vybubnovaly několik spěšných taktů pochodové hudby na desku stolu, u níž stál. „Letím dnes odpoledne do Říma, abych tam vedl různé rozhovory. Mám v úmyslu se zítra ráno vrátit a dále mám v úmyslu přivézt někoho, kdo by si naleziště prohlédl. Pak všechno dopravíme do laboratoře.“

Bar-Lev se zatvářil zarputile. „Smíme vědět, koho míníte s sebou přivézt?“

Kaun se na něho podíval se záhadným úsměvem. „Jednoho kardinála.“

Přišla se dvěma šálky kávy. Řekla si, že káva by jim oběma přišla vhod. Ovšem druhým, skrytým důvodem byla naděje, že ji hned nevykáže ze svého stanu. A bylo jen spravedlivé, že jí horká káva spálila prsty, když balancovala po kamenité cestě nahoru a marně se snažila nic nevylít. Má-li být upřímná, tak to koneckonců byla ona, kdo vyvolal hádku, a vlastně ani nevěděla proč. Možná proto, že se ještě pořád cítila jako přejetá parním válcem.

Když vešla do stanu, seděl Stephen u svého laptopu s rukama v klíně. Věnoval jí jen zběžný pohled, jako by se vůbec nedivil, že přišla. I on vypadal dost zbědovaně.

„Tak co? Už máš svou nabídku napsanou?“ Ach, krucinál! Zase to znělo tak pichlavě. Jako by přišla, jen aby se dál hádala.

Nedbale pokývl směrem k obrazovce. „Právě ji posílám faxem.“

Podala mu šálek. Ten plnější. „Tady. Jako malá omluva, že jsem se do tebe tak pustila. Mrzí mě to.“

„Děkuju.“ Kávu si vzal s potěšením, skoro chtivě. Pak se na ni pátravě zahleděl. „Už zase přátelé?“

„Už zase přátelé.“

Počítač zapípal, což zřejmě znamenalo, že fax dorazil na místo určení. Stephen odpojil mobil a vypnul ho. „Co víš o Ježíšovi?“ zeptal se najednou.

Judita si překvapeně sedla na jeho rozházené polní lůžko. „Obávám se, že dost málo.“

„Předtím jsem se v internetu podíval na několik spolehlivých adres k tomuhle tématu, ale zdá se, že kromě Bible, tedy Nového zákona – neexistují prakticky žádné doklady, že opravdu žil.“

„To je zvláštní. Přece ho popravili. To by mělo být někde zaznamenáno? V nějakých soudních protokolech?“

„Ano, teoreticky. Podle evangelií se poprava konala za Pontia Piláta a ten skutečně žil, to je známo. Byl od roku 26 do roku 36 římským prokurátorem v Judeji a zřejmě tu vládl dost krutě. V roce 35 dal přepadnout a zmasakrovat Samaritány, za což ho místodržící v Sýrii, pozdější císař Vitellius, poslal do Říma, kde se měl zodpovídat. Zbavili ho úřadu a na císařův příkaz si musel vzít život.“

Judita zamyšleně přikývla. „To bylo na hoře Garicim. Přepadení Samaritánů. Matně si vzpomínám. Myslím, že dnes je tam dokonce nějaký památník.“

„Dost se vyznáš.“

„Ach, to díky tátovi. Ten nás v dětství tak trápil tou svou zbožností, že jsem navždycky ztracená pro jakékoli náboženství. Ale židovství je zkrátka propojeno s historií, takže mi v hlavě leccos utkvělo.“

„To je zvláštní, že? Křesťanství jako by se úplně obešlo bez historie. Když odhlédneme od Kristova životního příběhu.“ Zmáčkl několik kláves na počítači. Na obrazovce se objevil nějaký dokument. „O tom se dokonce najdou poměrně přesná data. Ptám se, odkud je vzali. Ježíš se tedy údajně narodil v roce 7 nebo 6 před naším letopočtem – ve středověku se nějaký mnich přepočítal, když se zavádělo počítání času založené na Kristovu narození. Přibližně v roce 27 začal veřejně působit v Galileji – muselo mu být tedy 33 nebo 34 let. A nejpřesněji se prý zná datum jeho ukřižování: V pátek 7. dubna roku 30.“

Judita upíjela kávu malými doušky. Vůně kávy překryla zatuchlý pach po prachu, potu a nepraném prádle, který byl cítit ve všech stanech a který jí dneska obzvlášť vadil. „Podivné,“ zamumlala do šálku.

„Že je to zvláštní? Tady putuje nějaký muž tři roky Palestinou, káže lidu, koná zázraky – probouzí mrtvé k životu, jen si to představ! Ale tehdejší dějepisci to – jak se zdá – vůbec nebrali na vědomí. Málem vyvolá povstání lidu – přinejmenším tohle by se muselo objevit v nějakém římském hlášení. Ani ťuk. Nejpodivnější je, že dokonce jeho přívrženci nechají uplynout půl století, než začnou zaznamenávat na papír, případně papyrus, zprávy o něm a o tom, co údajně hlásal.“

„Skutečně?“

„Nejstarší zpráva je evangelium svatého Marka a to pochází nejdřív z roku 70. Jen Pavlovy dopisy jsou starší, byly napsány někdy kolem roku 50. Ale Pavel se s Ježíšem nikdy nesetkal, a proto taky o Kristově životě nic neříká.“

„Jinými slovy, ty si myslíš, že dopis má pravdu. Že Ježíš ve skutečnosti nikdy nežil.“

„V každém případě to vypadá, že opak se nedá dokázat.“

„Hmm,“ zabručela Judita. „Zdá se, že přece jen budeme psát nové dějiny?“

Stephen chvíli zíral na obrazovku počítače, zcela ponořený do myšlenek, a neodpovídal. „To ještě není všecko,“ prohlásil nakonec.

Judita čekala.

„Na internetu jsem kromě toho našel popis kamery,“ pokračoval Stephen. „SONY MR-01.“

„Myslela jsem, že ta ještě neexistuje.“

„Má přijít na trh za tři roky a dá se už dnes objednat.“

Judita cítila, jak jí po zádech přeběhlo mrazení. „Strašidelné.“

„Ano. Ale ta legrace spočívá v tom, že tou dobou bude existovat i model MR-02, dražší o tisíc dolarů, ale pochopitelně lépe vybavený. A já se ptám, proč si cestovatel v čase nevzal s sebou do minulosti tenhle model.“

Judita vyvalila oči. „Jak prosím?“

„Tady, uložil jsem si to.“ Vyvolal na obrazovce příslušný text i s obrázky. „Vidíš, tady se uvádějí podrobnosti k vybavení. MR-02 bude mít větší objektiv, a tudíž bude citlivější na světlo. Bude mít čtyřiadvacetinásobný zoom místo dvacetinásobného, jako má MR-01. A co mě zaujalo nejvíc: Bude mít kryt ze slitiny hořčíku, kdežto MR-01 jen z plastu.“

Ryan vešel dovnitř s nějakým lístkem v ruce. Eisenhardt po očku pozoroval toho muže se studenýma šedýma očima. U pasu měl mačetu, sice v koženém pouzdře, ale v podstatě stejně archaickou zbraň, jako je třeba nůž. Pistoli neměl. Matoucí bylo, že Ryan působil současně násilnicky a v příštím okamžiku servilně až k sebezapření. Jako teď, když podával lístek Johnu Kaunovi. Eisenhardt si bezděčně vzpomněl na postavu Igora, Frankensteinova sluhy. Ovšem Ryan nebyl ani hrbatý, ani ošklivý, spíš připomínal árijského důstojníka SS. Stál málem v pozoru, dokud ho Kaun pokývnutím nepropustil.

„Budete se divit,“ řekl Kaun s úšklebkem, když si zprávu přečetl. „Tomu se dá opravdu rozumět. Ví náhodou někdo, kdy byl vlastně vynalezen papír?“

„V roce 105,“ oznámil Eisenhardt. To byla jedna z věcí, kterou si při svých rešerších vyhledal v encyklopediích. „Vynalezl ho úředník u dvora čínského císaře Ho-Ti, muž jménem Čchaj Lun.“

Kaun přidržel malý kousek papíru do výše. „To je zpráva z laboratoře ve Spojených státech, kam jsme poslali vzorek. Píšou, že tomu nerozumějí a nedokázali najít vysvětlení. Podle chemické analýzy se u vzorku jedná o kvalitní papír na umělecké tisky.

Radiokarbonová analýza ale udává, že je starý dva tisíce let.“

KAPITOLA 20

Seznam používaných zkratek archeologických institucí:

ASOR – American School of Oriental Research (dnes: W. F. Albright Institute of Archeological Research, Jeruzalém, zkratka AIAR, příp. American Center of Oriental Research, Ammán, ACOR)

BSAJ – British School of Archeology in Jerusalem

IAA – Israel Antiquities Authority

IES – Israel Exploration Society

PDA – Palestinian Department of Antiquities

PROFESOR WILFORD-SMITH ZPRÁVA O VYKOPÁVKÁCH U BET HAMEŠE

Svolali k polní kuchyni všechny pomocníky, pokud zůstali zde a neodjeli na víkendovou dovolenou. Bylo jim řečeno, že vedoucí vykopávkových prací jim chce něco sdělit.

Avšak první příchozí, kteří se dostavili a usadili na dřevěných lavicích, zpočátku viděli jen to, jak předjela velká černá limuzína a zaměstnanec z Kaunova štábu uložil dvě zavazadla do kufru auta a jak nakonec nastoupil sám John Kaun. Pak vůz odjel a zanechal za sebou slabý obláček prachu.

Mladí muži a ženy se na sebe tázavě podívali. Nikdo nevěděl, co to má znamenat. Slyšeli leccos. Že by sponzor ztratil zájem?

Hlídky u bílého stanu v areálu 14 tam stály jako předtím. To celé bylo dost zvláštní.

Když se všichni shromáždili – nebylo jich mnoho, skoro výlučně pomocníci z ciziny – předstoupil profesor, sundal si svůj obligátní klobouk, otřel si čelo umaštěnou šedivou rouškou, kterou nosil pod ním, a obojí si znovu nasadil, než začal mluvit.

„Rozhodli jsme se,“ začal a odkašlal si, „že vykopávkové práce pro tuto sezónu ukončíme.“

Bum. A je to tady. Pomocníkům spadla čelist. Konec, jen tak. Protože sponzora přešla chuť.

„Budete se ptát proč,“ pokračoval profesor Wilford-Smith těžkopádně. „Je to oprávněná otázka – ale bohužel ji v tuto chvíli nemůžu zodpovědět. Protože toto rozhodnutí…“

„Má to něco společného s areálem 14?“ vykřikl někdo.

Profesor dělal, že neslyší. „Protože toto rozhodnutí pro vás přišlo zcela nečekaně, budeme tábor udržovat v chodu, dokud vy…“

„Řekněte nám konečně, co se našlo v areálu 14!“ žádal jiný hlas z pozadí. Kolem přikyvovaly hlavy, bylo slyšet souhlasné mručení.

„Jak jsem řekl, tábor zůstane v provozu…“

„Areál 14! Areál 14!“ Málem to už bylo skandování.

Profesor se zarazil, sáhl si na vysušený krk a přitom se podíval k obytným přívěsům. Tam se najednou objevil Ryan, asistent Johna Kauna, a sledoval shromáždění. Vzpurné hlasy pomalu utichaly.

„K tomu vám, ech, nemohu povědět nic bližšího,“ řekl Wilford-Smith nakonec. „Dnešním dnem jsou vykopávky u Bet Hameše ukončeny. Pro ty z vás, kdo přijeli z ciziny nebo z daleka a zařídili se na delší pobyt, těm umožníme, jak už jsem řekl, pobyt v táboře, dokud si nezařídí výměnu letenek, nebo neučiní jiná opatření. To by se mohlo vyřídit, ehm, tak během následujících pěti dnů. Ty, kteří nejsou přítomní, se pokusíme vyrozumět telefonicky. Jinak, ehm, se to dozvědí, až se dnes večer vrátí.“ Zase klobouk, rouška, otírání.

„Děkuji vám všem za vykonanou práci i jménem ostatních vědeckých spolupracovníků. Přeji vám ještě příjemný den a šťastnou cestu domů. Děkuji.“

George Martinez vysadil kolegu a šéfa v jedné osobě u jedné kavárny nedaleko zdi Starého Města a pokračoval dál směrem k Chrámové hoře. Jakmile však Boba Richardse už neviděl ve zpětném zrcátku, zajel k chodníku a začal se vyptávat na cestu ke kostelu.

Chrámová hora! Takový nesmysl. Chrámovou horu si nepotřebuje prohlížet. Co se tam dalo dělat, nebo spíš nedalo, to mohl posoudit i se zavázanýma očima.

Ne, on ví, co má udělat. A co je správné. Nenasytná hamižnost toho Johna Kauna jistě nebyla správná a cynická lhostejnost, jakou projevoval Bob, nebyla o chlup lepší. Střecha tělocvičny sem, střecha tělocvičny tam.

Vypadalo to, že kostelík nikdo nezná. U několika dobře míněných rad se ukázalo, že jsou mylné, a jeden chodec, kterého oslovil, byl turista. Nakonec Georgea napadlo, aby se ptal u taxíkářů, až našel jednoho, který ten kostel znal a taky mu ochotně vysvětlil cestu na plánu města. Aby se tam dal odvézt, na to mu zbytek hotových peněz už nestačil.

Dorazil ke kostelu, zrovna když zvony ohlašovaly poledne. Věž vypadala ještě menší a ošuntělejší, než ji měl ve vzpomínce, a otrhané postavy pohybující se na kostelním dvoře způsobily, že zaváhal. Ale pak si mezi nimi proklestil cestu, právě včas, aby chytil pátera Lukáše, který zrovna vyšel z obytného domu a mířil do kostela.

Ten se zjevně jen stěží na Georgea rozpomněl. Pak se upamatoval – to je ten muž, který chtěl do kostela, aby se mohl pomodlit v Jeruzalémě, správně, a kterému objednal taxi. Přesně. Jestlipak se dostal v pořádku domů?

Ano, bez problému, odpověděl George krátce a dodal: „Musím s vámi na okamžik mluvit mezi čtyřma očima, otče.“

„Rád,“ souhlasil kněz. „Hned po polední bohoslužbě, jestli chcete.“

„Obávám se, že nemám tolik času. Musí to být hned.“

Páter Lukáš dokázal jen nedokonale skrýt, co si myslí o Georgeově záměru narušit mu jeho navyklý průběh dne. „Bojím se, synu, že k tomu nemám čas zase já. Všichni tihle lidé čekají na to, aby se zúčastnili bohoslužby…“

„Minutu, otče. Prosím.“

George vydržel páterův pohled. Byl odhodlán tu minutu dostat a byl ochoten vrhnout se v případě nouze před duchovním do prachu, kvílet a naříkat a vůbec zahrát jakoukoli scénu, udělat ze sebe předmět posměchu lidí a stát se námětem hovorů celé čtvrti na celé týdny – ale tu minutu dostane.

Páter Lukáš tu odhodlanost možná vycítil. Odevzdaně kývl a prohlásil: „Dobrá, když je to tak naléhavé… Pojďme do sakristie. Ale jen na minutu!“

Jedno z firemních letadel, jichž měla News And Entertainment Worldwide Incorporated celkem šest, dopravilo Johna Kauna do Říma. Cestou našel konečně čas, aby prostudoval bilance, soupisy majetku a další podklady, které mu odfaxoval Enrico Basso během jízdy k letišti v Tel Avivu.

Nic naplat, katolická církev byla v každém ohledu z gruntu solidní firma. Skoro až příliš solidní. Zejména když se vzalo v potaz, že Vatikán byl vlastní, suverénní stát, a tudíž nemusil platit žádné daně. O tom se koncernu Exxon nebo IBM mohlo jen zdát. Dokonce i když se z Bassových odhadů odečetly pochybné příjmy, zbývaly zisky, jakých mohly dosáhnout tak nanejvýš drogové kartely. A polovina Bassových čísel pravděpodobně souhlasila. Věděl, že italský právník a auditor patřil k mimořádně mazaným rešeršérům, který odhadoval spíš až příliš opatrně, když se mělo něco odhadnout. Muselo se vycházet z toho, že Svatá stolice měla pod kontrolou víc kapitálu, než vykazovala oficiální bilance. Vatikán byl koneckonců až do poloviny devatenáctého století velký, mocný stát a velké, mocné státy nezmizely jednoduše z mapy světa, aniž by se předem neuklidilo do různých bezpečných úkrytů nesmírné bohatství.

Kaun se díval z okénka. Letěli nad roztrhanou vrstvou oblaků, mezi nimiž se objevovaly nezřetelné, šedohnědé obrysy pobřeží. Moře zářilo hlubokou modří, pokryté chvějivým třpytem jako křišťálový mech.

A veškeré toto bohatství a veškerá tato moc, přemýšlel Kaun, nebyly založeny na ničem jiném než šikovném prodeji mýtu, který vznikl před dvěma tisíci lety v Palestině, mýtu, pro jehož nerušené pokračování mělo rozhodující význam video, které hledali – ať už na něm uvidí cokoli.

Ojedinělá vyjednávací pozice.

Pokud se mu podaří, aby této mimořádné firmě prodal to, co ještě vůbec neměl, pak by poprvé v jeho životě byla rozhodující horní hranicí pro to, co by mohl žádat, jeho vlastní představivost, a ne majetek druhé strany.

Odpoledne začala pozvolná likvidace tábora. Do té doby seděli pomocníci pohromadě u kuchyňského stanu nebo ohniště a diskutovali. Snažili se vyrovnat s vlastním zklamáním – řada z nich se v Bet Hameši zařídila na týdny, ba měsíce. Že se od nich nyní žádalo, aby tak najednou odešli, vnímali skoro jako fyzický úder.

Nikdo neměl zjevně chuť bavit se na téma „areál 14“. Lidé si vyměňovali adresy a telefonní čísla, snažili se ještě rychle dostat o kus dál se započatými flirty, domlouvali si návštěvy a slibovali si, že se setkají u jiných vykopávek. Telefon ve stanu kantýny byl v obležení.

Pak začali první lidé balit. Přijížděla auta, aby naložila kufry a ruksaky, a zase odjela. Stále znovu potřásání rukama, krátké diskuse v rozmanitých jazycích, na nichž se dalo už z dálky poznat, že se v nich vynořovala pořád jedna otázka, na kterou nedostali odpověď: Co se stalo, že tak rozsáhlé vykopávky byly ukončeny? Jaký důvod existoval pro tak dramatické rozhodnutí? První stany byly strženy a vytvořily mezery mezi kdysi tak pravidelnými řadami špičatých světlešedých stanových vrcholků.

Ani profesor Wilford-Smith, ani Šimon Bar-Lev, jeho zástupce, se po zbytek dne neukázali.

Stephen Foxx rozestavil svoje sklapovací židličky před stanem tak, aby si na ně mohl pohodlně položit nohy, a přesto mohl sledovat jak hemžení ve stanovém táboře, tak i obytné přívěsy. V ruce držel velkou sklenici s chladným nápojem a hlavu mu chránil široký slamák před sluncem, které nemilosrdně pražilo stejnou silou na spravedlivé i lumpy.

Rozhodnutí ukončit vykopávky ho překvapilo. Takováhle překvapení neměl rád. Neměl rád, když jiní určovali co a jak. A nejmíň rád měl představu, že Judita, která bydlela v Jeruzalémě, pravděpodobně už dnes odjede.

Jistěže se ještě několikrát uvidí. Ale bez téměř intimní atmosféry stanového tábora je jeho flirt s ní zřejmě odsouzen k zániku.

Damn! Právě se chystá porazit velkého Johngis Khana a na téhle krásné ženské si vyláme zuby. To nebylo fér.

A tamhle zrovna přicházela. Stoupala po svahu, krok za krokem, a její dlouhé vlnité vlasy jí padaly střídavě na jedno nebo druhé rameno, když se na něho podívala a usmála. Usmívala se trochu rozpačitě. Hádka z dnešního rána ji zřejmě ještě pořád mrzela.

„Zdá se, že tobě se vede dobře,“ mínila, když dorazila nahoru. „Snažím se to vždycky zařídit tak,“ odpověděl krátce, „aby se mi vedlo dobře.“

„U karavanů se nic nehýbe,“ mluvila dál, jako by nic neřekl, zapřela ruce do pohledných boků a shlížela dolů na plochu vedle parkoviště. „Nás posílají pryč a sami zůstávají.“

Stephen postavil nohy zpátky na zem, přitáhl druhou židli vedle sebe a nedbale zaklepal na sedadlo. „Pojď,“ vyzval ji. „Sedni si.“

„Ach. Děkuju. Musím říct, že jsem úplně…“

„Ti také nezůstanou.“

„Jak prosím? Kdo?“

„Kaun a jeho lidi.“ Podal jí skleničku s posledním zbytkem vlastního osvěžujícího koktejlu, který si namíchal v termosce, určené výlučně pro tento účel, a udržoval ho v chladu. Přičichla, pak zavrtěla hlavou.

„Děkuju, radši ne. Jak jsi na to přišel?“

„Když se člověk na ně pár hodin dívá, zjistí, že se určitě připravují na brzký odjezd,“ vysvětloval Stephen. „Tu přijde nějaký člověk a odstraní sluneční kryty z kol obytných přívěsů. Jiný chodí kolem a sbírá odpadky. Další připraví prázdné kabelové bubny vedle elektrických a telefonních kabelů. Samé maličkosti, ale v den odjezdu ušetří spoustu času.“

„Ty si myslíš, že počkají, až budou všichni pryč, a pak taky odejdou.“

„Možná i dřív. Mě by zajímalo, proč Kaun odcestoval.“

„Ztratil o věc zájem. Proto dá všechno zbourat a sám odejde jako první.“ Slabounký úsměv, na který by se rád díval po zbytek svého života, jí přeběhl po tváři. „Třeba se Kaun a profesor pohádali a rozzuřený Kaun škrtl všechny dotace.“

Stephen si tu představu nechal chvíli procházet hlavou. Ne, to nesouhlasilo s tím, co viděl. Kaun neodjížděl rozzuřený. Vypadal spíš jako někdo, kdo táhne do boje.

Zavrtěl hlavou. „Všimla sis, že místo nálezu ještě pořád nevyklidili? To znamená, že ještě čekají někoho, komu ten nález chtějí ukázat. Teprve pak odtáhnou.“

„To je docela dobře možné.“ Judita přivřela oči. „Tamhle je zase ten Ryan. Podívej – co asi pohledává na parkovišti? Mě zamrazí, jen když ho vidím. Nějak mi připomíná filmy o nacistech.“

Stephen na ni přestal upírat oči a taky se podíval dolů k parkovišti. Ryan vypadal, že tam něco ztratil. Procházel prořídlé řady parkujících aut a prohlížel si zem. Občas se shýbl, aby nahlédl pod některé z aut. Nakonec to vzdal a odpochodoval zpátky ke karavanům.

„Přišla jsi o příbuzné v holocaustu?“ zeptal se tiše. „Promiň, jestli je to příliš dotěrná otázka.“

„To je v pořádku. Táta pochází z Maďarska a byl jediný z celé rodiny, který mohl včas uprchnout do Ameriky. Všichni jeho sourozenci přišli o život v koncentrácích. Po některých mu nezbyla ani fotografie.“

„Menez nezní moc maďarsky.“

„To je amerikanizovaná forma starého hebrejského jména Mena-Še. To bylo pro úředníka z imigračního úřadu příliš složité.“

„A matka?“

„Ta se narodila tady. Otec přišel po sinajské válce do Izraele a ona pracovala jako jeho asistentka v historickém institutu. Tak se seznámili. Později se stala jeho asistentkou na rození dětí.“ Znělo to hořce.

„Ty si s otcem zřejmě moc nerozumíš.“

„Ne.“ Sevřela rty. „Ne, jistěže ne. Neznáš ho. Přečetl za život pravděpodobně pět milionů knih a po prvním milionu se začal pokládat za chytřejšího než celý zbývající svět. Pořád nás trápil myšlenkami, kterými byl právě v tu chvíli posedlý. Když jsem byla malá, chtěl za každou cenu dokázat, že pod Starým městem v Jeruzalémě probíhá neobjevená skalní chodba. Předtím to byl pravý hrob krále Davida. Pak si zase vzal do hlavy, že zrekonstruuje pouť lidu Izrael po odchodu z Egypta. Přirozeně sám.“ Podívala se na něho ze strany. „A jak je to s tebou a tvým otcem? Rozumíte si?“

Stephen pokrčil rameny. „Těžko říct. Když jsem byl dítě… Ve vzpomínkách ho vidím pořád jen u psacího stolu. Je právník, víš? Otevřel si vlastní kancelář, když mi bylo devět, a od té doby až do svých šestnácti jsem ho prakticky neviděl. V té době pravidelně pracoval déle než šestadvacet hodin – aspoň podle toho, jaký požadoval honorář.“

„To taky nezní moc povzbudivě.“

„Povzbudivě určitě není to správné slovo.“

Chvíli mlčeli. Stephen dopil sklenici do dna a odložil ji pod svou židli. Bylo nesnesitelně horko a ani vánek se nepohnul.

„Víš, co je zvláštní?“ prohodil pak.

„Nevím o ničem, co by tady nebylo zvláštní.“

„Zastavili vykopávkové práce. Říkají lidem, sbohem, to by bylo všecko, děkujeme. Sledují, jak jeden po druhém odjíždějí. A nikdo nepřijde za mnou a neřekne, mister Foxxi, byli bychom rádi, kdybyste ještě chvíli zůstal. Nebo nám aspoň dal své telefonní číslo pro případ, že bychom měli ještě nějaké otázky.“

Dívala se na něho s vytaženým obočím. „A to zraňuje tvou pýchu, co?“

„Nesmysl. To dokazuje, že ode mne už nic nečekají. Míním tím, že koneckonců tu věc jsem našel já. Rozřízl jsem ji jako úplně blbý hledač pokladů. Přece by se mohlo stát, že by někoho zajímalo, jak to vypadalo předtím. Jak ta věc ležela, když jsem ji našel. Jestli vrstva země byla skutečně neporušená. Takovéhle věci. Ale ne. Nechtějí ani vědět, co mám teď v plánu.“

„Hmm. A co máš v plánu?“

Stephen pokrčil rameny. „Dobrá otázka. Přirozeně bych si mohl najmout v Jeruzalémě nějaký pokoj. Na druhé straně bych se nedozvěděl nic o tom, co se tu děje. Ještě nevím. Záleží to i na tom, co zjistíme dnes večer v laboratoři.“ Krátce se na ni podíval a musel sebrat veškerou odvahu. „A ty?“

Tvář se jí zachmuřila. „Mám docela vztek na pana profesora. Takhle jednoduše se nás zbavit. Pronajala jsem svůj byt jedné čínské studentce teologie na celou dobu vykopávek – bezva, co? Teď se můžu nastěhovat buď k bratrovi, nad čímž by určitě nejásal, nebo k matce, a nad tím nejásám zase já. Pravděpodobně to dopadne tak, že si na zbývající dobu najdu nějaké jiné vykopávky.“

Slunce najednou zářilo jakoby jasněji. To byly dobré zprávy! Stephen si sedl zpříma, posunul slamák do týla, přisunul si židli blíž k ní a položil jí ruku kolem ramen s napůl žertovně míněnou drzostí. „Pojď, zůstaneme tu co nejdéle a budeme jim na obtíž,“ navrhoval potěšeně. „Zůstaneme, dokud nás nevyhodí.“

Proti paži neprotestovala, tak ji pochopitelně nechal, kde byla.

„Chtěla jsem ten čas využít k tomu, abych si ujasnila, jestli chci skutečně studovat historii,“ vysvětlovala zamyšleně. „Nebo to dělám jen proto, že to máme v rodině. Upřímně řečeno, když vidím, jak to tu chodí, tak se ptám, jestli bych radši neměla studovat ekonomii. Nebo něco, čím se dají vydělat peníze.“

Stephen cítil na paži teplo jejího těla a vlasy, které mu jemně ležely na předloktí. „Správná otázka,“ mínil.

Páter Lukáš seděl u malého bílého stolku a zíral na telefon, který na něm stál. Byl to neohrabaný přístroj z černého bakelitu, starý, jako všechno tady. Stůl stál před oknem, vedoucím na zaprášený vnitřní dvůr. Brána byla otevřená, protože zase jednou nenašli pro svou malou modrou dodávku žádné parkoviště venku. Tak zkrátka parkovali tady uvnitř. Umínil si, že nesmí zapomenout na to, aby při této příležitosti naložil na auto všechny ty papírové kartony, které se už několik dní povalovaly v jednom koutě.

Telefon. Páter Lukáš se zadíval na notes, ležící před jeho sepjatýma rukama, rozevřený na jedné straně, u jednoho telefonního čísla, o němž nevěřil, že by ho kdy použil. Aspoň ne tady, v tom nejbezvýznamnějším klášteře na světě.

A už posté – od chvíle, kdy si sedl sem do chudičké malé kanceláře – vzhlédl k velkému krucifixu na zdi mezi okny. Ježíš skláněl hlavu a jeho postava najednou nevypadala jako religiózní umělecké dílo z kolorovaného dřeva, nýbrž jako živá. Pod trnovou korunou jako by prýštila krev. Zdálo se, že se Ježíš na něho dívá, na pátera Lukáše, františkánského mnicha, svého nehodného služebníka…

Bylo to všechno jen nějaká fantazie? Nechtěl mu ten Mexikánec provést špatný žert? Ne. Ne, cítil, jak byl ten muž otřesen, a vnímal jeho vroucí zbožnost. Ne. Možná mu něco namluvili, to člověk nemohl vědět. Ale v každém případě věřil tomu, co říkal.

Možná…

Videozáznam, na němž byl vidět Ježíš Kristus! Jaká ohromující představa. Jaký zázrak.

Možná, šeptal v něm tichý, tichounký hlásek, možná to byl důvod, proč je tady.

Možná mu byla už od počátku přisouzena role v tomto zázraku.

Pokorně sloužil těm nejmenším, a tím se prokázal být hoden této hodiny.

Někdo zaklepal a dveře se otevřely. Byl to bratr Geoffrey. „Bratře Lukáši, měli bychom pomalu vyrazit. Hotel dostane čerstvé zboží o šábesu v půl páté, a když připočteme čas potřebný k nakládání těch starých věcí…“

„Ještě chviličku. Chviličku. Přijdu hned. Jenom musím ještě vyřídit jeden telefonát.“

„Dobře.“

Dveře se zavřely.

Sluchátko bylo v jeho ruce hrozně těžké.

John Kaun se udiveně díval na svého italského zástupce, zatímco velmi nedůstojné taxi drkotalo po ulici, která byla možná vhodná pro bojové vozy římských legií, nikoliv však pro moderní vozidla. Pokud se dá mluvit o modernosti v případě uondaného křápu, jímž ho Enrico Basso odvážel z letiště. „Co to má znamenat, prelát?“

„Prelát je čestný titul zvlášť zasloužilého katolického duchovního.“

„To vím. Ale chtěl jsem mluvit s kardinálem. S nejvyšším finančním šéfem Vatikánu.“

„Nejvyšší finanční šéf je papež.“

„Papež?“

Basso se zhluboka nadechl. Vypadal nezdravě bledý. „Papež je zásadně absolutistický vládce. Je kompetentní pro všechno. Jenom své kompetence deleguje na druhé.“

„A kdo kontroluje jeho?“

„Bůh.“

„No nazdar,“ ujelo Kaunovi. Díval se z okénka vozu. Provoz byl stejně chaotický jako v Izraeli, ale nebe bylo zatažené, světlo tlumené – asi jako v New Yorku za pěkných dní. „Takže něco jako předseda představenstva bez dozorčí rady. A bez akcionářů. Nebo jediný majitel. Záviděníhodné. Okay. Jakou funkci má tenhleten prelát?“

„Je tajemníkem prefektury pro hospodářské záležitosti Svaté stolice.“

„A co si mám pod tím představit?“

„Je to něco jako nejvyšší finanční dvůr, který zřídil papež Pavel VI. v roce 1967. Tento úřad zkoumá všechna konta, všechny bilance, všechny pohyby peněz, jestli jsou zákonné. Finanční dvůr vede kardinál, který je zase kontrolován grémiem složeným z pěti dalších kardinálů. Kromě něho je tu osm pracovníků a dvanáct poradců, všechno finanční odborníci, a právě tajemník, který je vždycky prelát.“

Kaun zamyšleně přikývl. Přirozeně nemohl očekávat, že by se instituce jako katolická církev stavěla na hlavu kvůli předsedovi představenstva bezvýznamné zpravodajské stanice. Do té doby, než vypustí zajíce z pytle. Do té doby, než jim vysvětlí, že on, Joha Kaun, má možná v rukou budoucí osud kurie.

Dojeli do Vatikánu. Před nimi se tyčily obrovské, úctyhodně starobylé zdi a snažily se vyvolat v nich pocit naprosté bezvýznamnosti. Hlídka švýcarské gardy v naprosto směšné uniformě zkoumala jejich pasy, nahlédla do seznamu, telefonovala a posléze jim uvolnila cestu do nitra církevního státu. Nějaký muž v černé sutaně jim vyšel vstříc, pokynul jim, aby jej následovali, a vedl je dlouhými chodbami, kde visely obrovské olejomalby, po schodištích nahoru a dolů, napříč zahradou, sloupořadím a kolem prastarých fontán. Každým krokem rostlo v Kaunovi tušení, s jak mocným protivníkem si začal. To nebylo žádné churavějící nakladatelství, které synové zakladatele málem zruinovali a které se dalo za babku koupit, žádná továrna na chipsy, kterou lze spolknout pomocí šikovných finančních manévrů – toto byla organizace, která byla mocná už jen pouhou délkou své existence. Obchody s katolickou církví: to bylo, jako kdyby si člověk chtěl koupit Himaláje.

Současně v něm vzrůstal respekt před Bassem. Ten muž musel mít opravdu všelijaké konexe a zřejmě je uměl velmi dobře využívat, když se mu podařilo sjednat tento rozhovor v tak krátkém čase. Pašák. Ten má skutečně cenu.

Kaun cítil, jak mu napětí kolem žaludku povoluje a jako by se zpevňuje, mění v kalenou ocel. Znal ten pocit. Byla to bojovnost.

Kancelář preláta Giuseppe Genara byla překvapivě malá. Veškerý nábytek vypadal, že pochází ze středověku; mohutné tmavé stoly, skříně a židle a už jen koberec musely mít nesmírnou cenu.

„Poslouchám,“ pronesl duchovní nemilostivě a velmi italskou angličtinou, jakmile se posadili. Přitom se na ně díval tmavýma malýma želvíma očima a neustále pohyboval dolní čelistí.

Kaun se lehce předklonil, upřel na protějšek oči – gesto, jaké se mu osvědčilo u nesčetných konferenčních stolů na celém světě – a spustil: „Sir, jmenuji se John Kaun a jsem předseda představenstva Kaun Enterprises. Můj podnik disponuje…“

Vysušený staroch mávl netrpělivě rukou. „Ano, ano, to všechno vím. Co chcete?“

Bylo šokující, jak preláta nechal chladným význam návštěvníkův. Kaun se zhluboka nadechl. Především byla jasná jedna věc: Tenhle ošklivý skřet v brýlích s úzkými obroučkami a la Heinrich Himmler a s řídkými vlasy byl překážka, žádný partner v rozhovoru. Bylo nutné ho přemoci, nemělo smysl ho přesvědčovat.

„Můj podnik financuje významné vykopávky v Izraeli. Během vykopávkových prací jsme narazili na stopu artefaktu z doby Ježíšovy, který by mohl mít rozhodující význam pro katolickou církev,“ vysvětloval Kaun a z náhlého smělého popudu dodal: „Tak rozhodující, že o tom musím mluvit se samotným papežem.“

Zaznamenal, jak Basso vedle něho úlekem zadržel dech.

Duchovní sklesl do své židle s vysokým opěradlem, až se člověk mohl bát, že každým okamžikem sklouzne pod stůl za svými odřenými deskami s papíry. Jeho želví oči se zúžily, když si Kauna pozorně prohlížely.

„O jaký… artefakt se jedná?“ zeptal se. V hlase zněl nepříjemný kovový podtón.

„Jak jsem řekl, ještě ho nemáme. Ale budeme ho mít. Všechno, co se o něm v tuto chvíli dá říct, je, že pravděpodobně bez jakékoli pochyby ukáže, jestli se zmrtvýchvstání Ježíšovo opravdu konalo.“ Kaun se úmyslně nakratičko odmlčel, aby umocnil účinek, než dodal: „Nebo ne.“

Prelát položil prsty před sebe na hranu stolu tak, jako by chtěl hrát na klavír, a tiše s nimi začal bubnovat, mezitím co přemýšlel. „Nedokážu si představit, co by to mohlo být, co doufáte, že najdete,“ prohlásil nakonec.

„Ale jistě souhlasíte s tím, že by to pro církev mělo mimořádný význam,“ odpověděl Kaun.

Pohled jeho protějšku zůstal chladný. „Lituji, ale ne.“

„Ne?“ Ocel v žaludku se rozkmitala jako meč v boji. „Promiňte, ale mohl byste mi to vysvětlit. Řekl jsem, že jsme na stopě historickému důkazu, který jednou provždy prokáže, jestli Ježíš vstal z mrtvých nebo ne. Jak by to mohla církev ignorovat?“

„Zmrtvýchvstání Kristovo je zjevená pravda. Ta je nezávislá na vědeckých důkazech, které v podstatě nejsou ničím jiným než interpretací světských vjemů.“

„Moje letadlo na mě čeká na letišti v Římě. Snad by se mohl někdo podívat, co jsme našli – kardinál, expert na dějiny, k němuž máte důvěru, pro mě za mě sám papež. Ještě dnes večer. Teď hned. Let trvá dvě a půl hodiny, jízda autem k místu vykopávek hodinu. O půlnoci by mohl být zpátky.“

„Svatý otec musí nést nesmírné břímě různých povinností,“ prohlásil tajemník. „Kromě toho je velmi nemocný. Je naprosto vyloučené, aby někam letěl na základě nějakého spontánního rozmaru.“ Nakyslý výraz v obličeji chtěl dát najevo, že tajemník nemá o spontánnosti ani rozmarech valné mínění. „To v zásadě platí i pro kardinály.“

„Pak mi s sebou dejte nějakého vědce. Existuje přece Papežská akademie věd. Ať se mnou letí někdo tam odtud.“

„O tom já nerozhoduji.“

„A kdo tedy?“

„V podstatě Jeho Svatost.“

Kaun vzdychl. „Tak dobrá. Mohl bych s ním aspoň mluvit?“

„Pokud si přejete audienci u papeže, musíte se obrátit na prefekturu Papežského domu.“ Malá očka za brýlemi s tenkou obroučkou se chladně leskla. „Od pondělí je opět otevřená.“

To bylo neslýchané. „Hleďte, do té doby budeme mít tu věc pravděpodobně už ze země venku. Možná tou dobou už budeme pořádat první tiskovou konferenci. A to, co tam budeme říkat, se Jeho Svatosti třeba nebude ani trochu líbit. Protože možná dokážeme, že tenkrát bylo všechno úplně jinak, než stojí v Bibli, a církvi pak její přívrženci budou houfně utíkat.“

„Pravda, mister Kaune,“ oznámil duchovní se sevřenými rty, „není demokratická. Dokonce i kdyby se stalo, co naznačujete – jsem přesvědčen, že se to nestane –, nemohl by to být pro svatou katolickou církev žádný důvod, aby hlásala něco jiného než to, co je už dva tisíce let předmětem víry.“

„Pravda je,“ opáčil Kaun, „že ji nikdo nezná a my všichni ji jen hledáme. V tohle věřím já.“

Prelát sepjal zvadlé ruce. „Pak je mi vás líto, mister Kaune.“

Kaun se musel držet, aby se nedal přemoci svými city. Tady, to bylo jednou jisté, se nenalézá ani vhodný partner k jednání, ani vhodný vchod ke kolosu církev. Tady ničeho nedosáhne. Každé další slovo je mrhání časem.

Podíval se po Bassovi. Podsaditý muž byl bledý jako stěna a na čele se mu třpytily kapičky potu. „Jdeme,“ prohlásil.

Ryan seděl tak, že viděl na parkoviště okénkem přívěsu, o němž věděl, že zvenku jím není vidět dovnitř. Jestli dnes někam pojedou, chtěl vědět kam.

Na klíně měl plochý přístroj, připomínající přenosný televizor, jaké byly svého času v módě. Pochopitelně to nebyl žádný televizor. Občas jej zapnul a pak se na obrazovce objevil světlý bod, vzdálený asi jeden a půl centimetru od přesného středu obrazovky. Když se s přístrojem otáčelo, putoval bod opačným směrem. Vypadalo to, že chce stále ukazovat směrem k parkovišti. Což samozřejmě nebyla náhoda, neboť tam stál vůz, pod jehož blatníkem byla připevněna malá vysílačka. Vůz na leasing. Vůz Stephena Foxxe, abychom byli přesní.

A tak Ryan čekal. Na čekání byl expert. Když to muselo být, dokázal celé hodiny sedět bez hnutí tak, že málem nebylo vidět ani pohyb očních víček nebo hrudníku. Pokud člověk sledoval druhé, musel umět čekat.

Tady nemusel sedět tak nehnutě. Stačilo sledovat parkoviště. Zpočátku slyšel rozličné pracovní zvuky o kousek dál, telefon a klapání počítačových kláves, ale pak je přestal vnímat. Když člověk uměl čekat, pak pro něho přestal jaksi existovat i čas, a nebyl to nepříjemný stav.

Musel se proto podívat na hodinky, jakmile se objevili Stephen Foxx a Judita Menezová, nastoupili a rozjeli se. Krátce před osmou.

Ryan se natáhl po klíčcích od auta ležících vedle něho na stole.

Křídla vysokých oken kanceláře, která v oficiálních stavebních plánech vůbec neexistovala, byla otevřená. Z dálky sem zaléhal šum nočního Říma, stěží silnější než bzučení hmyzu, který marně narážel na síťku proti mouchám, umístěnou v oknech. Bylo paradoxní, že oba tyto tiché zvuky ještě zvyšovaly dojem naprostého ticha, panujícího v tomto křídle apoštolského paláce.

Luigi Baptist Scarfaro byl hubený, vysoký Sicilián. Výrazný zahnutý nos, vysoké čelo s černými vlasy sčesanými dozadu, tenké bezkrevné rty mu propůjčovaly aristokratický vzhled, ještě zdůrazněný jeho sutanou. Bylo mu třicet šest let, vypadal ale starší. Patřilo k rodinné tradici, že jeden člen rodiny vstupoval do služeb Svaté stolice, aby tak vyrovnal to, že všichni ostatní pracovali pro mafii. Luigi byl ten, komu bylo přisouzeno tuto tradici udržovat. Aby se vyhnul jiné rodinné tradici, totiž onemocnění dnou v poměrně mladém věku, živil se přísně vegetariánskou stravou, nekouřil a nepil. Přesto měl charakteristické uzlovité klouby na prstech a špatné zuby. Tradicím se zřejmě nedalo uniknout.

Seděl u velkého psacího stolu, který byl prázdný až na těžkou mosaznou lampu, jediný zdroj světla ve vysoké, prostorné místnosti, a psací podložku v barvě červeného burgundského. Na podložce ležely dva listy papíru úhledně vedle sebe. Už celé hodiny je četl znovu a znovu a přemýšlel.

V tajných prostorách této instituce mnoho věcí vypadalo staromódně, avšak zdejší mniši a kněží mohli využívat ten největší fond zkušeností, jak se dají získat a zprostředkovat důležité informace, jaký existoval. Tady už psali tajným písmem, když zbytek obyvatelstva ještě neuměl ani číst. Jistěže to byly zaprášené folianty, které tu stály v regálech, obsahovaly však pravé dějiny uplynulých dvou tisíc let. Shromažďovat informace a ukládat je do zpráv, to byla nevášnivá služba pro blaho církve, a proto byly tyto zprávy zpravidla stejně spolehlivé jako přesné.

Nad těmi dvěma papíry si marně lámal hlavu.

Ten jeden byla poznámka z prefektury pro hospodářské záležitosti Svaté stolice. Tajemník prefektury, prelát Genaro, hovořil s americkým průmyslníkem Johnem Kaunem, který ho navštívil a tvrdil, že při vykopávkách v Izraeli byly učiněny nálezy z Ježíšovy doby a ty mohou údajně dokázat nebo vyvrátit, že Ježíš skutečně vstal z mrtvých – nechtěl však říci, o kterou z obou variant jde. Jaké měl k tomu důvody, to z krátkého memoranda nevyplývalo.

Taková příhoda sama o sobě neznamenala nic alarmujícího. Bylo naprosto běžné, že se nejrůznější pomatenci obraceli na Vatikán s těmi nejkrkolomnějšími tvrzeními. Nálezy při vykopávkách byly jen jednou z takových hříček. Vždycky znovu se vynořil někdo, kdo se pokládal za navrátivšího Spasitele a velmi nekřesťansky se pak rozběsnil, když se místo papeže, jenž mu měl holdovat, objevili tři ošetřovatelé a chtěli ho odvézt. Jiní zase měli vidění, v nichž se jim většinou zjevovala Panenka Marie a ukládala jim ty nejprapodivnější úkoly, zpravidla proto, že konec světa je přede dveřmi. Ano, a vykopávky. Podle vykopávek žil Ježíš údajně v osmém století v Jižní Americe. Po svém zmrtvýchvstání odešel do Tibetu. Dlouho před svým údajným narozením působil jako jeden z biblických proroků.

Takové chorobné představy nebyly omezeny na určité vrstvy obyvatelstva. Náboženské šílenství postihovalo chudé i bohaté, vzdělané i nevzdělance, a v podkladech, které se k tomuto tématu vedly, se dala nalézt všechna povolání, všechny stupně stáří, všechny rasy i obojí pohlaví bez rozdílu. Z tohoto hlediska to nebylo nic zvláštního, že se u nich ohlásil známý americký průmyslník. Koneckonců tu měli už i prezidenty, kteří se domnívali, že je pronásleduje sám Satan, a zase jiné, kteří se cítili být posly božími.

Pozoruhodné bylo jedině, že si John Kaun mezi všemi myslitelnými odděleními vybral zrovna prefekturu pro hospodářské záležitosti.

Jako by si myslel, že mu jeho nález nadšeně odkoupí.

Ano, a pak tu byl ten druhý list. Scarfaro přitiskl špičky prstů obou rukou k sobě, ukazováčky opřel o bradu a přečetl si posté ten text.

Sdělení pocházelo od františkánského mnicha v Jeruzalémě. V podstatě to byla úplná slabomyslnost. Referoval, že ho vyhledal muž, který pracoval u vykopávek západně od Jeruzaléma. Náhoda tomu chtěla, že to byly vykopávky financované Johnem Kaunem.

Tento muž – Američan mexického původu – svěřil páteru Lukášovi, co se při výkopových pracích našlo.

Prý.

KAPITOLA 21

Z důvodů uvedených výše jsme museli práce poměrně náhle ukončit. Dosud nevykopané nálezy byly označeny a zakryty vrstvou písku. Vyzvednuté nálezy byly umístěny ve sbírce Rockefellerova muzea (inv. č. 1003400-1003499), s výjimkou artefaktu zmíněného v kap. XII.

PROFESOR WILFORD-SMITH ZPRÁVA O VYKOPÁVKÁCH U BET HAMEŠE

Noc přišla rychle, jako vždy skoro bez přechodu. S počátkem noci končil šábes a Stephenovi připadalo, že stejně bez přechodu zhoustl i provoz na silnicích. Jakmile se setmělo tak, že bylo nutné zapnout světlomety, vynořila se všude kolem auta, jako by po koutech a v úkrytech netrpělivě čekala na konec svátečního dne, a teď vyrazila v divokém odhodlání dohonit zdržení způsobené šábesem.

Dnes ráno se málem nemohl dočkat, až se znovu dostane do laboratoře a bude dál pracovat na rozluštění dopisu z minulosti. V průběhu dne se však tolik napřemýšlel o všech těch možnostech, výkladech a teoriích, že se mu mozek jako by bolestivě zasekl. Stephen teď jednoduše jel a nechal věcem volný průchod.

Krátce se podíval po Juditě. Upřeně zírala do tmy plné světel míhajících se kolem nich a zdálo se, že je zcela ponořená do myšlenek.

„Lituješ toho?“ zeptal se.

Jako by jí chvilku trvalo, než pochopila, jak to myslí. „Ne. Ne, myslím, že to je to nejlepší.“

„Na tvému místě bych se nastěhoval k Jehošuovi. Představuju si, jaké by to bylo, kdybych teď zavolal mámě a řekl jí, že přijedu na dva měsíce na návštěvu. Uklízela by, prala a vařila, a až k zbláznění by se točila kolem mě ze samého mateřského štěstí. Ne, děkuju. To radši pod mostem.“

„Jestli se nastěhuju k Jehošuovi, pak to pravděpodobně nebude trvat ani pět dnů a už se vidím, jak sama uklízím, peru a vařím. Nemáš tušení, jakou on vede mužskou domácnost. V jeho kuchyni bych na nic nesáhla bez kleští, a pokud by člověk chtěl opravdu uklidit jeho pokoj, potřeboval by plamenomet. To půjdu přece jen radši k matce. Tam je aspoň čisto a ona se bude starat o mě, a ne obráceně.“

„Dobrý argument,“ připustil Stephen.

Obrátila se na sedadle tak, že ho mohla ze strany pozorovat. „Docela by mě zajímalo, jak bydlíš doma ty.“

„Velmi pěkně. Rád bych ti nabídl ubytování, ale bohužel je odtud pět tisíc mil daleko.“

„Nevyprávěls mi, že bydlíš v univerzitní koleji? Pak máš nanejvýš nějaký mrňavý pokoj.“

„Ostatní mají mrňavé pokoje. Ale je tam byt pro domovníka, velmi krásně položený na střeše, s vyhlídkou na les a jezero za ním. A ten byt je prázdný, protože univerzita šetří na personálu a zaměstnává o jednoho domovníka míň. Kupodivu mi ho nabídli a já samozřejmě přijal.“

„Kupodivu. Ach tak.“

„Dva a půl pokoje, velké, světlé, s kuchyňským koutem a zastřešenou terasou. I ty bys takový byt brala.“

„Zkrátka něco extra, jako vždy. A jak jsou čisté, ty dva a půl pokoje?“

„Dost čisté.“

„Chceš mi říct, že jsi ten jediný mužský na zemi, který si uklízí svůj byt?“

Stephen se trochu ušklíbl. „Ne. Jsem ten jediný student na koleji, který si může dovolit uklízečku.“

„No jasně. Že se vůbec ptám.“ Opět se obrátila tváří dopředu.

Stephen přemýšlel, jestli to bylo takticky nemoudré. Na mladé studentky působil jeho vybraně zařízený byt přímo jako afrodiziakum, ale těm byt mohl ukázat, ne jen o něm vyprávět. Když o něm mluvil, pak i čistá pravda vypadala jako vytahování.

Judita se však zřejmě zabývala v myšlenkách úplně jinými věcmi – „Zkrátka se snažím, abych z toho nedělala drama,“ prohlásila po chvíli s povzdechem. „Tím myslím to s mou matkou. V podstatě je to v pořádku. Samozřejmě jsem dělala všechno možné, abych se dostala z domu. Všechno, kromě toho, že bych se vdala, rozumí se. Což by bylo to nejjednodušší. A když se to tak vezme, tak jsem to dokázala – mám vlastní byt, vlastní život. Bylo by to jen na pár týdnů. Proč by dcera nemohla na pár týdnů domů k matce?“ Zasmála se. „Víš, co mi vyprávěla? Včera večer zavolal nějaký muž a ptal se po mně. Jen si to představ. Máma to pokládá za pokyn osudu, to je jasné.“

„Co to bylo za muže? Ctitel nebo něco takového?“

„Myslím, že ne. Tolik jich zase není. Kromě toho mluvil jen anglicky, říkala máma, hebrejsky neuměl.“

Kolem nich se prořítila cisterna.

Jedno z kol poskočilo na díře v silnici.

Stephen se zkoumavě díval do zpětného zrcátka, zamyšleně si kousal rty, znovu se podíval do zrcátka.

„Děje se něco?“ přerušila Judita mlčení. „Jsi žárlivý nebo co?“

Stephen vytáhl mobil z kapsy saka, zapnul jej a palcem naťukal kód, aby byl mobil připraven k používání „Znáš telefonní číslo k bratrovi do institutu?“

„Ano, proč?“

Podal jí mobil. „Zavolej ho.“

Ryan je sledoval mimo jejich dohled. Jen jednou se k nim těsně přiblížil, ve chvíli, kdy vjeli na frekventovanou hlavní silnici do Jeruzaléma, aby se ujistil, že tmavomodrý tmavý fiat, za kterým jel, skutečně patří Stephenu Foxxovi a že v něm on i jeho přítelkyně skutečně sedí.

Pak zase zůstal daleko vzadu, nemusel se na ně tlačit. Přístroj, ležící na vedlejším sedadle a zapnutý, jim zůstane na stopě.

To byla ta část jeho práce, která byla nejnapínavější. Lovit lidi. Mezi všemi zvířaty byl člověk nejnebezpečnější, neboť to byla jediná divoká zvěř, která byla svému lovci rovna. Dokonce i při tomto malém, nevinném výletu mohl v krvi cítit vzpomínky na jiné, napínavější okamžiky. Lékaři tomu říkali adrenalin, ale pro něho to bylo jednoduše jiné slovo pro život. Muž skutečně žil jen tehdy, když lovil.

Jeli rozumně, nechávali se předjíždět těžkými tiráky, jejichž šoféři měli naspěch. Soumrak byl krátký a od chvíle, kdy se nad zemí sklenula noc, sledoval Ryan už jen jeden pár zadních světel. Bez svého zaměřovacího přístroje by je mohl snadno ztratit.

Co ti dva chtějí v Jeruzalémě? Co tam chtěli včera? Co mohl mladý pár podnikat ve Svatém městě o šábesu? Matku Judity Menezové nenavštívili. Možná je pozvali na nějakou party – ale proč tam dnes večer jeli znovu? Třeba si najímali pokoj v hodinovém hotelu, ale pokud chtěli šukat, mohli to provozovat celý den ve Foxxově stanu. Ať už to člověk obracel tak či onak, nedávalo to smysl.

Ryan neměl rád, když se kolem něho děly věci, které neměly smysl. Podle jeho zkušenosti to bylo znamení, že ve skutečnosti se dějí věci, o nichž nic nevěděl.

Už bylo vidět Jeruzalém. Rychle se podíval na monitor zaměřovacího přístroje. Světlý bod zářil ještě pořád tam, kde měl zářit.

„Tvůj hlas zní dost nespokojeně.“

„Ano,“ souhlasil Eisenhardt a prsty si projel vlasy slepené potem. S klimatizací zřejmě není něco v pořádku. Sluchátko nepříjemně zvlhlo na místě, kde ho držel u ucha. „Mám pocit, že tu jen tak neužitečně posedávám. A mám strach, že mě v určitý okamžik vyženou s láteřením a ostudou, protože jsem nesplnil jakési požadavky, které ale nikdy nikdo konkrétně nevyslovil. Jako u Kafky – v Procesu, kdy se hlavní postava nikdy nedozví, z čeho ji vlastně obviňují.“

„Ale máš přece zpáteční letenku. Můžeš kdykoli odejít, pokud se tam necítíš dobře,“ mínila Lydia. „A jestli ti to pomůže, aby ses cítil líp: Honorář za prvních pět dní došel dnes na tvoje konto. Skoro dvacet tisíc marek. Ty se nám teď náramně hodí.“

„Dvacet tisíc?“

„Deset tisíc dolarů, přepočítáno. A nad to daň z přidané hodnoty. To souhlasí.“ V rodině měla Lydia funkci ministra financí. „Kdybys to tam tedy ještě pár dní vydržel, nebylo by to špatné.“

„Hmmm, ano. V podstatě je to v pořádku…“

„No tak.“

„Obejdeš se tam tedy beze mne?“

Slyšel, jak se směje. „Ach, upřímně řečeno, není to až tak velký rozdíl, jestli sedíš v pracovně nad konečnou verzí románu, anebo jsi někde v Izraeli.“

„Děkuji. To jsem právě teď potřeboval.“ Cítil téměř bolestnou touhu po ní, po její tělesné blízkosti, vůni jejích vlasů a dotyku její kůže. „Chybím ti aspoň občas trochu?“

Odmlka. Pak řekla tlumeným, změněným hlasem: „Každý večer.“

„Ty mně taky chybíš.“

Chvíli mlčeli. „Nemám nejmenší představu, oč vlastně v celé té záležitosti jde,“ prohodila pak Lydia. „Říkals, že jsi u nějakých vykopávek a že se tam našlo něco významného – a od té doby se pořád ptám, co s tím máš společného ty. Chci říct, kdybys aspoň psal historické romány… Ale autor románů science-fiction? Nechápu. Nedává mi to žádný smysl.“

Peter Eisenhardt váhal. Bylo tu něco, co si musel smluvit z duše. A i kdyby to bylo jen proto, aby mu jeho žena tím svým uklidňujícím způsobem vymluvila jeho strachy, když se mu splašila vlastní fantazie. „Víš, nejvíc mi vadí, že mám podezření…“

V obytném přívěsu, kde se nalézala organizační ústředna, se v okamžiku, kdy Peter Eisenhardt zdvihl sluchátko, začala točit magnetofonová páska. A právě v tuto chvíli doběhl poslední kousek pásku z kotouče, proklouzl kolem hlavy magnetofonu a začal obíhat kolem plné cívky – plesk, plesk, plesk. Tím vzbudil pozornost jednoho z techniků. Ten odložil škvár, který právě četl, pohodlně vstal a vypnul magnetofon. Sňal plnou cívku a uložil ji do příslušné plastikové krabičky, přendal prázdný kotouč na druhou osu a pak vzal nepoužitou pásku, z níž odstranil ochranný obal. Dříve než cívku nasadil a zavedl pásek, pečlivě zapsal na etiketu číslo nahrávací jednotky, datum a hodinu. Po celou dobu se z malého zabudovaného mikrofonu ozýval Eisenhardtův hlas.

„…že se tady inscenuje velikánský švindl. Ten profesor, který vede vykopávky, už není nejmladší. Možná je to poslední takový podnik v jeho životě. A já se dozvěděl, že už sice kope v Izraeli od konce šedesátých let, nemůže však předložit žádné vědecké výsledky, které by stály za řeč. Tohle tady je něco jako jeho poslední velká šance.“

„A ty si myslíš, že ten nález zfalšoval.“

„Nevím. Něco tu nesedí, a to mi dělá starosti.“

Lydia vzdychla. „Ale dávej na sebe pozor, ano?“

„Ano. Snažím se.“

Pásek se začal opět točit v okamžiku, kdy Eisenhardt rozhovor s manželkou ukončil, a tak se hned zase zastavil. Technik se odloudal zpátky ke své židli a sáhl znovu po knize.

Z hovoru, který slyšel z mikrofonu, nerozuměl jedinému slovu. Mluvil jen anglicky, německy neuměl.

Ryan vypnul reflektory a motor a nechal auto poslední metry jet setrvačností, dokud se nezastavilo. Pak zůstal nějakou chvíli sedět.

Parkoviště na protější straně ulice bylo opuštěné. Opuštěné až na malý fiat, který stál zaparkovaný napůl pod jakýmsi křovím. Zářící bod na zaměřovacím přístroji ukazoval přesně jeho směrem.

Všude bylo ticho. Skoro žádný provoz. Ryan počkal, až nebylo žádné auto v dohledu, pak rychle vystoupil a přešel přes ulici.

Tam se zastavil, snažil se vyhlížet jako nevinný chodec, zatímco větřil a rozhlížel se kolem. Vzduch byl cítit výfukovými plyny, prachem, kanály a vzdálenými intenzivně vonícími květy. Auto bylo tiché a tmavé.

Něco tu nehrálo.

Ryan už sledoval auta, na jejichž zadních sedadlech laškovaly milenecké páry. Něco takového nebylo možné bez výrazné účasti tlumičů. Ty byly slyšet.

Ryan šel k autu, ani příliš váhavě, ani příliš rychle, jednoduše obyčejným krokem. Bylo to tak, jak se obával. Na zadních sedadlech nebyl nikdo a ani na předních sedadlech neseděl párek, který by se držel za ručičku. Auto bylo prázdné.

„Zatracená práce,“ zamumlal Ryan.

Ohlédl se. Tady tohle byla vládní čtvrt, pokud věřil svému plánu města. Mohl vidět podlouhlou budovu ministerstva financí, kus ministerstva vnitra a střechu knesetu, izraelského parlamentu. Co, pro všechno na světě, pohledával mladý pár touto dobou na takovém místě?

To všechno pořád nedávalo smysl.

Ovšem postávat tu taky nemělo smysl. Ryan se vrátil ke svému autu, posadil se za volant, posunul si sedadlo dozadu a čekal. Uměl čekat. V tom byl expert.

Jehošua byl zjevně v mizerné náladě, když je vezl městem. Navíc to vypadalo, že se všechny semafory smluvily a krátce před nimi vždycky ukázaly červenou. Judita seděla vzadu a bavila se.

Stephen po nějaké době vzdychl. „Byla to domněnka, nic víc – okay? Nechtěl jsem nic riskovat. Ten Ryan se půlku odpoledne plížil kolem aut. Včera večer někdo zavolal vaší matce a mluvil jen anglicky, ne hebrejsky. Myslím, že v takovém případě se člověk může ptát, jestli ho sledují nebo ne?“

„No jasně,“ vrčel Jehošua.

„A jestli mi na auto připevnil vysílačku, pak určitě tak, abych na ni okamžitě nenarazil. A už vůbec ne ve tmě.“

„Ale zajisté. Promiň – kdybych věděl, kdo ve skutečnosti jsi, dal bych do ledničky chladit vodku s martini. Samozřejmě připravené v šejkru, nejen tak zamíchané.“

Musel uklidnit Bassa. Ten člověk byl zjevně u konce se silami a ví Bůh, že to nebyla jeho vina, že se to nepovedlo. Uklidňoval ho, dokonce ho chválil a pak ho dal zavézt domů, aby se trochu prospal. On sám teď stál na balkoně hotelového apartmá, velkou whisky v ruce, díval se na noční Řím a snažil se přijít na to, kde to zvrtal.

Protože to opravdu zvrtal. Napochodoval do Vatikánu jako naprostý zelenáč a čekal, že vezme největší pevnost světa ztečí – on, John Kaun, manažer budoucího tisíciletí. Mistr kinetické energie. A pro samou kinetickou energii neudělal ani domácí úkoly. Jen s námahou se ovládl, aby nemrštil nevinnou skleničkou na whisky o zem.

Jako by se jindy před nějakou důležitou schůzkou spokojil jen s tím, že si prostudoval ekonomická data druhé strany. Ekonomická data, to byla mrtvá, bezvýznamná čísla. Lidé – na těch záleželo! Nebylo jedním z jeho železných pravidel, že se nikdy nesetká s novým obchodním partnerem, aniž by věděl, s kým má co činit, aniž by znal jeho sny a obavy?

Takhle například spolkl „South African Times“. Věděl, že Lawrence Trumbull, stařičký vlastník, nechce vedení novin svěřit synovi – a tak ho přemluvil k prodeji. Pak mohl ještě jednou stlačit cenu, kterou Trumbull žádal, protože věděl, že Trumbull je fanoušek přes Ferrari. Za to, že mu přepsal podíly ve Ferrari, které kdysi výhodně získal a vlastně nevěděl, co s nimi, a za to, že mu obstaral místo v dozorčí radě, byl jihoafrický magnát ochoten dát mu svůj podnik skoro za hubičku.

To byl úspěch. A tady, při možná největším a nejdůležitějším obchodě svého života, se prostě rozběhl a vůbec nevěděl, kdo má v hierarchii podniku jaké rozhodující kompetence, kdo tahá za nitky a kdo má jaké temné skvrny na vestě.

Kinetická energie? Byl příliš chtivý. Už zase. Chtěl všechno najednou. Spousta lidí už dokázala způsobit mu ztráty, ale ještě nikdo mu tolik neškodil jako on sám sobě tou horečnou, megalomanskou netrpělivostí.

No dobře. Hodil do sebe whisky a cítil, jak ho příjemně pálí v krku. Nasadí Bassa znovu na ten případ a ve správnou chvíli se vrátí a vyhraje, jak koneckonců vyhrával vždycky. A teď bylo načase jít do postele, i když to znamenalo, že přijde ráno, dlouhé, strastiplné ráno.

Stephen měl laboratoř Rockefellerova institutu v paměti jako ponurý, nepřívětivý sklep a byl překvapený, jak světlá a přívětivá byla ta chladná místnost ve skutečnosti. Chvíli přemýšlel, jestli se něco nezměnilo v zařízení, až si uvědomil, že on sám je dnes večer daleko odpočatější než včera. Včera večer sem přišli vyčerpaní po namáhavém pracovním dni pod spalujícím sluncem a pak museli vydržet do půl páté ráno – nebylo divu, že dnešní vzpomínka byla všechno, jen ne příjemná.

„Včera večer jsme se trochu ukvapili,“ sděloval Jehošua, jakmile vyňal misku s prvním listem ze zásuvky, kam ji zřejmě zamkl, když mu zavolali, že se s ním setkají na parkovišti v jiné části města. Svoje podráždění nad přerušenou prací už zřejmě zapomněl. „V tom; Ježíš nikdy nežil. Věta byla vytržena z kontextu.“

„Aha,“ udělal jen Stephen.

Jehošua posunul plastikovou vaničku pod ultrafialovou lampu a rozsvítil. Nová trubice naskočila bez zdržování a ultrafialové světlo rozzářilo větu, která byla podstatně delší: Obával jsem se, že smysl všeho mohl být, že Ježíš nikdy nežil, a já byl vyvolen, abych sehrál jeho roli.

„To je zvláštní,“ mínila Judita, když všichni tři nějakou dobu mlčky zírali na zlatě se třpytící rukopis. „Co to může znamenat?“

„Nemám potuchy,“ přiznal Jehošua. „V každém případě to neznamená, že Ježíš nežil. Spíš naopak.“

„Myslím, že bychom měli postupovat systematicky,“ navrhl Stephen. „Jednoduše začít od začátku a pak pokračovat pořád dál. Jinak nad tím budeme celou dobu jen hloubat a nakonec nám z toho praskne hlava.“

Jehošua se díval na horní konec listu, který byl povážlivě roztřepený a proděravělý. Pavučinovitě jemná struktura vlhkého japonského papíru částečně udržela i ty nejmenší útržky, o nichž se ovšem nedalo s jistotou říci, jestli leží na správném místě. „Obávám se, že to nám moc nepomůže.“

„Ale důležité věci určitě stojí na začátku dopisu.“

„Tím hůř.“

Znovu nalil své dva roztoky do plochých misek a připravil si nové chomáčky vaty. Stephen přinesl laboratorní kameru, ujistil se, že je uvnitř film, a přišrouboval ji na stativ. Tentokrát bude všechny pokroky pečlivě dokumentovat.

Na místech lomu to trvalo obzvlášť dlouho, než prastará stopa kuličkového pera dostala barvu. Judita a Stephen tam seděli a přihlíželi, jak Jehošua pracuje. První hodina uplynula jako mávnutím proutku a během času se v laboratoři začal šířit odporně nasládlý pach, který znovu vyvolával bolest hlavy.

Bylo to jako hra puzzle. Pár útržků, na nichž začal být text čitelný, přesunuli na jiná místa, kde dávaly větší smysl. Nakonec se Jehošua opřel dozadu do židle a těžce dýchaje mínil: „Tohle bychom měli zaznamenat. Kdybychom tak mohli vyvětrat!“

Judita vstala a otevřela dveře do chodby. Moc to nepomohlo. Stephen mezitím nastavil stativ do správné polohy a ofotografoval rozluštěný text dopisu.

… nálezce toho-…

– é jméno je Joh–……… –dil jsem se 1.…

… –rickém státě Arizona. Podivný rozmar osu… tomu cht… že zemřu v Pales… prvního stol– a já… chápu jako požehnání.

Judita mu nakukovala přes rameno, zatímco Stephen pořizoval řadu snímků s rozličnou dobou osvětlení a ohniskovou vzdáleností. „Nevím,“ mumlal. „Mně to nepřipadá jako dopis, který píše cestovatel v čase svému komplici.“

„Ano. Jednoznačně ne.“

„A nejdůležitější slova pochopitelně chybí. Jméno. Datum narození. Nic, podle čeho by se dal identifikovat.“

„Jestliže si něco myslel, zopakuje důležité údaje ještě jednou.“

„Ach, takový je už život,“ mínila skepticky Judita. „Chleba s máslem, který spadne ze stolu, padne na tu namazanou stranu. Když hledáme svazek klíčů, bude až v té poslední zásuvce, kterou otevřeme. A nejdůležitější slova v prastarém dopise jsou nečitelná. Kosmický zákon.“

Ryan vzhlédl, když za ním zastavilo auto. Policejní vozidlo. Kruci. Spěšným pohybem, doufal, že nenápadným, nechal zaměřovací zařízení sklouznout pod sedadlo a vytáhl si košili z kalhot, takže mi zakryla mačetu u pasu.

Ve zpětném zrcátku pozoroval, co se děje. Byli to dva muži a chovali se naprosto profesionálně. Viděl, jak ten jeden telefonuje, a na pochybně byla předmětem hovoru poznávací značka jeho auta V tomto ohledu se nemusel ničeho obávat, auto bylo najaté na jméno a na útraty N.E.W. Ale svědčilo to o tom, že ti dva rozumějí svému řemeslu.

Potom, když si to zřejmě vyjasnili, jeden z nich vystoupil tak, že ho auto krylo, a odjistil samopal. Pak vystoupil i ten druhý a šel pomalu směrem k němu. Ryan stáhl stejně pomalu okénko svého auta.

Policista, statný muž v polovině čtyřicítky, jemuž vlasy zešedly a zřídly ve službě, se k němu sklonil a řekl něco hebrejsky.

„Promiňte, nerozumím hebrejštině,“ odpověděl Ryan a podal mu svůj pas. „Předpokládám, že chcete, abych se legitimoval.“

Muž studoval pas. „Vy jste Američan?“ zeptal se pak. Mluvil poměrně slušně anglicky.

„Ano.“

„Prosím řidičský průkaz. A papíry k autu.“ Ryan mu podal žádané dokumenty a muž s nimi zmizel dozadu. Ryan ho viděl, jak telefonuje, zatímco jeho kolega ho jistil. Pak se vrátil k jeho autu, dal mu doklady a zeptal se: „Co tu děláte?“

„Čekám.“

„Na co?“

„Musím vám odpovědět?“

Obočí státní moci se povytáhlo. „Ne, nemusíte. Ale já vás mohu předběžně zajistit, protože se chováte podezřele v bezprostřední blízkosti vládních budov.“

Ryan kývl. Už dávno si pro ně připravil historku. „No dobře, když jinak nedáte… Vidíte tamhle to auto na parkovišti? Patří muži, s nímž mě podvádí moje přítelkyně. Nevím, kde ti dva právě jsou, ale chci tu počkat, dokud se nevrátí.“

„Ach,“ udělal policejní úředník.

„Abych si to s nimi vyříkal,“ dodal Ryan. „Nic víc. Už týdny se vyhýbá rozhovoru se mnou, tvrdí, že si všechno jen vymýšlím…“

Muž vzdychl. Pak se opřel předloktím o střechu auta a sklonil se k němu. „Kamaráde, věřte člověku, co už je dvakrát rozvedený. To nikam nevede. Jestli je po všem, je po všem. Nechte ji, ať si jde.“

„Ale…“ Ryana to zaskočilo. S takovou poradenskou službou nepočítal.

„Znám to, věřte mi. Ale takovými akcemi všechno jen pokazíte. Jeďte domů a dejte jí šanci, aby sama od sebe našla cestu k vám. A když nenajde – člověče, s tím, jak vypadáte, stačí jeden večer v Tel Avivu a máte jinou.“

Ryan zíral na policistu. „Přesto bych tu na ni radši počkal, sir. Abych tu, ech, záležitost jednou provždy vyřídil.“

Do otcovského pohledu se vloudil ocelový lesk. „Je mi líto, kamaráde, ale to nepřipustím. Teď odtud odjedete a dnes v noci se tu už neukážete.“

„Domnívám se, že jsem musel podniknout nezamýšlenou cestu v čase, ačkoli nevím, jak se něco takového může stát. Nemám pro to žádné vysvětlení.

Přihodilo se to při jedné prohlídce nekropole v Bet Šearim, která byla součástí poznávací cesty po Galileji, kterou jsem si koupil u cestovní kanceláře. Když naši skupinu prováděli katakombami, ponořil jsem se tak do prohlížení nápisů a obrazů na rakvích a stěnách, že jsem se opozdil za ostatními. Když jsem je chtěl dohonit, zabloudil jsem a ocitl se najednou v malém sklepení, odkud jsem vystoupal do zcela změněného města. Trvalo mi dlouho, než jsem vzal na vědomí, že jsem se dostal do jiné epochy dějin a nemám s sebou nic než šaty na těle a videokameru v tašce. Naštěstí se mě ujala jedna laskavá rodina, dali mi najíst a poskytli lůžko ze slámy, kde jsem mohl spát, a během času jsem se naučil jazyk a jednoduché zemědělské práce, takže jsem přestal být neužitečným jedlíkem. Přirozeně jsem se snažil pochopit, co se mi stalo, a hledal cesty, jak se dostat zpátky do mého vlastního času, ale marně. Když mladší ze dvou sester mých hostitelů Ester a já jsme se zamilovali, vzdal jsem se svých snah a vzal si ji za ženu a zažil nádhernější lásku, než bych si uměl kdy představit.

Pak k nám došla zvěst o kazateli v nedalekém Kafarnaum; prý se jmenoval Ježíš a říkalo se o něm, že dělá zázraky. Tehdy jsem vybalil videokameru, na kterou jsem už skoro zapomněl, a vydal se na cestu. K dispozici jsem měl jen jediný svazek baterií, který navíc ležel celá léta nepoužitý, ale fungoval výtečně. Možná to souvisí se zdejším horkým klimatem, ale když se bateriím dopřeje nějaký čas absolutní klid, pak se jako by samy nabijí. Postupně se mi podařilo natočit tři videokazety, které jsem měl s sebou – tu třetí bohužel už ne do konce, protože se baterie přece jen vybily.

Od chvíle, kdy jsem si uvědomil, že jsem se ocitl v Palestině na přelomu tisíciletí, žil jsem v obavách, které mi dnes připadají nejvýš podivné. Bál jsem se, že smysl všeho mohl být, že Ježíš nikdy nežil, a já byl vyvolen, abych sehrál jeho roli. Když jsem ho pak viděl…“

Tím končil text na prvním listě.

Stáli kolem mělké misky a dívali se na vlhký, šedý papír, na němž přízračně svítil rukopis. Oči je pálily. Bolest hlavy, způsobená chemikáliemi, které už dávno nevnímali, byla vražedná. Žádný z nich už se nedíval na hodiny. Čas se jako by zastavil.

„Tak je to všechno pravda,“ pronesla Judita tiše. „Byl to cestovatel v čase. A nafilmoval Ježíše.“

„Ano,“ přikývl Stephen. „Ale nesouhlasí výchozí teorie. Nebyl to žádný plánovaný podnik, nýbrž náhoda.“ Postavil foto stativ stranou. Nesměli zapomenout vyndat film z kamery. „Doufejme, že nám na druhém listě prozradí, kam ty kazety schoval.“

„Ale dnes už ne, co?“

Stephen se na ně podíval. Ve zvláštním světle laboratoře byli oba bílí jako stěna. „Hej, vždyť už jsme jen krůček od cíle! Ještě deset minut a víme to!“

Judita s povzdechem obrátila oči k nebi. „Jak často jsem to už tuhle noc slyšela?“

Jehošua si hlasitě odkašlal. „Myslím, že Judita má pravdu.“ Zhasl UV lampu a dal se do uklízení misek a lahviček, použité chomáčky vaty hodil do koše a vrátil židle na jejich místo.

„Hej,“ volal Stephen a chodil za ním. „Jehošuo! Profesore Jehošuo! Přece to nevzdáš, tak blízko u cíle?“

„Já to nevzdávám.“

„Mám obstarat něco k jídlu? Uvařit kávu? Mohli bychom se projít na čerstvém vzduchu a zatím nechat dveře otevřené a pak se dát s novými silami do práce…“

„Ne, Stephene, v tom to není.“ Jehošua zabouchl víko odpadkového koše a opřel se o dřez se skleslým výrazem ve tváři. „Já jsem tolik doufal, že nám to prozradí na prvním listě. Skutečně. Není to v tom, že bych nemohl pokračovat – ale nejde to.“

Peter Eisenhardt vyletěl ze spánku. Teď! Znovu tu byla ta myšlenka, která ho pronásledovala jako neurčité tušení už celé dny a nechtěla se stát konkrétní. Důležitá myšlenka. Zneklidňující myšlenka. Konečně ji má.

Spěšně rozsvítil, vklouzl do pantoflí a županu a pospíchal do konferenční místnosti, kde to ještě pořád bylo cítit potem a hádkou. Vytáhl velké papíry předváděcího bloku, fixky, rozložil všechno na stole a upřeně se na to zahleděl. Ano. Jak to, že na to přišel až teď? Souvislost byla přece naprosto jasná, měla přímo ohromující logiku.

Kaunovi se tím nezalíbí.

Pohledem sledoval hesla, šipky a symboly, jimiž zakreslil své dosavadní úvahy, a nikde nenašel protimluv, nějakou únikovou cestičku, nějaká zadní vrátka.

Kaun to video nebude vysílat.

A je fuk, co se stane.

Spisovatel cítil, jak mu buší srdce. Protože někdo odcestoval do minulosti, může se předvídat budoucnost. Co přijde, se stalo nevyhnutelným.

Děsné.

Nějaký hluk zvenku upoutal jeho pozornost. Zvuk, jako by na parkovišti někdo zabouchl dveře od auta. Eisenhardt šel k okénku a odsunul zatemnění trochu stranou.

Byl to Ryan, pochodoval sem od parkoviště, ruce zabořené hluboko do kapes a každých pár kroků zuřivě nakopl nějaký kámen. Objevil osvětlenou mezeru v okně a vrhl tím směrem vražedný pohled. Eisenhardt honem zatemňovací desku znovu zasunul, uklidil podklady, zhasl všechna světla a vrátil se zpátky do postele.

Stephen zamrkal a vykulil na Jehošuu nechápavě oči. „Co tím chceš říct, že to nejde?“

„Vlastně jsem vám to chtěl povědět už celou tu dobu. Experimentoval jsem s tím druhým listem, ještě než jste přišli, ale na něm to písmo nepřijímá roztok. Nemám tušení proč.“

„Písmo nepřijímá roztok?“ opakoval Stephen přihlouple. Laboratoř, stoly, regály a neonové lampy kolem se proměnily v temný vír a ten se začal kolem nich dvou jako by pomalu roztáčet. „Znamená to…?“

„Ano.“

„Víš to určitě?“

Jehošua se odrazil od dřezu a širokými kroky se vrátil k pracovnímu stolu. „Samozřejmě to vím určitě. Co si vlastně myslíš?“

„Ale jak je to možné? Tím míním, že u toho jednoho listu to přece fantasticky fungovalo. Jak to, že to u drahého vůbec nefunguje?“

„Nemám tušení,“ zavrčel Jehošua a přetáhl přes misku fólii, která měla zabránit, aby obsah vyschl. „Možná je to jiný papír. Možná jiný inkoust. Nebo je to tím, že druhý list ležel na vnější straně, když byly složené, a dostal se do kontaktu s plastikovou fólií. Vím jen, že písmo na druhém listě nemůžu zviditelnit.“

„No to je báječné,“ vykřikl Stephen, vyhodil ruce do výšky a zase je nechal spadnout. „A co tedy budeme dělat?“

„Půjdeme spát.“ Judita se najednou objevila vedle něho a jemně ho podržela. „Nejdřív se na to vyspíme.“

Jehošua si třel oči. „Momentálně nemám žádný nápad. Musím do knihovny. Na něco se podívám do literatury, zeptám se několika lidí. Udělám analýzu toho papíru. Třeba mi pak něco napadne.“

„Člověče,“ vyrazil Stephen. „Já to nechápu. Tak těsně u cíle a pak…“ Bylo dobře, že cítil Juditinu paži.

Jehošua se díval nešťastně. „A to není všechno.“

„Ano? Ještě něco? Tak jen do toho.“

„Profesor Wilford-Smith si dal laboratoř od zítřejšího poledne rezervovat. Chce prozkoumat kostru a návod k používání.“

KAPITOLA 22

Sender: DonaldFrey@aus.new.com

To: JohnKaun@ny.new.com

Message-Id: 5112411B.71B.00201@newsrv01.new.com>

Subject: Jednání Melbourne, *NALEHAVE*

Mime-Version: 1.0

Content-Type: text/plain; charset=iso-8859-1

Johne, nerad naléhám, ale jednání jsou vážně ohrožena! Murdochova skupina předložila novou nabídku, jak jsem slyšel. Už to nemůžu dál protahovat. PROSÍM zavolejte!

Don

Bylo chladno. Chladno a vlhko, nepříjemné, ať se člověk kroutil, jak chtěl. A šíje bolela k nesnesení. Aspoň že už se trochu jasnilo, ráno nemohlo být daleko…

Stephen se zprudka napřímil a rozhlédl se. Seděl v autě. Jak to, že sedí ve svém autě? A Judita ležela vedle něho, schoulená do nemožné polohy na sklopeném sedadle pro spolujezdce. Pak si vzpomněl – zpáteční jízda v noci… jak mu padala víčka… jak Judita usnula vsedě… Nakonec zastavil na nějakém parkovišti, sklopil jejich sedadla a blaženě se oddal spánku.

Teď mu šíji svírala taková křeč, že mu obratle vrzaly o sebe, jakmile jen pohnul krkem. Hnusný pocit. Masíroval si ramena a šíji rukou, druhou otíral zarosena okna. Že se v noci zarosí, uprostřed téměř pouštní krajiny? Ale v noci byla zima, proto byl ještě teď celý zmrzlý. Měli se přikrýt, ale nevzal s sebou žádnou deku, nebo něco podobného. To nebylo moc prozíravé.

Podíval se na hodinky. Půl sedmé. Kdy vyrazili? Muselo být kolem čtvrté. Tudíž spal celé dvě a půl hodiny. No, cítil se podle toho. A hlava ho ještě pořád brněla z včerejších chemických výparů.

Co teď? Ještě pořád byl unavený a Judita rozmrzele bručela, když otevřel dvířka a vystoupil, protože dovnitř vnikl závan svěžího ranního vzduchu a zamíchal vlhce teplým smrádkem, který vyplňoval celé auto jako mokrá vata. Nechtěla se probudit.

Nejlíp bude, když pojede dál, zpátky do tábora. A pak hurá na kutě.

Jenom se ještě trochu víc probudit. Rozhýbat paže, vyklepat nohy. Poměrně čilý provoz, už touhle dobou. Vždyť byla neděle ráno. Ale tady je Izrael, tady je neděle pracovní den.

A jednou už si taky bude muset důkladně rozmyslet co dál. Jaké stopy vlastně měli. Kaun chtěl dnes začít se zkoumáním kostry a návodu k použití. Byl to vyrovnaný závod. A mít pocit, že má člověk lebku naplněnou skelnou vatou, to nebyla dobrá startovní pozice.

Takže spánek. Nastoupil zpátky do auta, nastartoval. Judita sebou zavrtěla, zaujala méně skrčenou polohu a chrčivě spala dál, když se rozjel.

Papež obvykle vstával v pět hodin ráno a po ranní toaletě se půl hodiny modlil ve své soukromé kapli. Pak se úplně oblékl, v posledních letech už s pomocí mladého mnicha, než se odebral na snídani. Snídal ve společnosti dvou tří kardinálů v malé, růžovočerveně tapetované jídelně u prostého, holého dřevěného stolu. Rozhovor se většinou točil kolem záležitostí úřadu; mnoho času na soukromé věci nezbývalo, už proto, že skoro žádné soukromé věci neexistovaly. V průběhu let se papež stal úřadem, do něhož ho po zbytek života zvolili, splynul s ním a stal se s ním totožným. Byl to proces, během něhož přestala existovat soukromá osoba, jíž papež kdysi možná byl.

Scarfaro samozřejmě přesně znal papežovy každodenní zvyklosti. Sám nebyl přítelem časného vstávání, objevil se až krátce před sedmou u soukromého tajemníka, který měl na starosti termínový kalendář nejvyššího církevního hodnostáře, aby si vyjednali audienci. Tajemník byl rozmrzele hledící Francouz s řídkými vlasy, kolem padesátky. Nevěděl, jakou pozici Scarfaro vlastně zaujímá. Věděl jen, že Svatý otec mu dal pokyn, aby k němu Siciliána vždycky pustil.

Papežovy komnaty byly komnatami středověkého knížete. Stěny, stropy, podlahy – na všem bylo tolik přepychu a nádhery, kolik se tam jen vešlo. Na stěnách drahocenné malby, vzácné intarzie v podlaze, štuk na stropu samá kudrlinka, velikánské olejomalby v těžkých zlacených rámech, gobelíny, lustry, monstrózní postel s nebesy a barokním baldachýnem – a všude krucifixy ve všech velikostech, barvách a provedeních. Muži, který zastával tento úřad, vlastně nic nepatřilo, a ani to nebylo výrazem jeho osobnosti, všechno převzal od svého předchůdce a vše zase předá svému nástupci. Pokud měl člověk příležitost, aby si zvykl na celou tu nádheru, která zpočátku přímo omračovala, pak měl dojem, že pobývá spíš v jakémsi obytném muzeu než v útulných místnostech. Scarfaro sice věděl, že se tu pravidelně a důkladně uklízí, přesto mu pokaždé připadalo, že je to tu cítit prachem.

Papež seděl v pracovně v křesle s vysokým opěradlem, u vysokého okna, takže na něho dopadalo světlo ranního slunce. Na stolku vedle něho stála sklenička čaje a na klíně mu spočívala složka s novinovými výstřižky, které byly všechny okopírovány ve zvětšeném formátu, aby je mohl snadněji číst. Trhl sebou, když Scarfaro vstoupil. Zřejmě na chvíli usnul.

„Snídaně je pro mě čím dál namáhavější,“ řekl papež tiše, když Scarfaro před ním poklekl a políbil mu pečetní prsten. „Každé ráno se modlím o sílu, abych zvládl dnešní den, ale každý den cítím, že mi sil spíš ubývá.“

Scarfaro se pozorně díval na muže v bílé sutaně. Viděl tvář poznamenanou věkem, v níž se již dala rozeznat blížící se smrt. Viděl ruce, jak se s postupující Parkinsonovou nemocí třesou stále silněji.

Papež drobným pokynem ukázal na židli poblíž a Scarfaro si ji rychlým pohybem přitáhl. „Co tě ke mně přivádí, Baptiste?“

„Byly provedeny vykopávky, Vaše Svatosti,“ začal Scarfaro svou zprávu, „v Izraeli…“ Mluvil tiše, ani ne deset centimetrů od Papežova ucha, uvedl přesně veškeré detaily a na závěr připojil vlastní výklad daných událostí. Pak se odmlčel a dopřál stařeckému církevnímu hodnostáři čas k přemýšlení.

Papež přemýšlel dlouho. Ruce složené přes sebe, hleděl z okna, odkud byl vidět zářivý Řím a neustále lehce pohyboval hlavou nahoru a dolů, tak lehce, že se nedalo poznat, jestli je to Parkinson, nebo přemítavé pokyvování.

„Myslím, že se mýlíš, Baptiste,“ řekl nakonec polohlasem a na chvíli zněl jeho hlas opět pevně a přesvědčivě jako dřív. „Myslím, že ten John Kaun nám svůj nález chtěl skutečně prodat. Proto se obrátil na finanční instituci.“

„Ale vždyť ho ještě vůbec nemá. Pokud vůbec existuje.“

Papež vzdychl. „Přál bych si, aby mě Pán Bůh již povolal a aby na mém místě stál někdo mladší, někdo, kdo ještě má potřebnou sílu. Ale nyní to musí jít i tak. Baptiste, vyprav se do Izraele. Udělej, co je potřebné pro blaho církve.“

Scarfaro se překvapeně nadýchl, pak sklonil hlavu, zatímco se mu vzadu v hlavě myšlenky již osamostatnily a začaly organizovat všechno, co bylo potřeba. „Jak poroučíte, Otče.“

„Baptiste…“ Papež ho vzal za ruku, pevně ji svíral chladnými prsty, a naléhavě se na něho podíval. „Dobře mě poslouchej…“

A Luigi Scarfaro poslouchal.

Stephen byl k smrti unavený. Doprovodil Juditu k jejímu stanu, který byl mezitím z půlky prázdný, protože její sousedka už odcestovala. Judita se bez jediného slova, aniž by se svlékla nebo přikryla, jednoduše svalila na neustlané polní lůžko a okamžitě usnula. Stephen ale musel ještě něco vyřešit. Zatím tedy žádný spánek.

Trochou vlažné vody z umyvadla si protřel oči, to však pramálo pomohlo proti otupělé hlavě a tíži, kterou cítil ve svalech. Cítil se špinavý. Tričko se mu lepilo na tělo. Pot, který mu v noci zaschl na kůži, začal svědit. Slipy byly ještě pořád vlhce zpocené a štípaly ho v rozkroku. Nutně potřeboval sprchu, pár hodin spánku a čisté prádlo. V uvedeném pořadí. Znepokojeně pozoroval, že sprchové kabiny připravovali k odvozu. Nicméně jednu zřejmě prozatím nechali stát.

Ranní slunce stoupalo stále výš nad krajinu, která mu dnes víc, než kdy jindy připomínala měsíční končinu, již se někdo pokoušel ozelenit. Před tisíci lety. Bylo stále větší horko, snad se mu v jeho stanu podaří usnout.

Ale dělalo mu dobře, když se pohyboval a zhluboka dýchal. Zahánělo to pocit vaty v hlavě. Za to určitě můžou ty chemikálie, co jiného? Vždyť to nebyla první probdělá noc, ale ještě nikdy se necítil tak rozmlácený. Psal písemky ke zkouškám po proflámované noci a nenapsal je nejhůř.

Nakonec našel profesora ve stanu, kde byly ve velkých ocelových skříních archivovány fotografie a záznamy o výkopových pracích, profesor Wilford-Smith právě pořádal jakési lístky, které vypadaly jako osobní podklady. Stephen býval obvykle velmi dobrý ve čtení spisů, které byly vzhůru nohama nebo je viděl v zrcadle, ale ne dnes. Dnes ho to také ani nezajímalo.

„Ano?“ otázal se vedoucí vykopávek s roztržitým pohledem přes okraj brýlí.

„Chtěl jsem vám jen sdělit, že odlétám domů příští pátek.“

„V pořádku.“

„A chtěl jsem se zeptat, jestli smím do té doby zůstat v táboře.“

„Ale jistě. Tento týden je vám tábor v každém případě ještě k dispozici.“

„Dobrá.“

Stephen čekal. Ale profesor se už zase věnoval svému papírování. Neřekl nic na ten způsob jako Ach Stephene, když tu právě jste… chci dnes začít se zkoumáním těch podivných nálezů z areálu 14 – pomůžete mi potom s jejich vyzvednutím? Místo toho se po chvíli zarazil a znovu se na Stephena podíval přes horní obroučku brýlí. „Máte ještě něco?“

„Ehm, chtěl jsem – chtěl jsem se zeptat, jestli už máte nějaké výsledky.“

„Výsledky? V jakém smyslu?“

„No – v tom špionážním případě. Nebo co to vlastně bylo. Nálezy v areálu 14, však víte.“

„Ach ano, jistě. Ne, zatím jen zkoumáme. Žádné výsledky nemáme.“

Stephen měl na hrudi pocit, jako by mu ji někdo opásal řemenem a vzal si do hlavy, že každou minutu utáhne řemen o jednu dírku. Díval se na profesora, který zřejmě pokládal hovor znovu za ukončený, a rozhodl se, že se nenechá jen tak odbýt.

Rychle přistoupil blíž a sklonil se nad stolem, u něhož seděl šedovlasý vyzáblý vedoucí vykopávek „Profesore, smím se vás ještě na něco zeptat?“

Wilford-Smith překvapeně vzhlédl. „Copak?“

„Proč jste mi hned přikázal, abych o všem mlčel, když jsem vám předal pouzdro s návodem k použití. Co myslíte, oč se vlastně jedná?“

„Myslel jsem, že to tak bude nejlepší,“ odpověděl profesor pomalu. Pak se zadíval vedle Stephena kamsi do prázdna a zamyšleně dodal, jako by – ponořený do úvah – mluvil sám se sebou: „Také jsem samozřejmě pokládal za nejlepší, když vyrozumím mister Kauna. Teď začínám mít dojem, že to byla chyba.“ Rozvážně pokýval hlavou. „Byla to chyba.“

Stephenovu přítomnost jako by přestal vnímat. Vzdychl a věnoval se opět svým papírům.

John Kaun dorazil zpátky do tábora Bet Hameš kolem půl jedenácté. Po neklidné noci plné strašlivých snů a odporném ránu se cítil ohavný a zmačkaný a nedokázal se dál bránit bídné náladě, vždyť se už od včerejška večer pořád jen ovládal. Nenáviděl neúspěchy, tak už to zkrátka s ním je. Nedalo se jen říci, že je neměl rád – on je z hloubi duše nesnášel, a když se mu nepovedlo něco podobného jako tento útok na vatikánskou pevnost, pak mu to zkazilo víc než jeden den.

A tady se neodehrálo taky nic potěšitelného. Ten student a jeho přítelkyně setřásli Ryana, jako by to byl nějaký začátečník. Tady se mohl aspoň trochu odreagovat. Ještě štěstí, že obytné přívěsy měly zvukovou izolaci.

Od vědců nepřišlo nic nového, jen ten německý spisovatel se konečně znovu ohlásil a požádal o dovolení, aby mu směl přednést svou novou myšlenku. Myšlenkový pochod, který prý má železnou logiku, tvrdil.

Zcela určitě zase něco poraženeckého. V hlavní redakci N.E.W. se tvrdilo, že Němci jsou mistři světa ve vymýšlení pochybností všeho druhu. Uvidíme. John Kaun zavile kývl na spisovatele a opřel se dozadu.

Eisenhardt si hned všiml, že mediální magnát má mizernou náladu, a ptal se, jestli si vybral správnou chvíli pro to, co mu mínil předestřít. Ale teď už tu zkrátka byl a s ničím jiným nepočítal. Začal se potit i přes klimatizaci běžící na plné obrátky.

„Se stoprocentní jistotou nebudete moci to video vysílat – přinejmenším příští tři roky ne.“

Kaun za psacím stolem zavrčel jako šelma, ruce na břiše zaťaté jako pařáty. „Už jednou jsem vám řekl, že úvahy tohoto druhu nechci slyšet.“

„Je mi jedno, jestli se vám to líbí nebo ne, mister Kaune,“ slyšel Eisenhardt sám sebe, jak se rozhodně staví na odpor, a velice ho to překvapilo. „Je to myšlenka, která má železnou logiku. Zkrátka si ji poslechněte, abyste ji znal. Koneckonců si to platíte.“

Průmyslníkovy oči se na okamžik zableskly jako oči tygra. Pak mu v koutku úst cuklo. „Dobrá,“ prohlásil. „Ten argument beru. Poslouchám.“

„Předpokládejme, že video i kameru najdete a snímek budete vysílat. Něco takového byste zajisté udělal v rámci zvláštního vysílání, které bude možné vidět na celém světě?“

„Na to se můžete spolehnout!“

„A určitě ne jen jednou, nýbrž opakovaně.“

„Ale ovšem. Tak často, jak to bude nejvýhodnější pro co nejvyšší sledovanost.“

„To přece znamená, že po třech letech by se toto video stalo víceméně všeobecně známou věcí. Každý trochu vzdělaný člověk na tomto světě by o něm určitě slyšel, ale pravděpodobně by ho aspoň jednou viděl.“

„To je naším cílem, správně.“

Eisenhardt se odmlčel, aby se podíval, jestli na to Kaun přijde sám od sebe. Ale multimilionář na něho hleděl dál tázavě, a tak Eisenhardt úvahu dokončil. „Co myslíte, který mladý muž,“ ptal se naléhavě, „se pak rozhodne: ‚Odcestuji do minulosti a obětuji svůj život, abych natočil video, které už tři roky neustále běží v televizi‘?“

Bylo to jedinečné uspokojení sledovat, jak to v Kaunově hlavě pracuje a přemítá, jak mu to dochází a jak se americký obchodník nakonec narovnal v křesle jako svíčka.

„Damned!“ zvolal. „Máte pravdu. Jestliže video ukážeme dřív, než se bude cesta do minulosti konat, pak pro ni odpadne veškerá motivace!“

„Přesně tak. A pak by se žádná cesta v čase nekonala. Ale taky by neexistovalo video, které byste mohl vysílat.“

„Nechte toho!“ okřikl ho Kaun. „Mně z toho praskne hlava! Co to má znamenat?“

„To znamená, že je nebudete vysílat, dokud neodstartuje cesta do minulosti.“

„Ale když je najdu a přece budu vysílat?“

„Nebudete je vysílat, ať už z jakéhokoli důvodu. Nestane se to. Možná proto, že video zkrátka přece jen nenajdete. Vím, že tohle nechcete slyšet. Možná je i najdete, ale necháte si je tři roky pod zámkem. Nebo déle. V každém případě se cestovatel v čase vydá na svou pouť ve světě, kde se nebude nic vědět o snímcích, které on natočí – nebo natočil.“

Kaun klesl do svého křesla a hluboce se zamyslel. Eisenhardt trpělivě čekal. Přinejmenším to nevypadalo, že by mediální magnát mínil vyletět, jak se Eisenhardt už trochu obával. Naopak, čím déle dumal, tím víc se mu zlepšovala nálada.

„To by přece mohlo taky znamenat,“ ujistil se nakonec, „že se mi podaří to video prodat katolické církvi. A ta je schová na věky věků pod zámek. Co tomu říkáte?“

Eisenhardt se zarazil. Tahle varianta ho nenapadla. Uvážil ji a přikývl. „Ano. I to by bylo jedno vysvětlení.“

Kaun se zašklebil. Jako by se snad chtěl rozesmát. „Víte, co to znamená? Co jste tu právě dokázal?“

„Co jsem právě…?“ opakoval Eisenhardt nejistě. Kaun zřejmě objevil na celé věci okolnost, která jemu unikla. K zlosti.

„Jestliže video získá církev,“ vysvětloval průmyslník s potěšením, „a pak je uchová v tajnosti, znamená to, že je v tajnosti uchovat musí. Například proto, že na snímku bude něco, co zpochybní celé církevní učení – správně?“

Eisenhardt ohromeně přikývl. To vůbec není hloupé. Najednou si uvědomil, že jistá jeho část se ustavičně snažila najít důvody, proč by mohl na amerického milionáře shlížet svrchu. Přibližně podle hesla: Okay, je multimilionář, ale to jen dokazuje, že je to omezený, hamižný chamtivec, jehož horizont končí u čtyř základních početních úkonů a výpočtu procenta. Kdežto já jsem intelektuál, muž ducha, a to je to, na čem nakonec záleží.

Zjištění, že John Kaun je ve skutečnosti zatraceně inteligentní a nápaditý, ho zlobilo. Není vyloučeno, že měl cenu těch svých milionů.

„Pokud ale,“ rozvíjel Američan nit své myšlenky dál, „má video tak výbušný obsah, pak to znamená, že za ně mohu žádat v podstatě jakoukoli cenu. Všechno nebo nic, mister Eisenhardte. Chápete to? Vaše argumentace s železnou logikou dokazuje, že buď zcela ztroskotáme – protože video vůbec nenajdeme – nebo zvítězíme na celé čáře.“

Odvoz nálezů z areálu 14 proběhl naprosto nenápadně. Profesor Wilford-Smith a Šimon Bar-Lev se společně odebrali do jámy, kolem níž rozestavili několik schrán z hrubě leštěné ušlechtilé oceli a naplnili je na prst vysoko prosátým pískem. Pak si oblékli tenké plastikové rukavice a umístili kosti mrtvého jednu po druhé do transportních schrán. Nakonec položili s příslušnou opatrností do speciální schrány lněný pytlík, obsahující na troud suchý sešitek s návodem pro videokameru. Pak byly všechny ocelové schrány naplněny maličkými kuličkami z chemicky neutrální pěnové hmoty a uzavřeny víkem.

Podobným způsobem už často odváželi zvlášť cenné nálezy. Jediný rozdíl tentokrát spočíval v tom, že celou akci filmovalo několik kamer. A že každá ze schrán byla opatřena masivním visacím zámkem.

Ocelové schrány naložili na nákladní auta a zanedlouho se celý konvoj rozjel směrem k Jeruzalému. Zvířený prach se ještě ani neusadil a již se začalo s bouráním stanu, který byl po celý týden vztyčen nad místem nálezu. S výjimkou těchto prací vypadal předtím tak živý tábor teď jako po vymření.

Kaun měl ještě pořád špatnou náladu a okolnosti nevypadaly, že by mu ji v brzké době měly zlepšit. Prohlížel si poměrně nevábnou zadní stranu budovy a obzvlášť znechucený pohled vrhl na velký kontejner s odpadky, stojící vedle nákladní rampy a šířící po dvoře příšerný puch.

„Neřekl jste mi, že je muzeum dnes otevřené,“ zavrčel na profesora Wilforda-Smithe.

„Rockefellerovo muzeum je otevřené každý den,“ vysvětlil profesor klidně. „Každý den od deseti dopoledne do pěti odpoledne. Kromě pátku a soboty, to se zavírá už ve dvě odpoledne.“

„Ach,“ udělal milionář.

Za nízkou balustrádou se vynořila skupina mladíků a dívek, která povykovala před hlavním vchodem. Několik z nich lezlo po závoře a vesele na ně mávalo dolů.

„Vy se vážně chystáte zkoumat naše nálezy, zatímco po domě pobíhají všichni tihle lidé?“ Způsob, jakým Kaun vyslovil slovo lidé, zněl spíš tak, jako by vlastně chtěl říci hmyz.

„Nehrozí žádné nebezpečí. Publikum nemá přístup do traktu s laboratořemi. Většina z nich vůbec netuší, že tu něco takového existuje.“

„Tak. A já říkám, abychom to všechno zapakovali a dopravili do Ameriky do nějaké soukromé laboratoře, kde budeme mít všechno pod kontrolou.“

Profesor chvíli mlčel, jen se díval vzhůru k nebi a mrkal do prudkého slunce. „K tomu byste potřeboval povolení izraelských úřadů.“

„Však já je dostanu.“

„Nejsou to žádní hlupáci. Musel byste jim ty nálezy ukázat.“

Kaun nespokojeně zamručel. „Ano, ano. Tak dobře.“ Dal svým lidem pokyn, na který čekali.

Profesor šel s klíči napřed a muži s kovovými bednami jej následovali chladnými chodbami, jejichž stěny byly vyzděné světlými cihlami, míjeli bíle nalakované ocelové dveře, až dorazili do prostorné laboratoře s dlouhými stoly plnými zvětšovacích skel a mikroskopů a dlouhými regály podél stěn se spoustou lahviček s chemikáliemi. Kaun se rozmrzele rozhlížel. To všechno v něm nevzbuzovalo velkou důvěru. Jako by tu zbylo zařízení z šedesátých let.

V místnosti stál náhle Ryan doširoka rozkročený. „Zámky ve dveřích jsou naprosto nedostačující,“ prohlásil hlasitě. Ukázal na šedé ocelové dveře vedoucí do laboratoře. „Tohle vám otevřu sponkou do vlasů během třiceti vteřin. Směšné. Musíme bezpodmínečně…“

„Šetřete si plíce, Ryane,“ vyštěkl na něho naštvaně Kaun. „A nechoďte mi na oči, dokud nebudu v lepším rozmaru.“

„Ale, pane, to je…“

Kaun skoro ječel. „Všichni, co se nechají tahat za nos poloodrostlými studentíky, mají dnes přestávku ve vysílání! Rozuměl jste, Ryane?“

Ryanův obličej zůstal bez výrazu. Nejvýš by se dalo zaznamenat, že lehce přivřel oči, pokud by ho někdo ostře pozoroval. Už nic neřekl, poslušně kývl, otočil se a zmizel.

Na okamžik panovalo rozpačité ticho. Kaun se otočil kolem vlastní osy. „Tak co je? Rozestavte kamery a lampy!“

Jehošua se probudil s pocitem, že má napuchlý obličej. V pokoji bylo navíc příliš světlo a příliš horko. A on měl na sobě ještě pořád oblečení ze včerejška. Co se vlastně stalo? Matně se rozpomínal, že vešel a padl na postel… Ta hlava! Odploužil se k umyvadlu, pustil studenou vodu a podržel pod ní hlavu, až se začal dusit. A na věšáku samozřejmě není ručník. S mokrou hlavou ťapal bytem, otvíral skříně a vytahoval zásuvky, až konečně našel ručník, který si mohl omotat kolem hlavy.

Seděl na pelesti, vytíral si vlasy a uvědomoval si, jakým požehnáním by pro laboratoř bylo zařízení na odvětrávání, když se tam musí pracovat se snadno se vypařujícími chemikáliemi. Bylo mu zle. Včera se určitě přiotrávili. Celé tělo měl jakoby nemocné. Svěží vzduch, to bylo to, co teď potřeboval. Zprudka otevřel jedno okno, ale dovnitř vevanul jen horký, dusivý smog letního odpoledne v Jeruzalémě.

Zatímco se díval ven na město, zlatě se třpytící ve sluneční záři, znovu si vzpomněl na všechno, co se odehrálo včera. Co neuvěřitelného se událo. Tíživého. Sedl si k psacímu stolu, nedbale navršil stoh papírů na stranu stolu – na jiný stoh papírů – a vytáhl z regálu na knihy svůj deník.

„Světlo!“ volal někdo. Ozvalo se cvakání a praskání a halogenové světlomety na vysokých, vratce vyhlížejících stojanech ozářily laboratoř oslnivě jasným světlem. Na monitorech videokamer zmizela černá barva a udělala místo černobílému obrazu dané scenérie.

Mikrofony zachytily hlas profesora Wilforda-Smithe. Starý archeolog mluvil netrpělivě, podrážděně: „Můžu už začít?“

„Moment. Ano, všechny kamery běží. Prosím, profesore!“

Přestávka. Pak začal profesor poučně mluvit pro kamery. „Zde máme kostru muže, kterého pokládáme za cestovatele v čase. Přinejmenším pro tuto chvíli neexistuje žádná jiná hypotéza, jež by mohla vysvětlit zjevné anachronismy, které jsme na kostře objevili. Především je nápadné, že lebka vykazuje tři bezvadné plomby na zadních stoličkách, zatímco početné další zuby jsou zřetelně zkažené nebo vůbec chybí. Vysvětlujeme si to tak, že plomby byly aplikovány před mužovou cestou do minulosti, kdežto pozdější poškození zubů – když muž již žil v minulosti – se už nedalo ošetřit adekvátním způsobem.“

Profesor pak předestřel pracovní postup, který Šimon Bar-Lev současně zapisoval do poznámkového bloku. „Nejdřív musíme přesně analyzovat složení materiálu zubních plomb. Při vyhodnocování výsledků je nutno zohlednit, že toto jsou první dva tisíce let staré amalgámové plomby, jež nám jsou známy. Složení se pravděpodobně mění pod vlivem difúze rtuti obsažené v plombách. Nicméně snad přece jen bude možné zjistit, zda se jedná o určitý produkt, používaný zubními lékaři v dnešní době.“

Šustění. Někdo zakašlal a sklidil káravý pohled vedoucího natáčení.

„Obdobně proměříme ještě jednou co nejpřesněji celý chrup. Pomocí údajů o zubech by se mohlo podařit, že bychom zjistili totožnost mrtvého.“

Kaun stál v pozadí se založenýma rukama a sledoval dění. Vidět, jak tu leží kostra, a sledovat, jak ji oba archeologové zkoumají, Kauna znepokojovalo víc, než byl ochoten si přiznat. Ta představa, že člověk, k jehož tělu patří tenhle skelet, v tuto chvíli někde na světa žije, dýchá, a možná se připravuje na svou smělou výpravu!

Zašilhal po Eisenhardtovi. Cestou sem se ho ptal, jak může jedna a táž kostra existovat takříkajíc dvakrát. Německý sci-fi autor se na něho jen udiveně podíval a pak mu vysvětlil – jako by to byla ta nejsamozřejmější věc na světě –, že v tom je právě ten vtip při cestování v čase: na paprsku času se vytvoří jakási smyčka.

„Dále zde máme čistě zhojenou zlomeninu na levé holeni. Zpozorovali jsme ji až při vynášení kostí z hrobu. Tuto kost zrentgenujeme; možná ještě obsahuje kostní šroub nebo jiný implantát. Pokud budeme mít štěstí, bude se jednat o implantát opatřený číslem, takže bychom identitu mrtvého mohli zjistit pomocí sériového čísla.“

Životní dráha člověka, normálně počínající jeho narozením a končící smrtí, je v případě cestovatele časem jako by přeťata. Náhle a beze stopy se přeruší někdy v blízké budoucnosti, aby se v daleké minulosti – přicházejíc z nicoty – včlenila do struktury světa na přelomu tisíciletí. Z historického hlediska se pozdější život, stáří a smrt tohoto neznámého udály už před dvěma tisíci lety, neodžitých zůstalo těch několik let do okamžiku cesty v čase. Ovšem ze svého osobního úhlu pohledu to cestovatel časem bude zažívat zcela jinak. Podnikne cestu časem, a teprve pak – což pro zbytek světa bude předtím, totiž před dvěma tisíci lety – dorazí do starověkého světa, kde splní svou misi a kde pak bude žít až do konce svých dní.

„Přejděme k váčku. U vnějšího obalu se – jak se zdá – jedná o len, my však vlákna podrobíme exaktní analýze. Zajímavá je i otázka, jakou barvu měla látka a jestli jde o barvu, která byla k dispozici již na přelomu tisíciletí. – Mohla by se jedna z kamer přiblížit? Otevřu teď plastikový obal, který je v látkovém váčku, a vyjmu uvnitř se nalézající návod k použití.“

Judita se probudila, když jí někdo divoce cloumal ramenem, a měla pocit, že ji dusí pět metrů tlustý polštář z prachového peří. Převalovala se sem a tam, snažila se uniknout prachovému polštáři a někdo na ni mluvil, říkal něco o kávě a pořád opakoval: „Judito, halo, Judito!“ Nakonec přece jen nějak otevřela oči, a když se z očního pole vytratily závoje a hvězdy, poznala Stephena. Ten ještě pořád mluvil o kávě a šklebil se, jako by se jí vysmíval.

„Počkat, počkat. Okamžíček. Pomalu.“ Obtížně se napřímila a držela si hlavu, která byla otupělá a jako by napuchlá. „Kolik je?“

„Tři pryč.“

„Cože?“ Vzduch ve stanu byl neuvěřitelně horký a dusný. Cítila, jak má děsně zpocené vlasy. Holé šílenství, takhle dlouho spát, když na člověka praží slunce. Stephen ji možná zachránil před kolapsem, když ji vzbudil.

„Tři pryč. Tak co, jak je – půjdeš taky?“

„Taky? Co? Kam?“

Stephen vzdychl. „Do kuchyňského stanu, abychom si uvařili kávu. Jestli totiž vzápětí nedostanu velkou černou kávu, upadnu do komatu.“

Ještě pořád byla celá popletená. „Copak si ji člověk musí vařit sám?“

„Ano.“

„Odkdy?“

„Ode dneška. Od doby, kdy tady už skoro nikdo není.“

„Ach tak.“ Judita se ohlédla. Stina tu nebyla, její polní lůžko zmizelo. Už odjela, správně. „Ach ano, myslím, že bych taky snesla jednu kávu.“ Chtěla by se vysprchovat a převléct. Usnula oblečená a cítila se děsně. Pravděpodobně taky tak vypadala. „Teď hned?“

„Ano. A nepřemýšlej o tom, jestli se předtím nechceš vysprchovat. Je tu už jen jedna sprcha a voda bude až dnes večer.“

„Tedy, ti mají naspěch, aby se nás zbavili.“

„Správná zkouška naší vytrvalosti.“

Podívala se na něho. Nějak to dokázal, že vždycky vypadal, jako by byl naprosto pánem situace. „To byla nefalšovaná foxxovská věta,“ zkonstatovala.

„Pojď, půjdeme,“ vybídl ji. „Přihlášku do klubu mých fanoušků můžeš vyplnit až potom.“

Plastikový obal držely kovové svorky otevřený a profesor Wilford-Smith se Šimonem Bar-Levem opatrně vytahovali dva tisíce let starý papírový sešitek, aby jej položili do předem připravené plastové vaničky. Profesor komentoval jejich práci pro kamery. „Papír je světlý, písmo dobře čitelné, vůbec celý sešitek je obdivuhodně zachovalý. Přibližně pět krát deset centimetrů velký růžek, chybějící u titulní stránky, byl odebrán minulý týden ještě na místě vykopávek za účelem určení stáří. Papír je přirozeně velmi křehký, budeme jej muset ošetřit ve zvlhčovači, než oddělíme jednotlivé listy. Jistě bude zajímavé přečíst si návod na obsluhu přístroje, který bude na trhu až za několik let a v danou chvíli ještě vůbec není vyroben.“

Odmlčel se. Sešitek s návodem ležel na své podložce. Jedna z kamer se přiblížila, aby ukázala titulní list ve velkém formátu.

SONY MR 01

Digital CamCorder.

User’s Manual – US Version.

Pohled profesora Wilforda-Smithe však ještě pořád poutalo něco, co objevil v otevřeném plastikovém obalu. „Dovolte prosím,“ zamumlal, odstrčil kameru stranou a sklonil se nad artefaktem.

Narovnal se a držel v pinzetě malinký šedivý papírový útržek. Přitáhl si jedno ze zvětšovacích skel. „Šimone, podívej se na tohle.“

Izraelec se na něho tázavě podíval. Pak si nález prohlédl pod lupou. „Ze sešitku nic nechybí,“ řekl pak. „Kromě toho má světlejší papír.“

„Přesně.“ Profesor položil šedivý cípeček do malé keramické misky. „Budeme to muset podrobněji analyzovat, ale pravděpodobně je to jiný druh papíru.“

Na okamžik zavládlo v laboratoři hrobové ticho. Jako by každý zadržel dech. Bylo slyšet jen tiché bzučení kamer. Profesor Wilford-Smith vzhlédl a jeho pohled se zkřížil s pohledem Johna Kauna, v jehož očích doutnalo neblahé tušení.

„Zdá se, že v plastikovém obalu se původně nalézal ještě jiný papír,“ zkonstatoval archeolog nezvučně.

Milionářovy oči se rozšířily. Jeho rty formovaly beze zvuku jméno, na které oba v tomto okamžiku mysleli. Stephen Foxx.

Pak ten okamžik pominul. John Kaun zařval tak silně, jako by chtěl, aby silou jeho hlasu popraskaly objektivy kamer.

„Ryane!“

KAPITOLA 23

Sender: JeremyLloyd@waterhouse.ny.com

To: DonaldFrey@aus.new.com

Message-Id: <77024520.ACF0.53751@mail-delivery-srv.com>

Subject: „Melbourne-Deal?? Co se děje??“

Mime-Version: 1.0

Content-Type: text/plain; Charset=us-ascii

Done, co se to tam u vás dole děje? Tady na Wall Street se jen rojí nejdivočejší pověsti, že se prý Kaun definitivně stáhl z australského kšeftu. Můžeš mi poskytnout informace ze zákulisí? Máme těžké problémy udržet kurz NEW. Pokud se CEO už brzy znovu nezapojí do dění, tady se všechno rozsype.

Naléhavé Jeremy

Stephen Foxx si ustavičně míchal kávu a přitom listoval svým potrhaným průvodcem. Judita líně uvažovala, jestli by bylo možné prodřít kávovou lžičkou dno šálku, a pokud ano, jak dlouho by to trvalo. Pravděpodobně už dlouho ne.

„Tady,“ řekl najednou Stephen a hlasitě předčítal: „Bet Šearim. Na jižním svahu pohoří v Dolní Galileji – viz též: Galilea – nad západním výběžkem Jezreelského údolí. Byl obklopen rozsáhlou nekropolí, považovanou za posvátnou.“ Četl si dál pro sebe, očima klouzal po zjevně dlouhém úseku textu, aby občas ze sebe vyrazil několik slov, která bez souvislosti nedávala moc smyslu. „Poprvé ji zmiňuje Josephus pod jménem Besara… ve druhém století sídlo sanhedrinu, v závorce: židovský soudní dvůr za římské okupace… ach, tady, tady to je: V severovýchodní části rozeznáváme pět stavebních epoch, první trvá od prvního století před Kristem do poloviny druhého století po Kristu. To je ono. V té době tam musel dorazit.“

„Mmh,“ udělala Judita.

Stephen přestal míchat. „Možná bychom se tam měli porozhlédnout.“ Upil doušek, stáhl obličej, přidal ještě lžičku cukru a znovu začal míchat.

Seděli v nejzazším koutu kuchyňského stanu, kde byl největší stín. Většinu vysokých ledniček, které tu stály, už odpojili, odlednili a vyprázdnili. Stephen a Judita sice našli kávový prášek a cukr, ale ke Stephenově lítosti ani jediný balíček mléka.

„Možná,“ brumlala Judita. Ze svého místa mohla vidět obytné přívěsy a část parkoviště. Všechno bylo jako po vymření. Cestou sem viděla tři Italy, jak balí, a Francouzka Chantal, která jí byla podobná jako starší sestra, právě podnikala nostalgickou procházku na rozloučenou vzadu u vykopávek. Stan z areálu 14 byl složený. Celá smečka, která se věčně motala kolem toho Johna Kauna, zmizela spolu s ním do Jeruzaléma, s výjimkou tří mužů, kteří líně seděli před karavanem a podřimovali ve slunci.

Totiž, právě přestali podřimovat. V jednom obytném přívěsu zazvonil telefon a jeden z mužů musel chtě nechtě vstát a jít dovnitř.

Judita upíjela kávu malými doušky. Podle jejího vkusu byla káva tak akorát. Ale ona kávu přece pila černou. „Myslíš, že ta kamera opravdu existuje? Po dvou tisících letech?“

„Proč ne? Návod k použití přece taky ještě existuje a je jenom z papíru.“

„Ale kamera je velká a těžká. Předpokládejme, že ji někde zahrabal. Někdo ji mohl vyhrabat, už před stoletími. A pak ji určitě rozebral, aby zjistil, co to je.“

„Ano, ale to si musel uvědomovat i cestovatel v čase. Nezapomeň, že na to měl pravděpodobně desítky let. A podle toho, jak začal svůj dopis, tak nějaké vhodné místo určitě našel. Takové, u něhož si byl jistý, že tam nikdo nebude kopat.“

Muž znovu vyšel ven, sebral ze židle svůj opasek s pistolí a připnul si ho. Mluvil s tím druhým.

„A to popsal na druhém listu svého dopisu.“

„Přesně tak. Je to…“ Stephen spolkl kletbu a znovu vyzkoušel svou kávu. Ještě pořád mu nechutnala, ale polykal ji jako hořkou medicínu. „Kdyby tak člověk mohl sledovat jeho myšlenky!“

„Podívej se,“ upozornila ho Judita a kývla směrem k výjevům za Stephenovými zády. „Tam se zřejmě něco děje.“

Stephen se otočil. Ti tři muži si připnuli opasky s pistolemi a mašírovali do kopce, směrem ke stanům jako tři pistolníci v nějakém westernu.

„Ach,“ pronesl zneklidněně Stephen. „To je divné.“ Spěšně a bezmyšlenkovitě dopil zbytek kávy a vstal. „Co to má znamenat?“

Judita si ho prohlížela a přála si, aby se necítila tak upatlaně. „Nevím,“ mumlala. „Má to něco znamenat?“

„Pokud se v tomhle vedru někdo začne hýbat, pak to něco znamená.“ Stephen se postavil k místu, kde dvě spojené stanové plachty nechávaly úzkou skulinu, a vykoukl ven.

Judita ho sledovala a připadala si těžká jako pytel kamení. Stephen byl zneklidněný. Cítila to. Sice ji to nedokázalo rozhýbat, ale cítila to. „Co je?“ zeptala se.

„Obcházejí stany.“ Sykavě se nadechl. „Naše stany. Zatraceně. Hledají nás!“

Judita zírala na svou ruku, jak leží ztěžklá a jakoby ochromená na stole. „To asi není dobře?“

„Museli v Jeruzalémě na něco přijít. Přece jsme laboratoř uklidili, nebo snad ne? Něco jsme přehlédli. Teď se baví s těmi Italy. Ti nás viděli, jak jdeme sem. Krucinál.“

Judita se těžkopádně otočila na židli a rozhlédla se. Tady v nejtmavším koutě kuchyňského stanu byli prakticky neviditelní. Ale to jim na dlouho nepomůže. Prohlížela si stanové plachty, zastřešující prostranství, kde ještě včera stály stoly a lavice. Ty teď ležely na jeho konci, složené a naskládané na sebe, připravené k odvozu.

K parkovišti to bylo daleko.

Stephen se k ní obrátil. Viděla jeho bledý, napjatý obličej a věděla, že přicházejí. „Teď nás musí něco napadnout.“ řekl.

Ryanovy oči jako by občas neznatelně měnily barvu, nebo to možná byla jiná teplota, kterou do sebe vstřebaly. Kaun pozoroval toho muže, o jehož minulosti kolovalo víc pověstí než faktů, jak telefonuje. Jeho oči právě teď měly studenou barvu polárního ledu. Tehdy, to Kaun už dobře věděl, byl tento muž nejvíc nebezpečný.

„Doufám, že víte, co děláte,“ řekl přesto, když Ryan odložil sluchátko.

Ryan se na něho bezvýrazně zadíval. „Mám ho dostat, ne?“ zeptal se jen.

Kaun dlouho jeho pohled opětoval, ale ve tváři hubeného Ira se nehnul ani sval. Tenhle člověk mu přivedl filmové týmy z džungle, kde se sváděly prudké boje, osvobodil reportéry z rukou únosců, propašoval přes přísně střežené hranice výbušné filmové materiály, ukradl tajné dokumenty z kanceláří mafie. Polapit amerického studenta by pro něho neměl být velký problém.

„Chci,“ pronesl Kaun posléze, „abyste ho chytil. A chci vědět, co nám zamlčel. Máte volnou ruku.“

Ryan kývl, kolem úzkých rtů mu zahrál slabý úsměv. „Z toho vycházím.“

Když se pomalu blížili ke kuchyňskému stanu, který se na pouštní půdě tyčil velký a plný zákoutí jako podivná katedrála ze světlešedé plachtoviny, vymezený spoustou vztyčených stanových tyčí a upevněný ještě větší spoustou stanových provazů, ti tři muži se rozdělili. Jeden zůstal vzadu, položil ruku na pažbu masivního, hranatého samopalu a rozhlížel se kolem dokola. Jeho pohledu by nic neuniklo a nic by neuniklo kulkám z jeho uzi. Dva zbývající vytáhli pistole z pouzder, a obešli stan, jeden zleva, druhý zprava, a opatrně přitom překračovali provazy.

„Mister Foxxi?“ ozval se jeden z nich – nikoliv hlasitým rozkazovačným tónem policejní akce, nýbrž spíš polohlasem, asi jako při normálním oslovení, ale dost hlasitě, aby byl přes stanovou plachtu dobře slyšet. Mluvil anglicky s typickým blízkovýchodním přízvukem. „Mister Foxxi, prosím neklaďte odpor. Musíme s vámi naléhavě mluvit.“

Prakticky současně obešli apsidu stanu a z obou stran vešli dovnitř.

Stan byl prázdný.

Zaraženě se po sobě podívali. Na jednom stole v nejzazším koutě stál hrníček s kávou, druhý šálek byl prázdný a ležel v posledním, ještě neodmontovaném dřezu společně s filtrem na kávu plným spařené kávy. Jeden z mužů sáhl na filtr. Byl ještě teplý a samozřejmě vlhký. Pod dřezem nikdo neležel ukrytý, stejně tak nikdo nebyl pod výdejním pultem.

Zasunuli pistole do pouzder a s vrtěním hlavy vyšli ven.

Jeden z nich ukázal na parkoviště. Stála tam ještě tři vozidla: tmavozelený pickup, šedivý chevrolet a modrý fiat. Věděli, že modrý fiat patří hledané osobě.

Dali muži se samopalem znamení, že prohledají parkoviště. Ten kývl na souhlas a sám pomalu stoupal po pahorku nahoru, ke zbývajícím stanům. I když většina z nich už byla prázdná, bylo jich ještě pořád dost, aby se v nich mohl někdo skrývat.

Pak zahlédl tu dívku.

Daleko venku u vykopávkových polí, mimo stanové městečko. Nevěděl, jak se jmenuje, ale několikrát ji zahlédl ve společnosti toho Stephena Foxxe. Právě teď scházela do jedné z vykopaných šachet.

Italové je tedy měli zmást.

Vytrhl z kapsičky u košile signální píšťalku a zapískal.

„Hej!“ zamával na kamarády. „Mám je! Támhle!“

Chantal Guignardová na tuhle cestu šetřila dlouho. Ukončila studia krátce před svými osmadvacátými narozeninami a po tomto letu měla v plánu vdát se za dlouholetého přítele, spolu s ním odejít z Paříže a nastoupit místo učitelky dějepisu, latiny a náboženství v Aixi-en-Provence. Léto strávené v Izraeli při vykopávkách, splnění tohoto dávného snu, mělo být cosi jako nadechnutí před tím, než se její život dostane do úplně jiných kolejí. Chtěla tím získat ještě jednou odstup od domova, Pierra, od všeho. Přeryv. Něco, z čeho bude dlouho žít, o čem bude vyprávět a na co bude moci myslet. Možná bude mít brzy děti a na dlouho zůstane uvázaná doma. Bylo pro ni důležité, že předtím ještě jednou něco podnikla jen sama.

A teď všecko skončilo.

Slezla po dřevěném žebříku, prsty přejížděla přes prastaré kameny, vdechovala pach prachu a suché země, naslouchala tichu tisíciletí, která tu ležela pochována. Tady, v tomto úseku, předtím pracovala. Vynášela štěrk a suť ve velkých koších, odkrývala mince, kosti, keramické střepy. Mohla si sáhnout na historii.

A zítra touto dobou už bude sedět v letadle směrem domů.

Koupání u moře v Tel Avivu? To nebylo to, co si přála. Když už pomine, že si to nemohla dovolit.

Zbystřila pozornost, když nad sebou zaslechla rychle se blížící kroky, doprovázené vícehlasým supěním. Uvědomila si, že je tu venku úplně sama, že nikdo neuvidí ani neuslyší, co se tu stane. Ne, pomyslela si. To se nesmí stát. Takhle to nesmí skončit.

Když se na okraji jámy objevili tři muži s pistolemi a samopaly v ruce, rozkřičela se.

Stephen Foxx rozrazil dveře chladničky, kde se skrýval, a lapal po dechu. Nevydržel by tam ani o vteřinu déle. S roztřesenýma nohama vylezl ven, přitom se snažil, aby pokud možno nedělal rámus, a otevřel dvířka ledničky vedle, z níž na něho hleděla Juditina křídově bledá tvář.

„Tohle už nikdy neudělám“ zapřísahala se. „To je stejné jako být v hrobě!“

„Povedlo se,“ mínil Stephen a pomohl jí ven. „Skoro tomu nemůžu uvěřit. Pobíhali tu kolem všech těch ledniček a vůbec je nenapadlo se do nich podívat.“ Síla zvyku. Neuvědomili si, že ledničky jsou vypnuté a prázdné.

„Ano,“ funěla Judita, celá roztřesená. „Přijít na takovouhle potřeštěnou pitomost, na to musí mít člověk náturu. Prosím tě, co to zase vyvádíš?“

Otázka platila Stephenovi, který hekticky vytahoval a zase zasouval zásuvky u pultu. V jedné z lepenkových krabic konečně našel, co hledal. „Tohle!“ oznámil a podržel do výšky velký řeznický nůž. „A teď honem.“

Pádili na parkoviště. Odněkud zaslechli výkřiky, ale neotočili se, uháněli dál. Nohy jim letěly přes kameny, štěrk, suchou trávu, rozvířily obláčky prachu, které prozrazovaly, oč jde.

Stephen byl u aut první. Judita zahlédla záblesk čepele, když ji vrazil do pneumatik pickupu. Přeběhl k chevroletu, zatímco Judita dorazila k fiatu. Dveře byly zamčené. Měl vůbec u sebe klíčky? Lomcovala klikou. Který normální člověk si dá do kapsy klíče od auta, když jde vařit kafe?

Také chevrolet se s hvízdavým zvukem sesul ke straně.

A už byli ti muži v dohledu. Nahoře na svahu, hnali se dolů mezi stany. Stříleli. Sice do vzduchu, ale stříleli. Judita viděla Stephena jak k ní pádí. Odhodil nůž, vytáhl z kapsy svazek klíčů, skutečně! Teď to jen ještě museli stihnout dřív, než dorazí ti muži. Stephen celý udýchaný přiběhl k ní, strefil se hned napoprvé do klíčové dírky, západka vyskočila. Judita trhla dveřmi, padla dovnitř, a než Stephen oběhl auto, už otevřela dvířka pro řidiče. Stephen se vrhl na sedadlo, minul zámek zapalování, ztratil svazek klíčů a muži se blížili.

„Stephene!“ zaječela Judita, ačkoliv si pevně umínila, že něco takového neudělá. Ale ten jeden zdvihl svůj uzi a všichni tři hulákali.

„Ano, ano.“ Stephen našel klíče, našel i zámek, otočil klíčkem. Motor naskočil. Stephen šlápl na plyn. Malý vůz vyletěl dopředu směrem k prašné cestě vedoucí z tábora. Muži změnili směr, kterým dosud běželi, a pokoušeli se jim odříznout cestu, ale přišli pozdě.

KAPITOLA 24

PER FAX Susan,

v příloze je dopis, který mi před půl hodinou předal Mr. George Miller z Melbourne Chronicle. Jednou větou v něm oznamuje, že jednání ztroskotala a tři čtvrti roku práce jsou v p… Prosím vyřiďte to Johnovi.

Zdravím, Don

„Jak se to mohlo stát?“

Zuřivě vyštěknutá slova jako by ještě dlouhou chvíli vibrovala vzduchem. Kaun stál předkloněný, ruce sevřené v pěsti zapřené do desky stolu, a zíral Ryanovi do očí, jako by ho chtěl pohledem provrtat. Ryan tam stál jako vždycky, s tváří naprosto bez výrazu, jako vytesanou z kamene. Jestli se ho Kaunův výbuch citově nějak dotýkal, najevo nedal nic.

„Stephen Foxx a Judita Menezová projeli vesnicí,“ vysvětlil věcně. „Ptali jsme se místních. V inkriminovanou dobu viděli modrý fiat, jak se řítí po hlavní ulici. Moji lidé potřebovali asi pět minut, aby vyměnili rozříznutou pneumatiku u chevroletu. Tím získali ti dva náskok.“

„Pět minut náskok? To jim stačilo?“

„Na druhém konci vesnice se ulice rozvětvuje do labyrintu dalších sídlišť a ulic. Tisíc možností se schovat.“

Kaun se díval na toho muže se světlými vlasy ostříhanými na kartáč a mlčel. Každý však viděl, jak v něm nezadržitelně stoupá vnitřní tlak. Ještě jednou se otočil, ale nebylo tam nic, co by mohlo zafungovat jako ventil, a tak explodoval: „Zatraceně! Ryane – jak to? Co ví ten studentík? O co nás připravil? Co?“

Ryan vypadal jako kus oceli. Eisenhardt pozoroval toho muže v khaki pseudo uniformě a matně si vzpomněl na pana Spocka, necitelného Vulkánce z televizního seriálu Enterprise.

„Na to se ho budeme muset zeptat,“ mínil jen.

„Okay,“ zasupěl Kaun nakonec. Opřel si ruce v bok a otáčel se bezcílně sem a tam. Tvář mu nezdravě zpopelavěla. „Už jste prohledali jejich věci?“

„Pracuje se na tom.“

„Možná se mezi nimi najde ten papír. Nebo nějaké jiné vodítko… Jakou máte teorii, Ryane?“

Ryan si dal s odpovědí na čas. „Domnívám se, že si Foxx a dívka náhodou všimli, že jsme zalarmovali hlídky. Zřejmě se zdržovali v danou chvíli v kuchyňském stanu, do jehož zadní části není za jasného světla prakticky vůbec vidět. Kdežto oni viděli všechno, co se dělo venku.“

„A vytušili, že je hledáme.“ Kaun ještě pořád těžce dýchal. To všechno mu zřejmě dávalo zabrat. „Vytušili to. Mají tedy špatné svědomí. Pokud jsme si dosud nebyli jistí, tak teď už jsme. Ano, teď to víme.“

Ryan trpělivě čekal, až se na něho Kaun znovu podívá, pak tlumeným, téměř jemným hlasem doplnil: „To, co se stalo, nám dokazuje, že se museli cítit naprosto v bezpečí. Jinak by se dávno odstěhovali spolu s ostatními pomocníky. Místo toho tam nechali veškerá zavazadla.“

„Ano.“ Kaun začal přecházet sem a tam, ztělesněný neklid, což bylo v ostrém protikladu k obrazu nadřazeného klidu, který předváděl v předchozích dnech. „Ano. Máte pravdu, Ryane.“

Povolují mu nervy, přemýšlel Eisenhardt a ptal se, co to může znamenat. Ukáže nám svou pravou tvář.

„Chytněte je,“ pokračoval milionář, ale už to neznělo jako důležitý rozkaz důležitého muže. Znělo to skoro směšně. Málem ani ne voláni o pomoc. Co povídal, bylo v podstatě zcela zbytečné. O čem vlastně byla celou tu dobu řeč? „Chytněte mi toho Stephena Foxxe. Musím mu položit několik nepříjemných otázek.“

Eisenhardt měl najednou pocit, jako by byl divák na nějakém divadelním představení. Divák, kterého avantgardní režisér posadil na jeviště, doprostřed mezi herce. Kolem něho se odehrávalo drama v plném proudu, ale on přestal mít pocit – aspoň v tuto chvíli –, že by se na něm podílel. Jeho se to netýkalo. Místo toho mu začala dosti svévolná instance kdesi vzadu v mozku události archivovat, neutrálně, s distancí a péčí o detail.

Byla to náhlá změna nálady, kterou dobře znal. Jeho podvědomí se začalo připravovat na to, že jednoho dne o tom všem napíše román.

Stoly v restauraci měly vysoké nohy, ale velmi malou plochu, a navíc stály příliš těsně u sebe. Ať se člověk pohnul kamkoli, vždycky se nohama oranžové plastové židle zamotal do nohou nějaké jiné oranžové plastové židle. Ceny na jídelním lístku byly naopak příliš nízké, než aby se za ně dalo čekat slušné jídlo. A v tomto případě nebylo očekávání zklamáno. Stephen i Judita byli dost hladoví, přesto oba vrátili talíře zpoloviny plné.

„Musím ještě dnes večer někde sehnat hřeben,“ hudrovala Judita a znovu si nataženými prsty projela vlasy, „jinak se zblázním.“

„No, hřeben by se měl dát sehnat,“ odpovědět Stephen a vytáhl náprsní tašku, aby přinejmenším podvacáté prozkoumal její obsah. Měl v ní dvě kreditní karty, letenku, cestovní šek American Express, řidičák a různé potvrzenky, například na vypůjčené auto. A zápisník s úzkou propiskou. A malý kalendářík.

Judita ho při tom sledovala. „Jsi neuvěřitelný, víš to?“ prohlásila po chvíli. „Nosíš na těle poloviční kancelář, uvědomuješ si to? Vlastně celou, když k tomu připočteme telefon.“

„Ne,“ protestoval vážně. „Zapomněl jsem na vizitky.“

„Viz… co?“ Vytřeštila oči, než si uvědomila, že si z ní dělá legraci.

Stephen se ušklíbl. „Kdyby nám ten Ryan tenkrát, když jsme se vrátili z Tel Avivu, a když to mezi námi tak slibně jiskřilo, nezkazil večer, tohle všechno bych s sebou neměl. Okay, s výjimkou kreditky a řidičáku. Ale od té doby jsem tábor neopustil bez náprsní tašky.“ Sklapl ji a znovu zastrčil. „Srdečné díky, mister Ryane.“

„Ale tvůj laptop mají.“

„Ano. To mě skutečně bolí.“ Uvedl ještě několik dalších věcí ze svého zavazadla, jejichž ztráta byla rovněž bolestivá, ovšem počítač včetně příslušenství představoval přirozeně největší materiální hodnotu. A pokud by ho skutečně nedostal zpátky, přišel by o několik důležitých dokumentů, například nabídku pro Video World Dispatcher včetně odpovídající kalkulace, a řadu e-mailů, které dostal za svého pobytu v Izraeli. Ale i tyto dokumenty byly v podstatě postradatelné. Nabídku odeslal a kalkulaci dá potom nějak dohromady zpaměti. Přesto byla počítače škoda – byl to spolehlivý, solidní přístroj, jaký se ve své podobě už dávno nevyráběl – což bylo typické pro tyto příliš rychle překonávané produkty počítačového průmyslu.

„Kolik takový krám vlastně stojí?“ vyptávala se Judita.

„Pokud bych si musel pořídit srovnatelný přístroj… hádám, že tak osm tisíc dolarů.“

„To je hodně peněz. Tím myslím, když se to porovná s mým hřebenem.“

„Ano. A čtyři týdny práce, než se všechno uspořádá tak, abych s ním mohl pracovat.“ Stephenovy myšlenky ještě pořád kroužily kolem laptopu, ale ne proto, že by nemohl přenést přes srdce ztrátu tak drahého předmětu. V podstatě už od chvíle, kdy se spěšně kodrcali přes úzké stezky a prašné cesty, než se dostali přes neuvěřitelné vesnice a kolem krkolomných míst znovu na širší silnici vedoucí do Jeruzaléma, se pokoušel do všech podrobností rozpomenout na obsah pevného disku. Zajímala ho jen jedna věc: Co mohly obsažené soubory prozradit jejich pronásledovatelům?

Najdou kompletní seznam adres a veškerou korespondenci s nejdůležitějšími zákazníky. Dost bída, ale bez významu vzhledem ke zdejší záležitosti. Najdou jeho elektronický deník, který lehkomyslně nechal nezakódovaný, chráněný jen jednoduchým heslem. To by aspoň trochu obratnému počítačovému odborníkovi nemělo způsobit žádné zásadní problémy. To už bylo horší. Samozřejmě se z něho především dozví, že, kdy a proč letí na Juditu Menezovou. Trapné, ale nic přitěžujícího. Nyní se mu vyplatilo, že byl v deníkových zápiscích odjakživa mimořádně stručný, když se v jeho životě odehrávalo něco opravdu pozoruhodného. A to docela jednoduše proto, že se ke psaní deníku nedostal. Pokud si vzpomínal, pocházely jeho poslední zápisky z minulého pondělka, kde se jen stručnou větou zmínil o nalezeném návodu k použití, aby se pak v několika odstavcích zaobíral radostným těšením na první schůzku s Juditou a jejich výlet do Tel Avivu spolu s jejím bratrem.

Přitom ho napadlo… Stephen vytáhl mobil z kapsy a znovu zadal obě telefonní čísla, která měl od Jehošuy. Mezitím se mu už bohatě vyplatilo, že jimi nahradil dva záznamy ze svého přeplněného seznamu se zrychlenou volbou.

Doma se nikdo nehlásil.

A v muzeu taky nikdo.

„Nevíš, kde by tvůj bratr mohl být touhle dobou?“

Judita pokrčila rameny. „Nevím.“

„To mi připadá divné,“ pronesl Stephen zamyšleně.

„Ano. Dost divné.“

Stephen okamžik strnule zíral a měl přitom pocit, jako by jím protékala změť hlasů kolem nich. „Už nesmíme ztrácet čas.“

„Ale?“

„Máme ještě malý náskok. Ten musíme využít.“

„To zní hezky. Jenom bych musela vědět, co tím myslíš.“

Byl to jeden z těch okamžiků, kdy se myšlenky, které se už celý čas převalovaly hlavou jako rozplizlý dým, náhle zhustí do pevných, uchopitelných úsudků. „Včera večer jsem byl omámený rozpouštědly, které tvůj bratr tak bohatě používal, nedostatkem spánku, horkem a vší tou štrapácí,“ vysvětloval Stephen, „a dnes ráno ještě také, vlastně celý den. Proto mi tak dlouho trvalo, než jsem přišel na to, co tu nehraje.“

Judita vyvalila oči. Velké, tmavé oči. Jako dvě bezedné studny. „Ty někam míříš.“

„Jehošua nám řekl, že na druhém listě se nedá nic rozpoznat,“ prohlásil Stephen a rozzuřeně dodal: „Ale ten list nám neukázal!“

Jehošua se probudil a zjistil, že leží schoulený na chladné kameninové podlaze na toaletě, rukama objímá mísu a v ústech má odpornou pachuť. Z kachlíčkovaných zdí na něho padalo bledé neonové světlo, hlava ho bolela a bylo tak ticho, až se mohlo zdát, že je poslední člověk na zemi.

A mrzl.

Jinak se však cítil dobře. Celé tělo bylo lepkavé zaschlým potem. Za čelem cítil ohavné vrtání a bodání, byl k smrti unavený, když se snažil vztyčit, vzpíraje se o mísu, a před očima mu přitom tančily černé body. Přesto se cítil jako osvobozený.

Někdy odpoledne se ještě dovlekl do muzea, auto nechal doma, protože se cítil příliš bídně, než aby se s ním odvážil do jeruzalémského provozu. Po celou jízdu kymácivým autobusem si představoval, co všechno bude muset vyslechnout, když první pracovní den po šábesu přichází do práce ve chvíli, kdy ostatní už odcházejí. K jeho překvapení mu však šéf restaurátorského oddělení položil na pozdrav ruku na rameno a lichotivě pronesl: „Potřeboval bych víc lidí, jako jste vy, Menezi! Vy aspoň myslíte. Všechny ostatní jsem musel poslat domů – ale vy, vy přicházíte až večer. Výborně, Menezi.“

Jehošua zíral na obtloustlého muže, na jeho masitou ruku na svém rameni, chomáčky chlupů na hřbetu ruky, a nevěděl, co říct. „Ehm…,“ vysoukal ze sebe a pak: „No ano, já… ehm…“

„Ten Wilford-Smith,“ halasil Latsky dál, „obsadil s tím svým americkým sponzorem celý restaurátorský trakt. To mohlo člověka napadnout, že? Celý den tu byl naprostý blázinec, skutečně, naprostý blázinec.“

Ve chvíli, kdy Latsky zase sundal paži z jeho ramene a zmizel za rohem směrem ke kancelářím, se mu udělalo zle. Křeče jím lomcovaly, takže na toaletu doběhl jen taktak a pak zvracel, znovu a znovu, nebralo to konce. Uvědomoval si to jen nejasně, byl to čas napůl v bezvědomí, minuty nebo snad hodiny v temném tunelu. Rozpomínal se, že se sám sebe ptal, odkud se to všechno v něm vzalo, a že měl pocit, jako by zvracel i kusy vnitřností.

Konečně to přešlo. Nějak se zmotal na nohy, musel se přidržovat stěny, když vycházel ven z toalety, a zábradlí, jak se potácel po schodech nahoru. Potkal nočního vrátného na jeho první obchůzce po uzavření budovy a starý šedovlasý muž na něho zíral jako na strašidlo, ale pak přece jen neřekl nic jiného než to, co říkal vždycky, když se večer potkávali: „Dobrý večer, doktore Menezi.“ Jehošua mu jen pokývl, na nějaký hovor mu chyběly síly, konečně se dostal do místnosti pro asistenty v prvním patře, ani nerozsvítil, jen padl na odřenou pohovku, kolem níž to páchlo kouřem, vystydlou kávou a hnijícími banánovými slupkami, prachem a plísní, sklouzl ke straně a hlavou přistál na něčem měkkém, na polštářku, podařilo se mu nahmatat ještě jeden, ten si položil na břicho a upadl do hlubokého, bezesného spánku.

Zaparkovali přibližně ve stejnou dobu a přibližně na stejném místě jako za nocí předtím. Parkoviště bylo prázdné a opuštěné jako vždy; osmihranná, věžovitá hlavní budova Rockefellerova muzea se temně rýsovala proti nočnímu nebi Svatého města.

„Možná teď vběhneme do své zkázy,“ mínila Judita, když vystoupili a zavřeli co nejtišeji dveře auta.

„Možná,“ souhlasil Stephen.

Šli po cestě mezi křovisky po čtvercových dlaždicích až k trochu níže ležícím dveřím. Stephen vytáhl ze skryté kapsy v pásku dva podivně zahnuté černé kovové háčky. Zatímco s nimi manipuloval u zámku dveří, Judita mu svítila malou kapesní lampou, kterou si předtím koupili u benzinové pumpy.

„A ty sis své peníze opravdu vydělal jen poctivou prací?“ zeptala se po chvilce.

Jen přikývl. Musel se příliš koncentrovat, než aby mohl vést nezávaznou konverzaci.

Naštěstí se nepotýkal s žádným příliš moderním zámkem, jinak by museli odtáhnout s nepořízenou. Ale i tak to bylo obtížnější, než jak mu to zůstalo v paměti. Rozhodně obtížnější, než jak to vypadalo v detektivních filmech.

Nějaký čas bylo slyšet jen tiché škrábání, jak se namáhal, aby překonal bezpečnostní válečky jeden po druhém. I když byl naprosto soustředěný, přesto vycítil, že je Judita vedle něho stále nervóznější. Nakonec se přece jen ozvalo slyšitelné cvaknutí a zámek povolil.

„Žasnu,“ sdělovala Judita polohlasem. „Kde ses to naučil?“

„U nás v Americe se dají koupit knihy, kde se přesně popisuje, jak se to dělá. K nevíře, co?“ Stephen se rozhlížel kolem, nadzdvihl zaprášené plachty a nakukoval pod bedny.

„Co hledáš?“

„Například tohle.“ Přidržel do výšky tlustý mosazný šroub a pak si ho schoval. „Naučil jsem se to ostatně od člověka, který je členem ve stejném klubu jako já. Kdysi se živil jako zloděj, ale dnes žije v New Yorku a je velmi žádaným poradcem na zabezpečovací zařízení a vydělává tak desetkrát víc, než co mu předtím vynášely jeho lupičské výpravy. Dobrý příklad, že zločin se vyplácí mnohem míň, než se obvykle myslí.“

„A ten tě naučil otvírat zámky? Jen tak?“

„Samozřejmě že ne. Až když jsem mu vysvětlil, proč se to chci naučit. Abych se totiž dostal ven, pokud bych to při svých rozličných cestách do světa někdy snad potřeboval. Jestli něco nenávidím, tak je to představa, že jsem někde zavřený.“ Pod bednami našel ještě kovovou lištu asi metr dlouhou, kterou si taky vzal. „Pojď, jdeme.“

Vynechali světla, která si v předchozích nocích bezstarostně rozsvěceli. To byl s nimi Jehošua, a aspoň on se v budově směl zdržovat. Bez něho byli jednoznačně vetřelci, a proto se snažili cestou po muzeu dělat co nejméně hluku.

Přesto jim připadalo, že se jejich plíživé kroky ve velkém prostoru výstavního sálu, kterým museli projít, hrozně rozléhají. A dveře vedoucí do chodby na druhé straně ještě pořád vrzaly a zdálo se, že mnohem hlasitěji než dřív. Ulehčeně si oddechli, když konečně dorazili ke dveřím do laboratoře.

Ty byly pochopitelně taky zamčené. „Nyní se dopustíme poškození věci,“ vysvětlil Stephen.

Nasadil špičku mosazného šroubu na váleček zámku a zavrtal jej pomocí lišty, kterou použil jako šroubovák, do otvoru zámku, určeného původně pro klíč. Když šroub seděl dost pevně, zahákl lištu pod hlavičku šroubu, zapřel krátký konec kovové páky o křídlo dveří a jednou krátce a silně zatáhl za dlouhý konec. Ozval se tichý, ale zřetelně slyšitelný zvuk, jak se zlomil šroubek, držící váleček zámku na svém místě. Stephen váleček vytáhl, rukou zatlačil závorku a dveře se otevřely. A to celé netrvalo ani minutu.

„Zítra bude každý vědět, že jsme tu byli,“ zkonstatovala zjevně rozladěná Judita.

„Na tom teď už nezáleží,“ mínil Stephen, zavřel za nimi zmrzačené dveře a rozsvítil v laboratoři světlo.

Místnost se výrazně změnila. Jeden ze stolů zabírala kostra cestovatele časem, na druhém probíhaly práce, během nichž se měl prastarý návod k použití rozložit na jednotlivé listy. Ve všech rozích stály černé stativy s doširoka rozestavěnýma nohama a na nich byly přišroubovány neohrabané videokamery nebo malé halogenové lampy.

„Pátrání po videokameře se pečlivě zaznamenává na video,“ mumlal Stephen, obcházel místností a pozorně si prohlížel jednotlivé nálezy. „To je nějaké divné.“

Judita se zaujetím zkoumala návod na použití, o němž dosud jenom slyšela. Skutečně tedy existoval. Tady stálo světoznámé firemní logo, na papíře, který byl skoro stejně lomivý jako svitky z Kumránu.

„Podívej,“ řekla tiše, skoro roztřeseným hlasem.

Stephen se postavil vedle ní. V plastikové vaničce, pečlivě zakryté průsvitnou fólií, ležela jedna stránka ze sešitku návodu. Pravděpodobně zadní strana, protože byla celá prázdná až na zřetelně čitelný odkaz na copyright v levém dolním rohu.

Printed in Japan stálo tam. A za tím o čtyři roky pozdější letopočet.

„Neuvěřitelné,“ vydechla Judita.

Proti své vůli musel Stephen připustit, že i jemu přeběhl mráz po zádech.

Obrátil se ke kostem na stole uprostřed místnosti, které byly na černé gumové podložce uspořádány přibližně tak, aby tvořily kostru. „Moc rád bych věděl, kdo to je,“ prohodil.

Prázdné oční důlky v lebce jako by opětovaly jeho pohled. Ale své hluboké tajemství si ponechaly pro sebe.

„On teď někde žije, že?“ ptala se Judita. „A současně tu leží jeho kosti. To je neuvěřitelné.“

„Ano,“ souhlasil Stephen. „A Kaun nás hledá, protože chce dostat svůj dopis. Přitom byl celý den od něho necelé tři metry. To je ještě neuvěřitelnější.“

Sedl si do dřepu před zásuvkami, které byly umístěny pod každým stolem, a vytáhl tu nejspodnější. Uvnitř ležely, zakryté jakýmisi starými novinami, dvě plastikové vaničky, obsahující oba listy dopisu.

„Pěkná lehkomyslnost,“ mínil Stephen, když vytahoval obě ploché vaničky. „Ten šuplík ani nebyl zamčený. Člověk by si myslel, že jsme včera večer byli namazaní.“

Postavil misky pod ultrafialovou lampu a odtáhl fólii, která chránila oba listy před prachem a vyschnutím. Pak rozsvítil ultrafialové světlo.

„Mmh,“ bručel spokojeně. „Přesně, jak jsem předpokládal.“

Jehošua lhal.

V jedné vaničce ležel list, který včera zpracovali. Prastarý rukopis se třpytil nezemským zlatem, zcela tak, jak to Stephenovi utkvělo v paměti.

V druhé misce ležel druhý list, o němž Jehošua tvrdil, že písmo na něm nedokáže udělat čitelným.

Jehošua tvrdil, že s tím listem experimentoval. To souhlasilo. Ale nesouhlasilo, že písmo nepřijalo jeho zvýrazňující prostředek, protože přinejmenším některá slova a útržky vět zaplály ve světle ultrafialové lampy.

„Jak jsi na to přišel?“

„Vycítil jsem, že chtěl před námi něco skrýt,“ vysvětloval Stephen. „Jen jsem si to v danou chvíli neuvědomil. Až dnes, když jsem o tom mohl v klidu přemýšlet.“

Přitáhl jedno ze zvětšovacích skel a pokoušel se rozluštit viditelná slova.

moje máma říkávala

„Co to zase je?“ bručel. „Co tu má co pohledávat jeho matka?“

skutečnosti dech dějin neucítíš, když tě

Byl to vůbec ten dopis, který našel? Sunul lupu dál. Písmo bylo mnohem méně čitelné než na prvním listě, který rozluštili předchozí večer. Bylo třeba na něj dlouho hledět, než se vylouply linie písma.

ale neměla pravdu

Stephen cítil, jak v něm stoupá zoufalý neklid. O čem, pro všechno na světě, ten člověk mluví?

„A?“ ptala se napjatě Judita. „Co tam stojí?“

„Jsou to jakási moudra, která mu vštěpovala jeho matka,“ prohlásil Stephen celý bez sebe. Jakého neschopného vyslance to zaválo do minulosti? To ve svém pravděpodobně jediném dopise do budoucnosti skutečně neměl nic lepšího, co by mohl vyprávět?

„Jeho matka?“

„Je tam cosi o dechu dějin, který necítíš, když… něco. Kolem tebe vane, možná. Já to nechápu.“

To není možné. On, Stephen C. Foxx, najde dopis jediného cestovatele v čase, o kterém kdy kdo slyšel. Navíc cestovatele v čase, který je vybavený moderní videokamerou a dostane se do Ježíšovy doby a podle vlastní zprávy natočil tři kazety, každá po dvanácti hodinách nahrávacího času, na nichž by musel být vidět zakladatel největšího světového náboženství. A teď to vypadá, že dopis neobsahuje žádný odkaz na to, kde by ty kazety mohly být schované?

Posunul lupu ještě o kousek níž. Bylo tam ještě několik jemně se třpytících fragmentů a v dolní třetině stránky rozluštil konečně něco, co vypadalo velmi slibně.

sto třicet yardů od jihozápadního rohu chrámu severním směrem

Stephen ucítil, že se mu rozbušilo srdce.

„Tady,“ šeptal. „Popisuje jedno místo.“

Judita taky polkla. „Čti.“

„Sto třicet yardů od jihozápadního rohu chrámu severním směrem… Jaký chrám tím asi myslí?“

téměř oranžově červený kámen

„No přece Šalamounův chrám,“ mínila Judita. „Jeruzalémský chrám. Sto třicet yardů – kolik je to metrů?“

v druhé radě kvádrů nad zemí

„Asi sto osmnáct,“ odpověděl rozčileně Stephen. To místo! To muselo být to místo, které tu popisuje. Posunoval lupou sem a tam a hledal poslední ujištění.

„Ach ne,“ zasténala Judita vedle něho.

Tady to bylo.

kamera ukryta

Stephen vyrazil jásavý výkřik. Příliš hlasitý, uvážíme-li, že toho večera byli lupiči.

„Od jihozápadního rohu chrámu sto třicet yardů – nebo sto osmnáct metrů – severním směrem, až k téměř oranžově červenému kameni ve druhé řadě kvádrů nad zemí. Tam schoval tu kameru,“ opakoval triumfálně popis, který připomínal mapy s nákresem zakopaného pokladu. „Máš tušení, jaké by to mohlo být místo?“

„Říkáme mu kotel maaravi,“ ozval se hlas ode dveří.

Ulekaně se otočili. Stál tam Jehošua, vypadal podivně bledý a nemocný a skoro se musel přidržovat dveřního rámu.

„Spíš je známé jako Zeď nářků,“ dodal.

KAPITOLA 25

Následující kapitola se podrobně zabývá nálezy z areálu 14/F.31, totiž kostrou a pohřební výbavou. Předem musíme uvést, ze mnohá z hypotéz, vysvětlujících nálezy, bude vyžadovat mimořádnou vědeckou nepředpojatost čtenářovu, ba možná ji v některých případech překročí.

PROFESOR WILFORD-SMITH ZPRÁVA O VYKOPÁVKÁCH U BET HAMEŠE

Stephen zíral na Jehošuu, ale neviděl ho. Měl pocit, jako by mu někdo na hlavu přiklopil mohutný zvon a bušilo do něho to největší srdce na světě a nebylo tu už nic než ono dunění zvonu. Zeď nářků! Jak geniální. Jak neuvěřitelné. Jak to, že na to nepřišli sami? Cestovatel časem ukryl videokameru do největší svátosti Židů od dob jejich vyhnání ze Svaté země a tam zůstala po dva tisíce let. Zeď nářků, což není nic jiného než část západní zdi obrovského Herodova chrámu – právě toho chrámu, o němž se mluví v Bibli v Novém zákoně –, měla dvě přednosti, které ji v tomto případě téměř předurčovaly, aby se stala přímo ideálním úkrytem: Za prvé, protože byla odkryta a doslovně čtvereční centimetr po čtverečním centimetru prozkoumána a zdokumentována, dalo se zcela přesně určit, co se zachovalo z doby před dvěma tisíci lety. Za druhé by se nikdo neodvážil na zeď jen sáhnout.

Bylo to téměř fatálně jasné. Měli co do činění s úkrytem, který byl nejen absolutně bezpečný, nýbrž i absolutně nepřístupný.

Judita mezitím přistoupila k bratrovi a položila mu dlaň na čelo. Byl bledý a zchvácený, skoro jako nemocný. „Nevypadáš dobře,“ prohodila. „Co je s tebou? Dělali jsme si starosti, protože ses nehlásil.“

Pokusil se o slabý úsměv a zavrtěl hlavou. „Už je to lepší. Už se cítím… no, dobře by asi bylo přehnané. Nejspíš vypadám dost zřízený, ne?“

„Ne,“ prohlásila Judita. „Vypadáš příšerně. Kdes byl celou tu dobu?“

„Spal jsem. Nahoře, v místnosti pro asistenty. Na pohovce. Vlastně jsem chtěl pracovat, ale… Vzbudilo mě nějaké vrzání, znělo slabě a jako by z dálky. To jste byli vy, ne? Ty velké dveře do haly.“ Zhluboka se nadechl, ještě pořád vyhlížel jako člověk, který bojuje s omámením. „Jak jste se sem vlastně dostali, bez klíče?“

„Pitomá otázka,“ vrčel Stephen naštvaně. Zvon poznání dozněl, hudba sfér už nebyla slyšet a tady to byla znovu jednoduše studená sklepní místnost s hrubou omítkou na zdech a střízlivým světlem zářivek na betonovém stropě, v níž se celý čas nacházel. A měl největší tajemství lidstva víc na dosah než kdykoli předtím. Ukázal na vaničku s druhým dopisem. „Proč jsi nám to zatajil?“

Jehošua se pomalu přiblížil. Podíval se na Stephena, pak na prastarý papír a přízračně zářící útržky písma na něm, potom znovu na Stephena. „Cožpak to nechápeš?“ zeptal se tiše.

„Ne.“

„Nedokázal jsem to. Když jsem to včera odpoledne četl, hrozně to mnou otřáslo. Už jsem v duchu viděl sbíječky, jak rozbíjejí zeď… kameny, před nimiž jsem jako dítě mluvil k Bohu!“ Dveře k laboratoři se skřípavě zabouchly. Jehošua se odmlčel, pomalu vrtěl hlavou. Skutečně vzbuzoval starost, vypadal jako někdo, kdo patří okamžitě do postele. „Ale… dnes už tomu taky nerozumím. Už necítím, co jsem cítil včera. Vím jen, že jsem toho nebyl schopen… ne tak jednoduše. Potřeboval jsem čas, abych přemýšlel. Dokonce jsem zvažoval, že ten dopis zničím, umíš si to představit?“

Stephen se křivě ušklíbl. „Ach člověče. Já to vždycky tušil, že v tobě vězí kus náboženského fanatika.“

„Ano, myslím, že nemáš tak docela nepravdu,“ souhlasil Jehošua a nereagoval na Stephenův odlehčený tón.

Stephen ho znepokojeně pozoroval, ale nakonec nic neřekl, nýbrž zhasl ultrafialovou lampu nad oběma dopisními fragmenty. Jako by tím mohl od nich odvrátit další nebezpečí.

Tři těžké vozy přijížděly se zhasnutými světly na parkoviště před Rockefellerovým muzeem. Šustění jejich pomalu se blížících pneumatik bylo hlasitější než zvuk motorů. Dva vozy se zastavily vlevo a vpravo od malého auta, které tam dosud stálo zcela samo na rozlehlé ploše, třetí se zastavil kousek opodál.

Ryan si neodpustil malý triumfální úsměšek, když se podíval na zaměřovač na svém klíně. Malý svítící ukazatel mířil nepohnutě a jednoznačně na auto vedle nich.

„Udělali jsme dobře, že jsme až doteď čekali,“ řekl polohlasně šoférovi. „Kdybychom je lapili dřív, dozvěděli bychom se jen, ve které restauraci večeřeli, nebo kterými palestinskými vesnicemi projeli. Ale že přijeli sem, je skutečně zajímavé. Jsem zvědav, co tu chtějí.“

To bylo to, co včera odpoledne přikázal svým mužům v táboře: nejdřív měli zjistit, jestli se ještě dají zachytit signály. Teprve když to bylo jisté, dal jim pokyn, aby Stephena Foxxe zajistili.

Vypnul zaměřovač a dal znamení k výstupu.

„Dva lidé zůstanou u hlavního vchodu,“ uděloval tlumeným hlasem pokyny, když se muži shromáždili kolem něho. „Dva půjdou k zadnímu vchodu – to je ten vchod, kudy jsme dnes šli. Pak je tu ještě jeden postranní vchod, tam někde za křovím. Ten si vezmete na starost vy dva. Ostatní půjdou se mnou.“

„Ale to by přece znamenalo,“ uvažovala Judita ode dveří, „že ve zdi je dutý kámen nebo něco takového. Jak ho tam jen mohl dostat?“

Jako by se smluvili, všichni se současně plaše ohlédli po kostře cestovatele v čase.

„Třeba pracoval na stavbě chrámu?“ navrhl Stephen.

„To pokládám za nepravděpodobné,“ vrtěl hlavou Jehošua. „Chrám vybudovali za krále Heroda a jeho základy byly v roce 4 našeho letopočtu již hotové.“

„Mmh. To je moc brzy,“ přikývl Stephen.

„To je zvláštní,“ pokračoval Jehošua jakoby v samomluvě, „právě se pokouším rozpomenout, který z kamenů ve Zdi nářků by to mohl být… oranžově červený? Vlastně jsou všechny žluté.“

Dál se ve svých úvahách nedostal. Najednou se dveře laboratoře rozletěly a všichni tři zírali do hlavní pistolí, v místnosti stáli mohutní, tmavě oblečení muži, z nichž jeden bleskově ovinul předloktí kolem Juditina krku. „Okay! Ruce vzhůru! Ani hnout!“

Stephen a Jehošua automaticky zdvihli ruce do výšky. Bezmocně jako hypnotizovaní králíčci sledovali, jak muži uvolnili cestu svému veliteli: Ryanovi.

Jakmile Stephen uviděl hubeného muže se studenýma šedýma očima, pochopil, co se stalo. A nejradši by si nafackoval. Zaměřovací vysílačka! Tu úplně pustil z hlavy. Jen proto, že včera večer žádného pronásledovatele nezahlédli, hodil své podezření lehkomyslně za hlavu. Přitom by nebylo nic jednoduššího než vyměnit nájemní auto za jiné, bezpečné.

V prvním okamžiku ho skutečnost, že ho Ryan přelstil, mrzela víc než samo přepadení. Nijak zvlášť rozumné, pomyslel si.

„Dobrý večer, pane Foxxi,“ posmíval se studeně Ryan a prošel kolem stolů dozadu ke stativům s kamerami a halogenovými reflektory. „Dovolte, abych nejdřív zapnul kamery, aby se pro potomstvo zachovalo vaše nepochybně zajímavé vysvětlení, co tu pohledáváte. Elijave, rozsviť ty lampy vpředu.“

Jeden z mužů sklonil zbraň a začal neobratně manipulovat s kabely vedoucími k reflektorům umístěným na vysokých stativech. Když se jasně rozzářil první z reflektorů, museli všichni bezděčně zavřít oči, přivyklé už celé hodiny na noc a tlumené neonové světlo. Judita si s rostoucím vztekem uvědomovala, jak se ruka muže, který ji přepadl a sevřel do škrtícího objetí a nyní jí na krk foukal svůj dech páchnoucí po cigaretách a špatných zubech, posunuje z původní pozice stále hlouběji. Mezitím dorazila k místu, kde se jí začínala zvedat ňadra, a prsty hmataly po prsní bradavce.

Když nyní ještě ke všemu přitiskl svou pánev k jejímu zadku a ona ucítila, jak se mu topoří úd, začala vidět rudě. Nemyslela na jeho odjištěnou zbraň, na situaci, v níž se nalézali, ani na nebezpečí, jež hrozilo jí nebo ostatním. Zběsilá zlost si prorazila cestu a zuřivá energie se vydala tou cestou, kterou za doby její vojenské služby stále znovu a znovu trénovali v kurzech jiu-jitsu a která se nakonec stala bezděčným reflexem: Popadla mužovu paži a s pronikavým výkřikem si ho mohutným obloukem přehodila přes rameno.

Naprosto zaskočený strážce, který s ničím nepočítal méně, než že bude klást odpor zrovna tahle drobná ženská, proletěl bezmocně vzduchem a narazil tak tvrdě na hranu prvního stolu, že si zlomil několik žeber, které ho později upoutaly na řadu týdnů na nemocniční lůžko. Přitom stačil zasáhnout svého druha, který právě zapnul druhou lampu, plnou silou do kříže.

Muž, Ryanem oslovený jako Elijav, okamžitě podklesl v kolenou, upadl dopředu a strhl s sebou stativ s lampou. Stephen a Jehošua instinktivně uskočili, když jasně zářící a horká lampa proletěla mezi nimi a narazila doprostřed regálu s chemikáliemi, rozbila a smetla z regálu velké i malé lahvičky. Jedna z větších lahví s kyselinou se při pádu roztříštila a z ní se vyřinul mohutný ničivý proud přímo do obou vaniček s dopisem cestovatele v čase. Ve zlomku vteřiny kyselina nenávratně proměnila oba listy v beztvarou šedivou kaši.

V následujícím okamžiku začalo všechno hořet. Požár způsobil rozpálený halogenový reflektor. Plameny běžely po stezičkách vylitých nebo rozstříklých tekutin, z nichž většina byla hořlavá, rychleji, než dokázal sledovat zrak.

„Ruce vzhůru!“ zaštěkal Juditin hlas celým tím peklem. V napřažené ruce držela pistoli, kterou ztratil její útočník, bleskurychle a působivě jí komíhala sem a tam a vypadala přitom velmi profesionálně. „A zbraně na zem!“

Ozval se požární poplach. Zvonění ohlušovalo uši a jako by naplňovalo celou budovu.

Ryan se otočil po hasicím přístroji na zdi. „Stát!“ vykřikla Judita. „Ani hnout!“

„Zbláznila ses?“ odpověděl Ryan a ukázal na jasně plápolající plameny. „Hoří!“

„Ruce vzhůru a ani hnout, jinak vás odprásknu!“ ječela Judita a rychle zašilhala po Stephenovi a bratrovi, kteří se před ohněm uklidili do bezpečí, ale ještě pořád dost dobře nechápali, co se tady děje. „Co je s vámi? Jdeme!“ zvolala.

Ryan se mezitím rozhodl, že se nebude o Juditu starat. Ať si po něm ta bláznivá holka třeba střílí, že ji neposlechl, ale daleko horší by bylo, co by s ním udělal John Kaun, kdyby ze strachu o vlastní bezpečí dopustil, aby se poškodily zde uskladněné nálezy. Strhl nejbližší hasicí přístroj ze zdi, uhodil příslušným knoflíkem o podlahu a cílenými zásahy prášku začal likvidovat oheň.

Judita, Stephen a Jehošua uprchlí z laboratoře, utíkali chodbou a po schodech nahoru. Na konci chodby se rozblikal odraz modrého světla, který musel přicházet z parkoviště. Mezi neutichajícím zvoněním požárního poplachu bylo slyšet sirény.

„Hasiči!“ supěl Stephen. „Honem, k hlavnímu východu!“

„Co?“ užasla Judita. „Zbláznil ses?“ Ale běžela s ním, když za běhu převzal vedení.

Proti nim šli dva muži s tasenými revolvery, oba v černém, ten jeden podsaditý, druhý hubený a dlouhý, zcela zřejmě stejná sorta jako ti, které nechali za sebou ve sklepě.

„No bezva,“ zavrčela Judita a zpomalila.

Ale Stephen běžel dál směrem k těm dvěma, a dokonce na ně mával. „Haló, sem!“ volal na ně. „Ryan vás potřebuje dole! Vypukl požár, on je zraněný a…“

Ti dva se na něho zaraženě dívali. Vůbec vypadali velice zmatení. Věci se zřejmě neodehrávaly tak, jak očekávali.

„Ryan?“ opakoval hubeňour.

„No jasně, Ryan,“ kýval horlivě Stephen. „Dole v laboratoři – tak dělejte, na co čekáte? Říkal okamžitě!“

Judita nevěřila svým očím, ale ti dva muži skutečně zasunuli zbraně do pouzder a rozběhli se.

Stephen se zastavil, díval se za nimi a vrtěl hlavou. „To jsou pitomci,“ prohlásil, jakmile ho Judita a Jehošua doběhli.

Když vyšli ven, na nádvoří už stály dva hasičské vozy a třetí právě přijížděl s modrým světlem a sirénou. Muži v hasičských uniformách uvolňovali přidržovací svěrky u otáčecího žebříku, skládali na zem navijáky na hadice a vyzdvihovali desky od podzemních hydrantů. Na ulici zastavovala projíždějící auta, v okolních domech se rozsvěcovala okna.

Přistoupil k nim tlustý, důležitě se tvářící hasič. „Kde hoří?“ ptal se hebrejsky.

„Ve sklepě,“ odpověděla Judita bez váhání. „Rychle se to šíří.“

„Jsou tam zranění?“

Judita si vzpomněla na muže, kterého vyřadila z boje. Vypadal dost pocuchané. „Ano. Přinejmenším jeden.“

„Děkuji,“ velitel kývl, otočil se ke svým lidem a začal hulákat povely.

Rozrazili skleněné dveře hlavního vchodu. Muži rozvinovali hadice do chodby, jiní připevňovali jejich konce na rozvodné kohouty. Dva běželi s nosítky a kyslíkovým přístrojem dovnitř. Byl to proorganizovaný chaos, promyšlený zmatek, cílené vzrušení. A nikdo, nejméně ze všeho čumilové, kteří utvořili hlouček na okraji silnice – vzhledem k pozdní hodině jich vlastně ještě bylo dost –, si nevšímal tří mladých lidí, kteří se v tom zmatku nechali pomalu unášet ven a nakonec se nenápadně vytratili.

KAPITOLA 26

Na obr. XII-15 vidíme lebku při pohledu ze strany. Velmi dobře jsou rozeznatelné obě amalgámové plomby na zadních stoličkách. K lebce patřící zuby jsou – pokud byly nalezeny – uspořádány vedle. Zřetelný je rozsáhlý zubní kaz na špičáku a středním řezáku.

PROFESOR WILFORD-SMITH ZPRÁVA O VYKOPÁVKÁCH U BET HAMEŠE

Této noci spal páter Lukáš špatně. Předchozího večera mu zatelefonoval jeho biskup a oznámil mu, že z Říma přijede mocný člověk. Nevyjádřil se takhle přímo, ale myslel to tak. Sdělil mu i jméno: Luigi Baptist Scarfaro.

„Chovejte se k němu jako ke kardinálovi,“ nabádal ho opakovaně biskup. „Nemá běžnou církevní hodnost, ale smí mluvit se Svatým otcem, kdykoli chce. A Svatý otec dá na jeho slova. Podpořte ho ve všem, co bude chtít – ve všem, Lukáši, ve všem.“

Lukáš během telefonického rozhovoru viděl v duchu svého starého biskupa, kulatý dobromyslný obličej a bílý pramen vlasů, který mu věčně visel do čela, a vnímal jeho strach. Jakýmsi způsobem se ten strach přenesl i na Lukáše a pronásledoval ho až do snů.

Probudil se, když se časně zrána, ještě za šera, něco dělo u brány. Vzápětí nato zaslechl skřípění pneumatik. Páter Lukáš zůstal ležet, neschopný pohybu, zíral do stropu na mihotavou hru světla a stínů, kterou tam předváděly reflektory auta, a dokázal myslet jenom jedno: Už je to tady.

Pak reflektory auta zhasly. Kněz spěšně odhodil přikrývku a vklouzl do kutny.

I v pološeru časného rána se dalo beze vší pochyby poznat, kdo je šéfem skupinky, která mu kráčela vstříc. Scarfaro byl hubený muž, jehož tvář měla rysy dravého ptáka, a na ní tak rozladěný výraz, jako by trpěl žaludečními vředy. Byl obklopen čtyřmi mladými, silnými muži v kněžských sutanách, kteří podivným způsobem vypadali všichni stejně. Když je páter Lukáš zval dál, díval se do čtyř párů očí bez výrazu ve čtyřech hladkých bledých obličejích. Zachvěl se a tentokrát za to nemohl ranní chládek.

„Náš vůz,“ oznamoval Scarfaro a ani se neuráčil pozdravit, „začal několik kilometrů před Jeruzalémem vydávat podivné zvuky. Určitě budete vědět o autodílně, kam byste ho mohl dát?“

Kněz horlivě přikývl. „Ano, zajisté. Hned v sousedství. Mahmed Abdullah. Vždycky nám dává do pořádku náš letitý mikrobus…“

„Je to katolík?“

„Jak prosím?“ Páter Lukáš ohromeně zíral na muže z Říma.

„Mahmed Abdullah – to zní, jako by ten člověk byl muslim.“

„Ano. Chci říct – nevím. Je to Arab, ano. Asi bude muslim. V téhle čtvrti žijí skoro výlučně muslimové.“

„Dopravte ten vůz do dílny, kterou vede katolík.“

Páter Lukáš mrkal. To se mu snad zdá? „Nemusíte si dělat starosti. Mahmed Abdullah je vynikající automechanik a vyzná se ve všech značkách aut na světě…“

Scarfaro, který se už obrátil, aby šel dál, se zastavil, pomalu se k němu otočil a zaryl se mu do očí svým ocelově tvrdým pohledem. „Vyjádřil jsem se dost jasně a zřetelně, pátere Lukáši?“

Lukáš rozpačitě polkl. „Ano.“

Scarfaro si ho chvíli bez výrazu prohlížel, než konečně přikývl.

„Dobře.“

Restaurátorská laboratoř páchla po mokrých sazích a studeném kouři. Kaun a Ryan byli sami a už podruhé si na monitoru, který Ryan přinesl, prohlíželi sekvenci, kde byly videokamerou zachyceny události dnešní noci.

Začínaly téměř bezprostředně dívčiným výkřikem. Sledovali na zpomaleném záznamu, jak popadla svého strážce a přehodila si ho přes rameno. Celá řada stolů včetně kostí skeletu se roztřásla, když muž narazil na hranu jednoho stolu.

„Neuvěřitelné,“ prohlásil Kaun.

„Nepočítal s tím, že ho ta dívka napadne,“ vysvětloval Ryan. „Říkal, že by se to nestalo, kdyby měl co do činění s nějakým mužem.“

„Zjevně podcenil izraelské ženy. Což je udivující, protože on sám je Izraelec. Člověk by si myslel, že ví, co se na vojně děvčata učí.“

„Teď už to bude vědět,“ prohodil Ryan suše.

Nyní se skácel druhý muž, nečekaně zasažený do zad; vysoko umístěná halogenová lampa spadla a zanechala za sebou na videozáznamu oslnivý pás jako ohon komety. Lahve s chemikáliemi popadaly z regálu, roztříštily se a vzplanuly. A pak tam znovu byla ta dívka, s napřaženou pistolí, v absolutně profesionálním postoji.

„Neuvěřitelné,“ opakoval Kaun. „Všiml jste si, že udeřila přesně v tom nejpůsobivějším okamžiku? Musela naprosto klidně čekat na správnou chvíli. Absolutně chladnokrevně.“

Pak slovní potyčka. Plameny se šíří. Ryan, který nakonec nedbal na hrozby a popadl hasicí přístroj. Útěk těch tří mladých lidí. Kaun popojel o kousek dopředu, kde bylo vidět, jak Ryan cílenými zásahy prášku zahání a dusí oheň. Když se dovnitř vřítily obě hlídky od hlavního vchodu, stopnul záznam.

„Tyhle vyhodit,“ prohlásil. „Kdo se dá takhle napálit, je pro tento druh práce příliš omezený.“

„Už se stalo,“ přikývl Ryan.

Kaun přetočil pásek zpátky na začátek, zastavil obraz a prohlížel si ho. „Zaslechl jste, o čem mluvili, než jste vešel dovnitř?“

„Ne. Chvíli jsem čekal na chodbě, ale nebylo rozumět.“

Kaun zamyšleně zíral na třesoucí se zastavený obraz. „Co tu chtěli? Co přimělo toho mladíka, aby se v noci vloupal do Rockefellerova muzea?“

Ryan nic neříkal. Znal tento způsob Kaunovy samomluvy. Průmyslník si nepřál, aby jej přitom někdo rušil, hlavně ne dobře míněnými nápady.

Kaun zaťukal prstem na obrazovku, na místo, kde stál Foxx spolu s asistentem muzea. „Proč stáli tady?“ Otočil se a šel k příslušnému místu mezi řadami stolů. „Tady. Ti dva stáli tady. Proč?“

Rozhlédl se, prohlížel si zuhelnatělé zbytky dvou plastových vaniček na desce stolu, posetého střepy a uschlou hasicí pěnou. „Co tu bylo? Na videu jsou vidět dvě vaničky, ultrafialová lampa a lupa. Ale nebyla to žádná z našich misek, ty stojí všechny tamhle a jsou nepoškozené. Ostatně úctyhodný výkon, jak jste zlikvidoval ten oheň. Blahopřeji.“

„Děkuji, sire.“

„Nestáli u kostry a nezajímali se o návod k použití. Stáli tady, se dvěma vaničkami, které nebyly naše. Co v nich bylo?“

„Ten druhý papír.“

„Přesně. Papír, který byl u návodu k použití a který nám Foxx zatajil. Přinesli ho sem a zkoumali.“ Kaun uchopil sazovitou hmotu a rozemnul ji mezi prsty. „A teď je zničený. Otázka je, co do té doby zjistili?“

„To se dozvíme, až je budeme mít.“

„Myslíte, že je dostanete?“

„Přirozeně,“ v Ryanově hlase se ozval lehký údiv.

„Mohli bychom zapojit policii.“ Beztak se bude vyšetřovat požár a někdo musí zaplatit hasičský zásah. Ovšem izraelští úředníci, kteří se tu dnes ráno objevili a sepsali protokol, jevili pramalý zájem. Ohněm způsobené škody byly minimální. Muzeum bude mít jako obvykle otevřeno, nahoře na chodbách vůbec nebylo cítit, že tu hořelo. „Ačkoliv bych to dělal dost nerad. Mohli bychom dát hledat Foxxe jako žháře.“

„Nemyslím, že to bude nutné.“

„Doufejme.“ Kaunův pohled bloudil místností. Otázka zněla, jak mají postupovat dál. Laboratoř, která ještě v noci dostala nový zámek, se musí nejdřív vyčistit, než se znovu začne s výzkumem. Bylo přitom sporné, jestli je to přivede dál. Kaun se nemohl zbavit pocitu, že papír ukradený mladým Američanem obsahoval zásadní informace.

Zběžně zvážil možnost, že by tento incident mohl být zavádějícím manévrem. Aby uvěřili, že dokument je zničený. Ale pak toto podezření zavrhl. Měli videozáznam – takové zřetězení událostí se nedalo nainscenovat. Byla to nehoda.

Kaunův pohled se zachytil na stojanu z tenkých hliníkových tyček rozestavených do tvaru pyramidy, umístěném na skříňce se zásuvkami na čelní straně laboratoře. Ke špičce pyramidy byla přišroubovaná kamera. Přistoupil blíž a studoval nálepku na filmu, pečlivě popsanou tenkou černou fixkou, v zasouvacím otvoru na zadní stěně. Pod záznamem v hebrejském písmu, které neuměl číst, stálo datum. Dva dny staré datum.

„Řekněte mi, Ryane, kdo pracoval v této laboratoři v posledních dnech?“

„Nikdo.“

„Ach.“ Kaun vrhl pohled na počitadlo. Exponováno bylo asi dvacet snímků. Vyšrouboval kameru z držáku a podal ji Ryanovi. „Myslím, že bychom se měli podívat na film uvnitř.“

Snídaně byla stejně mizerná jako celý hotel. Seděli zamlkle a vypadali, jak už vypadají lidé, kteří se pokoušeli v příliš krátké noci usnout na proleželých matracích. Hotel však měl dvě rozhodující přednosti: Byl tak levný, že ho Stephen mohl zaplatit v hotovosti bez kreditní karty. A muž v recepci nekladl žádné další otázky, když mu vysvětlili, že jim někdo ukradl zavazadla včetně dokladů.

„Nevím, jestli to skutečně bylo nutné?“ bručel Jehošua. „Přece jsme docela jednoduše mohli zajít ke mně…“

„A ráno bychom se dívali do hlavní Ryanových goril,“ opáčil nevrle Stephen.

Judita se s odporem dívala do svého šálku s kávou. „Bylo by to skutečně o tolik horší?“ mumlala si pro sebe.

„Nemáš o nich příliš vysoké mínění?“ prohodil Juditin bratr pochybovačně.

Stephen se na něho podíval pohledem, v němž se mísila zlost a posměch. „Vítej ve světě zlých hochů, Jehošuo. Co si myslíš, jak nás Ryan našel? Moje auto mělo štěnici, i když ses mi smál, když jsem to podezření vyslovil. Kdybych byl včera právě tak opatrný, dopadlo by všechno úplně jinak. Nebo to snad tak není?“

Petr Eisenhardt se probudil a zdálo se mu, že slyší nějaké zvuky vpředu v konferenční místnosti. To bylo docela dobře možné, protože tam ještě pořád ležely osobní věci Stephena Foxxe, aby je mohli prozkoumat, bez ohledu na zanedbatelné maličkosti, jako například, ze jde o soukromý majetek. A Eisenhardt už měl dnes ráno zpoždění, možná by si měl pospíšit a přidružit se k ostatním.

Odsunul zatemnění a vklouzl do županu. Pantofle někam zmizely, šel tedy bos dopředu, chvíli uvažoval o tom, že by si vzal šálek kávy, pak si to rozmyslel a otevřel zasouvací dveře ke konferenční místnosti. Tam seděl sám u stolu profesor Wilford-Smith, před sebou otevřený laptop mladého Američana. Když Eisenhardt vešel, profesor sebou trhl, jako by ho spisovatel přistihl při něčem zakázaném.

„Dobré jitro,“ pozdravil Eisenhardt a zvědavě se postavil za záda vedoucího vykopávek. Wilford-Smith studoval stažené internetové stránky, kde byly popisovány kamery MR-01 a MR-02.

„Dobré jitro, mister Eisenhardte,“ odpověděl Brit s roztržitým úsměvem a přitom si zasunul do kapsy složený kus papíru, na který si předtím zřejmě něco zapisoval. „Vidíte, ještě pořád mi to nedá pokoj. Proč si cestující do minulosti nevzal s sebou MR-02? Podle toho, co tu píšou, to musí být lepší kamera.“

„Dobrá otázka,“ přikývl Eisenhardt. Ještě lepší otázka by byla, proč se profesor choval tak podivně.

„Má pevnější kryt. Objektiv s větší světelností. S větším zoomem. A přesto není o moc těžší nebo větší.“

„Ale stojí o tisíc dolarů víc.“

Profesor na něho vyvalil oči. „No, to snad nemohl být rozhodující argument.“

Eisenhardt pozoroval obrázek na monitoru malého počítače. Ano, člověk si uměl představit, že to skutečně nemohl být rozhodující argument. Ale od chvíle, kdy uviděl kameru, sílilo v Eisenhardtovi přesvědčení, že tento detail je upozorňuje, že se ve svých dosavadních domněnkách ubírají naprosto nesprávným směrem.

Žena za okénkem půjčovny aut měla bujné rudohnědé vlasy a stejně tak bujné poprsí, mluvila dobře anglicky a snažila se chovat vstřícně, aniž by tím však svému zaměstnavateli způsobila nějakou újmu. Studovala kopii nájemní smlouvy, kterou jí Stephen předložil, a nevěděla, jak rozumět tomu, co jí vykládal.

„Vlastně máte vůz odevzdat opět v Tel Avivu,“ prohlásila.

„Což půjde velmi těžko, když nestartuje motor,“ opáčil Stephen,

„Mohli bychom jej vyzvednout v dílně, dát ho spravit a pak vás informovat, až bude zase v pořádku,“ nabídla mu. „Přirozeně byste během té doby neplatil nájem.“

V tomto okamžiku objevil Stephen mezi plakáty, které visely čistě zarámované v oknech, jeden plakát z Bet Šearimu. Znovu si vzpomněl na příběh cestovatele v čase a na jejich úmysl navštívit tu nekropoli. Ale teď už to bylo zbytečné, protože věděli, kde kamera leží.

To je tedy bláznivé dobrodružství!

„Podívejte,“ snažil se Stephen obrátit svou pozornost opět do současnosti, „že auto nechce naskočit, to je jen další komplikace. Já vlastně chci vyměnit tohle auto za jiné. A to pak vrátím v Tel Avivu, když to musí být.“

„Z jakého důvodu chcete jiné vozidlo?“

„Protože tohle má někde malinkatou štěnici,“ pomyslel si Stephen a řekl: „Nejezdilo se mi s ním tak dobře, jak jsem myslel. Zkrátka bych rád vyzkoušel jiný model.“

Vzdychla, chvíli váhala a pak přiznala: „Jen se obávám, že jediné auto, které vám mohu nabídnout, je tamhle to.“ Propiskou ukázala směrem k mohutnému džípu Cherokee s tónovanými skly. „Je ovšem ve vyšší cenové kategorii.“

Stephen si uvědomoval, jak impozantní je to pohled. Samozřejmě to bylo monstrum, a ne auto. Ovšem s Ferrari by byl ještě nápadnější. Na druhé straně to možná vůbec nebylo tak hloupé. Jejich pronásledovatele ani ve snu nenapadne, že by mohli jezdit podobným vozem.

„Co to konkrétně znamená?“ zeptal se. Řekla mu cifru a Stephen si přepočítal, kolik je to v dolarech. Celá záležitost se pomalu začala prodražovat. Jestli z toho nakonec nekápne žádný zisk, bude se mu nabídka z Video Worldu hodit. Což ovšem znamená špatnou startovní pozici při vyjednávání.

Přesto kývl. „V pořádku,“ a položil svou kreditní kartu na pult.

Obrátila se ke svému počítači se záznamy o půjčených autech, zmáčkla několik kláves a pak se zeptala: „Kde jste říkal, že stojí vaše staré auto? U Rockefellerova muzea?“

„Ano. Na parkovišti u hlavního vchodu.“ Mechanik, který bude auto odvážet, se asi bude divit, že vůz okamžitě nastartuje. Ale něco takového se zkrátka už stává u těch moderních vozů s elektronickým vstřikováním.

Úřednice s bujným poprsím pokukovala po kopii dosavadní nájemní smlouvy a začala psát.

Stephen ještě nikdy nebyl u Zdi nářků. Cestou koupili v supermarketu s elektronikou nabíječku pro jeho mobil, která se dala zastrčit do zapalovače na cigarety v autě, pak objeli Staré Město, zaparkovali vůz na příslušném parkovišti a zbývající cestu šli pěšky. Když prošli takzvanou Hnojnou branou ve starých hradbách, čněl před nimi jihozápadní roh Chrámové hory jako pohoří z kamenů. Rozsáhlý areál na jižním konci Chrámové hory byl uzavřen kvůli stálým archeologickým výzkumům, odbočovala zde úzká cesta a vedla obloukem nahoru na pahorek – pro návštěvníky Skalního dómu –, zatímco široká hlavní cesta se lehce svažovala a vedla na náměstí před Západní zdí, jak se Zeď nářků nazývala oficiálně.

Na první pohled Stephen těžko chápal, že by tohle měl být nějaký svatostánek: Zeď nářků byla zkrátka vysoká zeď z monumentálních zvětralých pískovcových kvádrů. Na terasovitém náměstí před ní probíhala napříč náměstím uzávěra, která měla zadržet nežidovské návštěvníky, kdežto další uzávěra, vedoucí podél té první, vymezovala malý prostor pro židovské ženy a velký prostor pro muže. Bez návštěvníků by ten areál vypadal jako stavební jáma, vyhloubená a zacementovaná, aby se tam vzápětí mohly začít stavět podzemní garáže.

Zastavili se v určité vzdálenosti a Stephen téměř cítil napětí, které se zmocnilo Jehošuy a Judity při pohledu na zeď. Udivilo ho, jaký provoz tam panuje za obyčejného pondělního dopoledne. U zdi stáli vojáci, ponoření do modlitby, se zbraněmi přes rameno a připravení k okamžité akci. Ortodoxní Židé v černých kabátech, s klobouky se širokou krempou a lokýnkami tiskli čela na kameny, hladili je a líbali. Vedle nich stálo před zdí několik židlí v řadě, na nich posedávaly děti, z nichž žádnému nebylo víc než dvanáct, v šedých kostkovaných košilích, krátkých kalhotách a čepičkách a s podivně dlouhými vlasy. Jen jedno z dětí četlo z nějaké knihy s tváří ke zdi, ostatní se rozhlížely sem a tam, znuděně se šoupaly po sedadlech, nebo po nich lezly. Ale nikdo si jich nevšímal.

Čím déle nechal Stephen tuto scenérii na sebe působit, tím méně bizarní mu připadala. Všechny popisy, které slyšel nebo četl, souhlasily – a přece nevystihovaly pravdu. Ano, viděl lidi, jak přistupují ke zdi a vsouvají do spár malé složené papírky, obsahující přání nebo modlitby. Když o tomto zvyku slyšel, připadal mu absurdní. Ale když tam pak stál, bylo to všechno, jen ne absurdní. Bylo to skoro dojemné. Ano, bylo pravda, že při židovské modlitbě mluvili všichni hlasitě jeden přes druhého – což znělo o to víc kakofonně, když člověk nerozuměl ani slovo hebrejsky –, ale líčit to takhle, zjistil Stephen, vyvěralo z neúčastného a povýšeného postoje, který nechtěl porozumět této jinakosti, nýbrž se o ní vyjadřoval s pohrdáním. Tady a teď, jako očitý svědek, vnímal halas jako vroucnost modlitby.

A co vypadalo jako zmatek, znamenalo pouze, že každý mluvil se svým Bohem sám.

Jaké to asi je, cítit se součástí tradice, kterou bylo možné snadno sledovat zpátky pět tisíc let a víc? Propůjčovalo to člověku klid? Jestliže člověk sám sebe vnímá jako součást velkého, věčného proudu života, pak nemůže zároveň podléhat tlaku, že z tohoto jednoho života musí udělat něco významného, velkolepého.

Závidím? ptal se Stephen v duchu.

Rozpustilý smích odvedl jeho pozornost. Otočil se a sledoval velkou rodinu, jak eskortuje třináctiletého chlapce, zářícího po celém měsícovitě kulatém obličeji. Ženy na sobě měly pestré šaty a byly rozjařené, muži dávali najevo rozvážnost, ale zjevně byli velmi hrdí.

„Obřad bar micva,“ vysvětlil Jehošua bez ptaní. „Což znamená, že chlapec směl dnes v synagoze poprvé předčítat z tóry.“

Stephen se díval za tou rodinou. Byla to cena za hřejivé bezpečí tradice? Že si člověk musel nechat líbit, aby si na něho už tak brzy dělala nárok?

Znovu se rozpomněl, proč sem vlastně přišli. A jako by mu četla myšlenky, právě v tomto okamžiku Judita pronesla: „Nevidím žádný kámen, který by byl aspoň trochu načervenalý.“

To souhlasilo. Kvádry, z nichž kdysi vybudovali západní zeď chrámu, byly ze světle šedého, z dálky žlutě vypadajícího pískovce, z něhož byl více méně postaven celý Jeruzalém. Jednotlivé bloky se zřetelně odlišovaly, mezi některými bujel plevel a některé, zejména v horních řadách, měly zelený až tmavě šedý nádech.

Ale žádný z kvádrů nebyl červený. Ba ani načervenalý. Ani s velkou dávkou fantazie.

„Obelhal nás?“ zeptal se Stephen polohlasem. „Nebo jsme přečetli něco nesprávně?“

Jehošua zavrtěl hlavou. „Ne. Nemyslím. Skoro jsem s tím počítal.“

„S čím?“

„Že ten kámen nebude vidět.“

„Jak to?“ Stephen odhadoval vzdálenost od jihozápadního rohu Chrámového pahorku. Kamera musela být ukryta skoro uprostřed Zdi nářků.

„Napsal, že kamera je v kameni druhé řady,“ řekl Jehošua. „Napsal to tak?“

„Ano.“ Stephen ukázal na lidi před zdí. První řada sahala většině z nich po prsa. „Právě ho někdo líbá.“

„Ne. To není druhá řada.“ Tón, jakým to oznamoval, nevěstil nic dobrého. „Původní chrámová zeď byla mnohem vyšší. Co tu vidíme, je jen její horní část. Vidět je jedenáct řad, ostatních devatenáct leží pod zemí.“

Daniel Perlmann si prohlížel muže, který seděl na jednom z jeho kožených křesel pro návštěvníky, pak si velkým oknem své pracovny prohlížel působivou černou limuzínu, s níž ten člověk přijel a vedle níž postával neméně působivý osobní strážce a čekal na návrat svého pána, a pak se zase zahleděl na svého působivě oblečeného návštěvníka. „Jistě víte, že podobné informace nesmím sdělovat dál,“ pronesl pak co nejpevnějším hlasem. „Lituji.“

Muž se klidně usmál. „Je to modrý fiat.“

„Lituji.“

„Mister Perlmanne,“ řekl návštěvník a pořád se zdvořile usmíval, „teď bych bez problémů mohl vyjít ven a za půl hodiny se vrátit s policejním úředníkem, který by od vás chtěl vědět totéž co já. Ale tím bychom život mladého muže, o němž jsem vám právě vyprávěl, navedli na dráhu, kterou si nikdo z nás jistě nepřeje. Prosím vás – zatčení, vězení, policejní výslechy, a tohle všechno vlastně jen kvůli nedorozumění?“

„To je možné,“ nedal se Daniel Perlmann. „Ale je to v rozporu se směrnicemi našeho podniku. A navíc je to nezákonné.“

Nastala odmlka. Vzduch v kanceláři Daniela Perlmanna se jako by měnil v led, aniž by mohl říci proč.

„Mister Perlmanne,“ opakoval návštěvník a tentokrát z jeho gest zmizela veškerá uvolněnost, z tváře se vytratil úsměv a z hlasu přívětivost, „jsem největší zákazník vaší půjčovny aut, a to jak po celém světě, tak i zde v Izraeli. Každý den zaplatím víc peněz za auta, náklaďáky a další vozidla, která si moji lidé pronajali ve vaší firmě, než si vy vyděláte za měsíc. Všechno, oč vás žádám, je malá laskavost. A žádám vás, abyste zbytečně nemrhal mým časem kvůli nějakým vašim směrnicím. Mám zavolat předsedu vašeho představenstva? Znám ho dobře; bydlím nedaleko Park Ridge, kde se nalézá ústředí vašeho podniku, jak si možná vzpomínáte, a občas si spolu zahrajeme golf. Skutečně chcete, aby vám zavolal mister Olson?“

Daniel Perlmann zjistil, že rukama křečovitě svírá hranu stolu a že se mu na nich lesknou kapičky potu. Podíval se na toho muže, na limuzínu, na strážce vedle ní, zase na toho muže. Pak konečně vydechl.

„No ano,“ mínil nakonec. „Snad to nebude nutné.“ Pustil hranu stolu, pokusil se o úsměv, ale ten se mu nezdařil. Muž, který se mu představil jako John Kaun, ho stále ještě vyčkávavě sledoval skelně studenýma tygříma očima. „Kdo by chtěl nějakého mladého člověka uvrhnout do zkázy…?“

Spíš myslel na sebe. Otočil se k terminálu na stolku vedle, zmáčkl pár kláves a vzápětí se mu objevilo na obrazovce, co potřeboval.

„Mister Foxx teď jezdí džípem Cherokee s černou metalízou,“ oznámil pak a vzal si k ruce lístek papíru. „Napíšu vám číslo.“

KAPITOLA 27

Na obr. XII-16 je levá holení kost. V dolní třetině lze zřetelně rozeznat čistě zhojenou zlomeninu. Vyléčení zlomeniny v této oblasti je bez lékařského zásahu (dlahy, hřeby, implantáty) nemožné.

PROFESOR WILFORD-SMITH ZPRÁVA O VYKOPÁVKÁCH U BET HAMEŠE

Na okamžik měl pocit, že má ve zvukovodech klapky, o nichž lékařská věda neměla dosud tušení. A ty klapky jako by se chtěly honem honem zavřít, jen aby nemohl dál už nic slyšet.

Pak ten pocit zase zmizel a on tu jen tak stál. V hlavě mu vířily myšlenky. „Ty si myslíš, že cestovatel časem schoval kameru do kamene, který teď leží hluboko pod zemí?“

„Ano.“

„Ale jaký by to mělo smysl?“

„Nemám tušení.“

Stephen znovu zíral na Zeď nářků, jako by ji soustředěnou silou myšlenek chtěl zapálit, studoval zídku z malých cihel nad nejhořejší vrstvou kvádrů, prohlížel si napůl uschlé chomáče trávy na hraně zdi. „Ale ano,“ řekl nakonec. „Má to smysl.“

Judita se na něho dívala se svraštělým čelem.

„Cestovatel v čase je Američan,“ vysvětloval Stephen své myšlenkové pochody. „Američané nemají moc zkušeností se starými budovami a ruinami, protože něco podobného se u nich skoro nevyskytuje. Pravděpodobně viděl Zeď nářků během své cesty po Izraeli, ale myslel si, že je to zbytek chrámové zdi. Chápete? Pokládal ji za trosky. Myslel si, že to, co vidíme, jsou dolní části zdi. Když se ocitl v minulosti, věděl, že chrám zničí Římané – ale nevěděl, co bude zničeno. Určitě ho nenapadlo, že by dolní část zdi mohla být pohřbena pod zemí. Dokonce i pro mě je těžké si to představit.“

„Myslel si, že druhá řada chrámové zdi je také druhou řadou Zdi nářků,“ přikývl Jehošua.

„Přesně tak. Protože podle toho, jak zvolil vzdálenost od jihozápadního rohu chrámu, jednoznačně směřoval ke Zdi nářků. Chtěl kameru schovat do Zdi nářků.“

Judita zavrtěla hlavou. „Pěkně praštěné. Ale asi máš pravdu. Střelil vedle.“

„O dvacet metrů níž,“ upřesnil Jehošua.

„Otázkou je,“ pokračoval zamyšleně Stephen, „co teď vlastně podnikneme.“

„Co bys chtěl ještě podnikat?“

„Dvacet metrů do hloubky dnes přece není problém. Jeden, dva dny s bagrem a ta věc je na světle božím.“

Jehošua lapl slyšitelně po dechu. „Člověče,“ vyrazil pak ze sebe ohromeně, „člověče, ty máš tedy fantazii! Jak si to představuješ?“

„Jak? Odstraní se desky, kterými je náměstí vydlážděno, vybagruje se díra podél zdi, příslušné kamenné kvádry se prozkoumají dobrým přístrojem na hledání kovů a…“

„Za prvé není pod náměstím jen tak obyčejná hlína, nýbrž dva tisíce let dějin města,“ opravil ho Jehošua. „A za druhé je tu všechno posvátné, posvátné, posvátné. Zapomeň na to. Zapomeň na to, že tu někdy bude stát bagr.“

No ano. To by opravdu bylo příliš jednoduché. Stephen se rozladěně rozhlédl kolem. Odmítal složit zbraně. Kdyby aspoň ještě měli ty dopisy jako důkaz.

Zavrtěl hlavou. „Já tu kameru vyhrabu,“ prohlásil a připadal si přitom trochu jako blázen. „Vím to. Jenom ještě nevím, jak.“

Judita mu položila ruku kolem krku, ale nic neříkala. Chvíli tak stáli a zběsilý úprk jeho myšlenek se zklidnil.

Jistota však nezmizela. Tu kameru vyhrabe. Když to říkal, nedodával si tím jen odvahy. Od chvíle, kdy věděl, jak vypadá, měl stále častěji zvláštní pocit v prstech, jako by ji užuž držel v rukou. Jako by se čas pozvolna stával propustným. Jako by mu občas dovoloval předjímat budoucnost, události, které se nevyhnutelně přihodí.

Čas…

Jeho pozornost upoutaly zvláštní zvuky, jakési mohutné bzučení. Otočil hlavu. Zvuky vycházely z oken sousední budovy a při bedlivějším naslouchání se dalo rozeznat mnohohlasé, hlasité recitování. „Škola talmudu,“ vysvětlila Judita.

Pohled mu bloudil bezcílně dál, přes lidi, kteří přicházeli a odcházeli, přes vykopávkový areál, kde bylo rovněž vidět návštěvníky. Zřejmě bylo možné si ho také prohlédnout. Těsně u obrovité zdi stál malý šedý stan, který vypadal jako přístřešek, jejž doma používají kanalizační dělníci. Vyšel z něho nějaký muž a táhl za sebou kabel.

„Podívejte,“ zarazil se Stephen. „Toho člověka přece známe.“

„Co?“ nechápala Judita. „Koho?“

„No támhle toho.“ Ukázal na muže s kabelem. Nebylo nejmenších pochyb, kdo je ta vyzáblá otazníkovitá postava.

Byl to George Martinez.

Scarfaro strhl vedení na sebe a byla to přísná vláda.

„Všechno šlo hladce?“ zeptal se, když se Lukáš zase vrátil.

Lukáš jen kývl a snažil se, aby na něm nebyl vidět sílící vnitřní odpor proti pánovitému chování muže z Říma. Byla to práce sehnat v Jeruzalémě pravděpodobně jediného automechanika katolického vyznání. Když tam vůz odevzdal, upevnilo se v něm přesvědčení, že náboženská příslušnost není smysluplným kritériem pro kvalitu dílny: On osobně by si v té umaštěné díře nedal vyklepat ani jedinou bouli, a pokud ano, pak by vůz ani na okamžik nespustil z očí.

„Mezitím budeme používat váš mikrobus,“ pokračoval Scarfaro.

„Obávám se, že to nepůjde,“ odporoval Lukáš a stěží krotil svou rezolutnost.

Ten druhý si ho prohlížel nehybnýma, studenýma očima. „Ach ano? A proč ne?“

„Vozíme v něm, eh, potraviny.“ Proč byl tak nervózní? Vždyť to znělo, jako by si právě vymýšlel nějakou lež.

„Jaké potraviny?“

„Jídlo pro chudé.“

„Jídlo pro chudé?“

„Ano. Každý večer u nás jedí chudí a potřební. Potraviny nám dávají nejrůznější supermarkety a hotely. Ale musíme si je odvézt. K tomu potřebujeme mikrobus.“

Scarfaro si ho prohlížel, jako by to byl nějaký odporný hmyz. „Tenhle cirkus až do odvolání odpadá,“ rozkázal pak. „Potřebuji vaši energii na jiné úkoly.“

„Jakže? Ale my přece nemůžeme…“

„Pátere Lukáši!“ zasyčel na něho vyzáblý muž. „Váš biskup mi přislíbil vaši neomezenou podporu a vy mi už podruhé odporujete.“

„Chudí jsou na nás…“

„Vaši chudí mi můžou být ukradení, pátere. Je načase, abyste vykoukl přes velice omezený obzor vašeho talíře s polívkou. Zde jsou v sázce zájmy Říma. Zájmy svaté církve římské. Jde o víc než o pár nacpaných teřichů. O nepředstavitelně víc.“

Lukáš jen s námahou vydržel pohled církevního hodnostáře. „Ježíš pravil: Líto mi zástupu. Neboť již tři dni trvají se mnou a nemají, co by jedli; a propustiti jich lačných nechci, aby nezhynuli na cestě,“ ocitoval nejbližší místo z Bible, které se mu vybavilo. „Matouš 15, verš 32.“

Slabý, pohrdavý úsměv zvlnil Scarfarovy rty. „Co to rozjímáte mezi sebou, ó malé víry, že jste chlebů nevzali. Ještě-liž nerozumíte?“ odpověděl bez váhání. „Matouš 16, verš 8. Vidíte? Dokonce i Ježíš měl své priority.“

Idiot, pomyslel si páter Lukáš. Co by se mu stalo, kdyby si jednoduše najal auto? Peníze pro něho určitě nehrály roli.

Musí promluvit s bratrem Geoffreyem. Musejí něco podniknout. Uspořádat večeři někde jinde, aby se o tom Scarfaro nedozvěděl. Sehnat jiný vůz, získat několik pomocníků ze sousedství…

Scarfara ta diskuse přestala bavit. S pohrdlivým gestem ruky prohlásil: „To je jedno. Bereme si váš mikrobus. Až naše mise skončí, tak si pro mě za mě zase pokračujte s tím svým… nasycováním chudých.“

S bezmocným vztekem v břiše se páter Lukáš za ním díval, jak kráčí pryč. Dveře ke kanceláři byly pootevřené, místnost už taky obsadili.

Připadal si příliš dobrý, aby v životě nedosáhl ničeho víc než toho, ze každý den sežene teplou večeři pro bezvýznamné, nevzdělané chudáky. Teď dostal za vyučenou. Když zatelefonoval do Říma tu zprávu, myslel si, že to byl nejsvětlejší okamžik jeho života – a přitom to byla pýcha, která předcházela nynější pád.

Dobře mi tak, pomyslel si a vypravil se hledat bratra Geoffreye.

Policejní prezident a jeho návštěvník se pomalu procházeli po trávníku. Hovořili spolu – široko daleko nebyl nikdo tak nablízku, aby mohl zaslechnout, o čem –, ale vždycky znovu přicházely chvíle kdy zamyšleně mlčeli.

Většinou to byl návštěvník, muž v polovině čtyřicítky, oblečený v drahých šatech, kdo přerušoval mlčení.

„Ten skandál s mrtvou barmankou minulý rok… Nezatáhli jsme vás do toho. Moji lidé měli opravdu dobré snímky – ale já si řekl, komu tím posloužíme, když je zveřejníme? Jste dobrý muž, o tom není pochyb. Ale veřejnost bohužel má sklon soudit lidi podle jejich slabostí, a ne podle jejich silných stránek.“ Ustaraně zavrtěl hlavou. „Jako bychom mohli všechna vedoucí místa obsadit světci!“

Policejní prezident se na něho zachmuřeně podíval zpod hustého obočí. „Nepokoušíte se mě náhodou vydírat?“

Hleděl do tváře, která byla ztělesněnou nevinností. „Vydírat vás? Proboha! Ne – jediné, o co se snažím, je zachránit budoucnost toho mladého muže. Znám toho mladíka. Vím, že to bylo ojedinělé uklouznutí. Nechci nic, než si s ním promluvit. Jestliže vrátí, co mi ukradl, chci na celou věc zapomenout. Proč by měl být život mladého člověka zatížen zápisem v trestním rejstříku? V podstatě si kladu stejnou otázku: Komu tím posloužím, když podám oficiální trestní oznámení? No řekněte.“

Policejní prezident vzdychl. „Tak dobrá. Podívám se, co se dá dělat.“ Natáhl ruku a lístek s poznávací značkou auta a jménem změnil majitele.

George měl zjevně radost, že je vidí. Hlavně Juditu, jak připadalo Stephenovi. „Ach, to je dobře,“ prohlásil celý šťastný, „já už se tak nudil. Můj partner odjel, aby podal zprávu, a já tady v podstatě jen posedávám a čekám, co se bude dít dál.“

„Co pro všechno na světě tu děláte?“ žasla Judita.

„Ach, ano…“ Mexičan potřásal hlavou, až bylo o strach, že si zlomí svůj hubený krk. „Tedy, nesmím vám povědět, proč to děláme. Ale co děláme, to vám můžu prozradit, když mi slíbíte, že si to necháte pro sebe.“

„Slibujeme.“

„Pokoušíme se udělat tomogram Chrámové hory.“

„Chcete ji prozkoumat pomocí zvukových vln? Tak, jako jste to udělali s naším vykopávkovým územím?“

„Přesně tak. Ale tam jsme to směli. Tady nesmíme. Pravděpodobně nesmíme, radši jsme se neptali. Děláme to tajně.“

Stephen užasle vrtěl hlavou. „Pověřil vás tím Kaun?“

„Ano.“

„Copak to jde?“ zeptala se Judita. „Přece nemůžete ten váš ozvěnový… tento…“

„… thumper…,“ napověděl George.

„… postavit na vrcholek pahorku, ne?“

„Ne. Ten stojí tady ve stanu. Společně s computerem, což mu nijak neprospívá. Proud bereme tajně z osvětlení vykopávkového areálu a senzory… S těmi je největší potíž. Nemůžeme je přece jen tak jednoduše natlouct kolem dokola do zdi.“

„A jak to tedy uděláte?“

„Ach, to bude problém. Skutečně. Získáváme jen velmi špatné obrázky, se špatným rozlišením a ještě horší hloubkou. I když některé z nich jsou docela zajímavé. Věděli jste, že Chrámová hora je křížem krážem propojená chodbami a šachtami?“

„Ano,“ přikývl Jehošua. „Jistě.“

„To žasnu. Já to nevěděl.“

„Já taky ne,“ ujistil ho Stephen. „Můžeme se na ty obrázky podívat?“

George jako by chvíli bojoval sám se sebou, pak ale s postranním pohledem na Jehošuu rozhodl: „No, pravděpodobně to on už beztak všechno zná.“

Vklouzli do stanu, kde bylo pěkně těsno. Uprostřed mohutně trůnil thumper na hladké, pečlivě umetené zemi, před ním počítač, do něhož se sbíhal celý svazek různých kabelů, dál tam byl stůl a dvě skládací židle a v jednom rohu ležely dvě nafukovací matrace a na nich spací pytle. Všechno vypadalo velice nepohodlně.

Vytištěné obrázky vypadaly jako vždy – jako poruchové televizní vysílání o sněhové bouři na Aljašce, ale nějaký geniální člověk z toho vyrobil mapu. Zvědavě se nad ní sklonili.

„Tady tomu se říká Šalamounovy stáje,“ vysvětloval Jehošua a ukázal na nepravidelný, veliký mnohoúhelník, zabírající jihovýchodní roh Chrámové hory. „Je to něco na způsob velké haly, nesené dvanácti rozličně dlouhými řadami pilířů. Velmi působivé, ostatně přístupné veřejnosti.“

Jeho prst putoval dál k několika nepravidelným útvarům, které vyhlížely spíše jako obrysy inkoustových skvrn. „To by mohly být cisterny. Tato zde, ta největší, se jmenuje bachr, což znamená jezero. Tyhle tenké čárky mezitím jsou vodovody nebo jiné chodby. Skoro všechny jsou průchodné, nebo aspoň byly.“

Stephen fascinovaně zíral na mapku. Chvilku trvalo, než si zvykl na představu, že Chrámová hora, působící zvenku jednolitě jako pyramida, byla protkána kanály a chodbami, ba dokonce se v ní skrývaly haly a cisterny.

Jehošuův prst pokračoval dál, zatímco si pro sebe mumlal slova jako cisterna, Warrenova brána, Kifonova porta nebo Trojitá brána, stále huhňavěji, tím správným profesorským způsobem. Nakonec dojel prst k čárce, kde se zastavil.

Stephen sledoval danou linii a srdce se mu málem zastavilo. Chodba – nebo co to vlastně bylo – začínala pořádný kus jižně od chrámových zdí, dvakrát zahnula a pak cílevědomě vedla těsně za západní zdí směrem k severu. Přibližně tam, kde musel být úsek, který představoval Zeď nářků, někdo naškrabal poznámku: Hloubka –20 metrů.

„Tady to,“ pronesl Jehošua zasněně, „to neznám.“

Předmětem porady byla původně zpráva Boba Robertse o prvních výsledcích sonarotomografického zkoumání Chrámové hory. Kaun, který dorazil až v poslední minutě z Jeruzaléma, však zjevně ztratil o tento projekt zájem. Bylo víc než zřejmé, že mu šlo jen o to, aby se tento bod programu vyřídil co nejrychleji.

„To je v pořádku,“ přerušil Robertse, který se chtěl nejdřív zeširoka rozhovořit o problémech, s nimiž se museli potýkat. „Jakých výsledků jste dosáhl?“

Plavovlasý vědec, evidentně vyvedený z míry, přikývl, odsunul připravené podklady stranou a položil na zpětný projektor jednu fólii, totiž fotokopii rukou nakreslené mapy. „Výzkumy prokázaly existenci nejrůznějších dutin v nitru Chrámové hory, které jsem z jednotlivých snímků přenesl sem na tuto mapu. Jestliže pro srovnání vezmu jeden ze snímků…“

Kaun ho znovu přerušil. „Ukazuje tato mapa historikům něco nového?“ obrátil se na profesora Wilforda-Smithe a profesora Goutièra.

„Ne,“ prohlásil dožraně Šimon Bar-Lev za oba. „Všechny tyhle chodby, kanály a kaverny jsou archeologii už dávno známé.“

„Děkuji.“ Obrátil se na tomografa a snažil se o rychlou, pokud možno bezbolestnou ránu z milosti. „Doktore Robertsi, rád bych vám poděkoval za vaši námahu a vaše iniciativní nápady. Bohužel došlo k okolnostem, které vyžadují, abyste svou práci okamžitě zastavili. Izraelské úřady jsou nám už v patách. Jak jste právě slyšel, stejně nenajdete nic, co by už nebylo známo. Bude proto lepší, když toho raději necháme.“

Eisenhardt, který se držel v pozadí, s připraveným blokem na kolenou, zkřivil tvář, nepříjemně dotčen. Kaunovi tekly až příliš nervy, než aby někdo uvěřil jeho pózám, s nimiž obvykle řídil své impérium. Fintu s laskavým šéfem, motivujícím a vizionářským machrem, mu dnes v poledne nikdo nespolkl.

A Eisenhardt by se vsadil, že povídačka o izraelských úřadech byla holá lež.

Roberts se podíval na magnáta tak, jako by mu Kaun před všemi přítomnými vyťal políček. Ale nic neřekl – jen kývl, stáhl fólii z projektoru, vložil ji do vysokého štosu podkladů a plaše odstoupil, jako by právě pohodil dítě u cizího prahu.

„Rozumím vám, ehm, správně, že nás už dál nebudete potřebovat?“ ujistil se ještě opatrně.

„Ano, přesně tak. Jste hotovi.“

„Znamená to, ehm, že máme dnešní den považovat za poslední den celé akce? Zařídil bych pak náš odlet zpět do Států…“

Kaun netrpělivě kývl a pokynul rukou, jako by ho chtěl zaplašit. „Jistě. Pokud potřebujete v tomto směru pomoc, obraťte se na kancelář v prvním obytném přívěsu. Řekněte jim, že jsem vás poslal. Pomůžou vám se vším, co budete potřebovat. Okay? Na shledanou.“

Roberts se ještě jednou rozhlédl po shromážděných, zamumlal něco, co mohlo být zrovna tak dobře pozdrav na rozloučenou jako nějaká kletba, a šel.

Kaun jako by na něho zapomněl hned v tom okamžiku, kdy za sebou zavřel dveře. Vytáhl ze svého tlustého, v kůži vázaného diáře nějakou velkou obálku a vytáhl z ní velkoformátové zvětšeniny fotografií.

Než je rozdal, vylovil z obálky ještě malinký kartónový útržek a ukázal jej kolem. Byla to pestrobarevná klopa od krabičky na film, kterou někdo odtrhl a něco na ni napsal hebrejsky. „Tato poznámka vězela v zadní straně kamery, s níž byly pořízeny tyto snímky. Text zní: Foxxův fragment, list 1. Datum je z před včerejška. A teď mi laskavě řekněte, co z toho vyvozujete.“

Všichni s napětím hleděli na Jehošuu, který upřeně zíral na zhruba narýsovanou mapu. Zdálo se, že intenzita jeho myšlenek ohřívá vzduch ve stanu. Ústa měl pootevřená a v nich byla vidět špička jazyka, jak ťuká na horní ret.

„To je neuvěřitelné,“ zamumlal nakonec, vzhlédl a hledal Juditiny oči. „Víš, co to je?“

Němě zavrtěla hlavou.

„Otcova chodba.“

Stephen viděl, jak Judita zbledla. Také George Martinez si ji ustaraně ze strany prohlížel. „Ale kdeže,“ zachraptěla slabě. „Určitě se pleteš.“

„Ne. Jsem si jistý. To je ona. A to znamená, že otec měl pravdu.“

Stephen zdvihl ruce. „Co za…“

„Jehošuo, to musí být něco jiného. Vidíš strašidla.“

„Směl bych se dozvědět…“

„Já že vidím strašidla? Vidím chodbu. Chodbu, která začíná jižně od zdí chrámu a vede pod nimi. Pak dvakrát zahýbá. To je přesně ten popis, jak ho uvedl otec.“

„Směl bych…“

„Ach, nesmysl. Chceš si zase jednou zahrát na tatínkova milovaného synáčka.“

„Já? To je přece směšné. Jsi tak posedlá tím, aby sis zachovala otcův negativní obraz, že dokonce naprosto zjevné důkazy…“

„Dvakrát zalomená načmáraná čára! Tomu se dá těžko říkat důkaz.“

„Můžeme si prohlédnout původní obrázky. Koneckonců tu není ta čára přece náhodou.“

„Obrázky. No jasně. Jako bys na nich mohl něco vidět.“

„Teď odbočuješ. Víš moc dobře, že je to naprosto nedůležité…“

Stephen popadl oba za paže. „Hej, hej, hej!“ vykřikl a skutečně se mu podařilo přerušit je. „Zůstaňte cool, kamarádi. Radši to vyprávějte ještě jednou pomalu a od začátku, o čem je tu vlastně řeč. Ne, Judito, ty ne. Jehošua.“

Jehošua si prohrábl kučeravé vlasy a vypadal přitom velice profesorsky. „Domnívám se, že zde je chodba, o které se často zmiňoval náš otec.“

„To je dobré, prý často,“ hudrovala Judita. „Byl tím posedlý.“

„Asi před dvaceti lety objevil při studiu starých textů, že ve středověku členové jedné sekty vykopali štolu z Davidova města až pod Chrámovou horu. Podle popisu by to mohla být tato štola. Řekl jsem mohla – nikdy se nikdo nevěnoval objevu mého otce.“

„Skutečně?“ divil se Stephen. „A proč?“

„Kdybys znal našeho otce,“ vysvětlila Judita, „tak by ses neptal.“

„No ano, je s ním trochu těžká řeč,“ připustil i Jehošua. „Ale na druhé straně se to v Jeruzalémě jen hemží zajímavými objevy. Člověk by zde mohl kopat skoro v každém sklepě a našel by něco cenného. Kdyby archeologové mohli, tak by celé město uzavřeli, lidi přestěhovali jinam a pak by dalších pět set let všechno odkrývali kámen po kameni. Existuje seznam čekatelů s vykopávkovými projekty na území města. Jeho projekt nebyl jednoduše dost zajímavý.“

Stephen se podíval na mapu, ležící před nimi na malém stolku. Znovu tu byl ten pocit, jako by se čas stal propustným, jako by jeho ruce už cítily něco, co leží v budoucnosti. Kamera. Existuje chodba, která vede za Zdí nářků. Jedině tohle bylo důležité. Pokud vůbec, pak jedině touto chodbou se mohou dostat ke kameře.

Podíval se na Georga Martineze, který sledoval jejich diskusi s vyvalenýma očima, a pak na Jehošuu v naději, že bude hrát jeho hru. „Georgi,“ začal, „myslíte, že byste nám mohl dát kopii téhle mapy? Mám pocit, že bychom značně přispěli k tomu, aby se do téhle rodiny vrátil pokoj a mír.“

Judita chtěla protestovat, vzápětí ale pochopila, kam míří, a mlčela.

„Ale to není problém,“ ujistil ho Mexičan z Bozemanu, Montana. „Tohle byla jen kopírovací předloha pro fólii, kterou potřeboval můj partner pro prezentaci pro mistera Kauna. Můžete si ji vzít, jestli chcete. Beztak ji máme uloženou v počítači.“

„Děkuji,“ řekl Stephen, vzal mapu a podal ji Jehošuovi: „Tady. Pro tvého otce.“

Jehošua také pochopil. Vzal papír s obdivuhodným ovládáním, složil ho a mínil: „Otec bude nadšený.“

„Na chvilku jsem si myslel,“ smál se George Martinez, „že jsme objevili něco senzačního.“

„Nepředstavuj si to příliš jednoduše,“ varoval Jehošua, když se probojovávali zpátky k hotelu hustým městským provozem, kde každý troubil a odbočoval, jak se mu to právě hodilo. „Vchod do štoly a pravděpodobně aspoň třetina jeho délky bude pod vodou.“

„Ale víš, kde ten vchod leží?“

„Ano.“

„A? Kde?“

„V Davidově městě. To je městská část jižně od Chrámové hory, na druhé straně údolí Kidrónu. V části, která byla zastavěna za jordánské okupace.“

„A tam kde?“

„V jedné cisterně, která dnes leží ve sklepě obytného domu.“

Stephen svraštil čelo. „Ve sklepě? Prostě jen tak?“

Jehošua vzdychl. „Ano, tak už to zkrátka v Jeruzalémě chodí. Někdo chce postavit dům a při hloubení sklepa narazí na nějaké historické památky. Když má smůlu, musí čekat, dokud s tím nejsou hotovi archeologové. Pokud má štěstí, musí něco dodržovat, ale jinak smí stavět dál. Majitel toho domu měl štěstí.“

„Jak si to mám představit. Člověk sejde do sklepa, otevře dveře a už stojí na tisíc let staré půdě a tam uprostřed je cisterna?“

„Přesně tak.“

„Skurilní.“ Stephen se díval na zaprášené přední sklo, suché stromy na kraji silnice, holé, skalnaté pahorky obklopující Jeruzalém. „A odkud se bere voda v té štole? Když se tady tak koukám, tak bych řekl, že se někde nechává voda bez užitku.“

Jehošua našel v přihrádce na rukavice plán Jeruzaléma. „Oficiální názor – proti kterému otec, jak jsem se zmínil, už dvacet let bojuje – je ten, že tunel, začínající na dně oné cisterny, je součásti antického vodovodního systému. Tady, podívej. Tady je…“

„Promiň. Ale když řídím, tak mám ve zvyku dívat se na cestu.“

„Ach tak, jasně.“

Na nejbližší červené mu Jehošua přidržel plán pod nosem a ukázal prstem doprostředka změti ulic. „To je pramen Gichón. Odtud původně vedl vodní kanál celým údolím Kidrónu – tady – až do starého Šíloašského rybníka. Protože ale tento areál už ležel mimo městské hradby, a tudíž by v případě obléhání bylo ohroženo zásobování obyvatel města vodou, dal král Chizkijáš vytesat do skály jiný, podzemní tunel a horní výtok pramene přikázal zasypat. To bylo přibližně 700 let před naším letopočtem. Známý tunel je asi pět set metrů dlouhý a ústí do nového Šíloašského rybníka, který se nachází tady.“

Stephen zíral na plán města, aniž by něco rozeznával, ale představa, že lidé vytesali před téměř třemi tisíci lety ve skále podzemní vodovod a ten je nadále v provozu, ho ohromila. Až když za ním někdo zahoukal, uvědomil si, že už má zelenou.

„Chizkijášův tunel se dá probrodit,“ pokračoval Jehošua, když se zase rozjeli. „Je vysoký asi jako člověk a protéká jím různé množství vody, podle toho, jak se mění vydatnost pramene během roku. Můj otec je toho názoru, že není možné, aby tunel, údajně náležející ke stejnému vodovodnímu systému, byl až po vrch naplněn vodou. Je to fyzikálně vyloučeno.“

„To chápu. A jaké jiné vysvětlení má?“

„Říká, že štola byla vykopána pod Chizkijášovým tunelem. Trhlinami ve skále, které tam buď byly odjakživa, nebo vznikly během času, prosakovala voda z Chizkijášova tunelu dolů a štolu v průběhu let zcela naplnila. Ale jinak, tvrdí otec, neexistuje mezi oběma tunely žádné spojení.“

„To by se mělo dát poměrně snadno zjistit.“

„Ano, ale jak už jsem řekl, štolu nikdy nezkoumali. Jednou už k tomu málem došlo, ale to bylo v roce 1973 a krátce předtím, než se mělo začít, vypukla válka Jom Kipur. Ti dva muži, kteří se měli ve štole potápět, oba padli. Otec se i potom pořád snažil, aby se udělal výzkum štoly, ale nikdy k tomu nedošlo.“

„Tudíž je načase. Pojeďme rovnou k tomu domu.“

Judita na zadním sedadle vydala jakýsi neurčitý zvuk. Jehošua neklidně přejížděl po plánu města.

„Vím, co si myslíš,“ řekl nakonec. „Myslíš si, že ti stačí navléknout si potápěčský oblek, propochodovat tunelem a vytáhnout kameru z jejího úkrytu. Ale tak jednoduché to není. Potápět se ve volné vodě je jedna věc – ponořit se do štoly, která je celá pod vodou, je něco úplně jiného. To je skutečně nebezpečné.“

„Jak to? Myslíš, že zase vypukne válka?“

„Jsi děsně vtipný.“

V danou chvíli Stephenovi spíš připadalo, že žádná podvodní expedice nemůže být tak nebezpečná jako jízda tímhle městem během rush hour. Navíc se zdálo, že ta rush hour trvá od rána od šesti až do večera do osmi. Byl příliš rozmazlený z poměrů na amerických silnicích? Řidiči všude jinde na světě jezdí jako vrazi.

„Jehošuo – pokud bych skutečně nikdy nedělal nic, co je podle běžného mínění ‚nebezpečné‘ nebo ‚riskantní‘, pak bych dnes nebyl tady. Trávil bych semestrální prázdniny tím, že bych u McDonalda griloval hamburgery.“

„Ale tady nemluvíme o počítačích. Mluvíme o potápění do tunelu, o němž nevíš, kam vede a jak se může zúžit, a ze kterého se jen tak jednoduše nevynoříš, pokud by se něco stalo.“

„To je mi jasné. A připouštím, že jsem něco podobného ještě nedělal. Ale já nejsem žádný blbý turista. Jak si snad vzpomínáš, jsem řádný člen Explorer’s Society“ prohlásil Stephen Foxx a dodal: „Jinými slovy, znám někoho, kdo už něco takového dělal.“

KAPITOLA 28

Na obr. XII-17 je fotografie zadní strany návodu k použití. Zvláštní pozornost si zaslouží především (šipka) zřetelně rozeznatelný letopočet.

PROFESOR WILFORD-SMITH ZPRÁVA O VYKOPÁVKÁCH V BET HAMEŠI

V konferenční místnosti panovalo bezdeché ticho, když si četli text ofotografovaný z potrhaného, prastaře vyhlížejícího kousku papíru.

„To mění úplně všechno,“ prolomil profesor Goutière konečně mlčení.

Kaun pochvalně přikývl. „Vidím to taky tak.“

„Mohl by to být zastírací manévr?“ zeptal se Bar-Lev. „Falešná stopa, na kterou nás chce svést ten Stephen Foxx?“

„Bylo by to možné,“ připustil Kaun. „Ale nemyslím si to.“

„Existují ještě další fotografie?“ chtěl vědět profesor Wilford-Smith.

„Existují, je jich celkem dvacet. Ale na všech je jen tento list, v různých stádiích jeho dešifrování,“ vysvětlil Kaun. „Zbytek filmu nebyl exponován.“

„Ale text končí uprostřed věty. Musí existovat přinejmenším ještě jeden list tohoto dopisu.“

„Ano. Domníváme se, že se dopis skládal ze dvou listů a oba byly při boji v laboratoři včera v noci zničeny.“

„Zničeny!“ vykřikl britský profesor celý bez sebe. „Proboha – to je neodpustitelné!“

„Řekněte to Stephenu Foxxovi.“

Profesor Goutière napřímil své tučné tělo, což byl jeho způsob jak ohlásit, že se chystá obšírně rozhovořit. „Pokud to skutečně je dopis cestovatele v čase, pak musíme všechno promyslet znovu. U mě se za pár let neobjeví žádný mladík, aby se vyptával na místo v Palestině, kde by mohl nějaký předmět přetrvat nepoškozený po dobu dvou tisíc let. Podle toho, jak popisuje svůj osud, nebyla jeho cesta žádným precizně naplánovaným podnikem. Což nastoluje otázku, jak se něco takového může vůbec stát.“

Automaticky se všechny pohledy stočily ke spisovateli, který až doteď mlčky seděl na konci stolu a prohlížel si text dopisu.

Eisenhardt rozvážně položil fotografii před sebe na stůl a rozhlédl se po ostatních. „To já přirozeně taky nevím,“ prohlásil klidně. „Pokud takový fenomén existuje, pak je určitě přibližně stejně vzácný jako kulový blesk a zcela určitě zrovna tak málo probádaný. Co mě přitom ovšem napadá, je zvláštní skutečnost, na kterou jsem narazil před několika lety při rešerších k jednomu románu. Že totiž lidé stále znovu mizí beze stopy – v těch nejneuvěřitelnějších situacích a v téměř nepochopitelném počtu.“

„No, některým může velice záležet na tom, aby zmizeli a nezanechali za sebou stopy,“ namítl Goutière „Před několika lety zmizel muž mé kolegyně. Jako v těch anekdotách – šel si pro cigarety a už se nevrátil. Ale já jsem si jistý, že někde žije, jen zkrátka s jinou ženou.“

Eisenhardt přikývl. „Ano, samozřejmě. A existuje mnoho lidí, co se stanou obětí zločinu, na který se nikdy nepřijde. Ale jsou hlášeny případy jako například tenhle: Prší. Muž otevře své ženě dvířka od auta, nechá ji pod ochranou svého deštníku nastoupit, zavře za ní dveře a obejde vůz, aby si sedl za volant. Když nasedne, jeho žena tam už není. Člověka nejdřív napadne: Vylhaná historka manželčina vraha. Ale to celé se odehrálo před domem jejích rodičů, celá rodina stála dole pod přístřeškem, aby jim zamávala na rozloučenou, a její bratr všechno fotografoval.“

Kaun svraštil čelo. „Je možné, že bych o tom četl? Nebylo to před několika lety ve Skandinávii?“

„Ve Švédsku. Bylo to v novinách. Ale takových případů najdeme v celých dějinách stovky. A existují lidé, kteří zmizí a zase se objeví. Mnozí vůbec nevědí, kde byli. Vypráví se ostatně i o anglické spisovatelce detektivních románů Agatě Christieové, že se jí jednou něco podobného stalo. Jiní vyprávějí prazvláštní příběhy, s nimiž si jejich okolí neví rady. Ať je to jak chce – představa, že čas má jakási padací dvířka, kudy člověk může propadnout, by leckterou z těchto příhod vysvětlovala a neměla by se jen tak jednoduše odmítat.“

„Nevím,“ brumlal kanadský historik nespokojeně. „To mi až příliš připomíná malé zelené mužíčky.“

„Dělám jen to, k čemu jsem byl najat,“ hájil se Eisenhardt. „Vymýšlím si.“

Dům byl nenápadná dvoupatrová budova v nenápadné úzké ulici a vypadal úplně stejně jako všechny ostatní domy kolem. Balkony jako klece, buď ozdobené mohutnými satelitními mísami, nebo plné mokrého prádla na šňůrách, vyčnívaly nad chodník, který byl plný aut parkujících těsně vedle sebe.

Majitelem domu byl starý Arab, obývající se svou početnou rodinou přízemí. Jmenoval se Chalíl Saad a zdál se celý potěšený, že vidí Jehošuu a jeho sestru. Když mu představili svého přítele z Ameriky, trval na tom, že se budou mezi sebou bavit anglicky. Dalo se těžko rozeznat, co bylo větší překážkou pro porozumění – jestli jeho nedostatečná slovní zásoba, nebo silný arabský přízvuk, kdy přehnaně zdůrazňoval souhlásky v neprospěch samohlásek.

„Jako děti jsme tu často byli,“ pošeptala Judita Stephenovi, když šli za mužem po schodech do sklepa. „On a otec se dobře znají.“

Jak se Stephen později dozvěděl, byl Chalíl Saad jedním – přese všechno – z celkem víc než jednoho milionů Arabů, kteří – ačkoli byli většinou muslimové – se chápali jako izraelští občané. Izraelští Arabové nepodléhali všeobecné branné povinnosti, ale jeden z jeho synů se přihlásil dobrovolně. To se Stephen domýšlel z toho, co muž vyprávěl.

„Přirozeně – je to dobré pro kariéru. On chce udělat kariéru. Je okay. Ale teď doufejme žádná válka. Můj syn nemá bojovat proti jiní Arabové. Ne dobré. Doufám, už žádná válka.“

„Ano,“ souhlasil zdvořile Stephen. „V to doufáme všichni.“

Saad se u jedněch dveří dal do práce se svým mohutným svazkem klíčů. Posléze je otevřel a rozsvítil světlo.

Stephen nevěřil svým očím, když přešli přes práh. Až k prahu byla podlaha čistě vykachlíčkována – za ním to vypadalo, jako by ve sklepě někdo provozoval archeologii. Vstoupili na svažující se drolivou skálu, pod nohama jim skřípal písek a křemínky a uprostřed místnosti zívala tmavá díra s nedokončenou obrubní. Vzduch byl vlhký a zatuchlý. Až na malý regál vedle dveří byla místnost prázdná, v podstatě vykopávkový areál pod střechou.

Starý muž vzal z regálu silnou lampu, zasunul zástrčku do zásuvky vedle dveří, jejichž existenci Stephen pozorně zaregistroval, a přistoupil s lampou k zející jámě. „Opatrně,“ napomínal je a bezděčně ztišil hlas, když jej následovali a nahlíželi dovnitř.

Vodní hladina se ve světle lampy třpytila. Ležela asi dva metry pod nimi, klidná a naprosto nehybná. Stephen zdvihl ruku, aby si zastínil oči před světlem lampy, a snažil se rozeznat, co bylo dole. Člověk se mohl domnívat, že rozeznává cosi jako čtverec v postranní stěně, který je ještě tmavší než jeho okolí.

Štola. Tunel, který zde začínal a vedl údajně pět set metrů napříč skálou, aby skončil za Zdí nářků.

Fantastické, pomyslel si Stephen.

„Voda chutná špatně,“ vykládal Chalíl Saad. „Ne dobrá pro čaj nebo kávu. Ale moc dobrá pro rostliny v zahradě. Beru vodu pro zahradu tady. Mám hadici a malou pumpu. Zalévám vodou zahradu a všechno roste a je velké a silné.“

Jehošua ukázal přesně tím směrem, kde se Stephen domníval, že vidí otvor. „Štola začíná přibližně metr pod vodní hladinou.“

„Ano,“ přikývl Stephen a rozhlédl se. Snažil se zapamatovat si každou sebemenší podrobnost. To tedy opravdu nebude žádná procházka růžovým sadem. Cisterna byla tak úzká, že v ní bylo místo nejvýš pro jednoho potápěče s kyslíkovým přístrojem. Kdyby chtěli jít ve dvou, musel by první už zajít do tunelu, aby měl druhý dost místa. Budou potřebovat vrátek a trojnožku, aby mohli potápěče spustit dolů. A samozřejmě osobu, která bude vrátek obsluhovat.

To všechno byly detaily, na které se ho možná bude ptát dotyčný člověk, jehož mínil požádat o radu. Člověk, který už takové expedice podnikl. Stephen se pokoušel vnímat zdejší scenérii z tohoto hlediska. Například strop. Jak vysoko asi mohl být? Běžná pokojová výška, takových dva a půl metru. Celý prostor sklepa kolem cisterny mohl mít čtyřikrát pět metrů. Těžko hádat. Nejradši by si všechno vyfotografoval, aby se při pozdějších detailních otázkách mohl kdykoli podívat na obrázky.

Ucítil, jak mu z břicha stoupá horká vlna vzhůru. Fotografovat. Jezuskote – co se vlastně stalo s fotoaparátem, se kterým si ofotili první list dopisu?

Úplně na něj zapomněli. Musel tam ještě pořád být, přišroubovaný ke stativu.

Pokud ho mezitím neobjevil Kaun. Tak hloupá chyba! Snažil se rozpomenout na text dopisu. Co tam stálo? V každém případě žádný odkaz na Zeď nářků, nic. V podstatě s tím Kaun nemůže nic podniknout. Dokonce i v nejhorším případě mají ještě pořád náskok.

Uvědomil si, že se ho Jehošua na něco ptá. „Co prosím?“

„Chtěl jsem vědět, jak se ti to líbí.“ Stephen si třel prsty a znepokojeně zjistil, že je má zpocené. Přesto prohlásil: „Je to velmi působivé a opravdu se mi to moc líbí.“

„Pokud všechno byla náhoda,“ zkonstatoval profesor Goutière, „pokud se všechno přihodilo – nebo přihodí – jako nepochopitelný rozmar přírody, nebo jak bychom to měli nazvat, pak se tím enormně zhoršují šance, že by se úkryt kamery dal zjistit logickým kombinováním a usilovným přemýšlením. Dokonce bych řekl, že je to tudíž nemožné.“

Eisenhardt sledoval Kauna. Ten se zase díval na Goutièra a velmi se mračil.

„Vycházeli jsme z premisy,“ pokračoval kanadský historik tím nejkrásnějším profesorským způsobem, „že to všechno je důkladně promyšlený a uvážený podnik. Jinými slovy, byl by to podnik, který by měl své východisko v myšlence –, totiž v myšlence, kde a jak by se dal zachovat videozáznam o životě Ježíšově až do našich časů. My se pokoušeli o to, abychom usilovným přemýšlením přišli na tutéž myšlenku. A je to známý fenomén, že člověku připadá snazší nalézt něco, o čem ví, že to existuje. A my se domnívali, že víme, že tato myšlenka tu byla – důkazem nám byl návod na obsluhu videokamery, nalezený u mrtvého.“

Celý podnik skončí v písku, říkal si Eisenhardt. Nejpozději do dvou dnů to Kauna přestane bavit a všechno odtroubí.

„A nyní se dozvídáme: Byla to svým způsobem nehoda. Cestovatel časem nebyl výtečně vyzbrojen a připraven, nýbrž naopak, neměl o ničem tušení. Za pár let se v novinách objeví krátká zprávička, že jeden turista vystoupil u Bet Šearimu z autobusu a společně s celou skupinou se zúčastnil prohlídky nekropole, cestou mezi starými hroby však zmizel. Všechno se prohledá, případ bude ještě několik let veden v policejních aktech a posléze se odloží. Z tohoto dopisu – pokud je autentický – se dozvídáme, že toto zmizení nebude žádný zločin a žádná nehoda, nýbrž cosi jako pád do ledovcové rozsedliny času. Náš nepřipravený turista se dostane do jemu naprosto cizího světa a musí se protloukat, jak nejlíp umí. Jediné, co s sebou má, je kabela přes rameno s novou videokamerou. Pravděpodobně to nejzbytečnější z celého jeho zavazadla, když uvážíme situaci, v níž se ocitl. Ze srdce rád by ji vyměnil za věci, jako jsou například nůžtičky na nehty, kapesní nůž, pár spodků nebo tubička aspirinu.“

Když se Goutière dostal do ráže, byl pohled na něj zážitkem. Na čele se mu začaly blyštit kapky potu, jeho řídké vlásky se během řeči jako by nabily elektrickým proudem, a začaly se tudíž pomalu napřimovat a postupně se celé jeho tučné tělo změnilo ve vzrušeně gestikulující kouli. Pravděpodobně byly jeho přednášky hojně navštěvované a zcela určitě nebyly nudné.

„A pak,“ volal se zdviženým ukazovákem, „se dozví, kde a v jaké době se ocitl. Dozví se, že se nejen stal současníkem Ježíšovým, ne, dozví se, že Ježíš dokonce žije a působí v jeho bezprostřední blízkosti, totiž v Kafarnaum u Genezaretského jezera, vzdáleného jen několik dní cesty. Což nebyla žádná vzdálenost v tehdejší době, která znala čilý obchod mezi Evropou, severní Afrikou a Indií. A pravděpodobně teprve tehdy ho napadlo, že by mohl Ježíše nafilmovat, aby záznam uchoval do naší doby. A teprve tehdy musel začít přemýšlet, jak by to zaonačil. Co si asi vymyslel?“

„V podstatě,“ prohodil Kaun nerudně, „je to pořád stejná otázka.“

„V podstatě,“ souhlasil Goutière. „Jen okolní podmínky jsou jiné, než jsme se dosud domnívali. Nemáme co do činění s badatelem, nýbrž s trosečníkem v čase. K tomu všemu asi s americkým turistou – aniž bych se chtěl dotknout přítomných, musím přece jen vznést otázku, jaké historické vědomosti můžeme předpokládat u průměrného Američana, který se přihlásil na běžný zájezd do Izraele.“

Eisenhardt si povšiml náznaku posměšného úsměvu na rtech Šimona Bar-Leva, zástupce vedoucího vykopávek.

„A – uplynulo už několik let. Náš muž se musel naučit novou řeč a nové povolání, možná se oženil a zplodil děti. Celou tu dobu dumal, co se to pro všechno na světě s ním stalo. Pak uslyší o zázračném rabínovi, o tesaři z Nazaretu Ježíšovi – a tehdy mu to teprve dojde. Propadl se časem. Ale i to musí nejdřív strávit. Co, ptám se vás, může někdo takový ještě vědět, aby mu to pomohlo s řešením problému jak zachovat kameru po dobu dvou tisíc let?“

„Vždyť to říkám pořád,“ pronesl profesor Wilford-Smith rozvážně. „Určitě kameru dobře zabalil a třeba ji strčil do hliněného džbánu, pak ji odnesl do nějaké bezejmenné jeskyně a jednoduše doufal, že to dobře dopadne. Tak bych to aspoň udělal já.“

„A na konci dopisu by popsal, kde je k nalezení,“ dodal Kaun. „Jinými slovy, pokud se Foxxovi podařilo, aby dopis udělal čitelným až do konce, pak je teď jediný člověk, který ví, kde ta kamera je. Když ne, pak to neví nikdo.“

„Přesně tak,“ přikývl tučný muž z Toronta.

„Co je s vámi?“ obrátil se Kaun na Eisenhardta. „Co byste dělal na místě cestovatele v čase?“

Spisovatel vytáhl obočí, podíval se na mocného šéfa koncernu – zjevně zcela ponořený do myšlenek – a mlčel skoro bolestivě dlouhou dobu.

„Já,“ řekl pak zamyšleně, „já bych se pokusil stát jedním z jeho dvanácti učedníků.“

„Okay,“ pronesl Stephen, když už zase seděli v džípu. „Všechno vypadá skvěle. Teď se musíme zeptat vašeho otce, co…“

„Ne,“ přerušila ho okamžitě Judita.

„Co ne?“

„Ne!“

Zmateně se podíval nejdřív na ni, pak na Jehošuu, který zjevně v trapných rozpacích pokrčil rameny. Judita zírala se zarytým výrazem přímo před sebe a čelistní svaly jí cukaly.

No to je věc. Stephen zhluboka vydechl a opět se nadechl. Roztomilá rodinka.

„No dobrá,“ prohodil pak, jako by se nic nestalo. Otočil klíčkem zapalování a motor za mocného drcnutí naskočil. „Tak to zkrátka vynecháme.“

Diskuse okamžitě umlkla, když na dveře obytného přívěsu někdo zaklepal. Byla to jedna z Kaunových sekretářek, pěkně tvarovaná, platinově blonďatá, absolutně vhodná do předsálí představenstva, a jaksi ne z tohoto světa. Pokud ji zmátlo, že na ni zírá pět mlčících mužů, kteří vypadali, jako by je načapala při něčem ohavném, pak to na sobě v žádném případě nedala znát. Ale kdeže. Nezmátlo ji to. Z míry by ji vyvedlo, kdyby na ni nikdo nezíral.

Podala šéfovi vizitku a něco mu zašvitořila do ucha. Kaun studoval navštívenku a svraštil čelo. „Scarfaro?“ šeptal také. „Neznám. A co chce?“

Zase něco špitala.

„Okay,“ přikývl. „Řekněte mu, že přijdu hned.“

Sekretářka odešla a zanechala za sebou závan vůně připomínající elegantní jachty a drahé briliantové náhrdelníky. Eisenhardt měl dojem, že Kaun si přivedl celkem tři sekretářky, které měly nepřetržitou službu v jednom z obytných přívěsů – pravděpodobně udržovaly v chodu šéfovu kancelář pro zbytek světa. Ubytované byly zřejmě v jednom nepříliš vzdáleném hotelu, protože každých osm hodin přijela jedna z nich malým autem, s nímž pak zase odjela ta, kterou ta první vystřídala.

„Pánové,“ pronesl důležitě Kaun, náhle už zase nesmírně významný obchodník, příslušně důležitě povstal a během vstávání si nacvičeným gestem zapnul drahé dvouřadové sako, „prosím pokračujte v diskusi zatím beze mne. Znovu se k vám připojím, jakmile mi to obchody dovolí.“ Pohnul bradou a o nepatrný kousek ji vysunul dopředu, což jeho výrazu dodalo obdivuhodnou agresivnost, ještě jednou shromážděným pokývl a odešel z konferenční místnosti.

Chvilku panoval klid, jen klimatizace horlivě bzučela a cvakala.

„Jedním z učedníků,“ přerušil nakonec profesor Wilford-Smith mlčení, jako by se nic nestalo. „Pokud by byl jedním z učedníků, pak by se také stal apoštolem. Což by znamenalo, že v extrémním případě by mohl kameru donést až do Říma.“

„Za předpokladu, že by nevklouzl do Jidášovy role,“ namítl Goutière.

„Převzal byste dobrovolně Jidášovu roli?“

„Ne. Samozřejmě že ne.“

Eisenhardt se namáhavě snažil rozpomenout, co ví o životech apoštolů. Moc toho nebylo. V posledních dnech si stále znovu četl v Bibli, víc než v celém svém dosavadním dosti ateistickém životě. Ale bylo to anglicky psané vydání, a tak měl už dost práce se čtyřmi evangelii. Ke skutkům apoštolů se ještě nedostal.

Ta myšlenka ho napadla spontánně. A měla něco do sebe. Jak že to bylo? Po Ježíšově smrti – nebo po jeho nanebevzetí, ať se na to díváme tak či onak – byl na učedníky seslán Duch svatý. To připomínají Svatodušní svátky, pokud si dobře vzpomíná. V každém případě se učedníci, kteří Ježíše za jeho života následovali dost váhavě a nechápavě, najednou vydali do světa, plni odvahy i výmluvnosti a charismatické přesvědčivosti, aby hlásali nové spásné učení. Zvláštní obrat, když se nad tím zamyslíme. Kdyby něco takového napsal do románu, jeho redaktor by mu na okraj rukopisu namaloval červené otazníky a připsal tam: Nelogická změna smýšlení!

„Kamera se nemohla dostat až do Říma,“ snoval své myšlenky dál profesor Goutière, „neboť to by znamenalo, že cestovatel v čase… Neměli bychom ho už nazývat jinak? Jak se říká někomu, koho to zaválo do jiných časů? Trosečník v čase? V každém případě by to znamenalo, že by byl totožný s apoštolem Pavlem, protože jedině Pavel došel až do Říma. Ovšem Pavel se s Ježíšem nikdy nesetkal.“

„Cože?“ divil se Eisenhardt. „Ale není tím nejdůležitějším apoštolem? Tím chci říct, on přece napsal všechny ty dopisy?“

Goutière se na něho podíval, jako by právě pronesl nějakou nebetyčnou pitomost. „Ano. Je to zvláštní, že? Ale Bible skutečně neobsahuje ani jediné očité svědectví. Pavel se původně jmenoval Šavel a byl fanatickým pronásledovatelem křesťanů, než byl před Damaškem obrácen na víru.“

Kauna naplnil pocit tichého triumfu, když uviděl vyzáblého muže v kněžské sutaně, jak tam tak jednoduše postává v prachu mezi obytnými přívěsy. Vyslanec Vatikánu. Mohamed šel k hoře a ze začátku do vypadalo jako rána vedle. A teď přišla hora k Mohamedovi.

Chvíli obdivoval působivou pečeť Vatikánu, která trůnila na vizitce vedle jména – Luigi Baptist Scarfaro, člen kongregace pro otázky víry. Opravdu působivé. Dal by hodně za to, kdyby mohl mít na svých vizitkách nějaký podobný erb.

„Čemu vděčím za, ehm… Jak vás mám vlastně titulovat?“ zeptal se Kaun.

„Jsem kněz,“ odpověděl návštěvník mimořádně čistou angličtinou. „Můžete mi říkat otče. Otče Scarfaro.“

„Ach. Tak dobrá, otče – co mohu pro vás udělat?“ Ještě chvíli musel udržet hovor v nezávazné rovině, potřeboval síly. K setkání došlo přese všecko ve velmi nevýhodnou chvíli, neboť poslední hodiny rozdrolily jeho přesvědčení, že se mu kdy podaří najít kameru a video.

Bylo po legraci. Nemělo smysl si něco nalhávat. Ten všetečný studentík všechno zkazil. Nejdřív zatajil nejdůležitější nález – co si vlastně myslí, takhle jednat na vlastní pěst? Copak ho nikdo nenaučil, co to znamená být dospělý? –, pak zavinil jeho zničení. Je zcela pochopitelné, že se teď schovává. Ale to se mu natrvalo nepodaří. Pravděpodobně teď sedí někde v koutečku a třese se, zatímco mu pomalu dochází, co všecko si nadrobil: Až do konce života se nedostane ze soudních síní této planety. On, John Kaun, rozpoutá soustředěnou palbu svých právních oddělení a zasype ho žalobami o náhradu škody, až se mu bude dělat černo před očima. Houf jeho právníků, mezi nimiž bylo pár nejlepších, nejdravějších, nejagresivnějších na světě – muži, kteří se stali právníky proto, protože by se své nezměrné agresivity nezbavili jinak než pravidelnými masakry nevinných obětí – ho bude pronásledovat až na konec světa. Ach ano, tím nebo oním způsobem se John Kaun už dostane ke svému zisku. Možná jen malému, ale zisku. Kdoví, snad se z toho dá vykonstruovat mýtus? Takříkajíc Titanic archeologie!

„Nám,“ začal páter s tvrdým, hubeným obličejem a udělal stěží zaznamenatelnou malou přestávku, ale dost dlouhou, aby každý pochopil, koho tím mínil – papeže, celý Vatikán, možná samého Pána-boha –, „se doneslo k sluchu, že jste odhalil mimořádný artefakt z časů Ježíše Krista…“

Kaun přikývl. „To souhlasí.“

„Považovali jsme za vhodné, abychom se v této záležitosti angažovali osobně. Mohu jej vidět?“

Ouha. Dala se tu vycítit žádostivost? „Hmmm. Po pravdě řečeno, otče, nejsem si zcela jistý, jestli jste tím, za koho vás mám pokládat. Tady se píše, že jste člen kongregace v otázkách víry. To zní působivě. Ale podle mě, buďme upřímní, byste mohl být novinářem z konkurenčního podniku. Sutanu si člověk pořídí snadno a vizitky si může dát vytisknout každý. I s pečetí Vatikánu.“

Kněz malinko pokývl. Stál trochu nakřivo a nahrbeně, působil skoro těstovitě – ale Kaun se nemohl zbavit pocitu, že se ten muž přetvařuje, že pod maskou měkkosti a dobrotivé pokory číhá had z oceli.

„Mister Kaune,“ začal kněz tichým, jemným hlasem. „Ve vašem postavení nahlížíte za kulisy světové politiky častěji a hlouběji než obyčejný současník. Nepovím vám tedy nic nového, když vám sdělím, že Svatá stolice si vydržuje zpravodajskou službu, jakou nám závidí všechny státy světa. Jsem zde, protože se k nám dostala jistá informace, podle níž pátráte po videozáznamu Ježíše Krista, který zhotovil jakýsi cestovatel v čase a údajně ukryl na neznámém místě.“

Kauna stálo opravdu velké úsilí, aby si udržel nehybnou tvář hráče pokeru. Odkud, pro všechno na světě, to mohl už někdo zvenku vědět? Některý z jeho lidí musel žvanit. To byla záležitost, kterou nemohl jen tak přejít.

Na druhé straně – když o tom byli přesvědčeni i bez jeho přičinění – mohlo mu to být v podstatě vhod.

„Musím přiznat, že jste dobře informován.“

„Máte ho už?“

„Počítám s tím, že jej během tohoto týdne vyzvedneme.“ To znělo dobře, připadlo Kaunovi. Vyzařovala z toho poklidná pevná důvěra a jeho protějšek tomu také měl tak rozumět. Jako by už přesně věděli, kde je kamera ukryta.

„Jaké máte se záznamem úmysly, až jej získáte?“

„Mám v úmyslu udělat to, co ode mne vlastníci podílů v mé společnosti očekávají: dosáhnout maximálního zisku.“

Po Scarfarově obličeji přelétl stín. „Mohu vás přesvědčit, abyste videozáznam a kameru předal církvi?“

„Neznám vaše přesvědčovací umění.“

„Kamera vám nepatří, mister Kaune,“ prohlásil kněz z Říma. „I kdybyste ji snad našli, nebyla určena pro vás. A co byste si s ní počal, když odhlédneme od toho, že byste z ní udělal pouhou senzaci? V nejlepším případě získáte záznam, na kterém bude nějaký muž mluvit aramejsky a vy nebudete ani vědět, jestli se díváte na kázání na hoře, anebo výzvu Bar Kochby ke vzpouře proti utlačovatelům. Za předpokladu, že takový záznam existuje a vy ho najdete, pak přirozeným zplnomocněncem je svatá říše římská. My jsme organizace, která byla ustavena samotným Ježíšem, aby hlásala jeho slovo. Nikdo kromě nás by nebyl kompetentní, aby přezkoumal pravost tohoto záznamu a rozhodl o jeho korektním užití.“

Kaun nevěřil vlastním uším. Tenhle člověk tady mu uvěřil, a chtěl kameru. Pokud měl aspoň trochu vlivu v církvi, pak to byl vzestup na vyjednávací úroveň, která byla o řády zajímavější než samotné hledání kamery.

Zachovat si pevné nervy. Teď šlo o to, zachovat si pevné nervy.

Úsměv, napůl šelmovský, napůl nesouhlasný. „Vy to celé odbýváte velmi šarmantně, otče – ‚udělat z toho pouhou senzaci‘. Skutečně roztomilé. Ale domnívám se, že víte zrovna tak dobře jako já, o čem ve skutečnosti mluvíme. Mluvíme o senzaci století. Jako mladík jsem se seznámil s člověkem, který v polovině sedmdesátých let nabídl Beatles pět set milionů dolarů za jediný koncert, který chtěl přenášet do celého světa. Pět set milionů – a ještě by na tom fantasticky vydělal. Jsem si jistý, že časy, kdy Beatles byli populárnější než Ježíš Kristus, už dávno minuly.“ Povzdech, jakoby z hloubi duše. „Ale na druhé straně nemohu vaše argumenty tak zcela odmítnout. Ano, video patří do rukou církve. Ovšem musel bych trvat na tom, že mi vzhledem k nemalým výdajům, které jsem s tím již měl, náleží aspoň nějaké malé, téměř by se dalo říci symbolické odškodnění.“

„O tom by se dalo samozřejmě jednat,“ souhlasil Scarfaro. „Jakou sumu máte na mysli?“

„Dovolte, abych to vyjádřil takto,“ začal Kaun. „Nezdařený pokus dát Beatles znovu dohromady je už skoro třicet let starý. Dnes se za reklamu, za licence k přenosům důležitých sportovních událostí atakdále platí sumy, jaké byly tehdy naprosto nepředstavitelné. Jediný úspěšný film z Hollywoodu vynese v prvním týdnu víc peněz než všechny filmy první poloviny dvacátého století dohromady. A vy si jen tak přijdete a chcete film, na kterém je vidět Ježíš Kristus…!“ Mávl rukou. „Ale máte ho mít. Dostanete všechno. Dám vám zcela zachovalou kostru cestovatele v čase, radiologicky datovanou na stáří dvou tisíc let, ale s neporušenými moderními zubními korunkami a zlomeninou kosti, ošetřenou podle lékařských metod osmdesátých let. Už samotná kostra je senzací – ale k tomu dostanete i návod na používání videokamery SONY, která přijde na trh až za tři roky. Papír tohoto návodu je rovněž starý dva tisíce let, jak určily dva na sobě nezávislé výzkumné ústavy. A kromě toho“ – zdvihl obálku se zbylými fotografiemi – „vám ukážu dopis cestovatele v čase.“

V knězových očích se zvláštně zablýsklo. „Dopis?“ opakoval.

„Dopis.“ Kaun přívětivě přikývl. „A všecko, co za to chci,“ dodal líbezně, „je deset miliard dolarů.“

Eisenhardt, který sledoval hovor obou mužů přes našikmo nastavené lamely z mléčného skla na toaletě, sebou trhl, když Kaun pronesl sumu. Vzít si zcela vážně do úst takovou cifru! Vyrazil mu pot, a to nejen proto, že toaleta jako jediný prostor obytného přívěsu nebyla vybavena klimatizací, a tudíž se přes den proměňovala málem v umělou líheň.

Kněz na takový požadavek zareagoval nejvýš rozzlobeně. Eisenhardt obezřetně vykoukl mezi lamelami a uviděl, jak prudce gestikuluje, když Kaunovi vyčítal, že chce bezohledně vytloukat maximální zisk z objevu, který mu nepatří.

„Udělal jsem vám zkrátka nabídku, otče. A vámi míním katolickou církev. Buď na ni přistoupíte a pak dostanete všechno, co právě mám, a můžete si to video vykopat, nebo ho nechat tam, kde je. Jak je libo. Nebo na ni nepřistoupíte – pak musíte počkat, než video získám, než se odehraje veškerá kampaň, abych na trhu dosáhl nejvyšší možné ceny, než se totiž dohodnu se všemi zainteresovanými televizními koncerny o převzetí prvního vysílání, než se obsadí všechna místa určená pro reklamu, a než bude jasno o všech sponzorech. A budete se muset nechat překvapit, co na něm bude k vidění. Jak je libo. Je to vaše rozhodnutí.“

„Deset miliard dolarů je naprosto nepřijatelná cena za nějaké video.“

„Ano, je to dost značná suma. Ale nesmíte zapomínat, že vám prodávám daleko víc než jen video. Prodávám vám kontrolu nad jeho obsahem. Prodávám vám své mlčení, že video vůbec existuje, pokud na něm bude vidět něco, co je neslučitelné s církevním dogmatem. A tímto mlčením zároveň prodávám, abych se vyjádřil bez obalu, svou žurnalistickou integritu. A ta, je mi líto, není za mísu čočovice.“

Předtím, během diskuse vpředu v konferenční místnosti, nastal okamžik, kdy se Eisenhardt vnitřně odpoutal. Jako by se mu v nitru něco zaklaplo. Profesor Wilford-Smith právě otevřel Bibli, aby v evangeliích vyhledal veškeré údaje o Ježíšových učednících a tak třeba narazil na náznak, že jeden z nich by opravdu mohl být cestovatelem v čase, a pokud ano, pak který. A Eisenhardt tam jen seděl a ptal se sám sebe: Co tu pro všechno na světě dělám?

Celé to mazané kombinování, tohle kráčení ve stopách Sherlocka Holmese, kam to zatím vedlo? Vůbec nikam.

Když byl objeven návod k používání, vyvodili z toho Kaun a Wilford-Smith přesvědčivé, jak břitva ostré závěry. Dopis nyní dokázal, že skoro nic z toho nesouhlasilo. V nejbližší budoucnosti nebude objevena cesta časem, a za vším nevězel žádný pečlivě promyšlený plán. Z falešných předpokladů došli k několika správným výsledkům, ale čistě náhodou.

„Zapomínáte, že s tím, co vím, se mohu obrátit na izraelské úřady,“ zkusil to kněz s hrozbami. „Ty zastaví vaše aktivity a nás to nebude stát ani halíř. Protože to, co děláte, není nic než snaha dostat archeologické nálezy ilegálně za hranice země.“

Na Kauna to neudělalo žádný zvláštní dojem. „Za prvé jsme za hranice země nic nedostali. Za druhé nemusí to video opustit zemi, aby se mohlo vysílat. Vlastním mobilní vysílací stanice, které tu mohou být během několika hodin.“ Jeho hlas byl tišší, hrozivější. „Za třetí si umím představit leccos, ale ne to, že byste si mohli vážně přát, aby kontrolu nad Ježíšovým videem měl stát Izrael.“

Eisenhardt musel jít pryč. Zamumlal cosi, že potřebuje na záchod, a vypadl pryč, pečlivě za sebou zavřel zasouvací dveře mezi kuchyní a konferenční místností a šel dozadu do své ložnice. Tam si všiml, že někdo stojí vedle obytného přívěsu, a tak přece jen odešel na toaletu, úplně potichu, aby mohl tajně naslouchat.

Kaunovi tedy šlo skutečně jen o peníze. A co tam teď dělal, nebylo nic než holý podvod. Po tom, co se dnes přihodilo, pravděpodobně ztratil naději, že by kdy našel kameru nebo video. A tak doufal, že by mohl těch pár kostí a papírových útržků prodat církvi. Spekuloval s tím, že církev radši zamete pod koberec všechno, co se stalo. A tak nikdy nikdo nezjistí, že ve skutečnosti po kameře nebylo stopy.

A nenajde se. Eisenhardtovi se zatočila hlava. Nebylo to tak, jak to prohlašoval ještě před několika dny? Ať se stane cokoli, to video nebudete v televizi vysílat dřív, než se cestovatel v čase vydá na svou cestu. Eisenhardt měl najednou pocit, že stojí vedle sebe, že se vznáší nad sebou, vidí sebe jako figuru ve velké složité hře, jako se díval na postavy ve svých diagramech, kdykoliv plánoval nový román a všechno muselo souhlasit. Zřejmě i život byl cosi jako román a on se právě mohl dívat, jak všechno začalo zapadat do sebe.

„Snad bychom v našem hovoru mohli pokračovat někde jinde než tady,“ navrhl pověřenec Vatikánu.

„Velmi rád,“ zaslechl Eisenhardt předsedu představenstva Kaun Enterprises. „Pojďme do mé kanceláře. Tam vám mohu napsat číslo konta ve Švýcarsku.“

Slyšel, jak se kroky vzdalují, a zůstal se svým ohromením sám.

„V Americké knihovně nenajdeš o tom tunelu nic, věř mi,“ řekl Jehošua s rukou na klice u dveří. „Pojď raději s námi.“

Zastavili přímo před budovou Hebrejské univerzity a to na velmi nevhodném úzkém místě, takže každé druhé auto, které je míjelo, rozhořčeně troubilo.

„To nemá cenu,“ prohlásil Stephen. „Bylo by to mrhání časem, když neovládám ani hebrejskou abecedu. Ne, uděláme to, jak jsme se dohodli. Vy budete shánět veškeré materiály, které se tu dají nalézt, a já se poohlédnu v American Library. Beztak mám ještě nějaké vyřizování. V pět vás znovu vyzvednu.“ Zvedl mobil, visící na nabíjecím kabelu, a zkoumal stav baterie. „Kdyby se něco zvláštního dělo, zavolejte mi. Nechám si mobil zapnutý.“

„V knihovně? Tím se jim nezavděčíš,“ mínil Jehošua.

„Dá se nastavit docela potichu. Pak jen dělá tik-tik, když někdo zavolá. Knihovna je jediné místo, kde ho člověk může zaslechnout. Nedělej si starosti.“

Judita otevřela dvířka a vystoupila. „Nepospícháš náhodou?“ zeptala se. „Vypadáš trochu jako štvanec.“

Stephen se podíval do jejích tmavých, bezedných očí. „Je to na mně vidět? Rád bych se zítra odpoledne ponořil do tunelu.“

Auto stojící na kraji silnice naproti činžovnímu domu tam parkovalo už od časného rána. Od té doby uvnitř nehnutě čekali dva muži a nespouštěli oči z vchodových dveří, vedle nichž byla umístěna dlouhá řada poštovních schránek a zvonků. Byla tam jedna poštovní schránka a zvonek se jménem Jehošua Menez, a to byl důvod, proč ti dva muži seděli v autě.

Byla to frekventovaná ulice. Nikdo si jich nevšiml. Na přístrojové desce měli přilepené tři fotografie, na nichž byly tváře dvou mladých mužů a mladé ženy. Občas některý z nich pohlédl na hodinky, v poslední době častěji.

Konečně za nimi zastavilo auto, ve kterém rovněž seděli dva muži. Oba muži z prvního auta se otočili. Byly to tváře, na které čekali. Tázavé pohledy. Udělali směrem k příchozím jednoduché znamení – zdvižená ruka, jejíž palec a ukazováček utvořily O, neboli nulu, chcete-li. Sdělovali tím: Nic se nedělo. Neobjevil se žádný z těch tří, na jejichž fotografie zírali už skoro deset hodin.

Jeden z obou mužů v zadním autě kývl, muži v předním autě se zase obrátili, nastartovali a využili mezeru v hustém provozu, aby se zařadili a odjeli. Druhý vůz popojel kousek dopředu, přesně tam, kde předtím stál ten první.

„Teď ale fofrem do města něco sníst!“ prohodil první muž k druhému. „Umírám hladem!“

Eisenhardt za sebou zavřel dveře toalety, opřel se o ně s těžkým pocitem v těle a zíral na protější stěnu. Chvíli mu trvalo, než pochopil, že je bezradný. Naprosto bezradný. Co má dělat? Neměl sebemenší tušení. Mohl člověk vůbec něco podniknout, aby se něco změnilo? Tak, jak to teď vypadalo, byla budoucnost naprosto nezvratná. Byla nezměnitelná, pevně zapsaná ve velké knize Boží. Kismet. Fatalisti měli pravdu.

Přál si, aby měl aspoň trochu z té energie a nápaditosti, jimiž obvykle vybavoval hlavní postavy svých románů. Pak by se aspoň jeho tenké střevo nezačalo samo od sebe zauzlovávat.

Vrátil se do kuchyně. Přes zasouvací dveře slyšel, jak profesoři mezi sebou diskutují, několikrát zaznělo slovo apoštol. Eisenhardt se zastavil, ruku na klice. Ne, teď nemohl jít zpátky do té místnosti. Nemohl se tvářit, že se nic nestalo.

Šel dozadu do ložnice, padl na postel a zkřížil paže před obličejem. Nic neslyšet, nic nevidět. Všechno pustit z hlavy. Ale pak zase sňal paže z obličeje a zíral do stropu.

Bylo tam přece ještě něco. Něco mu bylo na rozhovoru obou mužů nápadné. Padla tam nějaká věta, která v něm cosi uvolnila, vzpomínku, myšlenku, něco, co mu rozvířilo podvědomí. Opřel se o lokty a pohlédl směrem k malému psacímu stolku, kde mezitím ležely skoro všechny knihy, které našel vpředu ve skříních. Lydie by nato řekla, že je to pro něho typické: Všechny jeho ložnice měly sklon rychle se proměňovat v knihovny.

Jak to bylo? John Kaun četl nahlas vizitku toho hubeného muže z Říma. Jmenoval se otec Scarfaro. Člen nějaké kongregace. Hmm. Eisenhardt vstal, prohrabal několik knih a našel, co hledal. Knihu o římskokatolické církvi a Vatikánu. Hledal v obsahu, nalistoval příslušnou stránku. Existuje celkem devět kongregací, což jsou nejvyšší správní orgány se zákonodárnou a soudní pravomocí pro celou církev. Svraštil čelo. Učení o dělbě moci zřejmě církev minulo a nezanechalo na ní stopy. Četl dál. O kongregaci pro věci víry se prakticky psalo na prvním místě.

Ve svých románech Eisenhardt často popisoval, jak se lidem v okamžicích propastného úleku zdá, že se jim krev v žilách mění v led. Nyní poprvé zažil na vlastním těle, jaké to je. Kdyby mu v tuto chvíli položil ruku na rameno kostlivec, a kdyby se na něho zašklebila zpráchnivělá lebka, nelekl by se víc.

Kongregace pro věci víry, stálo tam, je prastará organizace. Zřídil ji papež Řehoř IX. v roce 1231, tedy skoro před osmi sty lety – nikoliv však pod jménem, jaké nosí dnes. Až do roku 1908 se tato organizace jmenovala jinak, měla jméno, které po staletí vzbuzovalo strach a hrůzu, znamenalo oheň, mučení, proudy krve, temný středověk vůbec. Neměl tušení, že tato organizace ještě stále existuje.

Kongregace pro věci víry byl dnešní název Svaté inkvizice.

KAPITOLA 29

Naléhavé – Důvěrné Johne, banky vyvíjejí nátlak kvůli propadajícímu se kursu. Mr. Sutherland z First National chce na příští středu svolat dozorčí radu ke zvláštnímu zasedání. Předmětem jednání bude zřejmě vaše pozice jako předsedy představenstva.

S.

To nemůže být pravda. Stephen zíral na úzký proužek papíru, který právě vyplivla tiskárna bankovního automatu, a pak na svou kreditku VISA.

Limit exceeded, stálo tam.

Automat, solidně a nedobytně zazděný ve stěně veřejné budovy, nejdřív mimořádně dlouho přežvykoval kartu, kterou Stephen zasunul do příslušné štěrbiny. Nyní se znovu přešoupl kryt z ušlechtilé oceli se zarputilou neodbytností mezi něho a klávesnici, na niž předtím naťukal výši žádané sumy v hotovosti.

To je tedy pěkné nadělení. Stephen kartičku zasunul zpátky do přihrádky, kterou obvykle obývala v jeho peněžence, a uvolnil místo pro dalšího zákazníka, obtloustlou paní s vysoko natupírovanými vlasy, která po něm vrhala podezřívavé pohledy. Vypadal tak nebezpečně? Rozladěně zavrtěl hlavou a šel pomalu dál, peněženku v ruce.

Mohla to být pravda? Vydal tolik peněz od doby, kdy dorazil do Izraele? Měl si na to vzpomenout a zvýšit limit. Nějak musel… ale jak? Zavolat do banky… Pokud by byl k zastižení Hugh Cunningham, jeho referent, pak by se možná dalo něco podniknout, aspoň přechodně.

Kolik peněz ještě vlastně má? Spočítal bankovky. Stěží dost, aby zítra ráno zaplatil hotel. A už vůbec nemohlo být pomyšlení na to, že by si vypůjčil potápěčskou výzbroj, nebo zaplatil auto. Neuvěřitelné. Jak byl na tom s ostatními kartami? Vlastnil tři – VISA, MasterCard a American Express. Ve skutečnosti jich měl pět, ale ty poslední dvě byly platné jen v USA, jedna z nich pouze u benzínových pump. Karta MasterCard čerpala ze stejného konta jako VISA, s ní by taky nepochodil. Ale American Express… S její pomocí se člověk mohl dostat k penězům, ale ne z automatu. American Express měla tady v Jeruzalémě pobočku, jestli se správně pamatoval. Nebo byla jen v Tel Avivu? No, to se dá zjistit.

Žádné peníze. Neuvěřitelné. A jak to člověku okamžitě zkazí náladu! Nač mu bylo, že vlastní jistý majetek, když nemá možnost se k němu dostat? To je tedy pěkná pitomost.

Ještě pořád byl trochu vyvedený z míry, když zaklapoval náprsní tašku a vracel ji do saka. Vtom se málem proměnil v solný sloup. Uviděl dva muže, ponořené do hovoru, jak jdou po chodníku směrem k němu. Se zatajeným dechem se usilovně snažil, aby nějakým nápadně hektickým pohybem nevzbudil jejich pozornost, a zabočil do nejbližšího krámu.

Teď se ke všemu ještě zastavili, místo aby šli dál a zmizeli! Tvářil se, že si prohlíží vitríny, a sledoval ty dva. Nebylo pochyb, byli to dva Ryanovi lidé. Viděl je několikrát v táboře a oni znali jeho. Co tu pohledávají? Musela to být náhoda, že šli právě teď a tudy ulicí. Nevypadali, že by ho hledali.

Ke všemu ještě takhle pitomá náhoda. Vůbec mu to nepřispělo k lepší náladě.

Někdo ho ze strany oslovil, nerozuměl ani slovo, polekaně se otočil a automaticky se zeptal: „Co prosím?“

„Zajímáte se o videokamery?“ přešel prodavač do angličtiny, podsaditý muž s řídkými vlasy a mohutným bramborovitým nosem.

„Videokamery?“ Stephen na něho popleteně zažíral, pak se podíval do vitrín, které si až dosud prohlížel, aniž je vnímal. Opravdu, ležely tam samé videokamery, ve všech velikostech, všechny výrobky. Ocitl se ve specializovaném obchodě na fotoaparáty a videokamery. A ti dva hlídací psi ještě pořád stáli na kraji ulice a zřejmě se dohadovali, kterým směrem se vydat.

„Zastupujeme všechny renomované značky,“ spustil prodavač, popadl nejbližší přístroj a vtiskl ho Stephenovi do ruky. Byl překvapivě lehký. „SONY, Canon, Panasonic, JVC, Sharp… Cokoli chcete. Tady to je v současné době nejmenší a nejlehčí digitální video-camcorder, pouhých pět set gramů, ale vybavený desetinásobným optickým zoomem. No, jak vám sedí v ruce? Fantastické, co? Můžete si ho absolutně bez problému kamkoli vzít a všechno si natočit.“

Stephen si přístroj prohlížel. Kdysi měl diktafon, a ten byl větší. Obdivuhodné. Přiložil hledáček k oku a vykoukl jím na ulici. Vypadalo to, jako by ti dva hledali restauraci a nemohli se dohodnout, do které mají jít.

„Obdivuhodné,“ zopakoval Stephen i prodavači, který na něho tázavě hleděl.

„Směl bych se zeptat, jestli jste se již rozhodl pro určitý systém?“ vyptával se.

„Systém?“ Stephen si najednou uvědomil, že je to vůbec poprvé v jeho životě, kdy drží v ruce videokameru. Neobvyklý nedostatek u člověka, který pátrá po nejvýznamnější kameře v historii. „Jaké systémy existují?“

Mužovy oči se rozzářily. „Existuje video-8, to je nejstarší systém. Značně rozšířený a má levné kazety. Pak máme Hi-8, v podstatě totéž, ale s daleko lepší kvalitou obrazu; lepší než váš televizor. Momentálně to nejmodernější ovšem je digitální záznam. Nejlepší kontrast, skvělé barvy, nepřekonatelně ostré obrázky – a žádné ztráty při dodatečném zpracování. Všem svým zákazníkům doporučuji, aby věnovali velkou pozornost dodatečnému zpracování, neboť: Předpokládejme, že jste na dovolené – což si u vás zatím jen tak představuji –, pak si natočíte všechno, co vám přijde před čočku. Ale přátelům doma, vaší rodině atakdále, těm přece chcete ukázat jen nejlepší záběry. Možná chcete zařadit pár prolínaček, některé výjevy zkrátit, dát do jiného pořadí. Jako Stephen Spielberg, kde by byl on bez střihu a dodatečného zpracování, že? K tomuto účelu je digitální kamera optimální. Podívejte například tady…“ Vzal kameru Stephenovi zase z ruky a otevřel malou umělohmotnou záklopku na boku. „Tady máte všechna připojení – LANC, externí mikrofon, sluchátka, digitální výstup, super-video, audio. Přirozeně přístroj pracuje s Li-Ion akumulátorem, takže je vyloučen memory-efekt, dále má…“

„Slyšel jsem, že se v nejbližší budoucnosti má dostat na trh nový systém,“ přetrhl mu Stephen proud jeho výmluvnosti. „Jmenuje se MR – ale nevím, nač je dobrý.“

„Ach ano.“ Muž přikývl. „Od firmy SONY. Pokud vím, tak MR má znamenat magnetic resonance nebo něco podobného. Ale ten má přijít na trh teprve za tři nebo čtyři roky. V danou chvíli se o něm vůbec nedá říct nic bližšího a ze začátku bude pravděpodobně určen jen pro high-end trh. Což jinými slovy znamená, že pro normálního člověka bude příliš drahý.“ Ti dva muži se zřejmě konečně dohodli a zamířili přes ulici. „Víte už, jak bude fungovat ten MR-systém?“ vyptával se Stephen. „Ach, v podstatě je to taky digitální systém. Jediný rozdíl spočívá v tom, že se nebude nahrávat na magnetické médium, nýbrž ukládání do paměti bude probíhat v nějakém speciálním křemíkovém krystalu. Pro vás to znamená, že jednou udělaný snímek se už nedá smazat, ale zato velmi dlouho vydrží. Zajímavé pro účely dokumentace, ale relativně drahé, pokud s filmováním teprve začínáte. Nicméně se na jednu kazetu má vejít kolem dvanácti hodin čistého nahrávacího času.“

„Jak dlouho vydrží dnes taková běžná nahrávka?“

„To je různé. U videa-8 a Hi-8, tedy u analogových přístrojů, kvalita po deseti, dvaceti letech zřetelně klesá. Jednoduše proto, protože magnetizace na páscích během času slábne, chápete? U digitálního videa je to taky tak, ale tím, že záznamy jsou digitální, můžete je pokaždé znovu zkopírovat na nový pásek, a tímto způsobem v podstatě uchovat libovolně dlouho.“

„To chápu.“ Ryanovi muži zmizeli z dohledu. Stephen ukázal na malý camcorder. „Mohl byste mi k němu dát prospekt?“

Lehké cuknutí v očním koutku. „Přál byste si tuto kameru?“ zeptal se muž s řídkými vlasy. „Ještě nevím,“ lhal Stephen.

„Podívejte se, měl bych pro vás návrh,“ řekl prodavač spikleneckým tónem, vytáhl pestrý prospekt a vytasil propisku. „Normálně stojí tahle kamera…“ Napsal astronomickou částku v šekelech a stejně astronomickou v dolarech hned vedle toho. „Ale když se rozhodnete hned, můžu vám prodat přístroj, absolutně nepoužitý, absolutně kompletní, se zárukou a vším, jen bez originálního kartonu. Pochází, ale neříkejte to dál, z jedné soudní exekuce. Bez originálního obalu ho nesmím prodat za originální cenu. Pěkná blbost, ale je to tak. Prodám vám ho za…“ Napsal dvě číslice, které představovaly přibližně šedesát procent původní ceny. „Jak jsem řekl, mám takovou kameru jen jednu. Jedinečná příležitost.“

Stephen se tomu prastarému triku usmál. Svůj software už taky podobně prodával.

„Děkuji,“ pravil a vzal si prospekt. „Přesto se nejdřív musím zeptat své přítelkyně. Jistě chápete.“

Zase cuknutí ve vráskách pod pravým okem a navíc další cuknutí v koutku úst. Taky obehraný trik. Já to nemohu rozhodnout, nejdřív se musím někoho zeptat. „Vezměte si přítelkyni jednoduše s sebou,“ navrhl muž okamžitě. „Můžeme udělat několik zkušebních nahrávek a podívat se na ně na velké obrazovce. Bude nadšená.“

„To udělám,“ lhal dál Stephen, rozloučil se a šel. Venku na ulici se důkladně rozhlédl, ale po těch dvou mužích už nebylo stopy.

Moc toho nenamluvili. Willard, plavovlasý obr, který se jen s obtížemi vešel do výstroje připomínající uniformu, v níž je chtěl Ryan mít, kouřil skoro bez přestávky jednu cigaretu za druhou, a Elija, opálený a naprosto zřejmě sabra, což je Žid narozený v Izraeli, se tak nimral s falafelem, že by muselo trvat hodiny, než by jej pozřel. Oba dva nespouštěli zrak z domovních dveří a příchodové cesty k nim.

Málem si nevšimli Ryanova příjezdu. Najednou se objevil v jednom ze zpětných zrcátek, jako by vyrostl ze země, a v příštím okamžiku už otevřel zadní dvířka a posadil se na zadní sedadlo.

„Jak je?“ zeptal se pouze.

Protože Elija právě žvýkal, odpověděl Willard: „Nic. Nikdo se neobjevil.“

Ryan zavrčel. Bylo těžké něco takového o něm s jistotou tvrdit, ale vypadalo to, že je dost podrážděný.

„Jdem dovnitř,“ rozhodl.

Willard vyvalil oči. „Do domu?“

„Do bytu.“

Elija mezitím sousto spolkl. „Šéfe,“ řekl, „to je i v Izraeli zakázané.“

„Vím,“ vrčel Ryan. „Proto přece existuje jedenácté přikázání. Mojžíš nám ho jen zamlčel.“

Americká knihovna, zvláštní stavba z oceli, skla a spousty betonu, se dala podle stavebního slohu jen ztěžka zařadit do určité epochy. Bíle nalakované ocelové mříže, působící sice apartně, přitom však nepochybně mimořádně pevné, obklopovaly budovu a vysoké cypřiše ji zahalovaly jako závoj. Přesto nebyl žádný problém se dostat dovnitř. Modře uniformovaný hlídač stál u dveří vchodu, od žádného z návštěvníků ale nechtěl vidět žádnou legitimaci, nýbrž se omezil pouze na to, že si každého z nich přísným zrakem prohlédl.

Přízemí zabírala prostorná kavárna, šatna, několik telefonních budek, dlouhé řady zamykacích skříněk a početné čtenářské stoly, kromě toho i místnosti vyhrazené pro správu knihovny, kam se návštěvníkům zakazoval vstup prostřednictvím naprosto jednoznačně formulovaných nápisů. Čítárna se nalézala v prvním patře, byla to světlá, velká místnost s vysokými okny, v poloviční výšce ještě znovu rozdělená širokou galerií. Jako v každé knihovně panovalo i zde jakési pracovité ticho, které člověku umožňovalo dosáhnout takové hloubky soustředění, jaká by venku v hektice každodenního světa byla naprosto vyloučena.

Jako v kostele, pomyslel si Stephen, když procházel kolem regálů. Jen útulnější.

Takže, jakému tématu se měl věnovat? To byla otázka. Často procházíval knihovnami, náhodně si vytahoval tu či onu knihu a nechával se překvapit, kam ho náhoda zavane.

Zkusil to, ale tady a dnes to nefungovalo. Ne, téma muselo znít: Chrámová hora. Šel ke katalogu, který tu měl důstojně starobylou podobu ohmataných kartotéčních lístků v dlouhých dřevěných kartotékách, a hledal pod tímto heslem a příbuznými pojmy.

Našel objemnou knihu vázanou v kůži, která slibovala, že čtenáři sdělí historii Chrámové hory ve vyčerpávající úplnosti. Zůstalo ale jen u slibu – pohled na obsah knihy vzbuzoval dojem, že kniha bude důkladná a podrobná – ovšem ukázalo se, že samotný text, jakkoli prošpikovaný nesčetnými kresbami, fotografiemi a situačními plánky, je dost chaotický a nedokáže poskytnout celkový přehled. Stephen si přesto tu a onde přečetl nějakou zajímavou příhodu. Tak například byly na muslimské stavby na Chrámové hoře spáchány dva dramatické teroristické útoky. V roce 1969 zapálil duševně nemocný australský křesťan jménem Dennis Rohan mešitu al-Aksá a těžce ji poškodil. O několik let později bylo v poslední minutě odhaleno spiknutí extremistických židovských nacionalistů, kteří měli v úmyslu vyhodit do povětří mešity na Chrámové hoře, v první řade samozřejmě Skalní dóm, aby se tak uvolnil prostor, kde kdysi stál Šalamounův chrám, a tím se urychlil příchod Mesiáše.

Stephen mimoděk zavrtěl hlavou. Vypadalo to, že svět je posedlý touto neužitečnou půlkou čtvereční míle skalisek.

Pak narazil na zajímavou skutečnost, o níž byla zběžná zmínka ve vedlejší kapitole. Oblast vykopávek, začínající jižně od Chrámové hory na druhé straně hlavní ulice, se nazývala Davidovo město. To věděl. Co však nevěděl – zatím ho to také nijak nezajímalo –, byl původ tohoto jména. Na počátku století, dočetl se, koupil tento kousek země jeden z příslušníků rodiny Rothschildů, aby na něm hledal pravé místo hrobu krále Davida. Nikdy se nenašel. Za britské vlády měl onen areál status archeolgického naleziště, proto tam byla zakázána veškerá stavební činnost. Když přešel pod jordánské panství, na zákaz se přestalo dbát a začalo se horlivě stavět, zříceniny sem, hroby tam. Jen ta část země, která patřila Rothschildům, byla zachována jako nepřátelský majetek a zůstala nedotčena.

Proto našel Chalíl Saad cisternu, když hloubil svůj sklep. Jeho dům stál na ruinách jiného domu, který byl postavený v době, kdy dané území podléhalo Jordánsku. Chalíl Saad pouze kopal hlouběji než předchozí majitel. Celé území patřilo k jedné z vůbec nejstarších částí Jeruzaléma.

Jen o tunelu nebyla nikde ani zmínka…

V kapse se ozvalo tikání. Mobil.

„Jehošuo?“ zeptal se, vrátil knihu zpátky a vydal se po tlustém šedivém běhounu směrem k východu. Knihovnice, která měla za pultem dozor, si ho nespokojeně změřila, dokonce velmi nespokojeně. „Co se děje?“

K jeho překvapení se neohlásil ani Jehošua, ani Judita. Byl to hlas, hovořící anglicky s tvrdým přízvukem, který hned nepoznal.

„Mister Foxx? Peter Eisenhardt u telefonu. Rád bych se s vámi sešel. Možná že mám pro vás, ehm, zajímavé informace.“

Dveřní zámek jim nekladl odpor ani dvacet vteřin. Nikdo je neslyšel, nikdo je neviděl, když vnikli do bytu Jehošuy Meneze. Hned nato se dveře zase zavřely a všechno vypadalo jako předtím.

Byla to garsonka s příslušenstvím, malou šatničkou a balkonem. A vypadala, jako by tu už před nimi řádili lupiči.

„To je tedy čurbes,“ mumlal si Ryan, když si prohlížel kuchyňskou linku. Mladý archeolog zřejmě opovrhoval čisticími prostředky, naopak se snažil, aby předměty v domácnosti vzápětí proměnil ve zkameněliny.

Na telefonním záznamníku blikalo zelené světýlko. Ryan znal ten model, zelené světlo znamenalo, že byly zaznamenány hovory, které ještě nikdo nevyslechl. Stiskl příslušný knoflík.

Byly to dva telefonáty. Při prvním zřetelně slyšel nějaký šramot, ovšem volající okamžitě zavěsil. Druhý telefonát byla zpráva v hašteřivé hebrejštině, pronášená ženským hlasem, který Ryanovi připadal povědomý. Samozřejmě, matka Judity Menezové, s níž jednou mluvil. Jehošua byl přece Juditin bratr.

Obsah zprávy ho však nezajímal, daleko víc ho u obou telefonátů zajímalo datum a přesný čas. Oba údaje se při přehrávání objevily na displeji přístroje. Podle nich se Jehošua Menez od nedělního odpoledne v bytě neukázal.

„Odkud máte moje číslo?“ divil se Stephen, zatímco se za ním dveře k čítárně neslyšně zavřely.

„Z adresáře ve vašem laptopu.“

„A proč se chcete se mnou setkat?“

„Musím s vámi mluvit. Myslím, že je to důležité.“

Stephen ještě pořád nechápal. Co propána může ten spisovatel od něho chtít? „Mister Eisenhardte, víte přece, že mě Kaun hledá. Musím vycházet z toho, že vaše zavolání je jen manévr, aby mě chytil.“

Mluvil tiše. Nějaká dívka, která pracovala u věcného katalogu, umístěného zde venku na chodbě, se na něho udiveně podívala. Pokud zde hledala literaturu bůhví k čemu, musel vycházet z toho, že mohla rozumět tomu, co říká do telefonu.

„Prosím, důvěřujte mi,“ naléhal Eisenhardt. „Kaun o mém telefonátu nic neví. Jednám na vlastní pěst.“

„Kaun pravděpodobně odposlouchává každý váš hovor, je vám to jasné?“

„Nevolám z tábora. Jsem v Jeruzalémě ve veřejném telefonním automatu a už jsem skoro spotřeboval všechny telefonní známky. Prosím vás, domluvme si schůzku. Kdekoli budete chtít.“

Stephen usilovně přemýšlel. Pokud souhlasilo, co spisovatel říká, pak tu byla šance, že by se mohl dozvědět, co má Kaun právě za lubem. Navíc, to si musel přiznat, byl zvědavý, co Eisenhardta pohnulo k tomu, aby kul pikle proti svému chlebodárci.

„Tak dobře,“ souhlasil. „Kde jste?“

„Jsem v Americké knihovně,“ ozýval se Eisenhardtův hlas z malého reproduktoru v mobilu. „V jedné z telefonních budek u vchodu.“

Stephen se málem nahlas rozesmál. Je to čím dál bláznivější!

„Okamžik prosím,“ požádal, stiskl tlačítko pro vypnutí zvuku, takže mikrofon byl zablokovaný, a rychle přešel těch několik kroků ke schodišti, odkud bylo vidět dolů do haly. Skutečně, Eisenhardt tam stál, v jedné z telefonních kabin. Měl plné ruce práce, aby stačil nenasytný automat krmit žetony. Volat z pevné linky na mobil, to je skoro jako telefonovat s Amerikou.

Stephen se ukryl za jedním z betonových sloupů a znovu zapnul zvuk. „Jak jste se tam dostal?“

„Zavezl mě sem Ryan. Řekl jsem, že si musím udělat nějaké rešerše. Dnes večer mě zase vyzvedne. Nevím, jestli vám to jméno něco říká – Ryan má na starosti bezpečnost…“

„Ale ano,“ přerušil ho Stephen. „To jméno mi něco říká.“

„Ach tak, ano,“ Eisenhardt zrozpačitěl. „Dnes v noci. Prosím, mohli bychom se sejít? Je jedno kde, jen se musíme velmi rychle dohodnout.“

Taky jeden z triků, jak druhého přinutit k rozhodnutí, pomyslel si Stephen.

„Zůstaňte, kde jste,“ rozhodl. „Přijdu k vám.“

„Dobře,“ v Eisenhardtově hlase bylo slyšet ulehčení. „To bude samozřejmě to nejjednodušší. A, ehm, kdy?“

„Za půl hodiny.“

„Dobře. Děkuji. Já… já tady jednoduše počkám. Víte, kde je ta knihovna?“

Stephen se musel usmát. „Ano,“ oznámil. „Aspoň přibližně.“

„Dobře. Tak tedy za půl hodiny.“

„Za půl hodiny.“ Stephen zmáčkl tlačítko pro ukončení hovoru, mobil schoval a pak z úkrytu sledoval, co spisovatel dělá.

Pochopitelně ho nejvíc zajímalo, jestli je to léčka. Kdyby se Eisenhardt teď obrátil od telefonu a na někoho kývl, nebo dokonce udělal nějaké pozitivní znamení – třeba palec nahoru nebo něco na ten způsob –, pak by Stephen s určitostí věděl, že na něho číhají. Němec však nic podobného neudělal. Zavěsil sluchátko, shrnul na hromádku zbylé telefonní známky a zastrčil si je do kapsy. Pak tam stál, plaše se rozhlížel a vypadal jako ztracený.

Hmm. To je opravdu zvláštní. Skoro až příliš zvláštní. Byla to skutečně náhoda, že mu spisovatel zavolal tady odtud? Stephen se podíval na hodinky. Měl ještě půl hodiny čas, aby všechno uvážil.

Vrátil se do čítárny, přistoupil k jednomu velkému oknu a vyhlížel ven na ulici. Parkovala tam někde auta, v nichž seděli muži a nevystupovali? Postávaly v nenápadných zákoutích podezřelé postavy? Stephen mohl namáhat svou nejčernější fantazii sebevíc, nikde neobjevil nic, co by potvrzovalo jeho podezření. Viděl frekventovanou ulici, kde parkování bylo stejně zakázané. Lidé, kteří přicházeli nebo odcházeli, byli bud příliš mladí, nebo příliš staří, nebo příliš měkcí, než aby mohli patřit k Ryanově partě. Jediný člověk, který nikam cílevědomě nemířil, byl pouliční obchodník, který zastavil se svou károu s ovocem před mřížovým plotem a prodával chodcům pomeranče.

Stephen se zaposlouchal do vlastního nitra. Neozýval se tam varovný hlas? Ne. Nějaký podivný pocit v břiše? Taky ne. Nemyslel si, že by to byla rafinovaná léčka. Kdyby Ryan věděl, že je tady, pak by neorganizoval žádný takový manévr. Stačilo by mu počkat si na něho venku. Při Stephenově odchodu z budovy by mu nenápadně přitiskl lovecký nůž mezi žebra a vyzval ho, aby šel s nimi. Tak prosté by to bylo a on by neměl ani tu nejmenší šanci.

Takže dobrá. Riziko. Stephen vyšel z čítárny a scházel po širokém schodišti, rovněž pokrytém tlustým kobercem. Eisenhardt stál u oken vedle vchodu, díval se ven, pod paží tiskl tlustý zápisník vázaný v kůži, obě ruce hluboko v kapsách, a neslyšel Stephena přicházet.

„Mister Eisenhardt?“ upozornil na sebe Stephen, když už stál přímo za ním.

Spisovatel se zprudka obrátil, s vyvalenýma očima, jako by na něho sáhla sama smrt. „Mister Foxx! Panebože, vy jste mě vylekal! Kde se tu berete?“

„Abych řekl pravdu, byl jsem celý čas tady. Seděl jsem v čítárně, když jste zavolal.“

„Co?“ Spisovatel zmateně mrkal. „Opravdu? To je náhoda.“

„Ano.“

Eisenhardt zavrtěl hlavou. „Do románu by se něco takového nesmělo napsat,“ mínil a rozpačitě se usmál. „Ale život si může dovolit všechno…“

Člověk s jeho povoláním asi musí vidět věci tímhle způsobem, pomyslel si Stephen. „Chcete se mnou mluvit. Oč jde?“

„Ano, tedy… Ani nevím, jak bych začal…“

„Neměli bychom si radši sednout do nějakého klidného koutu?“ navrhl Stephen a ukázal na jeden volný stůl, stojící trochu stranou a slibující nerušený klid. „Nechtěl byste se něčeho napít?“

Snad později sklenici minerálky, mínil spisovatel a ještě pořád vypadal jako uzlíček nervů. „Smím se vás na něco bez okolků zeptat, mister Foxxi?“

„Říkejte mi Stephen. Ano, jistě. Cokoli chcete. V nejhorším případě vám neodpovím.“

„Víte, kde je ta kamera?“

Stephen se opřel dozadu. „Obávám se, že právě tohle je ten nejhorší případ.“

„Ano, chápu. Promiňte.“ Eisenhardt si položil zápisník před sebe na stůl a jezdil prsty po jeho okrajích nahoru dolů. Z držáčku vykukoval klip kuličkového pera. „Kaun našel v laboratoři fotoaparát, s nímž jste zřejmě fotografovali průběh dešifrování první stránky dopisu. Z textu vyplývá, že se u cesty časem nejednalo o plánovaný podnik – což zpochybňuje veškeré dosavadní úvahy. Protože se zdá, že dopis je neodvratně zničený, ztratil Kaun zřejmě naději, že by kameru někdy našel.“

Stephen se bezděčně nadechl. „A proč mi to vůbec vyprávíte?“ zeptal se pak.

„Protože,“ začal Eisenhardt a naklonil se kupředu, aby mohl mluvit tišeji, „se tu objevil představitel Vatikánu, nějaký člověk jménem Scarfaro. Náhodou jsem vyslechl jejich rozhovor, Kaun o tom neví. Pokouší se veškeré dosavadní nálezy prodat katolické církvi – za deset miliard dolarů.“

„Ach,“ uklouzlo Stephenovi. Deset miliard dolarů? Kaun byl asi doopravdy zvyklý myslet ve velkých dimenzích. A co by se stalo, kdyby kameru zachránili a předvedli? „Fantastická suma. Ale ti by mu přece pořádně zatopili, kdyby kameru nenašli.“

„Ne. Mám pocit, že Kaun spekuluje s tím, že církev nemá nejmenší zájem, aby se video našlo. Chce, aby mu zaplatili za to, že budou smět všechno ututlat.“

„Opravdu si myslíte, že církev se toho videa bojí?“

„Ale jistě!“ vykulil spisovatel oči. „Stalo se vám někdy, že jste si přečetl knihu a pak viděl film podle ní a nebyl zklamaný? Přesně tutéž situaci máme zde. Církev se musí za prvé obávat, že by video mohlo odhalit něco, co by zpochybnilo dosud hlásanou doktrínu víry, a tudíž i neomylnost papežovu. Za druhé, a to je možná ještě důležitější: video se nikdy nemůže vyrovnat obrazům, které si ve své fantazii vytvořili věřící se všemi těmi svatými barvotisky nad manželskými postelemi a kýčovitými ilustracemi v biblických dějepravách pro děti. Na videu bude všechno vypadat dost uboze, primitivně a ušmudlaně a ukáže se, že Ježíš byl jen člověk jako každý jiný. Možná bude vidět, jak něco káže, ale nikdo tomu nebude rozumět, protože nikdo neumí aramejsky, a pokud jde o naléhavost jeho poselství, tak jsem si jistý, že každý evangelista ve svém stanu je stokrát přesvědčivější. Zkrátka a dobře, církev se musí obávat, že by se lidé zklamaně odvrátili od víry, kdyby uviděli skutečného Ježíše.“

Stephen pomalu přikývl. Takhle podobně si to srovnal v hlavě i on sám. „Což by mně, popravdě řečeno, připadalo jako velmi potěšitelný vývoj,“ prohlásil. „Kdybych mohl zažít, že papež odcestuje do nějaké příšerně přelidněné země, aby tam kázal proti antikoncepci, a nikdo by nepřišel, aby si ho poslechl, a kdybych si to mohl přičíst jako svou osobní zásluhu, pak bych věděl, proč jsem žil.“

„Vy se na to díváte stejně?“ zeptal se s ulehčením Eisenhardt. „To je báječné. Vlastně jsem se bál, že teď budu muset nekonečně dlouho uvádět argumenty…“

„To jste čekal?“

„No, vy jste se tak honil za tou kamerou, zpronevěřil jste ten dopis…“

„Zapomněl jsem na něj. Skutečně. Zpočátku jsem nepokládal nějaký plastikový pytlík za skutečný archeologický nález,“ vysvětloval s povzdechem Stephen. „Podle mého názoru by si to myslel každý. Domníval jsem se, že si ze mě chce někdo vystřelit. A pak jsem si zase myslel, že jde o nějaký zločin. Teprve když jsem uviděl vaši fotografii v novinách a vzpomněl si, kdo jste, dal jsem si leccos dohromady.“

„Vy jste viděl mou fotku v novinách?“

„Ano. Ten večer, když jste přijel. Ten obrázek vypadal, že byl pořízený v letadle.“

„A vy jste věděl, kdo jsem?“

„Vaše jméno jsem už jednou slyšel, ano. Každopádně jsem věděl, že píšete science-fiction.“

Eisenhardt udiveně vrtěl hlavou. „To rád slyším.“

„Rozhodně,“ vrátil se Stephen k původnímu tématu, „se považuji za agnostika, pokud ne přímo za ateistu, a na církev mám velmi vyhraněný názor. Pro mě za mě by z téhle planety mohla zmizet všechna náboženství.“

„Přesně,“ přikývl Eisenhardt. „Přesně tak. Bylo by to požehnání.“

Nějaký hubený muž v saku s velkými kostkami prošel kolem jejich stolu, v rukou nesl podnos se šálkem kávy, pod paží svíral noviny a posadil se o dva stoly dál. Stephena zneklidnilo, že ho neviděl přicházet a pátravě se rozhlédl kolem dokola.

„Ptáte se, proč se tak honím za tou kamerou,“ promluvil pak tlumeněji než předtím. „Já vám to řeknu. Za prvé – já jsem udělal ten objev, rozumíte, ale oni mě neinformovali, nechtěli mě mezi sebe, a kdybych nic nepodnikl, pak by moje jméno nechali jednoduše spadnout pod stůl. Něco takového si zásadně nedám líbit. Za druhé jsem větřil šanci, i když jsem ještě nevěděl tak přesně jakou. Ale když vidím šanci, tak po ní chňapnu, už jsem zkrátka takový. Říkal jsem si, že se z toho možná něco vyvrbí. Možná peníze, možná sláva, nebo obojí. V každém případě zajímavé dobrodružství, o kterém pak člověk může vyprávět ještě svým vnoučatům, když už starý a šedivý sedí v lenošce u krbu.“

Eisenhardtovy oči byly najednou zcela bez výrazu. „Jestli Kaun uskuteční svůj záměr,“ prohodil, „pak to s vyprávěním bude možná dost problém. Možná ani nezestárnete a nezešedivíte.“

„Jak to myslíte?“

„Nechápete?“ divil se spisovatel. „Co chce Kaun prodat Vatikánu, je naprostá mlčenlivost o celé záležitosti. A lidi byli násilně umlčeni už kvůli mnohem menším penězům než deseti miliardám.“

Stephen zamyšleně studoval svůj protějšek. Na spisovatelově čele se utvořil jemný film z droboučkých perliček potu. Ten muž má opravdu živou fantazii. Málem až chorobnou.

Zavrtěl hlavou. „John Kaun je otrlý obchodník. Ale není to vrah.“

„John Kaun možná ne.“

„Ale?“

„Ten muž z Říma, Scarfaro – ten je, jak jsem vyrozuměl, členem kongregace pro věci víry.“

„To mi nic neříká.“

Eisenhardt se zhluboka nadechl. „To je, dnešními slovy, nástupnická organizace po svaté římské inkvizici.“

Stephenovi proti jeho vůli trochu spadla čelist. „Inkvizici?“ opakoval ohromeně.

„Inkvizici.“

„Ta ještě existuje?“

„Organizace nese svoje dnešní jméno třicet let, ovšem úkoly zůstaly stejné: chránit pravou víru.“ Spisovatel se neklidně rozhlédl kolem. „A to je citát z knihy, která má k církvi sympatie.“

Stephen Foxx vrtěl hlavou, ještě pořád dost vyvedený z míry. Inkvizice. Zrovna tak dobře mu Eisenhardt mohl říct, že se budou muset utkat s křižáckými rytíři. „A co si chce ten Scarfaro s námi počít? Spálit nás všechny na hranici?“

„Nevím. Ale, upřímně řečeno, nerad bych to zjišťoval na vlastním těle.“ Vážně se na něho zahleděl, skoro zapřísahavě. „Mister Foxxi, jestli víte, nebo aspoň tušíte, kde je ta videokamera, pak vás prosím – najděte ji a vyjděte s tím na veřejnost. Tak rychle, jak to jen půjde.“

Stephen se opřel dozadu. Ještě pořád se mu nechtělo vážně uvěřit v nebezpečí, které se domníval vidět spisovatel. Koneckonců měli co do činění s římskokatolickou církví, a ne s nějakými zdivočelými ajatoláhy. „Na veřejnost bychom mohli vystoupit kdykoli. Kostra, návod na používání – důkazy jsou už teď víc než jednoznačné.“

„Ano, ale ty důkazy má Kaun, a když bude chtít, může je kdykoli nechat zmizet.“ Eisenhardt se předklonil. „I mně záleží na tom, abych mohl vyprávět. Je to moje povolání a obsah mého života. Přál bych si, abych to, co se tu teď děje, mohl jednou vyprávět. Jestli mi povíte svůj příběh – nemusí to být hned, jednou, až bude po všem –, když mi to slíbíte, pak vás podpořím proti Kaunovi, abyste tu kameru našel. Ledaže byste ji taky chtěl prodat Vatikánu.“

Stephen zavile potřásl hlavou. „Ani za dvacet miliard stříbrných.“

„Dobrá. Můžu vám nabídnout, že vás budu informovat o tom, co Kaun ví a co má v úmyslu. Jenom nevím jak, pokud skutečně odposlouchává můj telefon.“

„Můžete si znovu zajít sem do knihovny?“

„Myslím, že ano.“

„Možná bychom si měli pro všechny případy domluvit pár hesel.“ Stephen přemýšlel. „Jaké případy by to mohly být? Hmm. Pokud by Kaun zjistil, kde jsem, nebo kde je kamera. Ale nač by to bylo, kdybyste mě pak zavolal a řekl nějaké heslo, třeba promiňte, je tam ministerstvo zahraničí? Telefonní číslo, které byste vytočil, by bylo uloženo do paměti, a podle toho by se poznalo, že jste mluvil se mnou.“

Eisenhardt otevřel svůj zápisník, vyňal z něho list a začal opisovat dvě telefonní čísla. „Pro jistotu vám dám svoje přímé číslo, na něm mě zastihnete v obytném přívěsu, kde mě ubytovali. A já vám napíšu číslo jednoho novináře, se kterým jsem se seznámil, když jsem letěl sem. Jmenuje se Uri Liebermann. Byl to ostatně on, kdo udělal ten snímek, který jste viděl v novinách. Ví taky, že jsem jako host u těch vykopávek, a já mu už jednou telefonoval, aby mi něco zjistil o profesorovi Wilford-Smithovi. No, věděl leccos, to vám řeknu.“

„Skutečně?“ Stephen si vzal lístek a schoval si ho do náprsní kapsičky u košile.

„Věděl jste, že začal studovat až ve čtyřiceti? V mládí byl voják, dokonce byl posádkou tady v Palestině, krátce předtím, než odtud Britové odešli.“

Stephen se pokusil představit si vyzáblého profesora coby štramáckého vojáka, a když se mu to nepodařilo, zavrtěl s úšklebkem hlavou. „Zřejmě se tenkrát zamiloval do země a lidí, jak se tak říká, hmm?“

„Pravděpodobně.“

„Elijo,“ zavelel Ryan, doširoka rozkročený a po kotníky ponořený do nepořádku. „Pojď sem!“

Elija zase zavřel zásuvku, kterou právě vytáhl, vstal a brodil se k veliteli. Tak mu totiž Ryan připadal se svými vojensky nakrátko zastřiženými vlasy, věčně stejným khaki oblečením a velitelskými manýry. Elija musel občas zamrkat a připomenout si, že čas u armády už minul. Teď byl zaměstnancem bezpečnostní služby, s řádnou placenou dovolenou, měsíčním platem, předpisy pro přesčasovou práci a starobním pojištěním. Kaun Enterprises ho najaly, nikoli naverbovaly.

Ale dobrá, náš zákazník, náš pán. Stoupl si vedle šlachovitého Američana – Ryan? Není to irské jméno? – a prohlédl si nález, který Ryan vytáhl z jakéhosi kouta v regálu nad postelí.

Byl to tlustý sešit, zápisník s malými modrými a červenými slony na deskách. Vypadal dost otrhaně. Ryan ho držel rozevřený a díval se na stránky, hustě popsané pedantským drobným písmem.

Hebrejsky.

„To je deník, ne?“ zeptal se Ryan a ukázal na data mezi jednotlivými texty, napsaná občas barevnou fixkou. Sešit obrátil. Předtím ho totiž držel špatně, protože si hned neuvědomil, že hebrejské knihy se čtou odzadu dopředu.

„Vypadá to tak, ano,“ souhlasil Elija. No a? Deníky byly spíš ženskou záležitostí. Že si ten Jehošua vedl deník, to z něho udělalo v jeho očích změkčilého člověka.

Ryan, zjevně zmatený, listoval deníkem dopředu až k poslední popsané stránce. „Tady je datum ze soboty,“ upozornil. „Takže tu ten den ještě jednou byl. A napsal toho spoustu, písmo mi připadá hektické a vzrušené. Zřejmě ho něco pěkně rozhodilo.“ Natáhl sešit k Elijovi. „Co tam stojí?“

Elija vzal sešit špičkami prstů, přibližně tak, jako by od něho Ryan chtěl, aby vzal do ruky použitou menstruační vložku. „Příšerný škrabopis,“ postěžoval si a zíral na kostrbaté písmo. „Píše tu něco o nějaké polyetylenové fólii a přechodu uhlovodíků v papíře… Nerozumím ani slovo, vážně…“

„Jednoduše to přelož do angličtiny,“ vyzval ho Ryan s oním nepřirozeným klidem, který způsobil, že Elijovi přeběhl mráz po zádech.

Vzdychl, soustředil se a začal. „Vylepšené barvivo zapůsobilo na první list dopisu skoro zázračně, na druhém listě však zůstalo skoro neúčinné. Pak mě napadlo, že se průběhem času mohly v papíře usadit uhlovodíky z polyetylenového obalu. Proto jsem se pokusil ošetřit druhý list nejdřív tetrahydronaftalinem, a teprve pak znovu nasadit barvivo. Ovšem nyní bych byl rád, kdybych to neudělal – kdybych nikdy neměl nic společného s celou tou záležitostí.“

Ryan byl najednou vzrušený. Ve srovnání s normálním člověkem to byl ještě pořád kus ledu, ale kdo s ním byl pohromadě nějaký čas, ten u něho zřetelně rozeznal jisté napětí. „Dál,“ naléhal.

„Už první místo textu, vybrané zcela náhodně,“ překládal dál Elija, „odhalilo úkryt kamery, po které všichni tak usilovně pátrají…“

KAPITOLA 30

Chrám Herodův. V 15. nebo 18. roce své vlády začal Herodes Veliký se stavbou nového Ch., který se v žid. dějepisectví označuje jako Druhý ch. Zač. stavby asi v r. 20 př. Kr., práce trvaly víc než 46 let. R. 70 po Kr, krátce po svém dokončení, byl Ch. při dobývání Jeruzaléma Římany zničen (potlačení prvního žid. povstání).

AVRAHAM STERN, LEXIKON BIBLICKÉ ARCHEOLOGIE

„Jessica Jonesová,“ prohodil Stephen konverzačním tónem, „je dobrá duše, vševidoucí oko, srdce a mozek. Její otec byl blízkým důvěrníkem Martina Luthera Kinga a její bratr je prvním černošským starostou jednoho jižanského města, v němž by se před třiceti lety běloch neposadil vedle černocha ani na lavičku v parku. Jessica Jonesová je jedinou stálou zaměstnankyní Explorer’s Society – a člověk by si podle ní mohl nařizovat hodinky.“

Seděli ve třech na manželské posteli v Jehošuově a Stephenově pokoji a pozorovali nástěnné hodiny, jejichž ručičky právě poskočily na tři čtvrtě na pět.

„V New Yorku je teď tři čtvrtě na deset dopoledne,“ pokračoval Stephen. „V tomto okamžiku vchází Jessica Jonesová do staroslavné budovy Společnosti na Upper Westside, poblíž Sedmdesáté páté ulice. Z mahagonem vykládaných kluboven Společnosti je pohádkový výhled na Hudson River. Jessica Jonesová právě otevřela monumentální hlavní vchod a teď vybírá poštu ze schránky. Potom jde k výtahu, o kterém praví legenda, že je první zkouškou odvahy pro každého, kdo se uchází o členství. Kdo tenhle výtah neviděl, nemá žádnou představu o tom, jak zchátrale může výtah vypadat. Opravdová výzva pro opravdové dobrodruhy. Miss Jonesová tuto výzvu přijímá každé ráno.“

Před Stephenem ležel blok a propiska, vedle stoh fotografií, které přinesl Jehošua. Rozložená mapa zachycovala Chrámovou horu a kolem ní staré město v dost detailním měřítku; žlutou barvou byla vyznačena trasa tunelu, jak ji za léta vědecké práce určil Jehošuův a Juditin otec, a červenou vyznačili trasu tunelu, již odhalil sonarový tomograf. Od jistého bodu, asi padesát metrů jižně od chrámové zdi, se obě linie kryly.

Ručičky hodin přeskočily další dílek.

„Za deset minut deset,“ pokračoval Stephen ve svém líčení. „Miss Jonesová odemyká dveře kanceláře, ukládá dopisy do košíku na denní poštu a zapíná počítač. Pak vezme velkou konvici s odraženou vodou, obchází s ní všechny místnosti a zalévá květiny, zejména exotické rostliny v klubovnách, ty vyžadují zvlášť velkou péči. Každou tuto rostlinu přivezl některý člen z nějaké expedice, mnohé z nich jsou mimořádně cenné. Ale k výrazným pečovatelským a ochranářským talentům miss Jonesové patří i to, že to s rostlinami umí. Ještě žádná jí nezašla.“

O svém setkání s Eisenhardtem těm dvěma nepověděl. Nedovedl by říct proč. Pravděpodobně proto, že sám ještě dost dobře nevěděl, jaké stanovisko k tomu zaujmout.

Zamyšleně pozorovali žluté a červené linie. Červeně vyznačená skutečná trasa tunelu dvakrát poměrně ostře zahýbala a vedla pak podél vnitřní strany Západní zdi k severu. Žlutá trasa tunelu v podstatě představovala prodloužení směru, který měla štola na začátku, a vedla by přímo k cisterně uprostřed jižní poloviny Chrámové hory.

Hodinové ručičky se loudaly, jako by se brodily sirupem. Judita nespokojeně vraštila čelo, že Stephen tolik nadělá kvůli pár minutám, ale on dobře věděl, že kdyby zavolal třeba jen minutu před desátou, dovolal by se pouze na telefonní záznamník.

Konečně bylo pět. Zvenku sem dolehl zvuk gongu, někde asi hrálo rádio. Deset hodin na americkém východním pobřeží. Stephen sáhl po svém mobilu.

„Deset hodin. Miss Jonesová si právě sedla ke svému psacímu stolu a vypnula telefonní záznamník. Studuje teď velký diář v kožené vazbě a potom začne probírat poštu.“ Vyvolal číslo Explorer’s Society z paměti svého telefonu a poslouchal volací tón.

Miss Jonesová zvedla sluchátko po druhém zazvonění a způsob jakým se ohlásila, byl perfektní jako vždy: „Dobrý den, tady Explorer’s Society, hovoříte s Jessikou Jonesovou.“

Stephen řekl své jméno a ona se okamžitě rozpomněla, že Stephen právě pobývá v Izraeli. Zeptala se, co pro něj může udělat.

„Slečno Jonesová, chtěl bych vás poprosit, jestli byste nenakoukla do své kartotéky,“ požádal Stephen. Kartotéku samozřejmě představovala nesmírně obsáhlá databanka. „Potřebuji někoho, kdo se vyzná ve speleologickém potápění.“

Ryan poslal Eliju a Willarda pryč. Dokončili prohlídku, ale nenašli už nic zajímavého. Teď seděl sám v autě proti domu s apartmány, deník položený vedle sebe a v ruce poznámky, které si dělal podle Elijova tlumočení.

Měl se svým podezřením celou dobu pravdu. Stephen Foxx a jeho přítelkyně začali luštit ten dopis už v pátek večer. První večer právě zviditelnili útržek věty, když jediná ultrafialová lampa v laboratoři vypustila duši. Příštího dne, v sobotu dopoledne, Jehošua sehnal náhradní lampu v jednom velkém obchodě s elektrickými potřebami vedeném křesťany, a tudíž nepodléhajícím povinnosti šábesového klidu a pak pracoval dál na vlastní pěst. Tu větu doplnil a pak podrobil testu druhý list, ale prozatím bezúspěšně: Na rozdíl od prvního listu písmo na druhém listu na fluorescenční roztok nereagovalo. Posléze přišel na nápad nejdřív preparovat papír chemikáliemi rozpouštějícími polyetylén, který mohl proniknout do papíru z plastikových fólií, a alespoň na několika místech s tím měl úspěch. Jeden z prvních kousků textu, které zviditelnil, popisoval místo, kde byla ukrytá kamera.

Ryan civěl na holý, neosobně působící činžák naproti. Nízké odpolední slunce se zrcadlilo v některých okenních tabulích. Říkal Elija pravdu? Izraelec se na Ryana při tlumočení několikrát tázavě zadíval, jako by čekal, že mu Ryan vysvětlí, o co zde vlastně jde a proč je tenhle deníkový záznam tak významný. Ryan samozřejmě tyto pohledy ignoroval. Ať si myslí, co chce.

Pokud Elija tlumočil správně, pak Jehošua ve svém deníku skrýš kamery neuvedl. Podrobně popisoval, jak byl zděšený, jak se snažil ujasnit si, zda může připustit, aby se Stephen Foxx o tom dozvěděl.

Jedinou, ovšem již víc než zřetelnou nápovědí, byla pasáž, v níž Jehošua psal: Stephen dosáhne vždycky všeho, co chce. Podle mne by byl schopen nechat rozkopat i Zeď nářků.

Potápěč-speleolog se jmenoval John D. Harding a byl to Američan narozený na Havaji, věkem něco přes čtyřicet let. Byl známý a žádaný na celém světě jako specialista na potopené vraky a podvodní jeskyně, instruktor potápění a poradce při obtížných pracích pod vodou. Stephen si matně vzpomínal, že ho kdysi potkal v newyorském klubu, ale to bylo na nějaké velké oslavě, a vybavoval si už jen něco jako velkého medvěda s popelavě plavým vikingským vousem a nejmohutnějšími prackami, jaké kdy u člověka viděl. Momentálně byl Harding v Mexiku a Stephen ho zastihl při snídani. V pozadí slyšel změť hlasů, zřejmě tam seděla pospolu dost velká skupina rozjařených lidí, a také zvuk, který mohl být jen mořským příbojem. Stephen mu co možná stručně vysvětlil, co má v plánu.

„Zatopená chodba, hmm?“ zahučel potápěč. „Jak široká?“

„Asi metr.“

„Máš ponětí, jestli je na nějakém místě zřícená nebo zúžená?“

„Ne, to nemám.“

Harding vydal mlaskavý zvuk, jako by si jen tak mimochodem vysával zbytky jídla ze zubů. „Už ses někdy potápěl? Chci říct, s kyslíkem?“

„Ano,“ prohlásil Stephen, „Jednou, na Velkém korálovém útesu. Byl to potápěčský kurz.“

„Hmm. Tak dobrá, poslouchej. Kritické body, když někam lezeš dovnitř, jsou hadice automatiky a hadice tlakoměru. Měl by sis, pokud možno, vzít kompaktní přístroj s lahvemi obrácenými ventily dolů. Dávej pozor, aby všechny hadicové spoje přiléhaly k závěsným řemenům. Měla by u toho být celoobličejová maska; nenech si vnutit normální masku. Já si vždycky beru ‚Divatora‘, ale jiné přístroje jsou taky okay.“

Stephen si horlivě dělal poznámky. Nemohl se přitom zbavit pocitu něčeho neskutečného. Sestoupí zítra opravdu do té štoly, aby špacíroval pod starým městem půl míle chodbou plnou vody?

„Potápění na nádech u toho samozřejmě nejde a šnorchl taky nepotřebuješ. Ale musíš mít vodicí lano, které je dost dlouhé – radši kousek delší, nejmíň šestimilimetrové zajišťovací lanko ve fluorescenční barvě, ještě líp desetimilimetrové lano, jaké používají horolezci.“

„Na pět set metrů potřebuji pořádný buben, že?“

„Jasně. Především potřebuješ někoho venku, kdo bude držet lanko stále lehce napjaté, aby cítil tvoje signály. Okay, ještě něco?“ Harding přemýšlel. „Detektory. Je ta věc, co chceš najít, kovová?“

„Je.“ Kamera, i když je v plastovém plášti, má uvnitř bezpochyby kovové součástky.

Přitom ho napadlo, že musí mít nějakou nádobu, aby přenesl kameru bez úhony zaplavenou částí chodby. Poznamenal si Hardingovy tipy a pod to napsal: plastový pytel, vodotěsný.

„Jsou dva druhy detektorů, buď VLF-TR, nebo impulzní indukční přístroje. VLF znamená very low frequency a TR transmitting and receiving, a celé to stojí na tom, že se nízkofrekvenční pole naruší, když se do něho dostane nějaký kovový předmět. To rušení se dá změřit, v tom je celý vtip. Důležité je tu především vzájemné uspořádání cívek. Ideální cívka má tvar ‚dvojitého D‘ a má co-planární uspořádání. Impulzní indukční přístroje pracují na jiném principu; vysílají krátké stejnosměrné impulzy, které na okamžik vytvoří silné magnetické pole; to v nalezeném předmětu vyvolá vířivý proud, který trvá déle než impulz přístroje, a podle toho se dá změřit. Tyhle PIS proniknou do neuvěřitelné hloubky, pokud je předmět dost velký, až do čtyř metrů, ale na rozdíl od VLF-TR nerozliší kovy.“

„Předmět, který hledám, je spíš menší. Možná tak deset deka kovové hmoty, to nanejvýš. Co bys mi doporučil?“

Harding se zase zasmál. „Asi si nemůžeš vybírat a budeš rád, když majitel půjčovny takový přístroj vůbec odněkud vyhrabe. Ve všech státech kolem Středozemního moře jsou neuvěřitelně hákliví, pokud jde o cizince, kteří se jim tam chtějí potápět kvůli jejich pokladům. Ale pokud by sis mohl vybrat, tak ber přístroj, který se dá přepnout z motion na slow-motion.“

„Znamenám si. Jen si pod tím nedovedu vůbec nic představit.“

„Slow motion znamená, že přístroj může kov indikovat jenom tehdy, když ho držíš nehybně. Motion znamená, že přístroj indikuje kov jen tehdy, když s ním pohybuješ sem a tam. Motion je lepší na ohledávání větších prostorů, kdežto později by měl člověk radši slow motion. Já jsem často pracoval se ‚Silver turtle‘, ten je dost rozšířený. Na tomhle aparátu je příjemné, že se dá použít i jako hipmount.“

„Co je pro všechno na světě zase hipmount?“

„To je taková krabička z tlustého plexiskla, kterou můžeš nosit na opasku.“

„Okay, chápu. Ještě něco? V mém dlouhém seznamu stojí ještě: svítilny, náhradní baterie, kompas, neoprénový oblek…“

„Ano, ten nejteplejší, jaký seženeš.“

„Potřebuji ploutve?“

„Já bych si nějaké vzal, ale pověsil bych si je na opasek. Ale vyzkoušej si, jestli to zvládneš se zátěžovým opaskem a pevnými potápěčskými botami.“

„Chceš říct, abych si v tom udělal vycházku.“

„No… Neber to na lehkou váhu. Nerad bych tvé jméno našel na černé stěně.“ Na černé stěně se v budově klubu věšely plakety se jmény členů, kteří při expedicích přišli o život. „Mimochodem, kdo půjde s tebou?“

„Nejradši bych byl, kdybys sedl do letadla ty a hned přiletěl sem,“ přiznal se Stephen.

Harding se tiše zasmál. „Ne, to nepůjde. Jsem obsazený až do příštího roku. Ale nechtěl bych tě teď strašit – jestli je to skutečně skalní chodba vysekaná lidskou rukou, je riziko malé. Kdybys mi řekl, že jako potápěč začátečník chceš hned vlézt do vraku, tak bych ti začal vyprávět historky, až bys blil.“

Stephen se podíval na Jehošuu, pak na Juditu. Oba sledovali jeho telefonát s rostoucím nezájmem, protože z něho skoro nic neslyšeli. Potápěl se už některý z nich?

„Ale počkej,“ napadlo Hardinga něco. Stephen slyšel, jak v pozadí něčím šustí a s kýmsi hovoří. Chvilku bylo slyšet jen moře, pak se opět ozval. „Právě jsem si vzal diář, moment… Můžu ti dát čísla tří potápěčů, kteří žijí v Izraeli a které dobře znám. Prima lidi. Jeden žije v Haifě, druzí dva v Ejlatu. Máš něco na psaní?“

„Mám.“ Stephen si zapsal telefonní čísla. Jeden byl instruktor potápění v Ejlatu, druhý měl dokonce půjčovnu potápěčské výstroje. Ejlat leží na nejjižnějším bodě Izraele, jako jediné izraelské město u Rudého moře, a je tam spousta turistů, kteří se chtějí potápět.

„Tak, musím už pomalu vyrazit,“ řekl Harding na závěr. „Doufám, že jsem ti mohl trochu pomoct. Jestli se budeš chtít ještě na něco zeptat, klidně kdykoliv zavolej; zítra budu k zastižení v tuhle dobu a pak zase večer, asi od sedmi místního času – nemám ponětí, kolik hodin to bude u tebe…“

„Dost pozdě.“

„Okay, jak jsem říkal – kdykoliv. A zlom vaz.“

Eisenhardt už zase seděl s oběma vedoucími vykopávek a kanadským historikem v konferenční místnosti a zjišťoval, že mu ty nekonečné debaty pomalu jdou na nervy. Nezúčastňoval se také diskuse, dokonce ani nevnímal, oč právě jde, a dumal nad tím, co si má myslet o dnešním rozhovoru se Stephenem Foxxem v Americké knihovně. Na čem se to vlastně dohodli? A ví Foxx vůbec něco, nebo jen dělal, jako by něco věděl?

A jako obvykle se v jednu chvíli otevřely dveře, vstoupil John Kaun, jako vždy oblečen tak, jako by seděli v konferenční místnosti na Manhattanu, a ne v táboře uprostřed pustiny, a samozřejmě měl v závěsu svého nepostradatelného Ryana, který vypadal jako žralok zmutovaný v člověka. Kaun došel k jejich stolu, třímal v ruce několik hustě popsaných listů poznámek, a pomalu jednoho po druhém přejel pohledem. Ve vzduchu to náhle začalo jiskřit. Kaun přímo sálal namáhavě krocenou energií, v očích mu plála jistota vítězství. Něco se stalo.

Žádný ze tří potápěčů nebyl k zastižení. Stephen zíral na malý telefonní přístroj v ruce, jako by to zavinil on.

„Pojď,“ řekl Jehošua. „Jdeme něco sníst a pak to zkusíš znovu.“

Stephen na něj pohlédl a najednou pocítil nesmírnou únavu. Nejraději by zůstal sedět tady na posteli, aby se pro zbytek života už nemusel ani hnout. „Jděte klidně napřed,“ odvětil malátně. „Já nemám hlad a musím ještě vyřídit pár hovorů se svou bankou. Tahle procházka vlhkým podzemím hlavního města pouště nebude tak úplně levná.“

Judita nechtěla jít bez něho. Pokud jde o ni, mohou ještě chvíli počkat a pak půjdou společně. Jehošua reptal, že on už má pořádný hlad.

„Jenom jděte,“ trval na svém Stephen. „Mám dojem, že zrovna teď musím být chvilku sám a přemýšlet.“

A tak oba sourozenci nakonec odešli, Judita jen velmi nerada. „Kdyby sis to rozmyslel,“ upozornil ho Jehošua, „tak jsme v té malé hospůdce naproti, okay?“

„Nechte si chutnat.“

Poté dveře pokoje zaklaply, kroky na chodbě dozněly a Stephen stále ještě seděl na přehozu postele s fialovo-zeleným vzorkem, civěl na papíry válející se kolem něho a měl pocit, že je těžší a těžší. Nutkalo ho to smést všechny ty kopie a poznámkové bloky jedním máchnutím z postele, aby je už nikdy neviděl, ale i to nutkání se propadlo do bezbřehé ochablosti, která se na něj snášela jako soumrak na město.

Banka. Ta myšlenka ho opět zburcovala. Musí se zase dostat k penězům, nejen na potápěčskou výstroj, ale už jen kvůli tomu, aby měl jednoduše na zaplacení hotelového účtu a jídla v restauraci. Vzal opět do ruky mobil a procházel telefonní čísla v paměti, až našel číslo Hugha Cunninghama.

Hugh byl jeho kontaktní partner v jeho bance, robustní otec rodiny s neobyčejným množstvím červených žilek ve tváři, chodil rád na bowling a byl celý blázen do svých dvou dcer. Ve Stephenu Foxxovi i s jeho vzhledem k Stephenovu věku neobvyklými aktivitami našel od počátku zalíbení a společně již mnohokrát vymyslili řešení, která se pohybovala na samé hranici vnitrobankovních předpisů, nezřídka kousek za ní. Až dosud vždy všechno dopadlo dobře. Hugh věděl, že se na Stephena Foxxe může spolehnout, a Stephen se zase mohl spolehnout na Hugha. Pokud ho dostane k aparátu, Hugh mu pomůže i teď, to bylo zaručené. Když bude mít smůlu, je teď Hugh právě na čtyřtýdenní dovolené s rodinou.

Telefon vyzváněl už podezřele dlouho. Stephen zasténal. Žádnou dovolenou, prosím. To mu přece nemůže udělat.

Konečně to někdo zvedl. Ženský hlas, znějící dost zvadle, se ohlásil jménem banky. Stephen řekl své jméno a zeptal se na Hugha Cunninghama. Třeba si jen odskočil na toaletu.

„Oh, mister Foxxi,“ poznala ho žena a teď poznal i on její hlas: byla to miss Garrityová, Hughova staropanenská kolegyně, kolem jejíž zásadovosti museli oba vždy opatrně kličkovat. Vypadalo to, že miss Garrityová nemá svůj nejlepší den. „Obávám se, že dnes s Hughem nemůžete mluvit…“

Ještě tohle. „Dnes ne?“ nedal se Stephen odbýt. „Co to znamená? Kdy se vrátí?“

„Ach,“ vyrazila a potom ještě jednou: „Ach.“

„Slečno Garrityová, já si potřebuji s Hughem promluvit v opravdu mimořádně důležité věci. Mohla byste mi prosím…“

„Stephene,“ vzdechla, a jím to projelo jako rána elektrickým proudem, protože miss Garrityová ho ještě nikdy neoslovila křestním jménem, „já to vlastně nesmím nikomu říkat, ale protože jste si byli s Hughem tak blízcí… totiž obávám se, že byste… Hugh měl dnes ráno nehodu.“

„Nehodu?“ opakoval Stephen pitomě.

„Ano,“ polkla. „Zrovna jsme se to dozvěděli. Byl okamžitě… Chudinky děti! V jednom kuse musím myslet na ty chudinky.“

Stephen zíral na vzorek tapety, zelená, fialová, žlutá a bílá, a zdálo se, jako by se vzorek měnil, nejdříve představoval obličej, potom mapu a pak zase obličej. „Hugh je mrtvý?“

„Cisternový vůz, představte si to! Ta hrůza. Jsme z toho všichni bez sebe. Jede do práce jako každé ráno a najednou… Nevím ani, jestli už vyrozuměli jeho paní, není to hrůza?“

Mluvila dál, ale její slova splývala do nesmyslného, ve vlnách sílícího a slábnoucího brebentění. Hugh Cunningham mrtvý? Dnes ráno – to znamená: předtím? Stephenovi se náhle udělalo špatně. Bez Hugha by se neuskutečnil jeho první, velký obchod. Hugh Cunningham spolu s ním sepsal bankovní referenci, která, aniž říkala přímo nepravdu, vylíčila jeho malý podniček v nejvýš příznivém světle, a přiměla tak jeho zákazníky, aby to riziko podstoupili.

A teď ho převálcoval náklaďák s cisternou. Z ničeho nic. Stephen se slyšel, že mluví, že něco odpovídá na hlas ve sluchátku, ještě se zmohl na poděkování, rozloučil se a pustil mobil na pokrývku, jako by přístroj v okamžiku, kdy byl vypnut, ztěžkl o tuny.

To, co si vždycky o sobě myslel, nebyla jednoduše pravda. Totiž že to všechno dokázal proto, že byl tak neuvěřitelně chytrý a ctižádostivý a dokázal to úplně sám. Měl štěstí, hodně štěstí, bez štěstí by nikdo nic nedokázal, a taky ne bez pomoci a podpory jiných lidí, a aby trefil na ty správné, potřeboval člověk zase štěstí. Hugh Cunningham byl někdo takový, a že na něj Stephen narazil, za to vděčil jen a jen tomu, že jeho příjmení začíná na F. Kdyby jeho příjmení začínalo písmenem stojícím v abecedě za K, spadal by do referátu slečny Garrityové, a u ní by se svými extrabuřty narazil doslova na žulu.

V duchu se mu před očima vynořovala celá galerie obrazů. Bob Daniels, vedoucí výpočetního střediska v Madisonu, který mu dovolil používat v noci počítačové zařízení, pomocí něhož skládal indické programy dohromady a přehrával na diskety, které pak obratem roznášel zákazníkům, takže to vypadalo, jako by měl za sebou velký, profesionální vývojový tým. Jeho indičtí partneři, které znal jen z fotografií. Přede všemi Amal Randžarajan, který vytvořil základní funkce systému a víckrát upozornil Stephena na chybné myšlenky, které by mohly způsobit ztroskotání celého projektu. Džarnail Singh, který v neuvěřitelně krátké době sestavil vyhodnocovací programy, bez nichž, jak se ukázalo až dodatečně, by to nešlo, a přitom byl ještě samá legrace. Tolik lidí, kterým Stephen musí být vděčný.

Hughově nejstarší dceři Beth bylo čtrnáct, když Stephen přišel ke Cunninghamovým poprvé na návštěvu. Měli pórkovou polévku a marinovanou jehněčí pečeni s bramborovými knedlíky a zapečenou zeleninou a jako dezert úžasný ovocný krém, a celou tu dobu na něj Beth fascinovaně zírala, protože byl, jak mu pak jednou Hugh vyprávěl, stejně starý jako Grant, kluk z kterési vyšší třídy, do kterého byla zrovna zblázněná, ale Stephen měl opravdový oblek s kravatou a působil tak zrale a dospěle. Nedlouho poté její nadšení pro Granta pohaslo, což Hugh vyprávěl se zjevným ulehčením, jehož důvody bylo možné pochopit o pár let později, když Granta přímo ve škole zatkli pro obchodování s drogami.

Ve Stephenovi se cosi vzpíralo tomu všemu uvěřit. Že by Hugh Cunningham byl mrtev. Kdo teď bude jeho příslušným referentem? Možná miss Garrityová. Ta by samozřejmě také navýšila limit jeho kreditní karty, ale teprve pak, až by učinil nezbytné podpisy na nezbytné formuláře a samozřejmě s účinností teprve od příštího měsíce. V žádném případě na základě telefonátu a okamžitě. Bude si tedy muset nechat peníze poukázat, a to bude trvat dost dlouho, jelikož banky stále ještě dělaly, jako by poukázat peníze na některé jiné místo na planetě byl obrovský výkon. Pokud šlo o jejich obchodníky s finančními deriváty a devizové brokery, dokázaly převést milionové částky ve zlomcích vteřin, ale když šlo o peněžní transakce jejich zákazníků, vznikal dojem, že používají poslů na koni. Stephen se mohl pokusit přijít k hotovosti pomocí své karty American Express, ale to by vystačilo nanejvýš na pokrytí životních nákladů. Potápěčská výstroj bude pořádně drahá, o tom si nemohl dělat žádné iluze.

Tak blízko cíle, a v tom okamžiku se vítr obrátil a zadul mu do tváře. Pokusil se plasticky si představit, jak se navléká do potápěčského obleku, jak ho těsně a měkce obepíná neopren, jak cítí váhu kyslíkových lahví, tlak potápěčské masky na tváři, náhlý chlad vody při ponoření, představoval si kovovou chuť vzduchu z automatiky. Tohle mu dosud vždycky pomáhalo, když se na cestě k cíli vyskytly obtíže: představil si všechno co nejživěji, jako by už cíle dosáhl. Tak i nyní v duchu procházel úzkou štolou, sotva širší než jeho ramena a dlouhou půl míle, osvětlovanou jen reflektorem na jeho hrudi, ale obraz se před jeho vnitřníma očima rozplýval, příslušné pocity se nedaly vyvolat, obraz mu unikal tím rychleji, čím víc se namáhal.

Musel potlačit lehkou paniku, která se ho zmocňovala. Možná mě prostě vykolejila ta zpráva o Hughově smrti, říkal si. To nic neznamená. Co teď musí udělat, je uvolnit se a počkat, až se věci usadí, pak to zase půjde. Nějaká cesta se najde. Vždycky se najde nějaká cesta. Alespoň dosud to tak vždycky bylo.

Po jistém čase se jeho myšlenky přestaly točit v kruhu samy od sebe. Zůstal sedět, zíral před sebe, aniž něco viděl, a čas plynul. Slyšel město – auta, která projížděla kolem, lidi, kteří se bavili v krkolomných jazycích této země, tranzistorové rádio odněkud, z něhož se linuly teskné arabské melodie. Potrubím ve zdi hlasitě bublala tekoucí voda. Vrzaly postele. Páchlo to tu po výfukových plynech, pečeném skopovém a odpadcích, které hnily v přetékajících popelnicích. A na stěně tikaly hodiny.

Bylo to zvláštní. Bylo to, jako by se v posledních dnech probojovával cyklonovými bouřemi a náhle se ocitl v nehybné tišině oka hurikánu. V něm samém bylo všechno najednou tiché a nehybné, veškeré zmatky se uklidnily. Nebyl už schopen říci, kolik je hodin, jak dlouho sedí na posteli, nebo zda vůbec ještě běží čas.

V tom tichu se v něm najednou ozval jakýsi sotva slyšitelný hlas, který v něm byl přítomen celou tu dobu, tichý jako myška, ale vytrvalý, jen se nemohl prosadit proti všemu tomu burácení a víření. Hlas, jenž jednoduše položil otázku, která už celou tu dobu měla být položena.

Kroky na chodbě. Dveře vedlejšího pokoje se otevřely, pak vstoupil Jehošua, sám. Táhl z něho cigaretový kouř a kuchyňské výpary a měl dobrou náladu.

„Člověče, proč tu sedíš potmě?“ zvolal a rozsvítil světlo. „O něco jsi přišel,“ halasil a zavřel okenice. „Dobré jídlo a pořádné porce, hostinský navíc dal rundu, a pak tam byli dva, co hráli, jeden na klavír, druhý na basu, jazz, a pěkně od podlahy!“

Stephen se na něj podíval pohledem jakoby z jiného světa.

„Jehošuo,“ pronesl pomalu a přemítavě, „co to bylo za sektu, která tu štolu prokopala? A především – proč?“

KAPITOLA 31

Herodes dal pomocí podpůrných zdí rozšířit areál Chrámové hory, takže vznikla rozlehlá terasa. Na ní byl vybudován Ch., přičemž jednotlivá nádvoří ležela terasovitě jedno nad druhým. Kolem celé Chrámové hory se táhla nádherná mramorová sloupořadí a na západě spojovaly Ch. s městem dva mosty. Před vlastním Ch. se rozkládalo vnitřní nádvoří, nazývané „Dvůr Izraele“, s oltářem o rozměrech 32 x 32 loktů, nádrží pro kultovní omývání a domem na porážku obětních zvířat. Na západě na ně navazovalo nádvoří pro ženy; čtyři rohové prostory sloužily nazarejským, malomocným a jako sklady dříví a oleje.

AVRAHAM STERN, LEXIKON BIBLICKÉ ARCHEOLOGIE

Hromada fotokopií z vědecké studie jejího otce ležela mezi nimi na rozviklaném stole, pokrytém voskovaným plátnem na ochranu proti rozlité kávě, a Judita shlížela na papíry, jako by šlo o nejobscénnější materiál, jaký jí kdy přišel na oči.

„Jen si jděte,“ prohlásila odmítavě. „Pro mě za mě.“

Tak to nakonec taky dopadne, pomyslel si Stephen. Předtím ještě jednou prošli všechny podklady – tj. Jehošua je prošel, protože byly vesměs napsány hebrejsky, ale nevyplynulo z nich, kdo chodbu pod Chrámovou horou prorazil a k čemu původně sloužila. Přestože se setkal s několika pojmy, s nimiž si nevěděl rady, domníval se Jehošua, že jeho otec se v tomto pojednání takovými otázkami vůbec nezabýval. A přestože štola byla řadu let v rodině Menezových velkým tématem, nevzpomínal si ani Jehošua, ani Judita, zda otec jména pravděpodobných budovatelů štoly vůbec kdy zmínil.

Jinými slovy: museli se ho jít zeptat.

„Nechápu, proč to má být tak důležité,“ pokračovala Judita rozhněvaně. „Já bych řekla: chodba existuje, víme, kde začíná a končí, a náhodou končí tam, kam se chce Stephen dostat. Takže proč jí jednoduše nevyužijeme a otázku, komu máme poděkovat, nenecháme na později?“

„Je to jenom malá zacházka,“ odvětil Stephen. „Za dvě hodinky jsme zase zpátky. Problém s penězi nás zdrží mnohem déle.“

„To není žádná odpověď.“

„Okay. Odpověď zní: Mám pocit, že je to důležité.“

„Máš pocit,“ opakovala Judita výsměšně. „Tak tomu říkám závažný důvod.“

Stephen nasadil neproniknutelný výraz a rozhodl se, že na výsměch nebude reagovat. Když otce nemá ráda, je to koneckonců její věc. „Ano,“ opáčil lehkým tónem, „tak už to bývá. Víceméně u všeho, co lidi podnikají, záleží na pocitech.“

„U tebe je to zrovna tak,“ vyčetl sestře Jehošua. „Ve skutečnosti ti to připadá zbytečné jen proto, že nechceš akceptovat otcův způsob života.“

Judita postavila šálek kávy na stůl tak rázně, že tmavohnědá tekutina mocně vyšplíchla a rozlila se v čůrcích po umaštěném ubruse. Stephen rychle zvedl papíry do výše a zachránil je na čtvrtou, nepoužívanou židli.

„Ano,“ prohlásila Judita hněvivě. „Přesně tak. Tenhle způsob života neakceptuji. Neakceptuji totiž, když muž po třicetiletém manželství jednoduše opustí svou ženu a ještě tomu říká zbožnost. To nebudu nikdy akceptovat.“

„Možná to vidíš moc zjednodušeně,“ odporoval Jehošua. „Možná bylo leccos, co v manželství našich rodičů neklapalo, a otec možná kvůli nám odkládal krok, který byl nutný už mnohem dřív. Vzpomeň si jenom na dobu, když ti bylo sedm nebo osm, jak často se oba…“

„A proč jí potom nepovolí rozvod? Když už od ní odešel, tak by jí mohl aspoň dát šanci začít nový život. On to konečně taky udělal.“

„Tradice přikazuje…“

„Á, tradice! Samozřejmě, už je tu zase, tradice. Posvátná tradice. V tom jste oba stejní, ty i otec. Nemodlíte se k Bohu, ale k tradici. Já ti něco řeknu: Mně už leze krkem ta tvoje tradice, která neznamená nic jiného, než že ze sebe děláte otroky lidí, kteří jsou už pár tisíc let mrtví!“

„Tradice je to, co nás po celá ta tisíciletí drželo pohromadě.“

„Opravdu? Celá se třesu úctou. A jakou cenu za to platíme, ty a já a každý tady v té zemi? Ta úctyhodná tradice na nás leží jako prokletí, nutí nás věčně ke vzpomínání; samé vzpomínání, tolik vzpomínání, že kvůli němu zapomínáme na vlastní život. Není to tak? Kdy se konal exodus? Před třemi tisíci lety? Naši prapředci tehdy museli mít dost filipa, když čtyřicet let bloudili pouští a hledali zaslíbenou zemi. Zvládali to tak, že si stavěli chatrče z palmových ratolestí, a když to muselo být, jedli nekvašený chleba; tehdy to bylo pravděpodobně rozumné řešení problémů. Ale od té doby? Od té doby musíme o Sukotu stavět chatky z větví a o Pesachu jíst nekvašený chleba, ještě po třech tisících letech, rok co rok, a stále dál až do konce všech dní. Proč musíme pořád ještě trpět s lidmi, jejichž kosti se už dávno rozpadly? Má náš dnešní život menší hodnotu? Moje první auto mělo rozbitý zámek od kufru a já jsem celou dobu přichycovala poklop gumičkou. Ale to přece neznamená, že od nynějška až do konce světa musí každý zavírat kufr svého prvního auta gumičkou! A přesně tohle s námi dělá naše posvátná tradice: Kdosi úplně na počátku dějin cosi udělal, a sám v tom byl ještě svobodný – ale on tím všechny, kteří přišli po něm, zotročil.“

Jehošua se pokradmu rozhlédl. Hala, kde snídali, nebyla příliš zaplněná, stoly vedle nich zůstaly neobsazené, ale přibývající hlasitost jejich disputace už začínala budit pozornost. Nervózně pohyboval dolní čelistí naprázdno. „Proč musíš vždycky hned tak bezuzdně přehánět? Tak bez zábran, bez… vnitřního citu pro to jak daleko smí člověk zajít?“

Judita s povzdechem, který naznačoval kapitulaci, klesla dozadu na opěradlo židle a zírala se sklopenou hlavou na stůl, jako by se všechny odpovědi daly najít na vybledlém vzorku ubrusu. „Tak už konečně jděte. A dovolte mi, abych zůstala tady a hořekovala nad svým vlastním utrpením.“

„Ano, přesně tak to uděláme.“ Jehošua vztekle vstal. Stephen vstal také a měl nepříjemný pocit, že zavdal podnět k této hádce.

„Stephene?“ pronesla Judita tázavě a vrhla na něj zdola pohled, v němž probleskovalo téměř něco jako škodolibost. „Tys přece chtěl vždycky vědět, jaké jsou pocity při cestě v čase? Tak teď dávej dobře pozor.“

„V oficiální terminologii,“ vysvětloval Šimon Bar-Lev, „se už nenazývá Zeď nářků, protože čas nářků už pominul. Je to Západní zeď.“

„Dobrá, pro mě za mě Západní zeď.“ John Kaun pokrčil rameny. „Na problému to nic nemění.“

„Je vůbec nějaký problém?“ pokračoval Bar-Lev. „Vy tu v jednom kuse vyrábíte nejdivočejší hypotézy a pokaždé z toho nakonec vyplyne, že se musíte nešetrně dotknout nějakého židovského posvátného místa. Já považuji závěry, které vyvozujete z toho deníkového záznamu, za, račte prominout, neudržitelné.“

„Vážený kolego,“ přihlásil se o slovo hřímavý bas profesora Goutièra, „dovolte, abych s vámi nesouhlasil. Podle mého názoru je Západní zeď jako skrýš pro časovou schránku nejen vhodná, nýbrž dokonce tak přirozená, že se musíme stydět, že jsme na to sami už dávno nepřišli. Zejména teď, když jsme se dozvěděli, že neznámého cestovatele v čase nedopravila do minulosti žádná plánovaná akce, nýbrž podivuhodný zásah osudu. Pokuste se jen plasticky si představit jeho situaci: Má ještě videokameru a chystá se filmovat Ježíše. Samozřejmě uvažuje, jak by ten záznam zachránil pro budoucnost. Víme, že absolvoval okružní jízdu po různých historických místech Izraele. Nenabízí se přímo předpoklad, že dávno předtím, než navštívil nějakou spíše druhořadou památku jako třeba nekropoli Bet Šearim, byl v Jeruzalémě? Jestliže ano, pak bezpochyby filmoval i tam – jinými slovy, na monitoru své videokamery si může podrobně prohlédnout, jak bude Západní zeď jednou vypadat, a vyhlédnout si takříkajíc ten nejvhodnější kámen.“

„A pak?“ namítl Bar-Lev. „Jak do toho kamene dostal kameru?“

„Tak, že se vmísil mezi stavební dělníky.“

„To by byl mohl udělat nejdřív po ukřižování Ježíše, tedy kolem roku 30. Tou dobou byl Chrám už dávno dostavěn. Chrám sám i jeho základové zdi byly hotové, když zemřel král Herodes, tj. v roce 4 před naším letopočtem.“

„Josef ben Mattitjahu píše, že práce na Chrámu pokračovaly až do doby těsně před vypuknutím povstání proti Římanům v roce 66. Musíme vycházet z toho, že celou tu dobu se neustále prováděly přestavby a opravy.“

„A pak by měl stále ještě problém jak se dostat k masivním kamenným kvádrům, které se tehdy nacházely ve výšce dvaceti metrů.“ Zástupce vedoucího vykopávek se rozhlédl po shromáždění, jeho pohled setrval nejdéle na Kaunovi. „Není to tak? Úsek Západní zdi, který je dnes přístupný, představuje horní část, asi dvacet metrů je ještě skryto pod zemí.“

„To by hovořilo pro předpoklad, že náš cestovatel ukryl kameru do jednoho z nejhornějších kvádrů,“ dovodil chladně Kaun. „Ty byly přístupné shora.“

Bar-Lev zvedl hlavu. „A co? Co chcete dělat? Západní zeď je posvátný objekt, a navíc přísně hlídaný. Ani tehdy, kdybyste přesně věděli, ve kterém bloku je kamera ukrytá, nemohli byste ji dostat ven.“

„Jak to myslela?“ zeptal se Stephen, když řídil vůz podle Jehošuových pokynů městem.

„Můj otec žije v Mea Šearim,“ vysvětloval Jehošua tónem, jako by se přitom necítil dobře. „To je čtvrt přísně ortodoxních Židů.“

Jeli po výpadovce na severovýchod, až mu dal Jehošua pokyn, aby zajel na parkoviště. Potom šli ještě kousek po hlavní ulici a nakonec zabočili do úzké postranní uličky.

Stephen nevěřil svým očím. Kdyby nevěděl, že jsou v Jeruzalémě, uprostřed židovského státu, myslel by si, že se dostal do ghetta, do něhož nějaký utlačovatelský stát zavřel za podmínek nedůstojných člověka nenáviděnou menšinu. Procházeli uličkami tak úzkými, že stísňovaly, a tak klikatými, že mátly smysly; byly plné těžkého zápachu z dušeného zelí a plné lidí, černě oděných mužů s vlajícími plnovousy a žen, jež navzdory blížícímu se vedru dne byly do svých ošuntělých šatů zahalené tak pečlivě, jako by čekaly mrazivou zimu jako někde v Polsku. Tak musela vypadat ghetta ve východní Evropě 19. století, ale toto nebylo muzeum, žádná inscenovaná kopie někdejšího útlaku, nýbrž něco, co bylo míněno vážně, až to nahánělo strach.

Stále znovu naráželi na velké, narezavělé tabulky, které v angličtině a hebrejštině vyrážely varování jako Židovská dcero! Tóra tě zavazuje k mravnému oděvu nebo Netrpíme žádné nemravně oděné chodce. Setkávali se s nedůvěřivými, odmítavými pohledy.

Jehošua ho vedl stísňujícím labyrintem tmavých domů s úzkými vchody a malými vnitřními dvorky. Některé uličky byly zastřešené vlnitým plechem, který byl rozežraný rzí a vypadal, že by mohl kdykoliv spadnout dolů a někoho zabít. Ze železných okenic na mnoha oknech i dveří se ošklivě odlupovaly dřívější nátěry.

Stephen viděl bezpočet dětí. Mlčky a plaše visely v hustých hroznech na sukních svých matek, když oba cizinci procházeli kolem, a dívaly se za nimi propastně hlubokýma melancholickýma očima. Jejich matky, často již obtěžkané dalším přírůstkem do rodiny, se sotva vlekly s nákupy nebo prádlem, které věšely na šňůry, táhnoucí se v uličkách do nekonečna z jedné strany na druhou. Větší chlapci měli na sobě krátké černé kalhoty a dlouhé punčochy, ale jen tak tady, bledolící, postávali a vypadali už teď jako vyčerpaní starci. Dětské hlasy se ozývaly jen tu a tam z ponurých oken, za nimiž, jak Jehošua polohlasně vysvětloval, byly školy tóry, a skutečně to také nebyly hlasy hrajících si dětí, nýbrž dětské hlasy čtoucí sborem svaté spisy.

Shrbení staří muži, šourající se ulicí, některý v ruce síťovku s dvěma pomeranči nebo bochníkem chleba, měli malebné bílé zcuchané vousy a na sobě tlusté černé kabáty a šířili kolem sebe nepopsatelný tělesný pach: přikázání o mravnosti oděvu zřejmě nevyžadovalo, aby se mravné oděvy také pravidelně praly. Opravdové zděšení ale vyvolával ve Stephenovi pohled na mladší muže, které potkávali a z nichž vycházela aura jakési strašné nemilosrdnosti. Nejprve to přičítal jejich bizarnímu oděvu, dlouhým černým kaftanům a kloboukům se širokou krempou, pod nimiž visely dlouhé pejzy. Mnozí z nich však na sobě měli normální černý oblek, pod ním pulovr, na hlavě klobouk, obličej zarostlý divoce bujícím vousem, ale za tlustými skly brýlí jiskřily jejich oči stejně neúprosně. Ti, kteří se ještě nemohli schovat za biblickým plnovousem, nasazovali zakyslý, ublížený výraz a zdálo se, že krev pod jejich voskově působící pletí teče pomaleji a je chladnější, než jak to předpokládala příroda. V těchto uličkách zřejmě byli všichni zarytě odhodláni proměnit se v karikatury sebe samých, a navíc se zdálo, že se snaží uspořádat své okolí tak, aby je jednou nemohl nikdo pomlouvat, že měli radost ze života.

„Jsi si jistý, že je otec doma?“ zeptal se Stephen bezděky tlumeným hlasem.

Jehošua přikývl. „On nikdy nikam nechodí.“

Dorazili na relativně prázdné náměstí, které bylo původně vydlážděné bílým kamenem, mezitím ale několikrát vylepšené nevzhledným betonem. Nad ním byly napjaté nekonečné prádelní šňůry, a pohled na řadu kytičkovaných spodních kalhot, bezpochyby ženských, přišel Stephenovi v atmosféře puritánské morálky, kterou Mea Šearim vyzařovalo, přímo frivolní.

Před několika domy stály zřejmě provizorní, ale už dost obstarožně působící přístavky z více či méně neobratně sbitých prken, které přispívaly svou troškou k celkovému dojmu slumu. Stále ještě to pronikavě páchlo zelím, octem, připáleným mlékem a stem jiných věcí, které Stephen ani nechtěl přesně identifikovat. Šel za Jehošuou, cílevědomě mířícím ke schodišti, které mezi dvěma prkennými boudami vedlo nahoru na ochoz, jenž po celé šířce náměstí spojoval několik úzkých domů hrozících spadnutím a zpřístupňoval jejich horní podlaží. Všechno, co bylo převzaté z vymožeností tohoto století, bylo připojené dodatečně: elektrické kabely, vodovodní i odpadní potrubí, všechno to vedlo po vnějších zdech a někdy v bizarních zákrutech obcházelo okna a dveře.

Vešli do tmavého průchodu. Jehošua zaklepal na úzké, sotva rozeznatelné dveře. Zevnitř se ozval nějaký hlas. Jehošua zmáčkl kliku a otevřel dveře, které se mu poddávaly jen zdráhavě a za žalostného skřípání.

Pokoj za nimi byl rovněž ponořen do temna, odhlédne-li se od jediné, slabé žárovky ve stínidle lampy, stojící na stole a ozařující knihu a ruku, která ji držela otevřenou. Jinak bylo vidět jen obrysy – postel, skříň, nic jiného. Jediné okno se nacházelo v nepřístupné výšce a bylo sotva větší než ručník, kromě toho zamřížované.

Jehošua řekl cosi hebrejsky.

Nerudný, hlučný hlas mu odpověděl anglicky. „Kolikrát ti mám opakovat, že tato slova používám jen při bohoslužbě? Mluv se mnou anglicky, nebo se nauč jidiš!“

Eisenhardt pozoroval Kauna. Ten seděl, paže ležérně založené, zdánlivě ztělesněný klid, a předstíral, že sleduje diskusi, kterou vedl profesor Goutière se Šimonem Bar-Levem. Ale prsty mediálního cara neklidně bubnovaly na loket druhé paže a jeho oči hleděly zadumaně do neurčité dálky.

„Kde vlastně zůstaly,“ zeptal se Kaun znenadání, „ty podklady od Robertse a Martineze?“ Všichni na něj pohlédli. Nikdo té otázce nerozuměl. „Ty sonarové tomografie,“ pomáhal jim milionář. „Průzkum Chrámové hory.“

Profesor Wilford-Smith si odkašlal. „Pokud si vzpomínám, leží ta složka s ostatními věcmi v čajové kuchyňce.“

Kaun dal Ryanovi stručný pokyn. Ten poslušně oddusal do kuchyňky, přiléhající ke konferenční místnosti, a vzápětí se vrátil s tlustou složkou, kterou položil před Kauna.

Debata byla prozatím přerušena. Všichni napjatě sledovali, jak Kaun listuje v papírech složky. Nakonec podržel fólii proti světlu, vyrazil „Ha!“, zapnul zpětný projektor a položil na něj fólii.

„Možná jsme přece jen měli nechat doktora Robertse dokončit jeho řeč,“ podotkl pak, jako by přerušení vědcovy přednášky bylo společně přijatým rozhodnutím. „Tady – co to je? To je přece chodba, která probíhá přímo za Zdí nářků, nebo ne?“

„Za Západní zdí,“ opravil ho Bar-Lev automaticky.

„Pro mě za mě. Ale je to chodba.“

„Hm.“ Izraelský archeolog se naklonil nad nákresem ležícím na světelné ploše zpětného projektoru. „Ale to nesouhlasí. Existuje sice chodba za Západní zdí chrámu, ale ta vede od Wilsonova oblouku na sever – ne za posvátný úsek.“

„Tenhle nákres spočívá na sonarových tomografických měřeních,“ odvětil Kaun. „To znamená, že o existenci této chodby nemůže být pochyb. Podle toho, co říkáte, musíme předpokládat, že prostě dosud ještě nebyla objevena.“

Bar-Lev si mnul bradu. Profesor Wilford-Smith k němu přistoupil a rovněž studoval kresbu na fólii, jako by nestačilo, že byla promítána na stěnu. Společně identifikovali linie a začerněné plochy a vyměňovali si polohlasně jména jako Báb es-Silsíla nebo Šalamounovy stáje nebo cisterna 36.

„Možné to je,“ pronesl konečně profesor Wilford-Smith. „Mohlo by skutečně jít o dosud neobjevenou chodbu nebo štolu.“

„Aha,“ zvolal Kaun s neskrývaným triumfem. „Opravte mě, jestli se mýlím – ale nedala by tato chodba odpověď hned na dvě otázky najednou? Za prvé, jak cestovatel v čase dopravil kameru do jejího úkrytu.“ Rozhlédl se kolem, jako by čekal na potlesk. „A za druhé, kde dnes kamera je.“

Protože tam nebylo jinak nic k sedění, posadili se na postel. Židle, na níž seděl Jehošuův otec, byla jediná v místnosti. Není vyloučeno, že byla dokonce pohodlnější než tvrdá postel a nerovná, proležená matrace v ní.

Oči si pomalu zvykaly na polosvětlo. Stephen se snažil rozeznat vzhled muže, který seděl za stolem s lampou a knihou a stále ještě se nehnul z místa. Viděl masivní, sehnutou postavu s přímo patriarchálním plnovousem, který by dělal čest i biblickému prorokovi, a tato postava pořád ještě držela otevřenou knihu, zatímco bez komentáře naslouchala Jehošuovu vysvětlování. Šikmo za starým mužem objevil Stephen nízký regál, na němž stálo plechové umyvadlo a karafa na vodu. Na nočním stolku, vedle něhož Stephen seděl, ležel drobící se kousek chleba. Jinak byla místnůstka strohá a holá, jako dnes nebývají ani vězeňské cely – žádný koberec, žádný obraz na stěně, žádný osobní předmět.

„Takže ta chodba,“ zabručel hlas, poté co Jehošua skončil. „Proč vás ta chodba zajímá?“

„Chceme jí projít pod vodou,“ řekl Stephen. Bylo na čase, aby se připojil k hovoru.

„Projít pod vodou? To nedělejte. Už jednou se o to pokusili, ale je to příliš obtížné.“

„Od té doby uplynulo pětadvacet let,“ opáčil Stephen, „a technika se vyvíjela. S dnešní výzbrojí je to podstatně lehčí než tenkrát. Je jen třeba se do toho pustit.“

Odmlka. Pak nevzrušeně: „Dobrá. Tak se do toho pusťte.“

Stephen se předklonil a bezděčně sepjal ruce. „Jsme tu vlastně z jiného důvodu. Četli jsme vaši práci z roku 1967 – to jest, četl ji Jehošua, já hebrejsky neumím, tu, ve které líčíte dějiny chodby a její pravděpodobnou trasu. Ale neříkáte, kdo chodbu vykopal a proč.“

„Já bych to měl vědět?“

„Tatínku, ty to víš,“ napomenul ho Jehošua. „Vzpomínám si, žes mi to jednou vysvětloval, když jsem byl ještě malý. Jenom už nevím, cos mi vysvětloval.“

Teď konečně ruka v matném světelném kuželi pustila knihu, pečlivě ji zavřela a uložila stranou. „To jsou všechno staré historky. Já jsem si tou chodbou ztrpčil celý život, vynaložil jsem všechny své síly na tvrdošíjný boj proti vědeckému establishmentu… Dnes mě to už nezajímá. Pro mě za mě to může být boční kanál Chizkijášova tunelu.“

„Tatínku, říkals, že štolu prokopala nějaká sekta. Jaká sekta?“

„Kdysi jsem tohle všechno věděl, ale ztratilo to význam. Stálo to v nějakých knihách, ale ty jsem dal pryč.“

„Koho se tedy máme zeptat, když ne tebe? Jsi jediný, kdo to ví.“

„A zapomněl jsem to. Čtu už jenom Bibli a myslím jen na smrt, a teď přijdeš a chceš po mně, abych se rozpomněl. Já si sotva ještě vzpomenu na to, že jsi můj syn, natož na chodbu.“

Rozhostilo se napjaté, bezdeché ticho, jako by všichni tři zatajili dech. Stephen se málem lekl, když se Jehošua vedle něho náhle zhluboka nadechl a pak přiškrceným hlasem zašeptal: „Tatínku – prosím!“

Nic se nedělo. Seděli, zvenku bylo slyšet hlasy, vzdálené a nesrozumitelné, a přestože venku byl horký, jasný slunečný den, tady seděli ve tmě a čekali – a nic se nedělo. Stephen si už v duchu kladl otázku, jestli Jehošuův otec, aniž si toho všimli, právě na své židli nezemřel.

Ale pak se starý muž pohnul. Židle pod ním zapraskala, jak se s úsilím zvedal. „Chodba,“ vypravil ze sebe a sípal námahou, když se napřimoval. „Stále znovu tahle chodba, nenechá mě v klidu…“ Shrben zamířil malými, šouravými kroky přes pokoj ke skříni. „Věčná kletba, která na mě doléhá…“ Byla to samomluva podivínského starce. Otevřel skříň a za hlasitého šustění se v ní přehraboval, až konečně vytáhl tenkou složku, s níž se vrátil ke stolu a usedl opět na židli.

„Celá historie začíná za čtvrté křižácké výpravy,“ začal pak vyprávět, zatímco se ztuhlými a neobratnými prsty pokoušel uvolnit uzel kalounu, kterým byla složka zavázána. „V roce 1219, pokud mě paměť neklame, obléhali křižáci egyptské město Dimját. Během obléhání tam dorazil z Itálie jeden mnich, František z Assisi, zakladatel řádu františkánů. Tento mnich se jednoduše vydal přes nepřátelské linie křižáků a Saracénů přímo do sultánova tábora, předstoupil před něj a začal kázat. Traduje se, že kázání udělalo na sultána velký dojem, takže udělil Františkovi na jeho prosbu povolení navštívit svatá místa v Palestině.“ Konečně rozvázal uzel a mohl otevřít složku. „Vždycky jsem se ptal, co ho k tomu šílenému záměru podnítilo.“

Chvíli listoval v papírech, posunoval je sem a tam, zdálo se, že hledá něco určitého. „Zhruba od té doby jsou v této zemi kláštery františkánského řádu. Existují ještě dnes. V Jeruzalémě, Betlémě, Akku, Tiberiu, Kafarnaum, Jerichu a tak dále. Několikrát byli františkáni vykázáni, ale tvrdošíjně se pokaždé za pár let vrátili.“

Konečně našel, co hledal. „Tady je to,“ řekl a zvedl do výše kus papíru, na němž se daly rozeznat klikyháky nějakého rukopisu, zřejmě kopie nějakého jiného, staršího dokumentu. „Z téhle listiny vyplývá, že františkáni kolem roku 1350 získali jednu budovu jižně od Chrámové hory a po třiceti letech ji zase vyklidili. A tato mapa“ – zamával jiným listem, stejně rychle, takže Jehošua a Stephen zachytili pohledem jen letmo několik černých čar – „prokazuje, že ta budova stála přesně na tom místě, kde Chalíl Saad svého času vykopal cisternu plnou vody, když si tam chtěl postavit dům.“

„Vy si myslíte, že tu štolu prokopali františkáni?“ ujišťoval se Stephen opatrně.

„Ano. Dokonce si myslím, že to byl hlavní důvod, proč přišli do Palestiny.“

Stephen překvapeně zamrkal. „Aby kopali nějakou chodbu?“

„Řídili se prastarou legendou,“ vysvětloval Jehošuův otec. Další kousek papíru, tentokrát malý a šedý. „Ta legenda zní jako pohádka a neví se přesně, kdy vznikla. Toto je překlad latinského textu, který jsem našel, i když si také už nevzpomínám, kde to bylo.“ Natáhl ruku s lístkem k Stephenovi, který překvapeně vstal a pozorně si ho přečetl.

Text byl v angličtině a napsaný na psacím stroji. Světlo tak tak stačilo, aby slova rozluštil. „Tou dobou, kdy Ježíš učil v Kafarnaum, se stalo, že jistý muž z Besary přinesl na místo, kde Ježíš kázal, zrcadlo. Když však do něj Ježíš pohlédl, zrcadlu se to tak zalíbilo, že od té chvíle nechtělo ukazovat žádný jiný obraz nežli obraz Páně. Tu je majitel uložil do skříňky a uschoval na skrytém místě, aby jeho potomci, jimž to chtěl svěřit, uviděli svého Pána. Praví se ale, že zrcadlo zakopal pod Chrám jeruzalémský, neboť se mu žádné jiné místo nezdálo bezpečné.“ Stephen ohromeně vzhlédl a hledal Jehošuův pohled. „To je neuvěřitelné.“

Jehošuovi spadla čelist, což jeho obličeji vtisklo téměř debilní výraz.

Stephen si text přečetl ještě jednou, aby se ujistil, že se mu to všechno jenom nezdá. Od okamžiku, kdy vstoupil do čtvrti ortodoxních Židů, se nemohl zbavit pocitu něčeho neskutečného. „Besara,“ opakoval. „Muž z Besary.“

„Besara,“ vysvětloval Jehošua podivně nezvučným hlasem, „je staré jméno města Bet Šearim.“

Když páter Lukáš zvedl oči od svého breviáře, padl jeho pohled oknem na dvůr. Před portálem kostela stál Scarfaro spolu s nějakým mužem, kterého ještě nikdy neviděl. Vyslanec z Říma mu něco povídal a muž, který byl podsadité postavy a na sobě měl overal připomínající uniformu, přikyvoval způsobem, který působil téměř devótně.

Otec Lukáš ty dva chvíli pozoroval. Nevěděl, co Scarfaro a jeho lidé celý den dělali. Přicházeli a odcházeli, uzavírali se k poradám, z nichž se s rozhněvanými tvářemi opět chvatně rozcházeli. Po jisté době vzdal snahu tomu porozumět a vrátil se ke každodenním povinnostem, kterých nyní, když už nemuseli obstarávat večeře pro chudé, podstatně ubylo, takže měl tolik času k rozjímání a modlitbě jako už dlouho ne. Krvácelo mu však srdce, když musel lidi, kteří večer přicházeli, posílat pryč. Stále se mu ještě nepodařilo, aby našel tajnou náhradu.

Nevěřil svým očím, když spatřil, jak Scarfaro vytáhl ze sutany malý tmavý předmět a podal jej muži. To je přece mobilní telefon! Co se to tu pro všecko na světě děje?

Náhle neměl na své židli stání. Vyskočil, běžel co mu nohy stačily chodbou až ke kuchyni, kde už bratr Geoffrey pilně připravoval oběd a udiveně si ho změřil, když kuchyní jen spěšně proběhl, aby se dostal do komory s potřebami na úklid. Na zadním konci komory vedly zřídka používané dveře do přístěnku sakristie, který měl jen jedno úzké, skoro stále pootevřené okno.

Otec Lukáš si přitom připadal nesmírně pošetile, ale přitiskl se ke stěně a opatrně vykoukl ven. Scarfaro k němu stál zády a zakrýval muže, s nímž hovořil.

„Kamkoli půjde,“ nařizoval Scarfaro muži, „a cokoli udělá. Všechno, co můžete zjistit.“

Muž přikývl a pohnul se kousek stranou. Teď páter Lukáš zahlédl na jeho overalu nápis: Kaun Enterprises.

„Chcete říct, že františkáni pátrali po tom zrcadle?“

„Nepochybně.“ Starý muž chraplavě zakašlal a uložil dokument zpátky do složky. „Ale Jeruzalém byl v rukou sultánů, Chrámová hora nepřístupná. Jedinou cestou, kterou viděli, bylo prokopat tunel skálou, stovky metrů. Potřebovali na to skoro třicet let.“

„A?“ zeptal se Stephen vyschlým hrdlem. „Našli to zrcadlo?“

Jehošuův otec složku opět zavřel a začal ji důkladně omotávat kalounem, kterým předtím byla svázána pravděpodobně několik desítek let. „Je to legenda, mladý muži. Křesťanství je bohaté na takové legendy. Třeba příběhy kolem svatého Grálu, kalichu, z něhož údajně pil Ježíš při poslední večeři. Legendy jsou příběhy, které se předávají od úst k ústům. Svým způsobem se osamostatňují. Literární vědec pátrá po tom, co lidé v těchto legendách vidí, že si je předávají dál.“

Stephenovy myšlenky uháněly tryskem. Pohlédl na Jehošuu, v jehož očích to zvláštně jiskřilo. „Neví se tedy, co se s mnichy stalo?“

„Vlastně ne. Jsou jen jisté náznaky. Podle jedné zprávy většina mnichů, kteří v domě žili, po jeho zrušení odešla do pouště, kde si postavili klášter a později se s řádem rozešli.“

„A kde byl ten klášter?“

Starý muž se opět s hekáním a funěním zvedl. „Oh, on stále ještě existuje. Je to malý zázrak. Žije tam deset nebo dvacet staříků.“ Vzal složku a šoural se revmatickými drobnými krůčky zpátky ke skříni. „Tam je Negev pořád ještě poušť. Neuvěřitelné, jak to dokážou.“

Stephenovi nepřipadaly podmínky, v nichž Jehošuův otec tady v té místnosti žil, o nic méně neuvěřitelné. „A kde přesně v Negevu?“

„Já jsem tam nikdy nebyl,“ odvětil starý muž a otevřel skříň. „Mně se vždycky zajídalo někam se plahočit, abych něco zjistil. Nejraději jsem bádal v knihovnách a archivech.“ Těžkopádně se shýbl a zastrčil složku do temného kouta skříně. „Tak. Pravděpodobně tu zůstane ležet, dokud neumřu. A pak ji někdo vyhodí. Jaké bláznovství.“

Stephen cítil, jak se mu koleno chce nervozitou rozkomíhat. Proč dělá ten staroch takové ciráty? Je to naschvál? „Ale víte, kde se dá klášter najít?“

„Synku, zapomeň na ten klášter. Starci, kteří ani nevědí, který rok teď máme. Většina z nich tam žila už v době, kdy stát Izrael byl jenom neurčitým snem.“

Stephen vrhl na Jehošuu pohled prosící o pomoc. Ten si tiše povzdechl.

„Tatínku,“ pronesl, „řekni nám prosím jenom, kde ten klášter je.“

Starý muž dělal, jako by ho neslyšel, doklopýtal zpátky k židli, s vrzáním kloubů na ni dosedl, opřel se zády o lenoch a důkladně si jednou rukou pročesával mohutný šedivý vous. Stephen si uvědomil, že zadržuje dech, a zhluboka nasál vzduch.

„Beer Ševa,“ hlesl konečně stařičký talmudista. „V Beer Ševě jsem jednou byl. Vzpomínáš si, Jehošuo? Asi ne. Byls ještě malý. Z Beer Ševy se jde na jih, daleko na jih. Z dálky to vypadá jako zřícenina na nepřístupném horském vrcholku. Nevím už, jak se ta hora jmenuje nebo jestli vůbec má jméno, ale zvedá se na západním konci Vádí Meršamonu. Je na to třeba mít dobrou mapu. Na většině není Vádí Meršamon zakreslen.“ Sáhl opět po knize a položil ji znovu do světelného kužele unavené lampy. „A teď už dost o tom. Jděte už.“

KAPITOLA 32

Negev (hebr. „Suchá země“). Území na jih od hranice Judey, na východě ohraničené řekou Araba, na severozápadě a západě pobřežní nížinou a pouštěmi Paran, Zin a Šur… V 1. stol. po Kr. začali Nabatejci v N. a Houránu provozovat zemědělství. K tomu zachytávali dešťovou vodu do cisteren, aby mohli zavlažovat terasovitě založená pole.

AVRAHAM STERN, LEXIKON BIBLICKÉ ARCHEOLOGIE

„To je ono!“ vyrazil ze sebe Stephen téměř jásavě, když vycházeli z Mea Šearim.

Jeli zpátky do vnitřního města, hledali a našli kancelář American Express, kde Stephen dostal peníze v hotovosti, sice ne mnoho, ale vystačí to, aby zaplatili hotel a vyžili pro nejbližší dny.

„Na to jsme mohli přijít i sami,“ vykládal přitom Jehošuovi, tvářícímu se dost skepticky. „Cestovatel v čase nemohl provést všechno sám a zcela nepozorovaně. Někdo ho musel vidět, jak filmuje, i když nikdo nechápal, co to dělá. Někdo mu musel pomáhat ukrýt kameru v Chrámové hoře. Snad se dokonce pokoušel někomu vysvětlit, co to dělá, kdoví? V každém případě existovali lidé, kteří něco zpozorovali, nějak si to vysvětlovali a pak to vyprávěli dál… A tak vznikla ta legenda.“

Potom zašli do největšího knihkupectví, jaké mohli najít, a prohledávali oddělení cestovních průvodců a atlasů, dokud nenašli mapu, na které byl zakreslen Vádí Meršamon. Na jeho západním konci se skutečně našla značka zříceniny.

„Ale proč se tam mluví o zrcadle?“ kritizoval Jehošua. „Videokamera nevypadá ani s velkou dávkou fantazie jako zrcadlo.“

Stephen mávl rukou, jako by chtěl námitku smést stranou. „Co by asi tak měli říct?“

Zastavili se pro Juditu, zaplatili hotelový účet a zajeli do nejbližšího supermarketu, aby si opatřili proviant a pár věcí výstroje jako lahve na vodu a tablety soli.

„Je to obraz,“ vysvětloval Stephen. „Cestovatel možná někdy někomu – přinejmenším své ženě, řekl bych – přehrával některý záběr. Představuji si, že jediná tehdy známá věc, která mohla reprodukovat realistický obraz, bylo zrcadlo. Jak by tedy někdo, kdo se dívá do hledáčku videokamery a vidí natočenou scénu, mohl někomu jinému popsat, co vidí? Řekl by, že je to, jako by se díval do malého zrcadla. A druhý chápe jen ‚zrcadlo‘ a představuje si něco úplně jiného.“

Jeli ven z města směrem na Hebron. Provoz byl hustý a jelo se pomalu. Judita tentokrát seděla vedle řidiče.

„Musím říct… Celé dopoledne jsem se připravovala na to, jak budu sedět ve sklepě u Saadových, počítat vzduchové bublinky a čekat, až se zase vynoříš. A teď jedeme ven do pouště!“

„Inu,“ odtušil Stephen, „někdy musí člověk reagovat pružně.“

„Takže ty věříš, že františkáni se řídili tou legendou. Což by znamenalo, že nejen věděli o tom ‚zrcadle‘, ale taky přesně věděli, kde ho najít.“

„Ano, takový tunel se nekope nazdařbůh. Určitě neznáme celou legendu.“

Pohlédla na něj. „Proč jsi si tak jistý, že kameru taky našli? Tak jistý, že se tam ani nechceš podívat?“

„Protože štola směřuje tak přesně k jednomu určitému bodu. Protože mniši nehledali kolem dokola, ale přesně věděli, kam se chtějí dostat, a protože nevěřím, že by ten klášter existoval ještě dnes bez svátosti, kterou tam hlídají.“ Jeli pod řadou velkých směrových tabulí, které oznamovaly, že rovně se jede na Hebron, že je to přitom palestinské autonomní území a že se účastník provozu, pokud je chce objet, musí včas řídit příslušnými směrovými tabulemi. Jeruzalém už ležel za nimi, napravo i nalevo se táhly kancelářské budovy a průmyslové zóny. „A taky,“ dodal Stephen téměř zpěvavým, uchváceným tónem, ale tiše, jakoby sám k sobě, „protože to cítím. V nose. Na jazyku. Protože každá buňka mého těla ví, že kamera je tam venku. Skrýš za Zdí nářků je už pět set let prázdná.“

Na zadní straně dopravních tabulí byly umístěny videokamery, pro každý jízdní pruh jedna, a registrovaly projíždějící proud vozidel. Obrazy, které zabíraly, běžely přímo do vysoce výkonného počítače, v němž pracoval speciální, nejmodernější software na zpracování obrazů, který byl schopen v reálném čase identifikovat v pixelech videosnímků veškeré poznávací značky všech projíždějících aut a proměňovat je v čitelné symboly a čísla. Identifikované poznávací značky, nepřetržitý proud dat, se přes síť zahrnující celé město a mnohé podobné komplexy předávaly do centrálního počítače policie, který ukládal do paměti všechny ohlášené poznávací značky spolu s místy, na nichž byly registrovány, jakož i přesný čas jejich registrace. Kromě toho tento počítač porovnával každou poznávací značku s tabulkou ohlášených značek, v níž byly kromě řady dalších správních a technických údajů uloženy i pokyny, jak je třeba v případě nějakého odhalení jednat.

Poznávací značka džípu Cherokee, který řídil Stephen, byla od včerejška uložena v této tabulce. Jako pokyn k jednání bylo uvedeno: tichý poplach. Neuplynulo ani šedesát vteřin od okamžiku, kdy videokamera zachytila obraz vozidla, a na obrazovce služebny začalo blikat hlášení.

Tentokrát přinesla Kaunovi telefon jiná sekretářka, když všichni dumali nad velkoformátovým plánem Chrámové hory. Mediální car naslouchal s vážným výrazem. „Děkuji,“ řekl pak. „Upřímný dík, Jehudo. Šalom.“

Když zavěšoval, oči se mu lačně leskly. „Svolejte své lidi, Ryane,“ přikázal. „Foxx jede směrem na Hebron.“ Vytáhl z kapsy lístek. „Jede ve tmavomodrém džípu Cherokee, jeho poznávací číslo je… Ach, k čertu, nemůžu to přečíst. Tady to máte.“ Podal lístek Ryanovi.

Ryan civěl na zmuchlaný papír s viditelným úžasem. „Jak jste se to dozvěděl?“

Kaun si situaci vychutnával. „Celkem jednoduše. Přes poznávací značku vozu, který Foxx nechal stát u muzea, jsem dal zjistit půjčovnu aut. Tam mi prozradili, jakým autem teď jezdí. A s tímto autem před půl hodinou projel automatickou policejní kontrolou.“

„To všechno jsem taky vyzkoušel, ale mně nechtěl nikdo nic říct…“

„To chce kontakty. Policejní velitel byl tak laskav, že nařídil tiché pátrání, které se teď coby omyl vymaže. Až do Hebronu ho stejně nemůže dát sledovat, protože tam by Foxx spadal pod pravomoc palestinské policie.“ Podal Ryanovi telefon. „Řekl bych, že ho teď budete potřebovat.“

Ryan přikývl. „A mapu Izraele.“

Šimon Bar-Lev zíral s otevřenými ústy za odcházejícím hubeným bezpečnostním agentem, dokud se za ním nezavřely dveře. Pak mu to došlo. „To ovšem znamená,“ konstatoval s ulehčením, „že téma Západní zeď je vyřízené.“

Objeli Hebron velkorysým obchvatem po zřejmě nové, ale úzké silnici a jeli dál, stále dál. Zelená místa nalevo a napravo od silnice pomalu řídla a pohled se ztrácel v šedivé, prašné dálce. A bylo vedro, dusné vedro. Slunce stoupalo stále výš. Pořád se zdálo, že se silnice na obzoru topí v modré roztřesené vodě, což samozřejmě byl jen optický klam, malý bratříček pravé faty morgány.

Nedlouho před Beer Ševou byla kus od silnice vidět zvláštní ocelová konstrukce.

„Zastav na moment,“ poradil ze zadního sedadla Jehošua.

A opravdu, když zastavili na krajnici a vystoupili, slyšeli objekt zpívat. Byl to, jak Jehošua ochotně vysvětloval, památník hrdinů, svařený z pozůstatků rozstřílených nepřátelských tanků a postavený jako obří varhanní píšťala, takže vyluzoval naříkavé, skoro lidsky znějící zvuky, když žhavý pouštní vítr zadul kolem pahorku, na němž památník stál.

Na chvíli nebylo široko daleko vidět žádné auto ani žádný z těch nesčetných cisternových vozů, které neustále duněly po silnicích. Stephen hleděl s přimhouřenýma očima směrem k bizarnímu artefaktu a na zlomek vteřiny měl makabrální pocit, že mrtví promlouvají, volají marná varování potomkům… Otočil se na druhou stranu, aby ten dojem setřásl.

„Jedeme,“ řekl.

Eisenhardt cítil, jak v něm stoupá nervozita. Ten pocit mu fatálně připomínal trému, kterou míval před každým veřejným vystoupením, třeba před besedami se čtenáři nebo interviewy. Pokud kdy nastal okamžik, v němž bylo nutno Foxxe varovat, pak je to tento. Zřejmě vyrazil, aby sledoval stopu, kterou má on, ale ne Kaun, a zcela jistě netuší, že Kaun ví, kam zamířil.

Beze slova vysvětlení vystoupil z karavanu, v němž se vědci neúnavně radili. Kaun už dávno zmizel a kolem Eisenhardta nakonec už jenom šuměly přívaly slovního smetí, jalové debaty, pivní žvanění, jako v hospodě pro nekouřící antialkoholiky.

Hledal Ryana.

Našel ho stát u jeho auta, nohu v holínce vojevůdcovsky opřenou v otevřených dveřích vozu, telefon u ucha. Na střeše měl rozloženou mapu Izraele. Všechno to vypadalo nejvýš dramaticky, přinejmenším jako šestidenní válka.

Eisenhardt se zastavil v jisté vzdálenosti od něho a čekal. Jaká prazvláštní situace! Kolem dokola byl prázdný a opuštěný tábor, jako jeviště po skončeném představení – stany složené, skoro všechny přístroje zabalené v bednách – a tento muž stál se svým malým červeným autem uprostřed a velel neviditelné armádě.

Když se na okamžik rozhostilo ticho, přistoupil Eisenhardt blíž a oslovil Ryana. Zeptal se tak opatrně, jak jen to šlo, zda by nebyla nějaká možnost, aby se ještě jednou dostal do Americké knihovny, protože ho napadlo něco, co by eventuálně stálo za prozkoumání…

„Ach, mister Eisenhardt,“ řekl Ryan, sundal nohu z prahu a otočil se k němu, jako by na něj čekal. „Mám vám vyřídit pozdrav od pana Kauna. Váš úvazek byl k dnešnímu dni ukončen. Sbalte si prosím věci, někdo vás zaveze na letiště v Tel Avivu.“

Spisovatel zazíral na muže s ocelovýma očima tak vytřeštěně, jako by na něj Ryan vychrstl vědro ledové vody. „Ale…“ Dostal padáka. Milionář ani nepovažoval za nutné oznámit mu to sám. Natož aby se rozloučil, nebo mu dokonce poděkoval. „Ale jak to…“

Ryan si ho nelítostně změřil. „Mister Kaun měl dojem, že jste v poslední době už jen málo přispěl k řešení situace. A upřímně řečeno, já jsem neměl důvod mu to vyvracet.“

Eisenhardt otevřel ústa, ale myšlenky se mu v hlavě honily tak splašeně, že ho nenapadlo nic, co by mohl říci. A současně se mu v prsou rozlézal olověný, deptající pocit. Selhal. Podivně zvráceným způsobem se cítil vinen, že nesplnil očekávání, které do něj vkládali. Ano, je to pravda. V posledních dnech ho nenapadlo nic chytrého. Kaun ho sem přivezl, aby pro něj nalezl tu prastarou kameru, a Eisenhardt nejen že ji nenašel, ale dokonce podporoval toho, kdo zkřížil Kaunovy plány.

Zabzučel telefon a Ryan opět zaujal vojevůdcovskou pózu. Vše podstatné už ostatně bylo řečeno.

Pronásledovatelé se jednu chvíli přiblížili tak těsně, aby se podle poznávací značky ujistili, že sledují správný vůz, a pak ho zase nechali ujet. Ten absolvent koleje z Maine, USA, si vybral přímo amatérsky nápadné auto. Dalo se bezvadně rozpoznat až na horizontu.

„Právě jsme projeli Beer Ševou,“ hlásil muž sedící vedle řidiče. „Jede dál směrem na Ejlat.“

„Okay. Pokračujte a udržujte nadále maximální odstup.“

„Rozumím.“ Když vypnul spojení, prohodil ke svému kolegovi za volantem: „Víš co? Nakonec se ukáže, že ti tři si prostě vyjeli zaplavat v Rudém moři.“

Takže naděje nesplnil. No a co? Eisenhardt pěchoval pyžama do cestovní tašky. To přece není jeho problém. Ten mediální žralok si myslel, že má co do činění s čistě logickým problémem. Že je to problém, který se dá vyřešit v tichém pokojíku, jen když člověk dost dlouho a bystře uvažuje. Cha! Holý nesmysl. Ne, Eisenhardt si nemá co vyčítat. Udělal, co bylo v jeho silách.

Spisovatel se ohlédl. Když je to tak – tak proč je tak vzteklý? Přišel si na pěkné peníze. Prožil zajímavé dobrodružství. Nasbíral spoustu materiálu, z něhož by jednou mohl vzniknout román. A přesto měl vztek.

Protože se cítil zneužitý. Takový Kaun si myslí, že si může všechno dovolit jenom proto, že je bohatý a má moc.

„A víš co?“ mumlal Eisenhardt v samomluvě. „On má pravdu. Může si skutečně všechno dovolit, protože je bohatý a má moc.“ Právě proto v něm vřel hněv.

Cestovní budík. Pořád ještě stál na nočním stolku. Eisenhardt jej vzal a nacpal hluboko pod košile a slipy, pak se zastavil a pohlédl na telefon, vedle něhož předtím stál budík.

Jsou opravdu všechny telefonáty odposlouchávány? S největší pravděpodobností. Přinejmenším se ukládají do paměti všechna vytočená čísla, spolu s časem a trváním hovoru, už proto, aby se dal zkontrolovat telefonní účet. V USA to je běžná praxe v každé domácnosti.

Bylo takové ticho. Nejhlasitějším zvukem byl jeho vlastní dech.

A co na tom? Co se mu může stát? Bude už sedět v letadle, než si někdo všimne, že varoval Foxxe.

Sáhl na sluchátko. Studený hladký plast. Život a smrt. O to jde? Ne. Jde o to, jestli někdo jako Kaun si může dělat všechno, co se mu zachce. I kšefty s nejneuvěřitelnějším nálezem v dějinách.

Stephen Foxx tam kdesi venku jede, aby se postavil na odpor mocnému mediálnímu vládci. Možná z nesprávných pohnutek a možná nevhodnými prostředky, ale dělá to. A netuší, že Kaunovi muži už po něm jdou.

Toto zavolání může být rozhodující. A on by si nikdy neodpustil, kdyby se k němu neodhodlal.

Eisenhardt se ještě jednou zhluboka nadechl. Bylo stále ticho, jako by svět venku zemřel. Pak vytáhl z kapsy papírek s telefonním číslem a zvedl sluchátko.

Vedení bylo mrtvé. Telefon už byl odpojen.

Zvenku kdosi zabušil pěstí na okno.

Negev byl jiný, než si ho Stephen představoval. Dosud měl před očima obraz majestátně zvlněných, zářivě žlutých písečných dun, rozkládajících se od obzoru k obzoru jako moře písku ustrnulé uprostřed pohybu, jako moře, po němž táhnou od oázy k oáze karavany. Místo toho projížděli vyprahlou šedočernou kamenitou pouští, která se podobala spíše měsíční krajině než nějakému místu na Zemi anebo připomínala od obzoru k obzoru se rozkládající rumiště, na které shora pražilo nemilosrdné slunce tak zavile, že měl člověk dojem, jako by mu z toho v uších zněl jakýsi tetelivý zvuk. Černé, vyschlé trnité křoví, které bylo tu a tam vidět u silnice, svědčilo o odolnosti života, ale vypadalo tak žalostně, že byl pozorovatel ochoten přiznat vítězství poušti.

Čím déle jeli tou skličující pustinou, tím nepravděpodobnější připadalo Stephenovi, že by klášter, o němž mluvil Jehošuův otec, skutečně existoval.

„Jak tady mohou lidé přežít?“ zeptal se náhle do ticha, které se od Beer Ševy ve voze rozhostilo.

„Tu a tam tu zaprší,“ vysvětloval Jehošua. „Zřídka a málo, ale zaprší. Když se dešťová voda zachytí do cisteren…“ Větu nedokončil. Rozhodně to neznělo příliš přesvědčivě. Krajina byla tím správným okolím pro mnichy, kteří chtějí vést život v co největším odříkání.

„Tady že prší? Jsi si jistý?“

„Kolem sta milimetrů v ročním průměru. Přirozeně ne teď v létě. Ale jsou tu vádí, že? My taky jedno hledáme. Vádí je vyschlé řečiště. Jednou za padesát až sto let prší tak silně, že ve vádí zase teče voda, některá se dokonce promění v prudké řeky – na pár hodin.“

Stephen se rozhlédl kolem. Kamení, skály, vedro. „Ze všech neuvěřitelných věcí, které jsem slyšel v posledních dnech, mi tahle připadá nejneuvěřitelnější.“

Úzká černá asfaltová silnice se s neúchylnou cílevědomostí zařezávala do nepřátelské krajiny, napříč přes skalnaté hřbety, a přenášela se po náspech přes malé rokle a prohlubně. Chvílemi běželo souběžně s cestou vedení vysokého napětí a tam, kde se přece jen vyskytl písek, přivátý sem ze Sinaje, se přes vozovku táhly jemné žluté závoje.

Místo, kde měli sjet ze silnice, nebylo snadné najít. Poprvé zahnuli příliš brzy, což poznali teprve, když po několika kilometrech kodrcavé cesty dojeli na křižovatku, která tam podle mapy neměla být a u níž stál zrezavělý ukazatel se jmény dvou úplně jiných obcí. Správná odbočka o několik kilometrů dál se dala jako taková sotva identifikovat a cesta, na niž je vedla, zrovna tak: pozůstávala v podstatě ze dvou vyjetých kolejí plných děr a vypadala, jako by se tu před dvaceti lety těžké stavební vozidlo vydalo jednoduše napříč krajinou. V úsecích, kde se vozovka nedala rozlišit od okolní pouště, kdysi naskládaly čísi ruce velké kameny po levé i pravé straně cesty a tu a tam byl na některém kameni stříkanec bílé barvy. Ale ať to byl kdokoli, udělal to dost ledabyle a nedůsledně.

Průměrná rychlost, s níž pokračovali, drasticky klesla. Jeli podél příkrého černošedého horského hřbetu majestátní výšky, v dálce bylo vidět několik velbloudů, kteří patrně hledali na kamenité půdě pouště něco, co by se dalo spást, ale Stephen měl oči jen pro cestu a její majestátní díry. Osud to s ním přece jen myslel dobře, když mu včas přihrál terénní vůz! S tím malým fiatem by zde venku byli ztraceni.

Čas od času zastavili, aby se mohli napít. Daleko od silnice a všech ostatních stop civilizace jim začala poušť diktovat své podmínky a jednou z nich, jak prohlásila Judita, bylo pravidelně pít, a to dřív, než se dostaví žízeň.

„Jedno je jisté,“ utrousil Stephen, jak tak stáli vedle vozu, v moři spalujícího vedra, dávali kolovat láhev s vodou a rozhýbávali si nohy, „pokud ten klášter a ti mniši opravdu existují, rozhodně nechodí moc často do kina.“

Nikdo se nezasmál. Byl to také jen pokus zahnat tu skličující, bázeň nahánějící tíživost okolní krajiny, která člověku brala dech a vnucovala pocit, že je úplně malý a ztracený, zcela odkázaný na milost vyšších mocností.

Ještě několikrát zabloudili, minuli sotva rozeznatelné odbočky, končili v roklích bez druhého východu, stále se vraceli a zkoušeli to znovu, až konečně uviděli klášter.

Stál v malé průrvě pod rozeklanými skalisky, která čněla k nebi jako kamenné prsty, a se svými zdmi z tmavě šedého kamene vypadal skutečně jako zřícenina. Kdysi patrně vedle něho stála věž, ale ta se zřítila a nikdy už nebyla obnovena. Z výšky na ně mrtvě shlížely prázdné otvory připomínající střílny. Zdálo se, že tam nahoře nežije nikdo a nic. Ponurá stavba působila nepřístupně a ztraceně, zakousnutá do svého kamenného sedla jako nenapravitelně rozežraný chrup.

„Možná už všichni dávno vymřeli,“ zauvažoval Jehošua. „Kdo by si toho taky všiml?“

Stephen přikývl. „Člověk by jaksi čekal varovné tabulky s nápisem Pozor! Po pěti stech metrech konec světa!“

Jeli džípem do kopce, až na uvolněné suti začal podkluzovat a nešlo to dál. Nechali vůz stát, na Juditino naléhání si ještě jednou dali pořádný lok z lahví a začali zbývající úsek svahu zlézat pěšky. Tento úsek se ukázal delší a strmější, než se původně zdálo, a především podstatně namáhavější. Za chvilku se jim oděv, promáčený potem, lepil na tělo, plíce pracovaly jako dmychadla a hlava pukala pulzující krví. Tmavá, ponurá skála, po níž šlapali, byla nasycena slunečním žárem celého dne a chtěla jim propálit podrážky bot.

Proč to vlastně dělám? napadlo Stephena v jednom okamžiku, a ta otázka už mu nechtěla z hlavy, během výstupu se ozývala stále znovu a znovu, proměnila se v jakousi mantru, v rytmus, podle něhož se pohybovaly jeho nohy, jeho uším se zdálo, že slyší tuto otázku ve skřípavých zvucích vyvolávaných jeho nohama na suti.

Judita, daleko nejzdatnější z nich, šla neúnavně vpředu, Stephen se s ní marně snažil udržet krok a nadávající a reptající Jehošua se stále víc opožďoval a stále častěji musel dělat přestávky.

Ale pak byli nahoře. Stáli tam a v předklonu lapali po dechu, opírali se rukama o kolena a sotva tomu mohli uvěřit. Dlouho měli dojem, že stavba nemá žádné spojení s vnějším světem, že se tam mniši kdysi zazdili, ale v posledním okamžiku se objevil úzký průchod tak na šířku ramen, uzavřený těžkými dveřmi z prastarých fošen.

„Podívejte se,“ řekla Judita, když se jako první dokázala narovnat a promluvit. „Takový výhled.“

Stephen nemohl odpovědět, jen s úsilím zvedl hlavu. Ano, fantastický výhled. Fakt. Černé skály, hnědé skály, šedé skály, kam oko dohlédne kamení a skály. Žádné lidské sídlo, široko daleko nikdo. Jedno jediné grandiózní plýtvání místem.

„A co teď?“ zeptal se Jehošua, když už všichni normálně dýchali.

„Teď,“ odpověděl Stephen, „zdvořile zaklepáme.“

A také to udělal. Nebyl tam samozřejmě žádný zvonek ani klepadlo nebo podobná novomódní zbytečnost, a tak rázně zabušil sevřenou pěstí na solidní portál. Potom kousek poodstoupil a čekal.

Nic se nedělo.

„Nejsou doma,“ okomentoval to Jehošua.

Stephen zabušil ještě jednou, tentokrát důrazněji, a křikl ze všech sil: „Haló? Je tu někdo?“

Nic se nepohnulo.

„Jestli tam opravdu už nikdo nežije,“ zauvažovala Judita, „budeme muset přelézt zeď.“

„Ano,“ přisvědčil Stephen. Zkoumal pohledem stavbu. Budova měla zhruba čtvercový půdorys a obvodové zdi byly asi tři metry vysoké. Nanejvýš čtyři. V případě nouze by se musely nějak zlézt.

Lano. Měli na to myslet, aby s sebou vzali lano.

„Třeba jsme přišli mimo otevírací dobu,“ poznamenal Jehošua. „Chci říct, že se třeba právě všichni někde modlí nebo…“

„V tom případě by mohli aspoň vyvěsit ceduli,“ zavrčel Stephen, sebral kámen a přistoupil opět k černým dveřím, aby na sebe upozornil potřetí.

Když však už zvedal ruku, aby praštil kamenem do dřeva, uvolnil kdosi zevnitř závoru z vizírky. Okénko se otevřelo, objevila se v něm dvojice starých unavených očí, nedůvěřivě si je změřila a pak muž, kterému patřila, řekl: „Jděte!“

Pouze toto slovo, pak se okénko zavřelo a závora se zaskřípáním zapadla opět na své místo.

„To je věc,“ zamumlal ohromený Stephen.

„Hej!“ vykřikl pak přes zeď. „My jsme přišli, abychom se podívali na zrcadlo, které uchovalo Ježíšův obraz!“

Temná zeď se před nimi tyčila jako opevnění středověké pevnosti a zůstávala němá a nevyzpytatelná.

„Pravděpodobně nerozuměl,“ mínil Jehošua.

„Jak to?“ opáčil Stephen. „Právě promluvil anglicky.“

„No,“ namítla Judita. „Řekl Leave! To zase tak moc angličtiny není.“

„Tak dobře. Zopakuj to tedy hebrejsky.“

V tom okamžiku se za dveřmi opět ozval nějaký šramot, tentokrát jiný, vážnější.

Zvedala se jiná, těžší závora, něco zachřestilo, možná kovový kruh, pak kdosi zevnitř začal tahat za dveře. Ty drhly, trámky, z nichž byly před staletími sroubeny, sténaly, pak se dveře se žalostným vrzáním otevřely.

Stáli za nimi dva starci, vyzáblí, nemytí poustevníci, bosí, hubená těla v rozedraných rouchách, která před desetiletími mohla být černá. Na první pohled vypadali jako obyvatelé nějakého gulagu, jako ubožáci, kteří přežili některý koncentrační tábor. V jejich očích však spočíval mírný, živý jas, jaký Stephen ještě nikdy nespatřil, a z jejich postoje vyzařovala jakási neobyčejná síla, která tvořila matoucí protiklad k jejich zuboženému zevnějšku.

Nebyli zřejmě zvyklí mnoho mluvit. Jeden z nich se už chystal něco říct, pak ale polkl, jako by si musel nejprve vzpomenout na slova, která už celou věčnost nepoužíval.

„Tyto dveře,“ pronesl nakonec, „se naposled otevřely před třiceti lety. Tenkrát jsem před nimi stál já. Vstupte.“

Hlavní voj pronásledovatelů jel asi s hodinovým odstupem za prvním vozem. Když Stephen Foxx a jeho společníci minuli Beer Ševu, vyrazil i Ryan, aby se připojil ke svým lidem.

Pak přišlo hlášení, že džíp ze silnice na Ejlat odbočil. Nejdřív zřejmě na nesprávném místě, a pronásledovatelé by se málem prozradili, protože se už chtěli vydat za ním, když dalekohledem zpozorovali, že se touž cestou vrací zpátky. Kdyby neudržovali tak velký odstup, nacházeli by se v té chvíli také na té štěrkové cestě, takhle ale mohli popojet dál a po několika kilometrech se skrýt na jednom odpočívadle, dokud je džíp se třemi mladými lidmi zase nepředjel.

O dvanáct kilometrů dál zabočil džíp definitivně do pouště. Naštěstí zanechával na prašné cestě stopu, která byla stejně nepřehlédnutelná jako stopa sloního stáda; pronásledovatelé se totiž se svým normálním osobním vozem beznadějně opožďovali za pronásledovanými.

„Musel to mít od začátku naplánované,“ hlásil Ryan telefonicky Kaunovi, když se nedovolenou rychlostí řítil kolem Hebronu. „Proto si půjčil džíp.“

Posléze, již hluboko v poušti, objevili džíp, stojící opuštěný na suťovitém svahu hory, a nad ním tu ponurou stavbu, posazenou mezi rozeklanými skalisky jako orlí hnízdo. Zaujali se svým zaprášeným, už zle zřízeným vozem postavení za větším balvanem a pozorovali klopotný výstup tří mladých lidí.

„Nic nepodnikat,“ přikázal Ryan telefonicky. „Shromáždíme se před horou a pak vyrazíme společně.“

Proud vozidel na silnici do Tel Avivu se sunul vpřed jen pomalu. Petr Eisenhardt seděl na zadním sedadle, cestovní tašku vedle sebe, a sledoval oknem krajinu, která byla tak zvláštně cizí a současně i známá. Slunce bylo prudší a bělejší než doma, skrovná zeleň bledší, žíznivější. Musel myslet na filmové mayovky a na jeden monumentální biblický film, který viděl v televizi jako čtrnáctiletý o Velikonocích, když ležel s horečkou na gauči v obývacím pokoji. Obrazy, jak Ježíši zatloukají do zápěstí tlusté tesařské hřeby, ho pronásledovaly až do horečnatých, napůl bdělých snů.

Vstoupí ještě někdy na tuto zem? Není to moc pravděpodobné; na to příliš nerad cestuje.

„Dojedeme včas?“ zeptal se obou mlčenlivých goril na předních sedadlech.

„Žádné starosti,“ utrousil ten vedle řidiče a protahoval slova jako žvýkací gumu. „S tímhle se vždycky počítá.“

„Nevíte, kdy přistanu ve Frankfurtu?“

Gorila mu podala dozadu obálku s letenkou. „Tady máte podklady.“

Eisenhardt studoval letenku. I když si říkal, že to přece není jeho problém, vyrazil mu na těle pot. Směrové tabule oznamovaly ještě dvaatřicet kilometrů do Tel Avivu, přitom se pravděpodobně v tomto okamžiku otevíraly odbavovací přepážky pro jeho let. A jaký let – poletí do Atén, odtamtud do Milána, tam má několik hodin čekání a teprve kolem jedenácté v noci dorazí do Frankfurtu.

„Poslouchejte,“ napadlo ho něco, „vy s sebou máte jistě telefon? Měl bych rozhodně zavolat ženě. Ona ještě vůbec neví, že se vrátím dnes, a musí pro mě přijet na letiště.“

Bezpečáci si vyměnili tázavé pohledy. Řidič, zřejmě ten z nich, kdo to musel rozhodnout, si dlouze povzdechl a pak přikývl. Druhý nato vytáhl z kapsy svůj mobil, zapnul ho a podal dozadu spisovateli.

První dojem, když vešli úzkými dveřmi dovnitř, byl, že se ocitli v oáze. Vnější zeď kláštera obepínala přibližně čtvercový areál a působila jako zeď vězení, v němž je zavřena veškerá zeleň této končiny. Na okamžik bleskla Stephenovi hlavou bláznivá myšlenka, jestli právě proto není venku všechno tak holé a mrtvé.

Vonělo to tu kořením, vlhkou zemí, hnojem. V každém rohu klášterní zahrady se u zdi krčilo omšelé nízké stavení, každá píď země uprostřed byla rozdělena na záhonky, na nichž mniši pěstovali vše, co potřebovali k přežití. Stephen rozeznal obilí, cibuli, fazole a řepu, mezi tím rostla všemožná zeleň, kterou nedokázal identifikovat. Všechno dohromady působilo velmi spoře, a přesto tam byl záhon, a ne nejmenší, na němž rostly pouze květiny.

Vypadalo to, že je tam celkem sedm mnichů, vesměs starci, hubení a křehcí jako suché květiny. Stáli předklonění dopředu mezi záhony a zvědavě pokukovali na příchozí, na prsou se jim na roztřepených šňůrách houpaly prosté staré dřevěné kříže. A všem světélkoval v očích týž oheň, který Stephen objevil v pohledech těch dvou, kteří je přijali u dveří: žár, který se zdál příliš žhavý pro ta opotřebovaná těla, jiskra, o níž by člověk uvěřil, že až opustí svou schránku, promění se v nikdy neuhasínající oheň.

Avšak v okamžiku, kdy prošla dveřmi Judita, se pohledy změnily, náhle byly chtivé, hladové, skoro vlčí – ale o vteřinu později se zastřely olověnou clonou nepřátelství, za níž byly domněle překonané vášně s námahou opět zahnány do temných, neprobádaných koutů duše.

Stephen se také zkoumavě zadíval na Juditu. I když na ní byly patrné ženské obrysy těla a měla dlouhé vlasy, rozhodně nebyla oblečená nijak vyzývavě. Pravděpodobně by mohla projít celou čtvrtí Mea Šearim, aniž by sklidila jediný křivý pohled.

Čert aby vzal tahle náboženství, pomyslel si Stephen pohrdavě. Všechna tvrdí, že každého naučí, jak má správně žít – ale nejsou schopná vypořádat se ani s nejprostším faktem života a jeho nejdůležitější základnou, sexem.

Jen u jednoho mnicha, který bezděčně přitáhl Stephenův pohled, záře v očích nepohasla. Stál tam, štíhlý starý muž, klidně se opíral o rýč, s nímž předtím pracoval, a hleděl jim vstříc vlídným, otevřeným pohledem, z něhož vyzařovalo teplo a přátelské uvítání.

„Volali jste,“ řekl mnich, který jim otevíral, „něco o důvodu, proč jste přišli…“

Stephen se k němu otočil. Podle výslovnosti se zdálo, že je to Angličan. Přestože mu muselo být hodně přes šedesát, měl hladký, skoro bezvousý obličej kulatý jako úplněk, bohatý věnec tmavých vlasů, a ze způsobu, jak vystupoval a pohyboval se, Stephen usoudil, že má co do činění s šéfem.

„Ano, ale nejprve vřelý dík, že jste byli tak laskaví a přijali nás,“ začal a uvědomil si, že bezděčně sklouzl do konverzačního tónu, který používal při obchodních jednáních. „Jmenuji se Stephen Foxx a pocházím ze Spojených států. Moji společníci jsou Judita a Jehošua Menezovi, dva archeologové z Izraele. Chtěli bychom…“

„Ach promiňte.“ Mnich mu podal ruku. „Jak jsem nepozorný. Máme tak zřídka návštěvu. Mohu vám představit své spolubratry?“

Obcházeli jednoho za druhým a Angličan jim říkal jména mnichů, všechna latinská a těžko zapamatovatelná. Stephen si zapamatoval jen jeho jméno, Gregor, a jméno mnicha s rýčem a nezkaženým pohledem, Felixe. Kromě bratra Gregora se zdál jediný, kdo mluvil anglicky.

Zblízka ovšem působil, mírně řečeno, poněkud popleteně. Když před ním Stephen při představování zdvořile sklonil hlavu, prohlásil s vlídnou rozhodností: „Slova stárnou, ale pravda je stále svěží jako novorozeně.“

„Jak prosím?“ vyhrkl Stephen překvapeně. Ale Felix se jen usmál, zamrkal na něho a věnoval se opět svému rýči. Působil přitom ladně, jako by s ním tančil.

Divní brášci, pomyslel si Stephen. Divní brášci v divném orlím hnízdě.

Gregor je prováděl po úzkých vyšlapaných cestičkách mezi záhony klášterem. „Toto je naše kaple,“ podotkl k chatrči v rohu proti vchodu, která vypadala skoro na spadnutí, pak se pootočil a ukázal na podobně obstarožní chatku s šikmou střechou, „tam jsou cely, v nichž spíme, vedle refektář a kuchyně. Nepoužíváme ovšem oheň.“

„A tohle?“ zeptal se Stephen a ukázal na nízkou stavbu, kterou chtěl Gregor zřejmě pominout.

Mnich na okamžik zaváhal, pak je k ní zavedl a otevřel nízké dveře. „To je kostnice,“ prohlásil.

Návštěvníkům se naskytl makabrální pohled. Místnost, do níž strčili hlavu, připomínala sklep na zásoby nebo přístřešek na nářadí, až na to, že v dlouhých regálech podél zdí nebylo uloženo nářadí nebo zavařovací sklenice, nýbrž lidské kosti, hezky rozdělené podle druhu a velikosti, kosti pažní a nožní v jedné přihrádce, pánevní v jiné, v jedné přihrádce jen žebra, v další lebky, malé kůstky rukou a chodidel v jedné bedně, páteřní obratle v druhé.

„Když některý z bratří zemře, zůstane pochován, dokud maso nezetlí,“ vysvětloval Gregor téměř veselým hlasem. „Pak kosti vykopeme, očistíme a uložíme zde. Toto jsou tělesné pozůstatky všech mnichů, kteří zde žili od doby, co klášter existuje.“

„Aha,“ řekl Stephen a obličej se mu stáhl. Úctyhodné množství. Jen kdyby to tak zatraceně nevypadalo jako sklad náhradních dílů!

Zavřeli zase dveře, nadechli se, mžourali do tetelícího se slunečního světla a bratr Gregor se vrátil ke své první otázce: co je sem přivedlo.

„Chceme se podívat na zrcadlo, které uchovalo Ježíšovu tvář,“ opakoval Stephen to, co před chvílí křičel přes zeď.

Bratr Gregor s vážným výrazem přikývl. „Slyšel jsem o této legendě. Ale je to bohužel právě jen – legenda.“

„Existují zprávy, že zrcadlo je od křižáckých válek v tomto klášteře.“

„Je mi líto. U nás se přesně vzato nenajde vůbec žádné zrcadlo.“

Stephen se pozorně zadíval na vousatou tvář zbožného starého muže, která se náhle jakoby proměnila v neproniknutelnou masku. Je představitelné, že by tento mnich řekl křivé svědectví proti němu!

„Máme,“ zkusil blufovat, „dost bezpečné důkazy, že ta legenda popisuje zcela určitý, reálný předmět a ten předmět byl ukryt tady. Domníváme se, že tento klášter byl dokonce postaven speciálně k tomu, aby tu byl ukryt.“

„To si nedovedu představit. Tento klášter postavili před mnoha staletími muži, kteří se chtěli stáhnout ze světa a plně se věnovat nazírání Boha,“ prohlásil bratr Gregor. „V duchovním smyslu samozřejmě.“

V tom okamžiku to v kapse Stephenových kalhot začalo pípat.

„Co to znamená?“ zeptal se mnich udiveně.

„To znamená, že nejste tak vzdálení od světa, jak jste si mysleli,“ odvětil Stephen a vyndal mobil z kapsy. Skutečně je s podivem, že je zde venku v poušti signál. Na druhé straně je poušť jistě místem s nejvyšší pravděpodobností, že se člověk ocitne v situaci, kdy musí vyslat tísňové volání. „To je telefon.“

Mnich vykulil oči. „Telefon?“ Zdálo se, že se jen s námahou rozpomíná, co to vůbec je. „V kapse kalhot?“

„Ano. Náramně praktická věc.“ Stephen stiskl tlačítko příjmu a zvedl aparát k uchu. „Haló?“

Hlas na druhém konci byl tichý, zastíněný vedlejšími zvuky a stěží srozumitelný, ale poznal ho. Uplynul právě den od okamžiku, kdy mu tento hlas už jednou nečekaně zavolal.

Byl to hlas Petra Eisenhardta: „Promiňte, je tam ministerstvo zahraničí?“

KAPITOLA 33

Kláštery. Křest. mnišství vzniklo v 3. stol. po Kr. v Egyptě. Při jeho rozšiřování do Palestiny se vyvinuly dvě formy, anachoretská a koinobitická. Anachoreti žili v tzv. lávrách, tj. každý mnich bydlel osamoceně ve vlastní kobce, oddělené chatrči nebo jeskyni. Koinobiti naproti tomu žili v klášterním společenství. První klášter byl založen kolem r. 330 po Kr. u Gazy.

AVRAHAM STERN, LEXIKON BIBLICKÉ ARCHEOLOGIE

„Tady Stephen Foxx,“ odpověděl ohromený Stephen. „To jste vy, pane Eisenhardte?“

„Ano,“ odpověděl Eisenhardtův hlas. „Chtěl bych mluvit se svou ženou.“

Stephen pochopil. Rozhovor v knihovně. To je ta věta. On sám ji navrhl, jako signál poplachu.

„Pane Eisenhardte, můžete mluvit volně?“

„Ne,“ odvětil spisovatel.

„Ale voláte, protože Kaun zachytil naši stopu?“

„Ano.“

Judita a Jehošua na něj udiveně pohlédli. Mniši na něj zírali jako na blázna – člověk, který drží ruku u ucha a mluví sám se sebou! Stephen viděl vysokou klášterní zeď, která byla stará, už když Kolumbus vyplul na moře, viděl čisté, pronikavě modré nebe, které jako by sahalo až do věčnosti, a mnichy mezi jejich skromnou zelení: ano, opravdu to je bláznivé.

„Hledá nás Kaun ještě v Jeruzalémě?“ vyzvídal Stephen dál.

„Ne!“ zdůraznil Eisenhardt a s předstíranou naléhavostí dodal: „Poslouchejte, volám z auta cestou do Tel Avivu. Za chvíli mi letí letadlo, a moje žena ještě neví, že se vrátím už dnes. Je velice důležité, abych ji zastihl ještě před startem…“

„Kaun vás poslal domů?“

„Ano.“

To mohlo znamenat jen tolik, že milionář si myslí, že už není odkázán na spisovatelovy úvahy. Zřejmě je ještě nepodezřívá, že se spojili, protože jinak by Eisenhardtovi sotva dal příležitost k telefonování.

„Pane Eisenhardte, musím se dozvědět, co Kaun ví. Pokuste se mi to nějak naznačit,“ naléhal Stephen.

Spisovatel si už asi něco připravil. „Řeknu vám teď číslo auta,“ odpověděl a hned se opravil: „Pardon, řekl jsem číslo auta? Myslel jsem samozřejmě telefonu.“

Stephen horečně uvažoval. Co tím chtěl Němec naznačit? „To znamená, že Kaun zná číslo našeho auta?“

„Ano, přesně tak.“

„Už nás sledují?“

„Ano, jistě.“ V pozadí kdosi cosi prohodil a Eisenhardtova odpověď tomu třetímu zanikla v poruchách.

Co to znamená? Zatraceně, co to jenom znamená? Kaun ví, jakou má jejich auto poznávací značku, dobrá. To si člověk může zjistit, když se ten člověk jmenuje John Kaun. Ale jak přišel na jejich stopu? Musela to být hloupá náhoda.

Eisenhardt diktoval své telefonní číslo v Německu, pomalu, možná aby Stephenovi poskytl čas na rozmyšlenou. Stephen vysprintoval ke dveřím, které stále ještě visely našikmo ve svých starých stěžejích, vyšel ven, přitiskl se na zeď a zapátral pohledem v hloubce, z níž přišli. Ve sluchátku to povážlivě praskalo a bzučelo.

Skutečně. Tamhle dole. Pohyby za jedním skaliskem, slabý pablesk. Někdo už tam leží na číhané, ksakru. Cítili jsme se moc bezpeční.

Snad ho ten dole ještě nezahlédl, jeho samého i mobil. Vklouzl opět dovnitř do kláštera.

„Eisenhardte,“ pronesl hlasem, který jemu samému připadal změněný a cizí, „už jsou tady. Už nás mají. Poslouchejte – nevím, co s námi mají za lubem. Pro každý případ vám řeknu, co vím, aby aspoň někdo mohl dosvědčit, kde jsme zůstali viset.“

Slyšel, jak spisovatel polkl. „Tak dobrá.“

Stephen vylíčil co nejstručněji, kde se nacházejí a co je sem přivedlo – skrýš za Zdí nářků, františkánský tunel a legenda o zrcadle. „To zrcadlo je kamera,“ zakončil. „Ještě jsme ji nenašli, ale jsem jistý, že je tady.“

„Chápu,“ říkal Eisenhardt pomalu, se slyšitelným rozechvěním. „V tom případě to musím zkusit ještě jednou později. Upřímný dík.“ Spojení se přerušilo.

Stephen se podíval na mobil v dlani. Indikátor na displeji signalizoval, že baterie je už skoro vybitá. Vypnul přístroj, strčil jej do kapsy a pak vzhlédl.

Kontrast k mnichovi, který vzadu v zahradě poklidně čerpal vodu z malé studny, mu málem způsobil nevolnost. Odkud, panebože, mají mniši tady nahoře vodu? Všechno bylo tak podivné. Stephen přimhouřil oči a snažil se zachytit pohled Judity a Jehošuy, známých tváří, i když ho pozorovaly se zjevnou starostí.

„Kaun ví, kde jsme,“ zreprodukoval Stephen jako v omámení jádro telefonátu. „A dole už někdo číhá. Sledovali nás.“

Judita nechápavě vrtěla hlavou. „Řekni mi… Celou dobu je všechno tajné, tajné a zase tajné – a najednou vyzvoníš tomu Eisenhardtovi celou historii?“

„Ano – vždyť to byl trik,“ přidal se Jehošua. „Kaun vyšle Eisenhardta, aby trochu udělal bububu, ty mu na to skočíš a všechno vyklopíš!?“

Stephen obrátil oči v sloup. „Jste hluší? Sledovali nás, celou dobu. Dole už někdo leží a čeká, až zase sejdeme dolů. To je taky trik? Pěkně rafinovaný, jen co je pravda.“ Rozhlédl se. Na zdi nebylo vidět žádné průzory nebo něco podobného, čím by se dala nenápadně sledovat situace. Jediným účelem a smyslem zdi bylo prostě nechat vnější svět venku.

Chyba, že vnější svět venku zůstat nechce.

„Eisenhardt použil heslo, které jsem mu předtím navrhl,“ pokračoval Stephen. Stručně vylíčil okolnosti jejich setkání v Americké knihovně. „Pro mě to znamená, že mi Eisenhardt zavolal spontánně. Kdyby ho k tomu donutil Kaun, nemusel použít hesla.“

„A jestli se s Kaunem dal do kupy?“ šťoural Jehošua dál. „Spontánně? A třeba za prachy? To se přece stává i v nejlepších rodinách.“

„V tom případě si o sobě přestanu myslet, že dovedu odhadnout lidi,“ zavrčel Stephen. „Nechám obchodů a najdu si džob, ve kterém na tom nezáleží. Půjdu dělat třeba baliče v konzervárně nebo popeláře.“ Přejel si oběma rukama po spáncích. „A nechte už toho coby kdyby, jde mi to na nervy.“

Směrové tabule hlásily stále ještě dvacet kilometrů do Tel Avivu, ale limuzína odbočila z dosavadního směru, najela na příčně vedoucí rychlostní silnici a pak už se, jako by je tam někdo vyčaroval, před nimi vynořilo Ben Gurionovo letiště. Takhle si je Eisenhardt vůbec nepamatoval. Bylo to skutečně teprve před týdnem?

Jeho dva průvodci se od něho ani poté, co vystoupili, nehnuli na krok. Cestovní tašku ho nechali nést samotného, ale eskortovali jej k odbavovací přepážce a pak bezpečnostním kontrolám. Měli pozoruhodné průkazy, které vždycky strčili nedůvěřivě se tvářícím úředníkům pod nos a které způsobovaly, že jejich majitelům byl povolen vstup, přestože jejich saka vykazovala známé vybouleniny. V každém případě znali cestu ke správné stojánce.

Tam bylo třeba čekat.

Jeden ze dvojice, řidič, tmavý blondýn s knírkem na horním rtu, vypadající tak trochu jako mnohonásobný plavecký šampión posledních Olympijských her, si koupil sportovní noviny a pohroužil se do četby.

„Musím na toaletu,“ řekl Eisenhardt.

Jako odpovědi se mu dostalo zabručení. Sportovní noviny byly zajímavější. Druhý, který v autě seděl vedle řidiče, stál před automatem se zmrzlinou a podrobně studoval obrázky s různými oplatkovými kornouty. Bylo tam vedro k zalknutí, protože velká skleněná hala soustřeďovala sluneční světlo jako pařeniště.

Eisenhardt se zvedl a loudavým krokem se vydal hledat příslušné dveře. Když zahnul za roh, uviděl na stěně telefon na mince.

Bezděčně sáhl do kapsy kalhot a nahmatal tam telefonní žetony, které mu zbyly od hovoru se Stephenem Foxxem. V Německu mu nebudou k ničemu. Raději je ještě provolá.

Doma to nikdo nezvedal. Všichni byli pryč a zase zapomněli zapnout telefonní záznamník! Eisenhardt se podíval na hodinky, připočetl k tomu jednu hodinu, aby dostal SEČ, a uvažoval, kde by mohli být. Ach ano, v hudební škole. To znamená, že přijdou domů, až se on bude vznášet ve vzduchu.

Když doloval nepoužité žetony z misky automatu, dostal nápad. Ta myšlenka mu znatelně zvýšila hladinu adrenalinu v krvi.

Je ještě někdo, komu by mohl zavolat.

Ale v tom případě si musí pospíšit. A raději půjde k telefonu, který je kousek dál od jeho hlídačů.

Po vyprahlé poušti se sunul malý obláček prachu jako tlustá hnědá housenka. Chvílemi už bylo možné zahlédnout i vozidla, která prach vířila.

„Jsme turisti,“ navrhl Stephen Foxx. „Doslechli jsme se o tomhle klášteře a chtěli jsme si ho prohlédnout. Já chtěl v Izraeli jednou vidět místo, které není světoznámou turistickou atrakcí.“

„To nám nespolknou ani náhodou,“ prorokoval ponuře Jehošua.

Stáli vedle sebe na chatrné, ke zdi přiléhající šikmé stříšce chatrče, v níž měli mniši to, čemu říkali jídelna. Šindele jim vrzaly pod nohama, ale měly by vydržet. Drží už po staletí. Horní hrana střechy byla tak vysoko, že člověku, který se tam vztyčil, sahala zeď sotva k ramenům.

„Nevadí,“ odtušil Stephen. „Vždyť jsi to slyšel. Bratr Gregor vstoupil do kláštera před třiceti lety. Tehdy se videokamery vyskytovaly nanejvýš ve sci-fi. A od té doby neměli žádný kontakt se zbytkem světa. Co myslíš, že mniši odpovědí, když se jich Kaun zeptá, kde je ta videokamera?“

„Kaun se zeptá tebe.“

„Já o žádné videokameře nevím.“

„Ale zatajil jsi dopis cestovatele v čase.“

Stephen nasadil přehnaně nevinný výraz, jako by ho nacvičoval. „Dopis? Cestovatel v čase? O čem to, pane, mluvíte? O tom nic nevím.“

„Neexistují žádné důkazy,“ přitakala Judita. „Dopis je zničený a nikdo nemůže dokázat, že ho Stephen někdy měl.“

„Existují fotografie.“

„Dá se dokázat, že ty fotky pocházejí z dopisu starého dva tisíce let, který navíc ležel v tom jistém hrobě?“

„Ale vloupal ses do Rockefellerova muzea,“ nedal se tak snadno odbýt Jehošua.

„Tak jest, slavný soude,“ přisvědčoval Stephen. „To se mi může vskutku klást za vinu, a v tomto bodě se také k vině přiznávám. Chtěl jsem si ještě jednou tajně prohlédnout nálezy z areálu 14, k nimž mně, přestože jsem je objevil, už nechtěli dovolit přístup.“

Odmlčeli se. Chvíli byl slyšet jen bručivý sbor mnichů, kteří se uchýlili k pobožnosti do malé kaple. Klášterní fortna byla opět zavřena na závoru, jako by to byla hotová věc, že Stephen, Judita a Jehošua zde zůstanou navěky.

„No ano,“ řekl posléze Jehošua. „A potom bychom mohli jednoduše odejít, ne?“

Bylo vedro. Strašné vedro a vzduch se ani nepohnul.

„Nejsem ještě přesvědčený, že kamera opravdu není tady,“ prohlásil Stephen. „Jedno je jisté – Kaun tenhle klášter obrátí naruby, úplně jinak, než bychom mohli my.“

Oblak prachu se stále více blížil, byl čím dál průsvitnější. Bylo to pět vozidel, pět malých tmavých bodů šinoucích se krokem přes poušť.

„Nepomyslels někdy na to,“ zeptal se pak Jehošua, „že mniši možná sami nevědí, že je kamera tady?“

Stephen přikývl, aniž spustil oči z pronásledovatelů. „Myslím na to pořád.“

Když bratři dokončili pobožnost a mlčky, husím pochodem vycházeli z nízkého portálu kaple, dorazili pronásledovatelé k úpatí hory, chvilku se radili, rozebrali si z otevřených zavazadlových prostorů cosi, co proklatě připomínalo ruční zbraně, a zahájili výstup.

„Ctihodný otče,“ zkoušel to Stephen ještě jednou u bratra Gregora, „pronásledovatelé, o nichž jsem předtím mluvil, nás našli. Blíží se stále víc. Hledají totéž co my, ale nechtějí se na to jenom podívat. Chtějí to mít.“

„Protože to, co hledají, zde není, nedostanou to,“ odvětil bratr Gregor.

„Věřte mi – tihle lidé tomu uvěří, teprve až obrátí každý kámen vašeho kláštera a nic nenajdou.“

Mnich si mladého Američana změřil nevlídným pohledem. Ve tváři mu zacukalo. „Vaše přítomnost v klášteře zjevně vyvolává vážné ohrožení našeho pokoje a našich meditací,“ konstatoval. „Je mi velmi líto, že vás o to musím poprosit, ale myslím, že bude lépe, když hned odejdete.“

„To bychom udělali ze srdce rádi, ale obávám se, že tím už neštěstí nezadržíme.“

„Co tím chcete říci?“

Stephen si hryzal spodní ret. „Oni sem přijdou. Je jedno, kam půjdeme a co uděláme my. Je mi to líto.“

Z velké dálky, skoro jako hlas vzdáleného orla, dolehl přes zeď výkřik. Byl to přízračný okamžik a tři návštěvníci viděli, jak se v mnichových očích objevil záblesk paniky. Tady žádní orli nejsou. Byl to lidský výkřik, sice nesrozumitelný, ale podle tónu šlo o povel, který měl dirigovat celou tlupu. Pronásledovatelé se blížili.

„Ale to je přece šílené,“ prohlásil Gregor. „Proč by měl někdo tak řádit při pátrání po předmětu, který patří do říše legend?“

Stephen se zhluboka nadechl. Toto je okamžik, v němž se vše definitivně rozhodne. Okamžik, v němž je třeba někoho získat. Teď… anebo nikdy.

„Máte pravdu,“ souhlasil a rozevřel dlaně v zapřísahavém gestu. „Bylo by to šílené. Ale teď mě prosím dobře poslouchejte. My víme – zdůrazňuji: víme –, že jistý člověk podnikl cestu časem, a to přibližně do roku, v němž Ježíš začal kázat. Ten člověk měl s sebou videokameru – to je něco podobného jako filmová kamera, jenže obrazy se tu ukládají na magnetický pásek, jako v magnetofonu –, a nafilmoval Ježíše Krista. Znovu opakuji: to není teorie, nýbrž skutečnost. Co nevíme určitě, je to, kde kamera i s těmi záběry zůstala.“

„Cestovat časem?“ Mnich nevěřícně zavrtěl hlavou. „Ale to přece nejde.“

„Stalo se to. Rád bych vám vyprávěl celý ten příběh, ale na to nemáme dost času. My jsme tady, protože jsme při svém bádání narazili na legendu o zrcadle, které uchovává Ježíšovu tvář. Myslíme si, že to zrcadlo je ve skutečnosti kamera, a myslíme si také, že kamera je uschována v tomto klášteře.“

Říci, že bratr Gregor tam stál, jako by do něj hrom uhodil, by byl téměř trestuhodně slabý výraz. Jeho obličej dostal popelavě bledou, nezdravou barvu, tváře, ještě před okamžikem zdravé a plné, teď zplihle visely, a dokonce i vlasy jako by náhle chtěly začít šedivět.

„Ale tento klášter,“ vyrazil ze sebe s námahou, „byl postaven teprve před šesti sty lety. Nemůže to tak být.“

„Kamera byla předtím ukryta na jiném místě a tehdy se dostala do rukou františkánů,“ tvrdil Stephen drze něco, co sám sice přesně nevěděl, ale dohadoval se, že to tak bude. Rukama naznačoval přibližné rozměry kamery. „Muselo by jít o hranatý předmět, který je asi takhle velký. Možná je nějak zabalený nebo zavřený ve větší skříňce.“

Pohled starého muže se roztěkal. „Kde by ten předmět měl být? Je přece snadné zjistit, že zde nic takového není.“

Stephen si vyměnil pohled s Jehošuou. „Původně jsme si mysleli, že kamera – tedy zrcadlo – se zde uctívá jako relikvie nebo svátost. Ale je také možné, že byla ukryta a vy už o tom nic nevíte.“

„Tady nic není,“ opakoval mnich a ukázal rukou ke kapli. „Prosím, můžete si prohlédnout oltář.“ Vypadal, jako by ho měl každou chvíli sklátit záchvat slabosti.

A Stephen sám pomalu začínal pochybovat, že je kamera zde. Možná už dávno neexistuje. To je přece nejpravděpodobnější. Anebo odpočívá stále ještě ve Zdi nářků. Nenechal se až příliš ochotně svést povídáním Jehošuova otce? Nepřišlo mu zrovna náramně vhod? Seděl sám a hladový v hotelovém pokoji, právě se dozvěděl, že člověk, kterého znal, náhle a nečekaně zemřel… Samozřejmě si dělal starosti i kvůli potápění. Celých třicet let se nenajde nikdo, kdo by se toho odvážil – to už je důvod k zamyšlení, když to chce zkusit zrovna potápěčský začátečník. Nebylo v takové situaci lehčí uvěřit náhle tomu, že kamera vůbec není na konci nebezpečného tunelu, nýbrž je bezpečně uložena ve slunném klášteře na hoře?

„Ano,“ přikývl Stephen zdvořile. „Díky. Velice rádi bychom si oltář alespoň krátce prohlédli.“

Mnich je přejel svým bludičkovitým pohledem, pak přikývl a nechal je stát. Nechal je stát a přistoupil ke svým bratřím ve víře, kteří se shromáždili před kostnicí jako vyplašené stádo.

„Neměli jsme sem jezdit,“ uvažoval Stephen sklíčeně. „Už sama naše přítomnost je přivede do neštěstí. Kaun se na ně vrhne jako sup.“ Nahlédl malým zděným otvorem do studně a uviděl asi ve dvou metrech světélkovat vodu. Patrně cisterna. To byla nejpozoruhodnější hádanka tohoto místa: jak mniši získávali dostatek vody.

Jehošuův pohled sklouzl na tři náhrobní kříže vedle kaple. „Ani někdo jako John Kaun si nemůže dělat, co chce.“

„Tím bych si nebyla tak jistá,“ varovala jeho sestra. Ukázala hlavou ke kostnici. „Myslíš, že tam vevnitř má každý svůj úmrtní list? Nikdo si nevšimne, když tam Kaunovi lidi ještě pár nebožtíků přidají.“

„Chceš mi nahnat strach,“ zamumlal Jehošua.

„Dobrá,“ odsekla Judita rozezleně. „Dobrá.“

Vstup do kaple byl kousek pod úrovní okolní půdy, šlo se k němu po několika hrubě otesaných schodech dolů. Vnitřní prostor byl holý a prázdný, možná kdysi vybílený, ale v průběhu let se lehce klenutý strop potáhl tlustou černou vrstvou sazí. Tvrzení, že mnichové nepoužívají oheň, neplatilo bez výjimky: na oltáři hořel malý plamínek, neobratně vykroužená hliněná olejová lampička. Uprostřed visel kříž, napravo a nalevo od něj stály květiny, jediná ozdoba.

Prozkoumali oltář, ale ten představoval pouze do hranolu přitesaný skalní blok, na němž ležel tenký přehoz. Kamera mohla být ukryta v bloku, ale stejně tak i v kterémkoli kameni celé klášterní zdi. Neměli nejmenší možnost to zjistit.

„Okay,“ prohlásil Stephen. „Slibuji tímto, že už nikdy nebudu vymýšlet neudržitelné teorie. Mohli jsme…“

Ozvala se rána jako prásknutí bičem a všichni sebou trhli. Následující ticho bylo jako výkřik. Tři páry vyděšených očí na sebe pohlédly.

„Ach shit…!“

Vyřítili se z kaple ven. Mniši pomalu, jako hypnotizovaní, ustupovali pozpátku od formy, ale nespouštěli z ní ani na okamžik oči. Další rána rozštípla klášterní ticho jako ohavná rána sekerou – a ze zadní strany fošnových dveří se rozlétly třísky.

Stephen cítil, jak v něm stoupá horká vlna strachu a vzteku. Tohle přesahovalo jeho nejhorší obavy. „Oni si prostě prostřílejí cestu,“ vyhrkl. „Vůbec se nezdržují mluvením!“

Začala palba dlouhými dávkami, sbor nejrůznějších střelných zbraní, které si unisono vzaly za cíl klášterní dveře. Staré dřevo, vysušené ve věčném pouštním horku, se tříštilo a praskalo, kladlo překvapivý odpor, ale okamžik, kdy se dveře rozpadnou na kusy a padnou dovnitř, se blížil.

„Bratr Gregor zmizel,“ zkonstatovala Judita.

Stephen se ohlédl. Opravdu, mnich nebyl mezi bratry, kteří se vystrašení krčili za stěny dormitoře. V krátkém hrozném okamžiku se mu zazdálo, že jej vidí ležet na jednom záhonku mrtvého, zasaženého odraženou kulkou, ale ne, byla to jen hromádka šedé zeminy. Mnich se asi schoval.

Nemohlo to už dlouho trvat. Jedna kulka rozbila ukotvení železného kruhu připevněného uprostřed dveří a pruh železa byl vymrštěn až do zahrady. V kakofonickém štěkání výstřelů bylo slyšet ojedinělé pokřiky, asi povely. Připravovali se ke zteči.

Potom skoro bez přechodu palba ustala.

Stephen zatajil dech, čekal na čertovinu, která bezpochyby přijde. Třeba odpálí dveře trhavinou.

Místo toho bylo v náhlém, po takovém hluku téměř tísnivém tichu zřetelně slyšet zvuk, který, jak si teď uvědomovali, už dlouhou dobu pomalu sílil, totiž hluboké, hrozivé hučení, jaké vydávají silné motory a které nejen sílilo, ale také se blížilo.

„To znám,“ zamumlala Judita, plná zlých předtuch. „Znám ten zvuk.“

A pak byl naráz tady, skokem se změnil v ohlušující rachot a nad jejich hlavami roztrhly nebe tři velké, tmavé stíny. Kolem dokola se zvedl vířící prach, vířily listy i větve.

Byly to tři vojenské vrtulníky v bojové formaci.

KAPITOLA 34

Kláštery. Kl. na hoře Nebó vykopal S. J. Saller z pověření kongregace Studium Biblicum Franciscanum. První mniši žili ve 4. stol. po Kr. v údolích kolem hory; velký klášterní komplex pochází z 5.-9. stol. Zvláštní zmínky zaslouží kostel s podlahovými mozaikami, ležícími v několika vrstvách nad sebou, a sýpka.

AVRAHAM STERN, LEXIKON BIBLICKÉ ARCHEOLOGIE

Stephen cítil, jak mu dolní čelist naprostým ohromením klesla, ale nemohl proti tomu nic dělat. Jako hypnotizovaný sledoval očima tři robustní, olivově temné vrtulníky, které jako velcí černí ptáci zase stoupaly výše, táhnouce za sebou šedou, páchnoucí vlečku spáleného kerosinu. Nasadily k širokému oblouku, který bezpochyby mířil zpátky ke klášteru.

Náhle se cítil maličký a bezmocný, jako myš, která koukne nahoru a vidí, jak se k ní šine parní válec. Co to tady uvedl do pohybu? Vrtulníky se rozdělily; bylo už vidět, jak se boční dveře odsouvají a za nimi čekají uniformovaní muži na vysazení.

Odtrhl od nich pohled a pokusil se uspořádat myšlenky. Byli to Kaunovi lidé? Nebo jim Kaun poslal na krk izraelskou armádu? Možná už někde čeká zavilý prokurátor s dlouhým, Kaunovými advokáty sestaveným seznamem obvinění.

I mniši, krčící se ve svých úkrytech, otočili k tomuto divadlu na nebi obličeje jako květy, jež řídí svou polohu podle postavení slunce. Jen jeden z nich nevzhlížel vzhůru, ale stále se díval ke kostnici, jako by se bál, že tam co nevidět bude ležet sám.

„Armáda. To je konec,“ řekla Judita, ale Stephen spíš tušil, co říká, než že to slyšel, neboť mluvila sama se sebou a vrtulníky se pomalu snášely na klášter a území před ním. Za okamžik nebude nikdo rozumět ani své vlastní samomluvě.

Ano, bezpochyby je konec. Stephenův pohled bloudil kolem. Uvidí to místo ještě někdy? Příští týdny nebo měsíce možná stráví ve vězeňské cele. Jeho otec si samozřejmě nenechá vzít, aby převzal jeho obhajobu, ale bude kvůli tomu muset přijet, spojit se s nějakým izraelským advokátem, a to všechno spolkne strašné peníze, patrně celé Stephenovo jmění, pokud to vůbec bude stačit. Ale je konec. Muži čekající ve vrtulnících – ještě malí a vysoko ve vzduchu, ale jako světlé skvrny se již daly rozeznat tváře, tito muži patří k armádě, která několikrát porazila na hlavu dvacetinásobnou přesilu arabských invazorů. Proti těmto mužům nemají nejmenší šanci.

Ten jeden mnich se stále ještě díval ke kostnici. Ne, ten výraz na jeho tváři nevyjadřuje strach. Ten člověk se nebojí. Spíš uvažuje, jestli by neměl v kostnici hledat útočiště.

Stephen zadržel dech, protože se ho zmocnilo obludné podezření.

„Judito!“ zařval ze všech sil do svištivých vibrací klesajících vrtulí. „Jehošuo!“

Měli jen tuto jedinou šanci. A vlastně bez rizika, protože jejich hra beztak skončila.

„Co je?“ křičela Judita zpátky.

„Myslím, že už vím, kam zmizel Gregor!“ zahulákal jí Stephen do ucha.

„Cože?“ Zavrtěla hlavou a ukázala si na uši. Hluk byl příliš silný. „Nerozumím ani slovo!“

Uchopil ji za ruku a zatahal za ni. „Pojďte!“ křičel a podporoval výzvu příslušnou gestikulací.

Když se rozběhl ke kostnici, vydali se za ním, Judita váhavě, Jehošua zmaten. Ale šli za ním. Závora na dveřích v tom rachotu vibrovala, jak ji zvedal. Judita pochopila, co má v plánu, a couvla.

„Pojď!“ vykřikl ještě jednou, popadl ji za ruku a táhl s sebou. Potom vtáhl do kostnice i Jehošuu a zavřel dveře. Okamžitě byla tma, ale hluk venku byl stále ohlušující.

Vyndal svou malou kapesní svítilnu, rozsvítil ji a nechal světelnou skvrnu klouzat po regálech s jejich strašidelným obsahem. Teď šlo o to, rychle najít to, co hledal, zatraceně rychle…

„Co chceš udělat?“ řval mu Jehošua do ucha. Podle jeho pohledu se dalo soudit, že se mu moc nedaří spatřovat v těch kostech kolem dokola čistě archeologické artefakty.

Stephen zavrtěl hlavou. To teď bylo příliš těžké vysvětlit. Sahal do regálů, šátral pod dřevěným pažením, strkal prsty do spár a děr po sucích. Jak by to sám vymyslel, kdyby tenkrát, ve čtrnáctém století, plánoval a prováděl takovou stavbu?

Ve čtrnáctém století.

Hodně dávno.

Známky opotřebování! Padl na kolena, jako posedlý hledal s nosem těsně nad prkennou podlahou, kapesní svítilnou ji centimetr po centimetru nasvěcoval šikmo ze strany, aby každý škrábanec a rýha vrhaly delší stín. A zvenčí burácely vrtulníky jako při konci světa.

„Tady!“ vykřikl, ale neslyšel ani sám sebe. Vtiskl svítilnu do ruky Jehošuovi, který ji, stále ještě nic nechápaje, uchopil. Regál na čelní stěně místnosti vydřel obloukovité rýhy do prken podlahy. Někde musela být závora, jednoduchá závora, kterou by dokázaly pohnout i revmatické prsty starého mnicha…

Člověk musel jenom sebrat odvahu sáhnout do hromady studených, hrůzu nahánějících hladkých prstových kůstek. Stephen se v nich chvíli přehraboval, až nahmatal páčku, za kterou zatáhl, a pak se dal regál otevřít jako skříňové dveře.

V témž okamžiku do morku kostí pronikající burácení vrtulníků trochu zesláblo. Všichni tři na sebe vyplašeně pohlédli.

„Přistáli před klášterem,“ zvolala Judita. „Teď snižují otáčky rotorů na pohotovostní startovní rychlost.“ Její hlas byl opět slyšet. Hluk měl stále ještě sílu rockového koncertu, ale ve srovnání s dřívějškem jim připadal skoro tichý.

Za regálem vedlo schodiště vytesané ve skále do temné, neodhadnutelné hloubky. Stephen si opět vzal svítilnu od Jehošuy a vykročil napřed. Ať se venku dělo cokoli, nesměli rozhodně ztrácet čas.

„Vzpomněl jsem si na to, když jsem viděl toho mnicha, jak se dívá směrem ke kostnici,“ vysvětloval Stephen. Judita šla za ním a Jehošua nahoře zase přitáhl regál na místo. Bylo slyšet, jak mechanismus zaklapl, a teď bylo skoro ticho. Slyšeli už jen neurčité dunění a hučení, a i to s každým krokem sláblo. „Vzpomněl jsem si, že tenhle klášter stavěli lidé, kteří celých třicet let razili půl míle štoly ve skále. Musely tu prostě být podzemní prostory – tajné podzemní prostory. A kde mohli vchod zakamuflovat líp než v místě plném kostí?“

„Myslíš, že se tu dole můžeme schovat, dokud nebude vzduch nahoře zase čistý?“ zeptal se Jehošua.

Stephen zavrtěl hlavou. „Ne. Myslím si, že někde tady dole musí být bratr Gregor a chtěl bych se dozvědět, co tu dělá.“

Schodiště brzy vyústilo do chodby připomínající katakomby a ta se větvila do dvou směrů. Stephen se zastavil, počkal, až Judita a Jehošua dojdou k němu, naznačil jim, aby byli potichu, a na okamžik zhasl svítilnu.

Zprava sem doléhal přízračný, ozvěnou násobený zvuk, jako by odkapávala voda do obrovského jícnu krápníkové jeskyně. Stephen slyšel bít vlastní srdce. „Napravo,“ zašeptal. Nad hlavami jim dusaly kroky, půda se lehce zachvívala. Co se tam nahoře, pro všechno na světě, děje? Stephen tu otázku zaplašil a posvítil do chodby.

Chodba se rozšiřovala do kruhové dutiny. Vzduch páchl vlhkostí a trouchnivěním a bylo tam neobyčejně chladno. Prst světla postupně odhaloval prastaré dřevěné trámky, kola, řetězy a háky a pak, uprostřed podlahy, prudce se svažující díru, do níž vedl řetěz a která se zdála být naplněná nedohlednou, mlžnou temnotou.

„Pozor,“ varovala Judita, když Stephen přistoupil k díře blíž a snažil se proniknout temnotu paprskem svítilny.

„To musí být studna,“ užasl Stephen. Posvítil si na mohutné kolo rumpálu v konstrukci nad studnou a snažil se odhadnout délku řetězu, který byl na něm navinut. „Neuvěřitelně hluboká studna, a vede přímo do srdce hory.“

Na protější straně byl v podlaze vysekán jakýsi odtok vedoucí úzkou štěrbinou dál, kde to tiše šplouchalo. Tady se zřejmě vytahovala voda nahoru a přelévala do cisterny, z níž se pak shora čerpala voda na zahradu a přípravu pokrmů.

Ale odkud se ta voda bere? Tady, uprostřed pouště?

„Pod Negevem,“ prohodil Jehošua, jako by mu četl myšlenky, „jsou obrovské zásoby vody z doby ledové. V té hoře musí být něco jako přírodní kanál k těm zásobám, to je jediné vysvětlení.“

„Ano,“ přisvědčil Stephen. „Při vší úctě k těm mnichům si nemyslím, že by vykopali i tuhle studnu. I jim muselo být jasné, že vrchol hory není to pravé místo na studnu.“

„Posviť sem.“ Jehošua klečel v závrať budící blízkosti zejícího černého jícnu a ohmatával půdu. „Tady. Trhlina. Pravděpodobně se táhne celou horou. Není vyloučeno, že se vytvořily výtlakové trubky, kterými je voda vytlačována do dosažitelné výšky.“ Zdálo se, jako by úplně zapomněl, že jsou pronásledováni a prchají. „Fascinující. Bylo by třeba prozkoumat, jestli…“

„Ano, jistě,“ přisvědčil Stephen netrpělivě. Svítil kolem dokola. Byl tu jen tento jediný kulatý prostor s imponující studnou a chodba, kterou přišli, představovala jediný přístup. To znamená, že jestliže se bratr Gregor skutečně ukrývá tady dole, musí být v chodbě, která vede od schodiště doleva.

Když se vraceli, slyšeli zvuky shora. Rychlé kroky, bouchání, jako by tam někdo bojoval. Ale byli by staří mniši schopni s někým bojovat, pokud by vůbec bojovat chtěli?

Minuli schodiště a pronikli do druhé chodby. Ta se zatáčela a trochu svažovala. Zvuky opět zmizely a obklopilo je stísňující ticho. Měli pocit, jako by sestupovali do klína země, do chladného, tichého Hádu, vytvořeného ale lidskou rukou.

Stephen se náhle zastavil, když do něj Judita narazila a už měla na jazyku zaklení, udělal „Pst!“ a zhasl svítilnu. Jakmile byla temnota kolem úplná, zadržel dech.

Jehošua oddechoval hlasitě, skoro poděšeně. Temnota totiž nebyla úplná. Zpředu, z neurčitelné dálky, se dal, spíš jako tušení než skutečný vjem, rozeznat sotva viditelný náznak světla.

V perleťově tónované temnotě si Stephen náhle uvědomil, jaký pocit v něm rostl od okamžiku, kdy sestoupili po schodech. Pocit, který se jako slabá, vytrvalá bolest vplížil mezi pohrudnici a hrudní koš a sílil, čím dál šli: prostý, obyčejný strach. Strach snažící se ho přimět, aby zastavil a vrátil se. Strach našeptávající mu neslyšitelným hlasem, že to, co tu podniká, je přece naprosto zbytečné, že by stejně dobře mohl jednoduše vystoupit nahoru a nechat se zatknout, že toho všeho má nechat, vždyť koneckonců udělal, co bylo v jeho silách, a nemá si co vyčítat. Že je naprosto zbytečné udělat byť jen jediný krok dál.

Stephen pomalu a zlehka vydechl a stejně zlehka zase vtáhl vzduch. Úplně tiše. To je zvláštní – něco se změnilo, posunulo v tom věčném, neřešitelném spletenci úzkostí, přání, tužeb a snah, který byl jeho vnitřním motorem. Ještě ve chvíli, kdy dorazili na úpatí klášterní hory, ho ovládal a poháněl velký strach: Co když něco přehlédl? Nedělá chybu? Nepředběhl ho John Kaun? Co když kameru nikdy neuvidí?

Teď měl strach najednou jinou tvář. A našeptával: Co když skutečně najde, co hledal?

Ozvalo se lupnutí, jak Stephen opět rozsvítil baterku.

Nemusili se vzájemně upozorňovat, aby se od této chvíle snažili našlapovat tak neslyšně, jak jen to bylo možné. Dál, co noha nohu mine, stále dál na území bázně, stále dál, strachu vstříc. Do hnilobného zápachu studny se postupně mísil těžký, exotický pach, něco jako kadidlo nebo myrha, něco připomínající katedrály a tisícihlasé chorály v chrámových lodích vzpínajících se k nebesům.

Kdosi polohlasně zpíval.

Ten zvuk projel Stephenovi celým tělem jako elektrický proud. Kdosi polohlasně zpíval cosi, co znělo jako podivně nemelodická píseň, hluboký, bručivý mužský bas pohroužený do niterného soustředění. Zpěv naplňoval vzduch tichou, ale tak neslýchaně intenzivní prezentností, až se posluchač obával, že ten, kdo jej vyluzuje, by zemřel úlekem, kdyby ho někdo v tomto okamžiku překvapil.

Tichý zpěv ustal ve chvíli, kdy dorazili k jeskyni.

Nebyla velká, sotva větší než prostora kolem studny, nahrubo vylámaná ve skále. A v prvním momentě to Stephenovi připomnělo nesčetné příběhy z arabských pohádek, v nichž je plno tajných, poklady překypujících klenotnic. Tři malé olejové lampičky hořely na obrovském oltáři, na kterém se vedle sebe hromadily zlaté kalichy, zlatě se třpytící svícny, mohutné kříže, velké ikony s překrásnými barvami a zlatým podkladem, rukopisné bible – to vše navršeno na bezpočtu malých i velkých, umělecky vázaných a tkaných kobercích, které pokrývaly také podlahu. Další ikony s výjevy ze života Ježíšova visely na stěnách nebo stály opřené o stěny, nádherná sbírka nedocenitelných uměleckých pokladů.

Na koberci před oltářem klečel a modlil se jediný muž: bratr Gregor.

Stáli tam mlčky, konsternováni neočekávaným pohledem na ohromující nádheru, a nevěděli, co mají udělat nebo říct.

Bratr Gregor ještě jednou sklonil hlavu, třikrát se pokřižoval, zvedl se s neohrabanými, těžkopádnými pohyby a otočil se k nim, jako by je očekával. Možná to bylo osvětlením, možná dal šerosvit vystoupit pravdě, která zůstávala za denního světla skrytá, ale Gregorova tvář byla zbrázděná hlubokými vráskami obav, s kterými vypadala nesmírně stará.

„Našli jste to,“ pronesl unaveným hlasem.

Stephen si musel odkašlat, než byl schopen odpovědět. Jazyk měl najednou tlustý a těžkopádný. „To? Co jsme našli?“

„Zrcadlo, které uchovává obraz Pána našeho,“ pravil starý mnich a ukázal rukou na malou skříňku uprostřed oltáře, celou pokrytou zlatem a ozdobami. „Toto je ono.“

Uri Liebermann držel sluchátko svého telefonu v ruce ještě nejméně pět minut po skončení hovoru, zíral na modrou tapetu před sebou a uvažoval, co by teď měl udělat. Pokud má vůbec něco dělat. Neboť příběh, který mu Petr Eisenhardt vyprávěl hektickými, v časové tísni překotnými větami, byl prostě příliš fantastický.

Vzpomněl si, jak se s německým spisovatelem kdysi seznámil náhodou při letu z Frankfurtu do Tel Avivu. Eisenhardt byl nenápadného zjevu, nezdravě bledý a poněkud korpulentní, hodně zaostával za lichotivou fotografií, kterou jeho nakladatelství používalo na záložkách knih a inzerátech. Chvíli si příjemně povídali a pak Eisenhardtovi předvedl své číslo s minipočítačem a digitální kamerou, s nímž rád dělal na lidi dojem – doposud se každý prominent, s nímž se při nějakém letu seznámil, právě kvůli tomu na něj rozpomněl, pokud se objevila potřeba tento kontakt obnovit, a tím byla věc pro Liebermanna prozatím uzavřena.

Ale spisovatel se ohlásil už následující den znovu a poprosil ho o laskavost, jakousi rešerši týkající se jednoho britského archeologa, který se už několik desetiletí potlouká po Izraeli. Dobrá, to byla rutinní záležitost. Vlastní práci samozřejmě udělal počítač. A proč ne, koneckonců mu ta malá zprávička s fotografií vynesla víc než jen pár šekelů do pokladny.

Jenže teď tohle. Prý volá z letiště, šeptal Němec do telefonu, a hlídají ho, ale právě svým hlídačům vyklouzl. „Dobrá,“ řekl Liebermann lakonicky a zapnul nahrávací pásku své hlasové schránky, „tak spusťte.“

Zatímco poslouchal, padala mu čelist stále níž, nakonec musel vypadat jako úplný debil. Šílená story! Cestovatel v čase… videokamera… americký multimilionář, co se honí za záběry, na kterých je Ježíš Kristus… a mladý student, který je o prsa před ním…

Absolutně mešuge!

Pravda, ten člověk je známý spisovatel sci-fi. Možná byl opilý. Nebo něco horšího. Ať tak, či tak, opatrnost je na místě.

Na druhé straně… Není Izrael země zázraků? A kde je kouř, může být i oheň. I když se všechny ty nesmysly vynechají, zbývá leccos, na co stojí za to se podívat zblízka. Liebermann položil sluchátko do vidlice tak opatrně, jako by se proměnilo v míšeňský porcelán, vrátil pásku zpátky a poslechl si všechno ještě jednou.

„Co je to za fantazii,“ bručel, zatímco si poznamenával několik hesel na blok vedle telefonního záznamníku. Jak to vypadá, jde v podstatě o archeologický nález, po němž pasou všelijací cizinci, možná s více než pochybnými prostředky, metodami a úmysly.

Archeologie však byla v Izraeli víc než věda o starověku. Nějaký nález při vykopávkách mohl legitimovat náboženská nebo politická přesvědčení – nebo jimi také otřást. V této končině, kde strany bojující o moc a vliv odvozují své nároky z událostí starých někdy několik tisíc let, je archeologie také politikou.

Proto Uri Liebermann otevřel malý černý zápisníček a začal podle něho vytáčet některá čísla. Telefonoval s ministerstvy, politiky a redaktory. Některé jeho hovory spustily kaskádu dalších telefonátů. Asi o dvacet minut později zazvonil Liebermannův vlastní telefon a jasný ženský hlas se ohlásil: „Sekretariát generála Jákova Nahona, spojím.“

Generál si dal celou historii vylíčit ještě jednou. „Podivný případ,“ zachrčel posléze. „Ať je to jak chce, dal jsem povel, aby vzlétly tři vrtulníky z pohotovostní jednotky Sinaj. Jak je ještě jednou to jméno, co jste říkal naposled?“

„Vádí Meršamon,“ odpověděl žurnalista. „Na západní straně tam má být klášter…“

„Správně, vzpomínám si. Prastarý klášter, pochází ještě ze středověku. Žije tam už jenom pár mnichů… Ale to je jedno, moje vrtulníky to tam dají do figury, pokud bude třeba.“

Uri Liebermann využil té příležitosti, aby naznačil, že by rád dostal povolení k exkluzivní reportáži o celém případu. Vždyť to vzešlo z jeho iniciativy, takže příslušná dohoda by se dala…

„Tento případ,“ rozhodl generál stručně, „byl tímto předán armádě, takže podléhá všeobecnému utajení. Pokud o tom chcete napsat reportáž, obraťte se na příslušného armádního cenzora. Přeji vám hezký den.“

Uri Liebermann počkal se svým přáním, dokud generál nezavěsil.

„Prosil jsem o osvícení,“ vysvětloval starý mnich, „o boží vedení. To, že jste sem našli cestu, je jako znamení…“

Podívali se jeden na druhého. Stephen se rozkašlal. Vůně olejových lampiček naplňovala prostor tak silně, že se z toho mohla někomu zatočit hlava. O čem ten člověk povídá? O jakém znamení? O jakém zrcadle? Tady je jen schránka přeplácaná zlatem, co ta má společného se zrcadlem… Ale jestli hledají videokameru, pak má schránka správné rozměry. Stephen náhle ucítil svědění v zátylku.

„Otče,“ pokusil se domluvit s mužem, který mu připadal jakoby ponořený do samomluvy, „tam nahoře přistály helikoptéry a před branami kláštera stojí lidé, kteří slídí po tomto zrcadle. Tady není zrcadlo v bezpečí…“ Kdyby jen sám věděl, co mají udělat! Ale jsou zde dole uvěznění a dřív nebo později je najdou. Totiž až některý z ostatních mnichů ten tajný úkryt prozradí.

„Zrcadlo je v našem držení už po staletí,“ drmolil bratr Gregor. „Říká se, že kdysi patřilo jednomu muži z Besary. A uchovalo tvář Ježíše, Pána našeho – ale obraz už dávno začal blednout. To je tragédie, to je veliká bolest, kterou trpí naše bratrstvo.“

„Blednout?“ zeptal se Stephen s velkým znepokojením. „Obraz bledne?“

Muž nevypadal, že by ho skutečně poslouchal. „Tak je psáno a takový je zvyk od doby, co jsme se rozešli s Římem: Zrcadlo se smí vyjmout z tabernáklu jen jednou za sto let a jen jeden z bratrstva uchovatelů je vyvolen, aby je spatřil jedním pohledem, a tento pohled trvá jen jedno oka mžiknutí. Na tuto dobu je mu dopřáno vidět Pána našeho – a zbytek svého života stráví tím, že podává svědectví o tom, co spatřil.“

Stephen si prohlížel zlatou schránku a v duchu proklínal muže, kteří je pronásledovali. Tohle byl správný okamžik jak se jediným rychlým hmatem zmocnit svátosti mnichů a bez okolků ji unést. Co by všichni ti staroši zmohli proti nim třem?

„Jednou za sto let?“ To znělo jako pohádka. „A kdy ten den zase nastane?“

„Oh, teprve asi za pětašedesát let,“ usmál se bratr Gregor shovívavě. Zřejmě si pomalu začínal uvědomovat jejich přítomnost a jakoby náhodou se přesunoval stále víc mezi ně a oltář, jako obránce. „Nikdo z nás se už toho nedožije a nikdo z nás nepohlédne do zrcadla.“

„Jak se určuje, kdo do něho smí pohlédnout?“

„Bratři zvolí jednoho ze svého středu. Většinou se určuje ten nejmladší – ten, který má před sebou ještě dlouhý život a může být dlouhou dobu světlem pro ostatní. Poznali jste bratra Felixe. Ten byl poslední, kdo spatřil Pána.“

Stephen měl pocit, že se ho zmocňuje stále větší omámení. Zíral na svátost, pak na mnicha, který stál se sepjatýma rukama na svém koberci a rovněž působil jako z jiného světa. „Bratr Felix?“ opakoval. „Ten je ale trochu divný, ne?“

„Zrcadlo ho proměnilo.“

„Proměnilo? Zrcadlo?“

Mnich zase sepjal ruce a díval se na ně očima, v nichž jako by se objevovalo cosi temného, černého, něco jako sražená krev. „Říká se,“ vysvětloval, „že kdo pohlédne do zrcadla, není už nikdy jako dřív. Ať tam spatří cokoliv, promění ho to navždy.“

Stephen musel myslet na otevřený, vlídný pohled starého mnicha. Byly to laskavé oči, které poznaly prastaré tajemství.

Kouř stoupající ze tří olejových lamp jako by se působením těchto slov začal stáčet do spirály. Stephen měl téměř nepřekonatelné nutkání utéct odtud, zalézt někam do kouta, kde by nic neviděl a neslyšel, dokud to všechno nepomine.

Existoval však jediný směr, kterým se dalo utéct, totiž po schodech nahoru… Uvědomil si ale, kdo tam nahoře je, a tato myšlenka ho znovu spojila se skutečným světem, s realitou, v níž pověsti a mýty jsou pouze příběhy a v níž se člověk může spolehnout na přírodovědná fakta. Vzpomněl si opět na dopis cestovatele časem, na jeden detail z něho, jehož význam se mu teď jako bleskem vyjevil.

„Regenerační efekt!“ Otočil se k Jehošuovi a Juditě. „V dopise byla řeč o tom, že se baterie po jisté době vždycky oživí a na chvíli zase dodávají proud. Přesně o to tady jde. Baterie jsou už strašně staré, ale po sto letech klidu se v nich nashromáždí právě tolik energie, aby stačily na pár vteřin napájet reprodukční mechanismus. To je ten pohled do zrcadla.“

Jehošua ohromeně přikývl. Judita svraštila čelo. „Ale páska by se přece musela předtím vrátit zpátky – pomocí jaké energie?“

„Systém MR je plně digitalizovaný, s libovolným přístupem,“ opravil ji Stephen. „Tam se nic nepřetáčí, data se odečítají z paměti. Jako v počítači.“ Obrátil se k mnichovi. „Otče, nikdy jsem vaše zrcadlo neviděl, ale vím, jak vypadá. Je to taková krabička, asi takhle veliká“ – naznačil dlaněmi přibližné rozměry, „a má takové kulaté kukátko, do kterého se musí dotyčný vyvolený podívat. Je to tak?“

Bratr Gregor překvapeně přisvědčil. „Ano.“

„Není to žádné zrcadlo – je to videokamera, jak jsem vám už říkal. Jsou v ní záběry Ježíše a jediný důvod, proč do ní můžete nahlédnout jen jednou za sto roků, je, že baterie jsou úplně vybité. Kdyby se nám podařilo kameru – tedy zrcadlo – dopravit odsud do nějaké slušně vybavené laboratoře, mohli bychom ty snímky zpřístupnit pro všechny. Je naprosto zbytečné čekat pokaždé sto let. Kdybychom měli novou sadu baterií, mohli bychom si záběry prohlížet kdykoli, a jak dlouho se nám zachce. To, co v tomto století viděl jen bratr Felix, by mohl vidět celý svět.“

Mnich se na něj zadíval. Na jeho tváři se zračil vnitřní zápas, probíhal v něm prastarý boj víry a poznání. „Celý svět?“ otázal se, propadaje se zpátky do autistického zpěvavého tónu jako před chvílí.

„Je to videokamera,“ naléhal na něj Stephen, aniž vlastně věděl, čeho tím chce dosáhnout. „Žádný zázrak.“ Vybavil si v duchu dny, které mají za sebou, všechny náhody a to, co zjistili, cestu časem, která se jakýmsi nepředstavitelným způsobem musela uskutečnit, a neochotně se poopravil: „No ano, v podstatě to je zázrak.“

„Celý svět…?“ Lesknoucí se oči se upíraly na tabernákl, zdálo se, že se v nich zrcadlí lesk zlata. „To znamená… i já…!“

Stephen přisvědčil, s knedlíkem v krku. Pomalu se začal obávat, aby mnichovi nepřeskočilo.

„Celý svět! Celý svět by se proměnil?“ Bratr Gregor se k nim otočil, ale přestože se přitom odvrátil od oltáře, podržely si jeho oči zlatý lesk. „Myslím, že už chápu. Myslím, že toto je hodina zkoušky, o které mluvilo proroctví. Naše bratrstvo uchovalo svátost přes temná staletí, neboť bylo řečeno, že přijde doba, kdy mocnosti světla a temnoty budou zápasit o držení svátosti, a až mocnosti světla v tomto boji zvítězí, přinese to spásu celému světu.“

Judita přistoupila k Stephenovi a pošeptala mu do ucha: „Co to všechno znamená? Stejně nemáme kam utéct.“

„Máme jedinou možnost, totiž najít pro kameru lepší skrýš a pak se vrátit, až to bláznění nahoře přejde,“ zasyčel Stephen. „A to se nám může podařit, jedině když nám on pomůže.“

„Ty!“ vykřikl náhle bratr Gregor a ukázal přitom nataženým ukazováčkem na Stephena tak prudce, že sebou všichni tři trhli. „Ty přeneseš svátost do bezpečí!“

„Jak prosím?“ vykoktal ohromený Stephen.

Ale mnich už přistoupil k činu. Otevřel zlatem zdobenou schránku a vyňal z ní předmět asi velikosti cihly, zabalený do bohatě zdobených tkanin a štol a převázaný zlatě protkávanými, zapečetěnými šňůrami. Odkudsi vytáhl kožený vak, jaký snad nosívali poutníci na poušti, opatřený dlouhými stuhami a šňůrami, aby se dal pevně přivázat na tělo. Opatrně do něj vložil svátost a pokynul Stephenovi, ať přistoupí blíž, aby mu mohl poklad upevnit na tělo.

„Ale my nemůžeme nikam utéct!“ protestoval Stephen, nechal však mnicha pokračovat. „Klášter je dávno obsazený.“

„Utečete studnou,“ řekl opat lakonicky. Zručně svazoval kožené řemeny, dokud vak se svátostí neseděl naprosto pevně na Stephenových prsou. „Pojďte.“

Spěšně vykročil napřed a oni šli za ním ven z jeskyně, chodbou kolem schodiště až ke kaverně s velkou studnou uprostřed. Mnich roztočil kolo rumpálu a mezitím jim podával telegrafické vysvětlení.

„Zakladatelé našeho řádu postavili klášter na tomto místě, protože je tu podzemní pramen, z něhož se napájí temné jezero hluboko pod námi. Od tohoto jezera prý až k úpatí hory vede úzká skalní trhlina, kterou rozšířili na tajnou únikovou chodbu.“ Z temného otvoru se vynořil velký dřevěný okov, vlhký, ale nebyla v něm voda. „Tou trhlinou musíte uprchnout a dopravit zrcadlo na místo, kde do něj bude moci nahlédnout svět.“

Po těchto slovech zajistil rumpál zarážkou. Stephen zíral s rostoucí nevolí na dřevěnou, jako káď objemnou nádobu visící na řetězu, který teď, navinutý na rumpál, nabyl úctyhodných rozměrů. Pochopil, že bratr Gregor po nich chce, aby se v tomto vědru nechali spustit do neznámé hlubiny.

„Jak je ta úniková chodba dlouhá?“ zeptal se.

„Nevím,“ přiznal mnich. „Nikdy jsem ji neviděl.“

Vteřinu stáli všichni mlčky. Nad nimi dupaly nohy a bylo zřetelně slyšet hlasy, i když se slovům nedalo rozumět. Náhle se katakombami rozlehla rána, jako když dřevo narazí na dřevo. Všichni sebou trhli. Muselo to být z kostnice. Nahoře už jim jsou na stopě, už jen pátrají, kudy dolů.

Stephen položil ruku na vak, v němž bylo to, co hledal. Bylo zvláštní, že přitom nic necítil. Připadal si s tím koženým rancem na prsou podivně, jako klokan, který nosí své mládě ve vaku. Ale nedostavoval se žádný triumf, žádné zadostiučinění. Možná všechno proběhlo prostě příliš rychle.

„Okay,“ prohlásil. „Jdu na to.“

„Stephene!“ varovala ho Judita. „Tys zešílel. To se chceš vážně nechat spustit do téhle studny?“

Pohlédl na ni, pak na bezednou černou díru v zemi. Měl pocit, jako by od počátku věděl, že ho jeho cesta zavede tam dolů. Poplácal kožený vak. „Našli jsme to,“ hlesl tiše. „My jsme to našli!“

„A co pak? I když tam opravdu vede chodba ven – co pak?“

„Snad se dostanu k našemu autu.“

„To je nesmysl!“ zašeptala, a znělo to jako výkřik.

Mnich se neklidně rozhlížel ze strany na stranu. Chodbami zaduněl další úder. „Musíš si pospíšit,“ naléhal. „Jinak bude pozdě.“

Stephen nastoupil do rozhoupaného okovu a chytil se pevně řetězu. Do hrdla mu stoupla úzkost, když se podíval dolů a uviděl temnou kulatou díru, černou tlamu, připravenou ho pohltit. Musel se přinutit, aby zase začal dýchat. A co když tam dole vůbec žádná chodba není? Pak budeš sedět na dně studny, která je bůhvíjak hluboká, a je s tebou konec! Nesmysl, řekl si, Jehošua a Judita zůstanou tady; v nejhorším případě se postarají, aby ho vytáhli ven. Ale co když se něco zadrhne, kdekoli cokoli zadrhne…? Dýchat. Pravidelně dýchat.

„Okay,“ zasípal a měl pocit, že má vykulené oči, že z nich křičí panika, ale nic proti tomu nezmohl. „Tak dělejte.“

Judita, která se na něj celou dobu dívala a hryzala si spodní ret, se náhle vzpamatovala, udělala krok vpřed a nastoupila k němu do okovu. „Jdu s tebou,“ oznámila mu. Chytla se křečovitě řetězu jako Stephen, který na ni nevěřícně pohlédl. Víčka se jí chvěla, svaly na tvářích jí vystoupily, jak svírala čelisti. „A teď, Jehošuo, dělej, nebo tu budou oni dřív než my dole!“

Dělej, nebo si to ještě rozmyslím!

Jehošua kývl, polkl a postavil se vedle starého mnicha k rumpálu. „Ken, beseder.“

„A ne abys nás nechal spadnout, slyšíš?“

Místo odpovědi klepla zarážka a oba náhle klesli kousek níž, až po kolena se ponořili do černé tmy. Poté už Jehošua s bratrem Gregorem kolo rumpálu zvládli a popouštěli řetěz v pravidelném rytmu. Okov sjížděl dolů, nezadržitelně. V poslední vteřině projelo Stephenem nutkání to celé zastavit, vyskočit ven, cokoli, jenom se nepropadat do tohoto bezedného jícnu! Ale už bylo pozdě. Okraj studny jim sahal po ramena, pak, po dalším otočení kola, v ní zmizeli. Naposled se podívali jeden druhému do očí a oba z nich vyčetli bázeň.

Jak je krásná! blesklo Stephenovi hlavou. Obraz Juditiny tváře pomalu mizel s tím, jak se propadali hlouběji a hlouběji do černoty. V příštím okamžiku ucítil, jak ho jednou rukou objala, ústy hledá jeho ústa a líbá ho, jako by bylo zpečetěno, že na dně šachty zahynou.

KAPITOLA 35

Přepadení kláštera se zúčastnili jak muži patřící k stálému bezpečnostnímu štábu Johna Kauna, tak pracovníci izraelských bezpečnostních firem, kteří byli původně najímáni na hlídání vykopávek. Když byla zahájena palba na bránu kláštera, Izraelci nejprve váhali, ale většina z nich se nakonec k palbě přidala. Lovecká horečka, která se celé skupiny zmocnila, je dohnala k tomu, že překročili hranice zákonnosti.

„KOVBOJKA V POUŠTI NEGEV“ OD URIHO LIEBERMANNA

Klouzali níž, stále níž, bez konce. Horní otvor studny byl už dávno jen sotva rozeznatelnou skvrnou v černočerné temnotě, která je zahalovala jako pohřební rubáš. Svírali křečovitě jeden druhého i řetěz, který při každém dalším posunu povážlivě skřípal a rachotil. Oba slyšeli dech toho druhého. Níž, níž, níž. Mezitím cítili v dlaních, jak se ten kus řetězu nad nimi začíná komíhat do stran, s každým metrem klesání silněji.

Ve vzduchu bylo stále silněji cítit vlhkost, vodu, a čím hlouběji se propadali do hory, tím víc se ochlazovalo. Stephen cítil, jak ho na tváři šimrá Juditina nepoddajná hříva, vnímal, jak voní horkem, pískem a lehkým parfémem i něčím, co nedovedl identifikovat. Stále ještě nechápal, proč šla s ním. Nechápal ani to, proč do toho šel on sám.

Zadržel dech a natáhl ruku. Judita sebou trhla, když ji pustil, a roztřeseným hlasem se zeptala: „Co to děláš?!“ Nahmatal vlhký, hrubě opracovaný kámen, všude kolem nich, ani ne dvě pídě od jejich ramen. Bylo k neuvěření, že při klesání ani jednou nenarazili do stěn. Celé to podzemí bylo k neuvěření.

Řetěz vibroval stále silněji a teď se daleko z výšky ozvalo zaskřípění, které nemohli přeslechnout ani útočníci na povrchu. Jak hluboko už můžou být? Stephen měl dojem, že je to nejméně půl míle, ale jistě se mýlí. Jak vysoká jen byla hora tam zvenku? Snažil se vzpomenout, ale připadalo mu, že se po tom suťovém úbočí plahočili kdysi v nějakém jiném životě.

Ten skřípot…! Musel přece pronásledovatele zalarmovat. Určitě každým okamžikem začnou slézat po schodech dolů, a co pak? Hlavou se mu honily divoké obrazy, jak vetřelci přeruší Jehošuu s mnichem v práci. Jak je oba odtrhávají od rumpálu a okov s ním a Juditou se neovládané řítí dolů. Jak někdo zasune zarážku a oni tu zůstanou viset, hodiny nebo dny nebo navždy.

Ne, vytáhnou je. Určitě je vytáhnou nahoru, až jim Jehošua vysvětlí, že Stephen má kameru. Tohle si stále opakoval, ale buňky jeho těla tomu nechtěly uvěřit. A stále ještě klesali.

Pak někdy, když už panika dávno pominula a vystřídala ji málem nuda, když už byl ochoten uvěřit, že budou po zbytek života klesat níž a níž, se náhle prostor kolem nich změnil. I když pořád byla tma, zmizel pocit, že vězí v úzké rouře, a ustoupil pocitu, že se nacházejí ve velkém prostoru. Znělo to, jako by se propadali střechou nějaké katedrály.

„Zkusím rozsvítit,“ zašeptal Stephen a od dost vzdálených stěn se vrátila dutá ozvěna jeho slov. Zalovil po kapesní svítilně, rozsvítil ji a paprskem přejel kolem dokola. Bylo to doslova žalostné světlo a vpíjelo se hned do černých stěn skalní kaverny, která se kolem nich rozkládala.

„Ale ksakru!“ zaklel Stephen.

„Co se děje?“ zeptala se Judita.

„Koukej tamhle!“ Hekticky těkající světelný paprsek vytrhl z temnoty úzký skalní výstupek, který byl bezpochyby vysekán uměle a čněl minimálně pět metrů nad pableskující propastně černou hladinou podzemního jezera. Od středu té terasy byla do skalní stěny, trychtýřovitě se nahoru zužující, zapuštěna řada železných kruhů, z nichž první dva shora již minuli. Další byl od nich vzdálen již nejméně dva metry, a kdyby se jim nepodařilo zachytit ani na něm, klesli by až na střed jezera a kamenný ochoz, od něhož, pokud vůbec odněkud, vedla cesta ven, by byl od nich vzdálen dobrých dvacet metrů, navíc pět metrů výš – tudíž nedosažitelný. „Honem, musíme ten krám rozhoupat!“

„Věděla jsem, že budu litovat,“ vyhrkla Judita, ale hned zabrala do rytmu.

Velký dřevěný okov se váhavě začal houpat jako nějaká obrovská, podivná dětská houpačka, jen pomaleji, mnohem pomaleji – zatímco neúprosně klesali stále níž.

„Stát!“ zakřičel Stephen. „Zastavte!“

Nahoře ho neslyšeli. Pravděpodobně jim už umdlévaly ruce; zdálo se dokonce, že sjíždějí rychleji než předtím.

„Krucinál…“ Stephen si strčil baterku do náprsní kapsy a natáhl se až po konečky prstů, aby dosáhl na ten proklatý kruh visící nehnutě na skále, dostal se k němu na centimetry, pak se jejich kyvadlo začalo vracet. A klouzalo níž. „Zaber!“ Musejí dosáhnout na některý kruh a pak i s okovem ručkovat od kruhu ke kruhu, aby nakonec přistáli na skalní terase. Zapomnělo se na tenhle detail už dávno, nebo je jen bratr Gregor opomněl na něj upozornit? „Ještě zaber, víc!“

Houpali ze všech sil. Třetí kruh se mezitím dostal příliš vysoko, aby na něj ještě mohli dosáhnout, poslední nadějí byl čtvrtý. Jenže ten byl od nich ještě dál, naprosto nedosažitelný. A stále ještě klesali. Museli by ho zachytit během příštích dvou zhoupnutí, jinak bylo i po této šanci.

První zhoupnutí, s velkým rozkmitem. Stephen natáhl ruku, jako by si chtěl vytrhnout paži z ramene, na okamžik ucítil studený kov na špičkách prstů. „Skoro! Příště ho mám!“

Judita napjala všechny síly, jako by šlo o to dostat na pouťové houpačce lodičku v rekordním čase do úplné otáčky. Avšak doba kmihu závisí jedině na délce kyvadla a řetěz, na kterém se kývali, už byl neuvěřitelně dlouhý. Zdálo se jim, že trvá minuty, než dosáhli protějšího bodu obratu, a pak ještě jednou nekonečná doba v opačném směru.

Stephen opět natáhl ruku. Každá buňka jeho těla jako by věděla, že teď jde o hodně. Skalní stěna klouzala blíž, takřka graciézně. Železný kruh se matně leskl na černém kameni. Prsty se vystrčily dopředu, jako by v nejhorším případě mohly o kýžené centimetry poporůst.

„Ano!“ Má ho! Měl ho zaháknutý na ukazováčku a prostředníčku a zařval, když mu vracející se kyvadlo chtělo vyrvat paži z kloubu.

Před očima se mu roztančily hvězdičky a skutečně se zdálo, jako by se mu v paži i ruce něco trhalo, ale podařilo se mu, s nelidským stenem, vpravit další prsty do tlustého kruhu a pořádně ho sevřít.

„Máš ho!“ vykřikla Judita. Viseli teď šikmo u skalní stěny a značná část váhy jich obou i dřevěné bečky, v níž stáli, trhala Stephenovu ruku. Judita se provlékla kolem řetězu a ve snaze ulehčit mu břemeno, sáhla také po kruhu.

Trhnutí. Okov klesl níž. Stephen svíral kruh, jako by na něj měl ruku přivařenou.

„Chyť další!“ zasupěl.

„Okay.“ Natáhla ruku dolů.

V tom okamžiku něco zaskřípalo. Byl to tichý, ale hrozivý zvuk. A nepřeslechnutelný.

„To se mi jenom zdá…,“ zamumlal Stephen. Kruh. Zdrojem skřípání byl kruh v jeho ruce. Nepohnul se také? Ne. Určitě ne. „Chyť další kruh!“ vyrazil přiškrceně. „Rychle!“

„Ještě nejsme dost hluboko!“

Zase to zaskřípalo, tentokrát hlasitěji, ošklivěji. A kruh se pohnul.

„Zatraceně!“

Trn uchycení železného kruhu, zkorodovaný po staletích ve vlhkém vzduchu, povolil s dalším, ještě ošklivějším zaskřípěním, vyklouzl ze skály, do níž bylo zaražený, a rozpadl se na rezavý prach. Jen s námahou se jim podařilo udržet se v okovu, když se kyvadlo s nimi zhouplo zpátky. Současně přišel další posun dolů, který by potřebovali o tři vteřiny dřív, a pak ještě jeden, který je definitivně vzdálil z dosahu úchytných kruhů.

Drželi se řetězu a dalšími zhupy klesali s dřevěnou bečkou pomalu níž, k černé, nehybné hladině. Stephen zamířil světelný kužel baterky, která z kapsy jeho košile svítila vzhůru, na železný kruh a prohlížel si ho.

„Asi jsou všechny stejné,“ zauvažoval. „Prorezavělé skrz naskrz. To jsme si vlastně mohli myslet.“

„Co teď budeme dělat?“ zeptala se Judita a úzkostlivě se zadívala dolů.

„Nemám ponětí.“ Pohlédl také dolů. Hladina podzemního jezera vypadala jako černé, bezedné bláto, ne jako voda. A blížili se jí stále víc. Byla to jistě voda, ale tak studená, že by po pár minutách zmrzli, kdyby do ní padli. Nehledě na to, že tam nebylo místo, k němuž by mohli doplavat a zachránit se. Opět vytáhl svítilnu a zamířil ji na vzdálený okraj jezera. Skutečně, všude hladká skála.

„Nahoře musejí zastavit ten řetěz,“ řekl posléze. „Pokusme se o to. Když budeme oba najednou ze všech sil křičet, třeba nás uslyší.“

„Dobrá.“

„Tak na tři. Ráz – dva“

Rozkřičeli se současně, co jim plíce stačily, až se skalní kaverna jen otřásala. Stephen skoro očekával, že se uvolní kamínky a začnou se sypat do vody, ale nic se nestalo. Jedinou odpovědí bylo, že je spustili opět o několik decimetrů níž. Mezitím už viseli níž než skalní terasa, na kterou se měli dostat. Situace začínala být kritická.

Moment. Terasa…

„Musíme se zhoupnout přímo k tomu výstupku!“ zvolala Judita, kterou v témž okamžiku napadla stejná myšlenka. „To je jediná možnost.“

Ráznými společnými záběry dostali dřevěné vědro opět do kyvadlového pohybu. Konečně to vypadá dobře. Zvládnou to, jasně.

„Musíme tam přeskočit!“ křikl Stephen. Na hladce vysekané terase nebylo vidět nic, za co by se dalo zachytit. „Ty první!“

„Ne, ty!“ protestovala Judita. „Ty máš kameru.“

„Kašli na kameru! Skoč první! Pozor…“

Vědro dosáhlo krajního bodu, těsně nad plošinkou. „Teď!“

Judita skočila, zřejmě bez úhony dopadla na všechny čtyři, a byla v bezpečí.

Kyvadlo se zvolna vydalo na zpáteční cestu. Stephen si posunul ranec s kamerou pod podpaždím na záda. Pro jistotu. Přitom se znepokojeně podíval nahoru na řetěz, kterého se držel druhou rukou. Když Judita vyskočila, ucítil v řetězu trhnutí – jiné než při dosavadních posunech dolů. Znepokojující jiným způsobem.

Pomalý vyhlídkový let temnou katedrálou, jejíž podlahou byla vodní hladina, se zdál nekonečný. Stephen zadržel dech. Řetěz se začínal v jeho ruce chvět tuze nezdravě. To nebylo dobré. Byl si jistý, že to není dobře.

Zpáteční cesta. Když se terasa blížila, řetěz začal sténat. Judita už tam stála, čekala na něho. Stephen se připravil.

Řetěz se přetrhl o zlomek vteřiny dřív, než skočil, právě včas, aby mu pod nohou podtrhl pevný bod k odrazu. Stephen vykřikl, sáhl do prázdna a v příštím okamžiku narazil hrudí na něco tvrdého, málem jako beranidlo, co mu vyrazilo dech. Neviděl, co to je, protože jeho svítilna náhle zmizela a všechno kolem se ponořilo do hluboké noci, ale bolelo to, klouzal, to bylo zlé, jeho prsty, divoce šátrající kolem, nenacházely nic, za co by se mohly zachytit. Visel nad propastí a klouzal.

Tu ho chytila čísi ruka, přímo ocelová ruka, popadla ho za zápěstí a byla zřejmě rozhodnutá už ho nikdy víc nepustit. Judita. Neuvěřitelné, jakou sílu má. Stále ještě nemohl popadnout dech, proto nemohl nic říct, nemohl vykřiknout, dokonce ani zasténat.

Za ním dopadla dřevěná bečka se zaduněním na hladinu jezera. Příslovečný slabý článek, který způsobil přetržení řetězu, se musel nacházet dost vysoko, protože ohlušující řinčení padajícího železa nebralo konce. Stephen visel na skalní hraně, lapal po dechu, zatímco za ním a nad ním to řinčelo a třískalo, jako by praskala báň nebeská. Druhá ruka ho chňapla za košili a zaťala se mu do paže. Stephen se snažil vyšvihnout nohou na římsu, jejíž hrana musela být někde ve tmě vedle něho. Ve filmech to vždycky vypadalo tak snadné, ale on potřeboval pět pokusů. Potom se mu, s Juditinou pomocí, konečně povedlo převalit se do bezpečí plošiny – právě v okamžiku, kdy konec řetězu dopadl s posledním plácnutím do vody, potopil se a zavládlo ticho.

Ohmatal kožený vak na zádech. Obsah se mu zdál nedotčený. Pak se posadil a šátral kolem sebe, kde končí římsa. Baterka spadla do vody a světélkovala teď v jezerní hlubině jako malé žluté oko nějaké příšery.

„Doufejme, že ta tajná chodba skutečně existuje,“ pronesl Stephen, jakmile se mu vrátil dech. Jeho hrudní koš byl určitě jedna velká modřina; cítil se jako po pořádné rvačce.

„Existuje,“ ujistila ho Judita. Stále ještě ho tiskla k sobě, jako by se obávala, že by se bez ní zase zřítil. „Sedíme přímo před ní.“

„Dobrá.“ Chvíli přemýšlel, jestli je tu ještě třeba něco udělat. Asi ne. Jejich veškerá výbava pozůstávala z jednoho mobilu, který, když sáhl do kapsy, působil na omak dost nakřápnutě, a oblečení, které měli na sobě. A venku je čeká poušť – vskutku báječné. „Takže budeme doufat, že opravdu vede ven.“

Chodba vedla opravdu ven. Byla tak dlouhá, že se nemohli zbavit dojmu, že nakonec vylezou v Jordánsku, ale možná to bylo tím, že tápali vpřed v naprosté tmě, krok za krokem. Bylo to děsivé. Každou chvíli se v úleku zastavili, když někde něco zašustilo, zasyčelo, nebo se ozývaly jakési zvláštní zvuky. Byla místa, kde sáhli na cosi měkkého, vlhkého nebo lezoucího, tu s výkřikem uskočili zpátky. Mnohokrát praštili hlavou na vyčnívající kámen, klopýtali přes neočekávané díry v zemi nebo naráželi holení na tvrdé překážky. Ale chodba vedla stále dál, občas podivně kličkovala, a od jisté chvíle začínal být vzduch teplejší a páchnul jinak.

Postupně, bez zjevného přechodu, se do jejich vjemů začalo vracet i světlo. Nejdřív jako příšeří, v němž nemohli rozeznat, odkud světlo přichází, nebo jestli skutečně vidí, co vidí. Ale něco viděli. Posléze se z difuzního šera vylupovaly stíny, viděli opět vlastní ruce, jak ohmatávají zvrásněnou skálu, a nakonec, za jednou z posledních zatáček, spatřili vpředu přímo oslepující světlou díru: východ.

Hned za otvorem, který vypadal znepokojivě malý, ležel stočený dlouhý tenký had. Stephen se snažil zaplašit myšlenku na to, kolik podobně nebezpečných zvířat při svém tápání tmou nevědomky minuli. Několikrát silně zadupal, až si jich had všiml, zvedl hlavu a s rozkmitaným jazýčkem jim nedůvěřivě hleděl vstříc. Stephen mával rukama, házel po něm kamínky a hrsti písku, až had konečně uznal, že bude lepší, když se dá na ústup.

Východ byl úzký jako liščí díra; Stephen musel ranec s kamerou strkat před sebou, aby se otvorem vůbec protáhl. Venku ho jako rána kladivem zasáhlo nemilosrdné horko, musel si na chvíli sednout vedle díry, protože se mu pořádně zatočila hlava. Pomohl Juditě vylézt ven a pak oba seděli, popadali dech, nic neříkali a jen se rozhlíželi kolem sebe.

Tichá prázdnota, jež se před nimi rozprostírala, Stephena děsila. Potřeboval chvíli, aby pochopil proč: předtím, než dorazili ke klášteru, se orientovali podle silnic, cest, nebo alespoň stop. Existovala nějaká struktura. Nyní tu ale bylo jen samé kamení, suť, všude, kam oko dohlédlo, šedočerná, písečná jednotvárnost, bez cest a jakéhokoli označení.

Vnímali to oba stejně. Poznal to z tónu, kterým se Judita tiše zeptala: „A teď? Kam půjdeme?“

Právě. Tak zněla otázka.

K zešílení jasný ohnivý kotouč slunce visel těsně nad obzorem. Tam byl tedy západ. Tím směrem leželo Středozemní moře. Egypt a Sinaj zase tímto. Slunce vzápětí zajde, již teď dělalo jeho světlo dlouhé, bizarní stíny. Vál trvalý, rovnoměrný vítr, který jim bez ustání zasypával kůži zrnky písku.

„Dal bych dost za to, kdybychom měli mapu,“ prohodil Stephen, když si opět přivazoval kožený vak na tělo, tentokrát už ne tak pevně.

Judita se zamyslela. „Já jsem se na ni podívala dost důkladně. Ale nazpaměť jsem se ji taky nenaučila.“ Její pohled se stočil směrem k slunci. „Podél hranice se Sinajem vede silnice. To je ta v postatě rovná linie od Středozemního moře k severnímu konci Rudého moře. Když se na ni dostaneme…“

„Jak je to daleko?“

„Dvacet třicet kilometrů? Tak nějak, řekla bych.“

„Hm.“ Stephen zvažoval svůj vlastní pocit vyčerpanosti, který vyvolávalo už to, že zde jen tak sedí. Silnice, to znamená, že tam někdy přejede auto. „To zní, jako by se to mělo dát zvládnout.“ Naprostá šílenost, tak to zní. Pod ohnivým kotoučem, visícím jako kus žhavého železa nízko nad obzorem, se daly vytušit horské hřbety a rokliny. Dvacet kilometrů vzdušnou čarou, to znamená pravděpodobně mnohonásobně delší, několikadenní usilovný pochod. A oni nemají ani vodu.

Vstal a obhlížel bližší okolí, všechny ty kameny, trhliny v půdě a písečné potoky, které dohromady působily asi tak vlídně jako měsíční krajina. Neměli by se přece jen pokusit dostat k autu…?

V tom okamžiku zaslechl ten zvuk. Zdálo se, jako by vycházel odevšad a odnikud, a trvalo dlouhou úzkostnou vteřinu, než identifikoval, co to je.

Startující vrtulníky!

Judita se rovněž vymrštila. Jestliže vrtulníky startují, může to znamenat i tu nejhorší variantu, totiž že jejich pronásledovatelé už něco vědí. Že je vyrazili hledat. K čertu, jako by útěk přes poušť nebyl už tak dost zlý!

„Musíme se schovat,“ řekl Stephen a rozhlédl se. Tak pozdě večer už bylo všude dost stínu. Trhlina ve skále nebo jeskyně by byla ještě lepší, pro případ, že by na palubě měli přístroj s infračerveným světlem, i když Stephen o takových přístrojích věděl jen tolik, co se člověk dozvěděl z filmů. Třeba fungují jen v noci.

„Můžeme zpátky do jeskyně,“ pronesla Judita bezbarvým hlasem. Zřejmě se jí tam moc nechtělo.

„Jestli je v klášteře někde plán té tajné chodby, pak bychom tam byli v pasti.“

Hluk zesílil a již se jeden vrtulník vynořil za horou, velký, černý a hrozivý. Vypadalo to skutečně na pátrací akci.

Stephen ukázal na tmavou, stinnou prohlubeň kousek od nich. „Tam!“

„Ne přes písek!“ zadržela ho náhle Judita, když už chtěl vyrazit. „Stopy na písku se dají ze vzduchu výborně rozeznat. Tudy, po skalnaté půdě.“

Vyrazila, Stephen ji následoval a pokoušel se došlapovat co nejpřesněji vždy na stejné místo jako ona. Vzápětí mu na těle vyrazil pot, řinul se mu tlustými čůrky po zádech a prsou. Nebyl v nejlepší kondici.

Letmo se ohlédl. Projelo jím zděšení, když to chvíli vypadalo, že je vrtulník objevil a nalétává na ně. Ale byla to jen náhoda; hned nato se velký tmavý pták stočil jiným směrem. Stephen doběhl do prohlubně ležící ve stínu většího skaliska, kde na něj Judita již čekala. Prudce oddechovali dívali se k hoře, na níž stál klášter.

Pátrací akce se zúčastnily dva vrtulníky. Oblétávaly bezprostřední okolí kláštera jako dva rozzuření černí sršni a jejich manévry působily těžko vysvětlitelným nerozhodným dojmem. Jako by v podstatě nevěřily, že někoho najdou. Jako by jenom cítily povinnost pokusit se o to, aby jim později nemohl nikdo nic vyčítat.

Stephen vrtěl hlavou. Z jeho perspektivy to vypadalo tak neskutečně. Vlastně spíš tak, jako by sledoval nějakou bondovku na zvlášť velkém plátně.

Ve zvlášť dobře vytopeném kině.

„Co by se dalo předpokládat,“ zauvažoval nahlas, „kam by zamířil uprchlík, který by odsud utíkal přes poušť?“

Judita se na chvíli zamyslela. Z tohoto hlediska o tom zřejmě ještě neuvažovala. „Asi by se čekalo, že by se snažil přejít poušť nejkratší cestou.“

„A co to znamená v našem případě?“

„Dát se cestou, kterou jsme sem přijeli autem.“

Stephen jen povytáhl obočí. Tou cestou přijeli i Kaunovi lidé, a v daném okamžiku by se po ní vydali i v opačném směru. Jednoduše řečeno: tato cesta je předem vyloučená.

„Anebo se pokusit dojít nejkratší cestou k sinajské silnici,“ dodala Judita. „Na západ.“

„Ano.“ Stephen si povzdechl. To všechno by vedlo k důsledkům, které se mu vůbec nelíbily. „To by čekal každý.“

Dívali se, jak slunce zapadá. Trvalo to jen pár minut: od okamžiku, kdy se slunce dotklo hřebenů hor, k okamžiku, kdy za nimi zmizelo. Něco jako smrákání zřejmě tady v poušti neexistovalo: v mžiku byla tma. A chladněji, protože už člověka nespalovaly přímé sluneční paprsky. Stephen si sáhl na tvář. Trochu ho svědila. Když si šel doma zaplavat, obvykle si na chvilku lehával pod horské slunce. Když se pak ultrafialové zářivky po nastavené době vypnuly, míval podobný pocit.

Vítr ustal téměř současně se západem slunce. Vzduch byl ještě teplý, bylo pořád cítit horko, které kameny během dne absorbovaly a nyní zase vyzařovaly, ale bylo skoro příjemně. Objevily se hvězdy, postupně zaplňovaly nebe marnotratnou nádherou, jaká se v obydlených končinách nevidí. Srpek přibývajícího měsíce uprostřed nich rozléval měkké pohádkové světlo.

Noc. Využijí noci k pochodu!

Vrtulníky vzdaly další pátrání. Zapnuly reflektory, ale bylo zřejmé, že letí zpátky ke klášteru.

„Půjdeme na jih,“ rozhodl Stephen.

„Nevíš, co mluvíš. Tohle je Negev. Poušť se vším všudy!“

„Vidíš tamhle tu hezkou hvězdu? Půjdeme za ní.“

Horko nahromaděné v kamenech a půdě nevystačilo na celou noc. Po jisté době přestalo být teplo a o něco později už bylo chladno. Navíc je začaly bolet nohy, svaly, každá buňka těla. Jejich těla volala po odpočinku, po spánku.

A po vodě. Žízeň začala být povážlivá.

Našli úzkou mezeru mezi dvěma skalisky, která ještě vyzařovala příjemné teplo a která věčný vítr vyhladil do oblých tvarů jako dva obrovské oblázky. Bylo to blaho, že mohli zase sedět, i když jen na kameni. Měsíc je zaléval chladným, bledým světlem a obloha posetá hvězdami vydávala třpyt jako kolekce diamantů největšího klenotníka vesmíru.

Judita zvrátila hlavu dozadu, až na skálu, o niž se opírala, a hleděla vzhůru. „Každé světélko je slunce jako to naše,“ pronesla po chvíli tiše, „a možná taky praží na nějakou poušť. Kdoví, kdo tam po ní právě putuje.“

Stephen rozvázal kožený vak a vyňal měkce zavinutý balíček. Zamyšleně ho potěžkával v ruce. Byl neuvěřitelně lehký. Určitě méně než deset deka. Neztratil během té doby na váze? „Myslím, že se teď musím podívat, co je vevnitř,“ řekl.

„Cože?“ Judita prudce napřímila hlavu.

„Nakonec se tu vlečeme jenom s pár kostmi,“ zasýčkoval Stephen a začal opatrně balíček rozvazovat.

Když rozmotal zlatem protkávané šňůry, pustil se do rozbalování vyšívaných brokátových roušek. Na některých místech byly sešity několika stehy; tyto nitě jednoduše roztrhal. Pod rukama mu rostl překvapivý štůček měkké tkaniny, který se dal tímto způsobem odmotat.

Stephen se snažil představit si, jak asi probíhaly obřady, při nichž mniši jednou za sto let svou relikvii rozbalovali a zbavovali ochranných vrstev, aby se jeden z nich, ten vyvolený, mohl na okamžik podívat do okuláru hledáčku. Jistě se celé dni postili, celé noci modlili, jistě vyvinuli nádherný rituál předepisující do detailu každý jednotlivý pohyb ruky. Pravděpodobně měl i způsob, jak byly roušky jedna na druhou skládány a sešívány, výsostně symbolický význam. A on tu jen tak sedí a strhává vrstvu za vrstvou.

Pod brokátem se objevilo něco, co vypadalo jako pytlovina a bylo slepeno jakousi nepříjemně páchnoucí, pryskyřičnou hmotou. Bez pomůcek se to nedalo odstranit. Hmatal rukou kolem sebe a našel kámen s ostrými hranami, kterým se mu podařilo hmotu seškrabat.

„Pěkná piplačka, co?“ poznamenala Judita.

„To teda je. Možná proto to rozbalovali jen jednou za sto roků.“

Prohlíželi si balíček, který se v Stephenových rukou stále zmenšoval. „A v tom že má být celá videokamera?“

„Člověk by nevěřil, viď?“ odpověděl Stephen. Sám si tu otázku kladl už několik minut. Přístroj by se musel vlastně dát už dávno rozeznat, a teď by se měly rýsovat úplně jiné tvary, pomyslel si, když si vzpomněl na obrázek MR-01, který svého času viděl v internetu.

Pomalu se mu začaly lepit prsty. A musel dávat pozor, aby nepropadl hektickému spěchu a něco přitom nepoškodil. Otíral si prsty jedné ruky o skálu, zatímco v druhé ruce držel tu divnou svátost. Jen klid. Máme teď všechen čas světa.

Čas. Všechno se točí kolem tohoto tajuplného pojmu. Kamera už přečkala ve skrýších dvě tisíciletí, ale vlastně ještě nebyla vyrobena. Co by se stalo, kdyby s touto kamerou vystoupili na veřejnost, s přístrojem až po okraj plným techniky, která se právě teď vyvíjí v nějaké japonské laboratoři?

Čas. Všechno je promíchané.

Co když to vůbec není kamera? Stephen se tu myšlenku snažil zaplašit.

Konečně se mu podařilo protrhnout do hrubé tkaniny otvor. Ten se teď dal rozšířit. Stephen tahal za látku, vytrhával z ní kousky, choval se naprosto nearcheologicky. Nakonec se obal, napůl roztržený, dal sundat. Stephen nelitoval času, sesbíral všechny utržené kousky lepkavé látky a uložil je do obalu.

V ruce nyní držel látkový váček, který na omak působil jako měkký polštářek a v měsíčním světle měl světlešedou barvu. Na jedné straně byl uzel. Stephen se v duchu ptal, zda způsob, jak byla kamera – pokud to byla kamera – zabalena a chráněna, pochází od cestovatele v čase, nebo si to vymysleli zakladatelé mnišského řádu. Cestovatel přece musel kameru původně také zabalit, než ji svěřil skrýši, v níž měla přečkat tisíciletí.

Rozvázal uzel. Uvnitř váčku se nejprve objevila jakási podivně páchnoucí, vatovitá substance, něco jako bavlna, jenže to muselo být něco jiného. Tento materiál byl napěchován kolem nějakého tvrdého předmětu, který spočíval v měkkém obložení uprostřed váčku. Stephen sáhl přes vatu dovnitř a ucítil – plast.

„Bingo,“ zamumlal.

Netušil proč, ale vypadala jinak než na obrázcích, které viděl. Avšak byla to kamera. Až na několik šrámů se plastový povrch leskl jako nový a na boku byl černými písmeny natištěn název firmy: SONY. A pod tím stálo menšími, do šířky protáhlými písmeny: MR-01.

Měl ji. Držel ji v rukou a všechno dopadlo přesně tak, jako si to celý čas představoval, jak to celý čas cítil.

Čas. Už zase čas.

Zmocnil se ho divoký pocit triumfu.

Vzhlédl nahoru, do Juditiných očí. Zářila v nich jakási tajuplná světélka, nebo si to jenom namlouval?

„Je to ona,“ pronesl, téměř zašeptal, jako by něco zaříkával. „Kamera cestovatele časem. Videozáběry Ježíše Krista.“

Opatrně se špičkami prstů dotkla přístroje. „Já tomu pořád ještě nemůžu uvěřit…“

Také to bylo neuvěřitelné. Bylo to, jako kdyby drželi v rukou Svatý grál.

Všechny viditelné kovové součástky kamery byly, když se podívali pozorněji, citelně zkorodované. Objektivem se už nedalo otočit a z tlačítek se po doteku odlupovala natištěná barva. Stephen kameru otočil. Ani záklopka, za níž musela být nahrávací kazeta, se nedala otevřít. Nešlo pohnout ani příslušným tlačítkem. Stephen strčil nehet do spáry mezi záklopkou a krytem a nadzvedl plastovou destičku o několik milimetrů výš. Něco vevnitř je, ano. S trochou fantazie: kazeta. Podívá se tam ještě jednou za denního světla, třeba pak uvidí víc.

Muselo se zkusit ještě jedno. Stephen nasál zhluboka vzduch do plic a podíval se na Juditu. „Říkal, že by další termín byl za pětašedesát let. Jinými slovy, baterie se regenerují už pětatřicet let.“

Judita vykulila oči. „Myslíš, že to stačí?“

„Nemám ponětí. Ale hned se to dozvíme.“

Přiložil okulár k oku, klidně se nadechl a položil prst na spoušť. Pravděpodobně se nebude dít vůbec nic, říkal si, ale jeho puls tomu asi nevěřil. Ještě jednou se nadechl a stiskl spoušť.

Ozvalo se klapnutí.

A neudálo se nic.

KAPITOLA 36

Při úbytku tekutin větším než 4,5 litrů, což znamená přes 5% tělesné váhy, se kromě silného pocitu žízně dostavují první fyzické potíže: snižuje se vylučování slin, polykání je stále obtížnější, hlas je drsný a přechází v chrapot, ústní a hrdelní sliznice a oči zrudnou, puls se zrychlí, člověka se zmocní otupělost a netečnost. Může upadnout do panického stavu. Smrt žízní nastává při úbytku tekutin představujícím více než 12% tělesné váhy.

JEROME K. WILSON, JAK PŘEŽÍT V POUŠTI

Po procitnutí bylo jeho první myšlenkou: Potřebuji baterie!

Teprve poté, co mu hlavou bleskla tato myšlenka jako břeskný tón signální trubky ve skautském táboře, která všechny vytrhne ze spánku, vracelo se mu do vědomí všechno ostatní: kde je, proč zde je a co se předtím udalo. Že drží Juditu v náručí a držel ji tak celou noc. Leželi stále ještě mezi dvěma velkými chladnými kameny na písčité půdě a v noci bylo zatraceně zima.

O tom samozřejmě vždycky slýchal, kdekdo mu radil: dej si pozor, na poušti se může v noci pořádně ochladit. Věděl to, ale nikdy tomu úplně nevěřil. Ve skutečnosti nemohl pochopit, že poušť, která ho celý den ubíjí horkem a světlem a v níž se pohybuje jako v gigantickém pekáči, že taková rozpálená pec se může ochladit na teplotu jako v ledničce. V létě! Jaký div, že se rozpadávají kameny a pukají skály. Tiskli se k sobě, jako by měli umrznout, drželi se v náručí, dotýkali se studenými nosy, a bylo by to skoro romantické, nebýt té zimy!

Nyní se už zase oteplovalo. Stephen zvedl hlavu, zamžoural směrem k ještě zdrženlivě zářícímu kotouči, který s novou energií stoupal nad obzor. I vítr se znovu zvedl, současně se začínajícím dnem.

V jistém okamžiku museli skutečně usnout. Judita ještě spala, vyčerpaná a s tváří posypanou pískem. Opatrně odtáhl ruku, kterou ji držel, a vstal. Měl úplně vyschlá ústa, při polknutí ho to opravdu zabolelo. Tak nějak se musí cítit sušená křížala.

Příštím pohybem sáhl po koženém vaku. Včera do něj opět schoval kameru a s ní i součástky svého mobilu, který ještě v noci rozebral v naději, že jeho bateriemi uvede do provozu kameru. Potmě to byla riskantní a piplavá práce s drátky a sponkami do vlasů, ale kamerou to ani nehnulo. Teď, za prvního ranního světla, si ještě jednou podrobně prohlédl jednotlivé součástky. Bylo to tak, jak se obával. Baterie z jeho telefonu, už léta v provozu a dost opotřebované, byly beztak už skoro vybité, a navíc měly příliš málo voltů. S těmi neměl nejmenší šanci. Obdivně potěžkával na dlani maličké baterie, které vytáhl z videokamery: nabíjecí, stálo na nich, a když uvážil, že na jedno nabití – cestovatel v čase si do minulosti jistě s sebou nevzal přípojku a nabíječku, a i kdyby, stejně by mu nebyla nic platná – fungovaly dva tisíce let, pak si nebylo nač stěžovat. To by nebyla špatná reklama, pomyslel si.

Složil zase mobilní telefon, jak to šlo. Když ho včera začal rozebírat, Judita si dělala starosti. Jestli zabloudí, namítala, bude telefon poslední možností jak přivolat pomoc. Ale teď už neexistovala ani tato možnost; když přístroj zase zapnul, ohlásil se sice ještě jedním pípnutím, ale hned nato displej vyhasl a mobil oněměl.

„Třeba když počkáme padesát let…?“ zamumlal a strčil si zbytečný krám do kapsy košile.

Pípnutí nicméně probudilo Juditu. Když se posadila, nevypadala o nic méně zmuchlané a dezorientované než on předtím. Chvíli se ospale rozhlížela a pak vyrazila něco, co mohl být jedině hebrejský silný výraz.

„Myslela jsem, že jsem jenom měla zlý sen,“ řekla nešťastně.

Stephen se na ni podíval. Líbila se mu dokonce i s těmi beznadějně rozcuchanými vlasy. „Nevtipkuj,“ ucedil „Já jsem si byl jistý, že tohle tady je zlý sen.“

„Stephene…“ Pohlédla na něj zastřeným pohledem, který on nedovedl přesně dešifrovat, a lehce potřásla hlavou. „Vždycky cool. Za všech okolností.“ Vzdychla a s námahou se zvedla. „Mám žízeň.“

Stephen pouze pokrčil rameny. Nemůže přece být tak těžké najít z téhle pouště cestu ven. Jasně, tohle je Negev, opravdová poušť, ale přece jenom malá a přehledná, takříkajíc příruční. A pokud si vzpomínal na mapu, vedla přes ni přece spousta cest, sice jenom pouštních, ale s jasně definovaným značením. Na to, aby člověk zabloudil, tu prostě nebylo dost místa.

„Využijme rána, abychom urazili kousek cesty,“ navrhl.

„A kam že půjdeme?“

„Kamkoli,“ prohlásil, „kde jsou k mání baterie.“

Šli na západ. Pomalu, jeden za druhým. Jednu chvíli dostali oba přímo záchvat sdílnosti, v němž si vzájemně vyprávěli všechno, co se kdy dozvěděli o možnostech přežití v poušti. Judita na vojně absolvovala trénink přežívání, ovšem pouhé tři dny, ale nebyla tehdy ve formě a moc si z toho neodnesla. Součástí vojenského výcviku byly přirozeně i děsné celodenní pochody s plnou výstrojí. Když je líčila, dostával Stephen lehké mrazení; pokradmu si ji měřil zkoumavými pohledy, ale nedokázal si spojit toto líčení se štíhlou, skoro křehkou ženou, kterou viděl.

On sám se kromě toho, že vždycky pozorně naslouchal vyprávěním veteránů v Explorer’s Society – zúčastnil jednoho kurzu přežívání: deset dní v nekonečných kanadských lesích. Zvládnutí žízně bylo přitom sice jedním bodem denního programu, ale žádným opravdovým problémem.

Oba samozřejmě znali běžné triky, jak se dá v poušti získat voda. Tím nejznámějším, se kterým se setkáme v každé knížce, každém filmu i komiksu, bylo vyhrabat v zemi trychtýřovitou díru, na dno postavit plechovku, nahoře napnout nad trychtýřem plastovou fólii, zatížit ji na okrajích kameny nebo pískem a na její střed položit kámen, aby se prověsila jako kalich a současně napnula. Když na ni svítí slunce, vznikne pod ní intenzivní skleníkové teplo, takže půdní vlhkost, která je stopově obsažena i ve zdánlivě absolutně suchém písku, se začíná vypařovat, stoupá nahoru, kondenzuje se na fólii, skapává dolů a shromažďuje se v plechovce.

Parádní teorie. Až na to, že oni neměli ani plastovou fólii, ani plechovku, ani čas a energii, aby vyhrabávali takové díry a pak u nich hodiny dřepěli.

Oba se shodli v tom, že především se musí snažit, aby se nepotili víc, než je nutné. To znamená: pohybovat se pomalu, nesvlékat se, hledat stín. Jakmile slunce vystoupí výš a začne být opravdu horko, vyhledají nějakou skrýš, kde stráví zbytek dne, aby pak večer a přes noc mohli pochodovat dál. Žádný problém. Kromě toho musejí stejně po několika kilometrech narazit na sinajskou silnici.

Jejich sdílnost klesala úměrně s tím, jak jim za zády stoupalo slunce. Slova se přímo vypařovala a jako naschvál právě teď se vlekli úplně rovnou krajinou bez nejmenší stinné rozsedliny, bez větších skalisek nebo nějakého útvaru, který by se alespoň vzdáleně hodil jako útočiště před denním žárem.

„Inu, rozdíl mezi teorií a praxí,“ zabručel Stephen nepoddajnými rty a rozhlížel se se vzrůstajícím znepokojením. Ta končina vypadala jako bohem zatracené obrovské parkoviště. Až na to, že tam nikdo neparkoval a bylo tam moc kamení.

A slunce na to všechno pralo shora jako zběsilé.

Krok za krokem. Šlépěj před šlépějí. Neztrácet z očí ten bod na obzoru. A žízeň. Udělal to nakonec jako Judita, dal si do úst malý hladký oblázek a cucal ho. Mohl si tak představovat, že to zmírňuje žízeň, či přinejmenším mučivé nutkání sát.

Nebylo nikoho vidět. To Stephena udivovalo ze všeho nejvíc: že je nikdo nepronásleduje. Byla by to hračka, tady, kde by je měli doslova jako na talíři. Stačil by obyčejný vrtulník… Nebyla tu žádná skrýš, žádné útočiště. Jen země jako placka a pražící, spalující vedro, které se už skoro nedalo vydržet.

Před nimi, v nepředstavitelné dálce, se za tetelivým slunečním jasem rýsovaly roztřesené obrysy srázných, do černá vypečených horských hřbetů. Každý krok by je vlastně měl přibližovat této vrchovině, v níž jsou jistě stinné trhliny a průrvy, možná i hory nebo vlhká místa. Ale někdo ty hory posadil na kolečka a táhl je od nich stejnou rychlostí, jakou se jim oni dva snažili přiblížit.

Jen se nezastavovat. Kdyby se zastavil – to dobře věděl, už by nesebral sílu znovu vykročit, a to by byl konec.

Každou chvíli osahával váček s kamerou, zabalenou doslova jako v bavlnce. Měl ho zastrčený vpředu za košili: měkký, nevítaně hřející balíček, pomalu nasávající jeho pot. Přístroj strávil staletí ve studených, vlhkých skrýších, víc než tisíc let v jednom kvádru chrámové zdi, zbytek v relikviáři pouštního kláštera. A teď jej Stephen vleče spalujícím horkem Negevu. Dopadne to dobře? Nemohla by ta extrémní změna teploty v kameře něco poškodit?

Judita, která právě převzala vedení, se zastavila, otočila se k němu a ochablým gestem ukázala směrem, který byl skoro kolmý na jejich trasu, tedy přibližně na jih. Stephen se tam podíval a zděsil se, jak vysoko už je slunce na obloze, jak prudce pálí, jako by se rozzuřilo a rozhodlo se je oba zničit.

„Co je?“ zachrčel, protože nechápal, co má na mysli.

Pohlédla na něj se ztrápeným, vpadlým obličejem. „Něco tam je,“ vypravila ze sebe. „Auto nebo co.“

Teď to uviděl i on – jakýsi tmavý, hranatý, kovový, uměle vypadající předmět. A přesně na místě, kde stála Judita, bylo vidět světelný odlesk. Auto! Auto by ještě mělo v chladiči vodu. Auto má baterii. Baterie! Dvanáctivoltové napětí, s tím se už dá něco dělat. Zjistil by, co je na videu.

„Jdeme!“ hlesl, ale možná že to, co mu vyšlo z úst, byl jen nějaký neartikulovaný zvuk. Šel vpředu. V pozadí jeho myšlenek se ozvalo jakési šílené chichotání; nemyslel před chvilkou na to, že tahle část pouště vypadá jako obrovské parkoviště rozkládající se od obzoru k obzoru? Parkoviště – a tamhle parkuje jediné auto na něm! Bránice mu při chůzi trochu poskočila, jako by se chtěl zasmát, ale zbytek těla byl příliš vyždímaný na takový výdaj energie.

Bylo to skutečně auto, malý evropský vůz, který musel být svého času, než jej začalo opracovávat slunce, bílý; mezitím lak nabyl na všech místech vystavených slunci nedefinovatelnou špinavě hnědou barvu. Byl to nějaký volkswagen, pokud to Stephen dokázal určit. Všechno, co původně bylo na voze z chrómu, teď chybělo, dokonce i značka ze zádi. Onen světelný odraz pocházel z napůl rozbité boční tabulky, ostatní skla zmizela, stejně jako pneumatiky, sedadla, volant a všechny přístroje, řadicí páka a vůbec všechno, co se dá na automobilovém vraku odšroubovat, odmontovat a použít jinde.

S nedobrým tušením zvedl Stephen nedovřený kryt motoru. I odtud někdo bez zábran vybral, co mohl upotřebit. Chladič tam však ještě byl a také motor a baterie asi byly pro nenechavce příliš těžké.

Důvod, proč tam nechali chladič, byl bohužel hned zřejmý: byl prasklý. Judita odšroubovala uzávěr a slabě, bolestně zasténala, když zjistila, že chladič je vevnitř skutečně suchý a prázdný.

Stephen namáhavě polkl a pohnul vyschlými, rozpukanými rty.

„Pravděpodobně tu uvízl právě kvůli tomu,“ poznamenal. „Praskl mu chladič.“

A baterie? Stephen cítil, jak se mu třesou prsty, když sahal po čepičkách uzávěrů a jeden z nich vyšrouboval; šlo to ztěžka a s hlasitým skřípáním – sekce byla prázdná. Značka pro správnou výšku kapaliny byla už zahnědlá. Absolutně prázdná a vyschlá. Vyšrouboval i ostatní uzávěry. Všude totéž.

Bylo to nesmyslné a Stephen to věděl, ale nedalo mu to, musel vyndat kameru, musel strávit nekonečnou čtvrthodinu tím, že oškrabával izolaci z nějakých zbylých kabelů, spojoval je s póly baterie a pak s kontakty na kameře. Podíval se do hledáčku, zhluboka se nadechl, poháněn pošetilou nadějí, že navzdory všemu, co viděl, a v rozporu se všemi technickými poznatky a fyzikálními zákonitostmi tahle vyschlá baterie ještě jednou vydá něco energie, alespoň tolik, aby se maličký displej v okuláru videokamery na okamžik rozsvítil a on zahlédl to, co před pětatřiceti lety viděl bratr Felix. Je to tak nesplnitelné přání v této zemi zázraků? Je to tak scestná naděje v této poušti, kde kdysi Pán nechal padat z nebes manu pro svůj lid? Nejsou ani padesát mil vzdáleni od téhož Rudého moře, jehož vody se pro Mojžíše rozdělily. Vždyť nežádá nic takového. Všechno, co žádá, je vteřina elektrického proudu.

Stiskl spoušť přehrávání. Zázrak se nekonal.

Zklamaný se sesul na zem vedle Judity, která už seděla ve slabém stínu vraku. Horký plech je pálil do zad. Nebylo to totéž jako ve stínu skaliska, ale dělalo jim dobře, že alespoň na chvíli nejsou vystaveni žhavému, nemilosrdnému slunci. Judita se na něj podívala. Zavrtěl hlavou. Nic.

Přál by si teď time-out. Prostě na pár hodin zmizet ze spalujícího vedra, odpočívat, nabírat síly, přemýšlet. Především přemýšlení mu šlo stále hůř. Myšlenky se mu pořád víc pletly, jako v horečném snu. Nevěděl už tak jistě, co je důležitější – najít baterie, nebo vodu. Prolínaly se mu mlhavé, zmatené obrazy, v nichž viděl sám sebe, jak umírá v poušti žízní. Jako by už nebyl v bdělém stavu, nýbrž spal s otevřenýma očima. Vytrhl se z těchto představ a na okamžik měl v hlavě jasno a pocítil nesmírný, nepochopitelný strach, že by mohl zemřít a neuvidí video, které se skrývá v kameře. To se nesmí stát. Vesmír nemůže být tak nespravedlivý. Dostal se tak daleko, není možné, aby ztroskotal tak blízko před cílem.

„Co myslíš,“ zašeptal nakonec, „nehrozí nám přece vážné nebezpečí, viď? Jdeme celou dobu na západ; brzy tu musí být sinajská silnice, ne?“

Chvíli nereagovala, jen netečně hleděla před sebe. „Nevím už, kde jsme,“ vypravila nakonec ze sebe.

„Ale nemohli jsme silnici přejít, abychom si jí nevšimli, ne?“ Jak dlouho bloudil lid izraelský sinajskou pouští? Čtyřicet let, pokud se pamatuje.

Ale nic tu nebylo. Nepřecházeli žádnou silnici. Nic, co by jen vzdáleně vypadalo jako silnice. To je nemožné.

Judita se na něj podívala. Vypadala vyčerpaná, k smrti vyčerpaná. „Tvůj mobil už opravdu nefunguje?“

Zavrtěl hlavou.

Povzdechla si a zírala opět před sebe. „Když ho člověk jednou skutečně potřebuje…“

Seděli dál. Slunce stoupalo výš a zkracovalo stín. Zdálo se nemožné, že by se ještě někdy zvedli. Zůstanou tu sedět, dokud slunce nevystoupí nad střechu vraku a neusmaží je. Stephen vytáhl látkový váček a vybalil z něj kameru, která vypadala tak podivně malá, sotva větší než zápisník a stejně lehká, a potěžkal ji v ruce.

„Věříš tomu, že je to skutečně všechno pravda?“ zeptala se Judita, která ho přitom sledovala.

„Jak to myslíš?“

„Vypadá tak nová.“

Stephen jí otáčel v ruce. „Taky je nová. Vlastně ještě vůbec neexistuje.“

„A jestli se odtud dostaneme a odvezeme ji do Japonska, co se stane pak?“

„Nemám tušení.“ Z takových myšlenek by se jednomu rozskočila hlava. „Asi by ji rozebrali, zjistili, jak funguje, a pak by ji začali vyrábět. Tak to Japonci dělají vždycky.“

„A kdo ji potom vynalezl?“

Stephen chtěl odpovědět, ale jeho pomalé, vyprahlé myšlenky se zašmodrchaly a nechtěly se hnout z místa. Žádná odpověď. Neexistuje žádná odpověď. Příliš mnoho kdyby a ale. Rovnice s příliš mnoha neznámými.

Ale kdyby se všechna ta kdyby a ale vynechala…

„Dobrá otázka,“ vypravil ze sebe ztěžka. Díval se na kameru ve svých rukou. Kdyby všechno bylo pravda, kdyby ten přistroj skutečně cestoval časem a vlastně pocházel z budoucnosti, která je ještě tři nebo čtyři roky vzdálená, kdyby se na všechno, co se udalo, nazíralo jako na nezměnitelné…

… pak by to znamenalo, že oni vědí něco o budoucnosti. Něco, z čeho je mu úzko. Něco, co se neodvratně stane.

Judita to vyslovila. „Jediná odpověď je, že se to nestane“ uvažovala, postupovala v myšlenkách krok za krokem bez zábran, jako někdo, kdo jde zvědavě po nějaké cestě, pořád se chce dozvědět, jak to vypadá za dalším ohybem, ale nedohlédne dost daleko, aby vytušil, kde cesta končí. „Tato možnost vůbec neexistuje. Je jedno, jestli si myslíme, že by se to mohlo stát. Kamera se do Japonska nedostane. To znamená…“ Teď tam dohlédla. Oči se jí nepřirozeně rozšířily.

„Ano,“ řekl pouze.

Tohle tedy je to, čemu se říká osud. Drží ho v ruce. Unavenými pohyby nacpal malý přístroj, jehož plastový kryt vypadal tak nově, zpátky do váčku, mezi vatové cucky.

„Jdeme dál.“

Žízeň už byla vražedná. Nemilosrdná touha po vodě, po jakékoliv tekutině, pálila v každé buňce těla. Nebo kdyby našel baterie. Nevěděl proč, ale tohle by také ukojilo touhu.

Nohy se pohybovaly samovolně. Plíce pracovaly jako měch kovářské výhně. Celý svět už dávno zmizel, zůstával jen tento rovný, kamenitý kousek bezprostředně před ním.

Dlouho už to nepůjde. Jsou poznamenaní. Zapomněl proč, ale jejich osud je nezvratný. Žhavé prsty smrti už po nich sahaly, vysušovaly v nich poslední kapky života. Dávno se již nepotili.

Vynořila se v něm myšlenka, podivně naléhavá a bez souvislosti.

„Měli jsme se spolu vyspat,“ pronesl.

„Cože?“ zděsila se Judita.

„Když tu zemřeme, bude mi líto, že jsme se spolu nevyspali.“ To ještě muselo být řečeno.

Upřela na něj pohled, v němž probleskoval pocit urážky.

„To je všechno, co v životě chceš od ženy?“

Teď měl pro příštích sto nebo tisíc kilometrů něco, o čem musel přemýšlet.

Pak náhle před nimi stála tahle vysoká postava. Muž na velbloudu. Beduín, shlížející na ně záhadnýma očima. Stephen na něj zíral, zatímco Judita mluvila. Stephen zachytil jen slovo „Sinaj“.

Syn pouště rozvážně přikyvoval a ukázal rukou úplně jiným směrem, než kterým dosud pochodovali.

Judita se zeptala na něco jiného, asi na vodu. Ale muž s politováním sklonil hlavu. Neměl vodu nebo jim prostě nechtěl dát. Měl velblouda, který ho donese k cíli dřív, než se z žízně může stát problém.

„Salaam alejkum,“ rozloučil se nakonec, jako by potkávat zbloudilé pěšáky v poušti bylo u něho na denním pořádku, a ještě než sáhl po uzdě velblouda, nasadil si tenký kovový oblouk sluchátek, která mu během rozhovoru volně visela na krku.

„Hej!“ neudržel se Stephen. Ukázal na sluchátka. „Co je to?“

Beduín se na něj iritované podíval a sundal sluchátka zase z uší. Tázavě pohlédl na Juditu. Ta něco řekla, načež beduín sáhl pod burnus, vytáhl stříbřitě lesklý kazetový magnetofon a ukázal ho Stephenovi. „Sony walkman,“ dodal na vysvětlenou s nazálním arabským přízvukem.

„Walkman!“ chraptěl Stephen. „Originální walkman Sony!“ Vyrazil z něho pomatený, kejhavý smích, který lomcoval jeho vysušeným tělem, jako by je chtěl rozbít.

„Stephene!“ napomenula ho Judita. „Co je s tebou?“

Hrdý syn pouště, Stephenovým záchvatem smíchu zjevně pohoršený, přístroj s kamennou tváří zase zastrčil pod světlý široký burnus.

„Ne, moment!“ vykřikl Stephen a natáhl ruku. „Promiňte. Je mi to líto. Judito, řekni mu prosím, že mi to je líto. Zeptej se ho, jestli by mi nedal baterie. Prosím.“

„Na co chceš baterie?“

To ani on sám nevěděl tak určitě. Baterie byly z nějakého důvodu důležité. A walkman Sony byl z nějakého důvodu dobrý vtip. Jako dítě si vždycky přál walkmana, ale nikdy ho nedostal. Nakonec si ho koupil z prvních peněz, které si vydělal: přesně takového.

Ale kdy a kde to bylo? Už se nepamatuje. Ví jenom to, že potřebuje ty baterie.

„Zeptej se ho!“

Řekla něco arabsky. Nevěděl, že Judita umí arabsky. Nevěděl toho o ní tolik, a teď už je pozdě.

Beduín si ho změřil od hlavy k patě a pak krátce zavrtěl hlavou. Se svým hrdým hákovitým nosem vypadal jako postava z mytologie a z očí mu čišelo chladné odmítnutí.

Stephen prohrabal kapsy u kalhot, našel zmuchlanou bankovku, dokonce padesátidolarovou, chvatně ji uhladil a natáhl s ní ruku k beduínovi.

„Baterie, prosím! Dám padesát dolarů!“

„Stephene, co blázníš? Těch pár baterií je ti přece k ničemu. Jenom se zesměšňuješ…“

„Padesát dolarů!“ opakoval Stephen tvrdohlavě. „Jenom baterie!“

Arab složil ruce s uzdou na hrušce sedla, stále připraven vyrazit, a prohodil něco k Juditě. Velbloud si mezitím oba poutníky prohlížel s tupou lhostejností.

„Co říká?“

„Říká, že když pro tebe baterie mají cenu padesáti dolarů, tak určitě pro tebe mají i cenu sta dolarů.“

„No jasně!“ zvolal Stephen a zahrabal opět v kapsách. „Sto dolarů, jistě.“

Hledal jako šílený, ale nic už nenašel. Nic, ani minci, natož bankovku. Podíval se nahoru na beduína, který nehnutě vyčkával. „Je mi líto, ale víc nemám. Jenom padesát dolarů.“

Syn pouště zřejmě rozuměl anglicky víc, než zpočátku přiznal. Pokývl hlavou, stáhl ústa do povýšeného úsměvu a ucedil tiše, ale ostře: „Then have a nice day!“ Uchopil uzdu a hnal se pryč jako písečná bouře.

Stephen se za ním nechápavě díval. Padesát dolarů je přece dobrá cena za pár baterií, ne?

Kam zmizely ty zatracené vrtulníky? To přece není pravda. Před pár dny, kdy ještě nic nevěděli a nic neměli, tak je hlídali na každém kroku. A teď, když vědí všechno a mají všechno, už si nikdo nedá práci, aby je hledal!

Nikde nic. Ať se otáčel, jak chtěl, nebe bylo jasné a prázdné až po obzor. A půda kolem nich vibrovala, jako by byli obklopeni vodou. Judita mu říkala syčivým, udýchaným hlasem věci, které zněly nevlídně. Nechápal, proč to dělá. Jako by všechna ta slova vyvrhovala, zbavovala se jich jako jedovatého balastu, jako by se od nich musela očistit a osvobodit.

Ale vždyť se na všechny ty cesty vydala s ním. Proč to dělala? Nechápal, co od něho vlastně chce, odpovídal stále stručněji, přestal se hájit, zmlkl.

Pak skončila, s jakýmsi škytnutím zmlkla.

Byl rád, že je to pryč. Chtěl by jen ještě říct jednu větu, něco, aby celou tu věc uzavřel, dokončil, udělal pod ni čáru, zlikvidoval ji. Nemůžou to přece jen tak nechat.

Ale po té jedné větě musel říct ještě druhou a pak ještě jednu a ještě jednu, a najednou jako by se v něm protrhla hráz, velká jako Hooverova přehrada, hráz zadržující všechen vztek, všechnu nenávist i všechno zoufalství, jež kdy v životě pocítil. Slyšel sám sebe, že ochraptěle řve, viděl se, že řádí jako pominutá kostra, cítil, že se z něho valí všechno hnusné a zkažené, a všechno to bylo adresováno Juditě, která na něj bezmocně zírala, ale on proti tomu nic nezmohl.

Pak to přešlo. Byl vyprázdněný. Rty ho bolely, krvácely z několika puklých míst. Judita se už na něj nedívala, jednoduše šla dál, stejně jako on.

Ale najednou viděl, jak jí jedna noha podklesla, zakopla. Než mohl zareagovat, zhroutila se.

„Judito…“ Průzračný vzduch se zdál být ze želatiny, dovoloval pouze pohyby, které vypadaly jako ve zpomaleném záběru a stály obrovské množství energie. Poklekl k ní na zem, zvedl ji a položil si její hlavu do klína. Na čele jí krvácela tržná rána, nic velkého. Měla zavřené oči. „Judito!“

Zvedala víčka tak namáhavě, jako by vážila tuny, a smutně na něj pohlédla. Oči měla zarudlé. Viděl, jak jí na krku splašeně pulsují tepny.

Otevírala a zavírala ústa, pokoušela se promluvit, ale šlo to ztěžka. Musel se sklonit dolů, aby jí porozuměl.

„Celou dobu jsem myslela…“

Odmlčela se, slabě zavrtěla hlavou. Opět zavřela oči.

„Co?“ zašeptal.

„Myslela jsem… že ty…“

„Já?“

„Nic.“

Bylo příjemné, když na ně padl ten velký, široký stín. Kroky, za nimi, vlevo i vpravo, kolem nich. Pach benzinu, výfukových plynů, spálené gumy, žhavých brzd a vody po holení.

Postavil se před ně muž v šedomodrém dvouřadovém obleku. Boty měl vyleštěné, jen se blýskaly. V kravatě měl zlatou jehlici. Zdálo se, že se ani nepotí, a natahoval k nim ruku. Tak natahoval ruku Stephenův otec, když pro něj někdy přišel do školky, a nosíval stále i takové obleky.

„Dejte mi tu kameru, Stephene,“ požádal muž. „Pak se o vás postaráme.“

To není jeho otec. Otec se o něj nikdy nestaral. Vždycky vyžadoval, aby jeho děti byly silné a samostatné. Je příjemné, že se jednou někdo o člověka chce starat. Tak příjemné. S pálením v očních koutcích, protože nechtěly přijít žádné slzy, vytáhl balíček z košile.

KAPITOLA 37

V noci z úterý na středu zjistil službu konající noční strážný Samuel Rosenfeld při své poslední obchůzce v 7.15 ráno, že visací zámek, který poslední dva dny provizorně zabezpečoval dveře restaurátorské laboratoře, byl odstraněn. Strážní protokol jinak nezaznamenává žádné neobvyklé aktivity.

Z POLICEJNÍ ZPRÁVY

Když se probudil, bylo chladno. Zřejmě spal, ano, a udělalo mu to dobře. Zdejší chlad jako by odsával horko, které v jeho těle stále ještě bylo nashromážděno a vyzařovalo na všechny strany. A byla tma. Ne, vlastně ne tma. Nevěděl, kde je. Viděl holé, matně se lesknoucí kovové stěny, na nich řady světlejších nýtů, kovový strop. Úzkými otvory těsně pod stropem pronikalo trochu světla, ale stačilo to.

Skláněla se nad ním nějaká žena. Měla na sobě bílý plášť a pozorně si ho prohlížela. Byl si jistý, že ji ještě nikdy neviděl. Zavěsila na háček nad ním průhledný plastový pytlík plný bezbarvé tekutiny a připojila k němu hadičku, která vycházela zpod obvazu na hřbetě jeho pravé ruky.

„Co…?“ začal chraptivě. „Co to děláte?“

Žena na něj shlédla a jen se vlídně usmála.

Nadzvedl ruku a prohlížel si napojení hadičky na své ruce. Co to má znamenat?

Žena zmizela. Vynořil se nad ním jiný obličej, který patřil starému, bělovlasému muži.

Tuto tvář znal. Profesor Wilford-Smith. Teď si zase na všechno vzpomínal. Poušť. Horko. Juditin kolaps. Judita!

Otočil hlavu na stranu, což pořádně zabolelo, hledal Juditu. Ano, ležela vedle něho, také na lehátku, také napojená na kapačku, a spala. Někdo jí umyl obličej.

Rozpomínal se. Dali jim napít, jakousi slanou tekutinu, která trochu chutnala po pomerančích. Vypili toho hodně, on určitě celé vědro. Dostal dávicí křeče, ale nic z něho nevyšlo, a pil dál. Pak už si nepamatoval nic.

„Kde to jsme?“

Profesor zvedl hlavu a rozhlédl se, jako by si tu otázku celou dobu rovněž kladl. „To je přenosový vůz,“ vysvětlil.

„A co to tu s námi dělají?“ Podíval se směrem k infuznímu pytlíku.

Starý vědec se smutně usmál. „To je jenom solný roztok. Prostě tekutina. Když vás našli, byli jste oba silně dehydrovaní.“

„Dehydrovaní?“

„Už moc nechybělo.“

Stephen Foxx zavřel oči. Nyní, když se paměť vracela, cítil ke svému údivu něco jako stud. Byl pořádně namyšlený, když se bez jakékoli výbavy a přípravy pustil na pochod přes poušť. Když riskoval život kvůli nějakým závodům, aby něco dokázal, aby vyhrál. Nebylo správné, že do toho zatáhl i Juditu.

„Jak nás vůbec našli?“

„Nebylo to snadné. Nebyli jste tam, kde vás hledali. Kaun nakonec jednoduše koupil pozorovací interval na ruských špionážních družicích, a ty vás našly.“

„Cože? Našli nás Rusové?“

„Ano.“

Stephen si snažil představit, co se předtím odehrálo. „Pochodovali jsme nejdřív na jih a pak pořád na západ. Chtěli jsme se dostat na silnici podél hranice se Sinají.“

Archeolog povytáhl obočí. „Jak Kauna znám, nedá si ujít, aby vám ty záběry ukázal. Jste oba dobře poznat, i z kosmu. A budete se divit, kde jste všude byli.“

„Ach.“ Ke všemu ještě tohle. Zabloudili. Ale jak je to možné? Vždyť šli stále směrem k horám…?

„Co se stalo s kamerou?“

Profesor odvrátil pohled k nějakému bodu, který se nacházel za Stephenovou hlavou. Stephen otočil hlavu. Byla tam dělicí příčka s úzkými zamykatelnými dvířky a velkým zaskleným oknem, za nímž byla zatažena černá záclona.

„Kaun je tam vevnitř. Už dost dlouho. Dal si přinést několik sad baterií a zavřel se tam s nimi.“

Stephen klesl zpátky s bezděčným zaúpěním. Prohrál! Tenhle závod prohrál, k čertu. Zklamáním mu vstoupily slzy do očí. Je to taková nespravedlnost, taková zatracená nespravedlnost. Dřel se, bojoval, vsadil do toho veškerou odvahu a úsilí – a Kaunovi s jeho miliony jednoduše stačilo koupit inteligenci, know-how a technická zařízení Rusů, kteří musejí počítat s každým centem, tohle mu stačilo, aby byl ve správnou dobu na správném místě a mohl sklidit, co nezasel. Byl to souboj Davida s Goliášem, a tentokrát zvítězil Goliáš. Goliáš vyhrává vždycky, tak to je. Ty staré zbožné historky, které vyprávějí něco jiného, nejsou holt nic víc než – staré zbožné historky.

Zavřel oči a v příštím okamžiku se vynořila tvář bratra Gregora. Poslouchalo se to tam tak hezky – okamžik zkoušky. Staré proroctví o mocnostech světla a mocnostech temnoty, které zápasí o držení svátosti. I když se v duchu mnichovým slovům usmíval – cosi v něm těmto slovům věřilo, čerpalo z nich sílu, cítilo Boha na své straně.

A teď? Selhal? Přijde na to, co Kaun s videem zamýšlí. Určitě je bude tou či jinou formou ukazovat na svých televizních kanálech – a určitě tak, aby z toho vytloukl co největší zisk. Uvidí je celý svět. A víc vlastně Stephen opatovi neslíbil.

A uvidí je konečně i on sám. Bude přitom mít nepříjemnou pachuť v ústech a pravděpodobně to ještě nějaký čas potrvá, než se dočká. To už bude dávno sedět doma na gauči, spolu s miliony dalších zvědavců, kteří sledovali příslušnou reklamní přípravu, ale to video uvidí. Aspoň takhle. Mohl se k tomu sice dostat jednodušší cestou, ale nakonec je uvidí.

Možná se víc nedalo čekat.

V té chvíli někdo z venku začal manipulovat s uzávěry zadních nakládacích dveří, jedno křídlo se otevřelo a vpustilo dovnitř pruh oslepujícího světla. Po mřížkových schůdkách nastoupili do vozu tři muži, zavřeli za sebou dveře a opět je uzamkli.

Stephen je pozoroval a nedokázal si hned v hlavě zařadit to, co viděl. Viděl, jak profesor usedl na židli a jeho tělo se napjalo, jako by tyto lidi znal, ale nebyla to právě známost, o jejíž prohloubení stál.

Byli to kněží. Dva mladší a mezi nimi jeden starší. Alespoň na sobě měli dlouhé černé kněžské sutany a nezaměnitelné kolárky.

Církev. Vzpomněl si na Eisenhardta a jejich setkání v knihovně. Jak mu říkal, že Kaun má v plánu všechny objevy prodat za deset miliard dolarů katolické církvi. Oh, ta svině! Nejenže mu jeho bohatství dopomohlo k vítězství, ale toto vítězství navíc jeho bohatství nepředstavitelným způsobem zvětší. Deset miliard dolarů. To je neskutečné.

„Dobrý den,“ pronesl prostřední z trojice s pokryteckou mírností. „Mé jméno je páter Scarfaro. Rád bych mluvil s panem Kaunem, pokud je to možné.“

Profesor Wilford-Smith svraštil nos. „Obávám se, že je právě velmi zaměstnán.“

Výraz muže, který se právě označil za pátera Scarfara, se zachmuřil způsobem, který naznačoval, že předchozí prosba byla míněna pouze rétoricky. „Je tam uvnitř?“ otázal se a ukázal na dveře k přední části vozu.

Profesor jen přikývl.

Scarfaro přistoupil ke dveřím a velmi slyšitelně zaklepal. Zevnitř se ozvalo cosi nesrozumitelného. Kněz si opět stoupl mezi oba společníky, obrátil se k vědci a prohlásil: „Očekává nás.“

Stephen cítil nesmírné zklamání. Je to tedy už hotová věc. Video dostane církev. Bude je ukazovat, nebo ho nechá zmizet v papežských tajných archivech, podle toho, jak se jí to, co na něm je, bude hodit do krámu. Ohromné.

Spojovací dveře se prudce otevřely, Kaun vyletěl ven, v košili, s rozcuchanými vlasy, k nepoznání jiný, lidštější, než ho Stephen měl v paměti. V ruce držel kameru.

„To musíte vidět, profesore!“ zvolal. „Celý svět to musí vidět, celý…“

Teprve nyní mu padl pohled na Scarfara a jeho doprovod a strnul.

„Kde jste se tu vzali?“ zeptal se konsternovaně.

Scarfaro nachýlil hlavu. „Snažím se s vámi držet krok.“

Stephen natáhl krk a pozoroval mediálního magnáta. Tomu byla přítomnost kněží zcela zjevně všechno jen ne vítaná. A už vůbec je nečekal. Co se to tu hraje?

Snad přece jen existuje nějaká naděje.

„Nikdo neví, že jsem tady,“ řekl Kaun nedůvěřivě. „Nikdo kromě mých lidí. Jak jste mě našli?“

„Nebylo to snadné,“ odvětil Scarfaro a téměř nápadně obcházel vlastní otázku. „Přišel jsem, abych vám oznámil, že peníze jsou připraveny. Stačí, když řeknu slovo, a přesunou se na vaše konto.“ Scarfaro opět nachýlil hlavu. „A to by neměl být problém, jakmile si prohlédnu zboží a zkonstatuji, že splňuje to, co slibuje.“

Kaun se zatvářil neochotně. „Musíme si o tom ještě jednou promluvit,“ odtušil posléze. „Situace se změnila. Nabídka platila pro tehdejší termín a pro převzetí tehdejšího stavu vykopávek.“

Scarfaro natáhl ruku. „Jak chcete. Přesto mi ale jistě dovolíte, abych se podíval?“

Kaun váhal. Hleděl na trochu poškrábanou kameru, hleděl na vyslance Vatikánu. Stephen zadržel dech. Tady něco nehraje.

„Prosím,“ řekl Scarfaro podivně měkkým, skoro hypnotizujícím hlasem.

Kaun mu podal přístroj. Zdálo se, že se přitom necítí dobře, ale podal mu ho. Působilo to tak falešně, že se v Stephenovi proti tomu všechno bouřilo.

Scarfaro vzal malý přístroj, sotva větší než krabička cigaret, a zamyšleně jej potěžkával v ruce. „Církev,“ řekl, „je, abych to vyjádřil vaším jazykem, pane Kaune, multinacionální koncern produkující smysl života pro miliardu lidí. To je důležitý produkt, možná vůbec nejdůležitější, a také velmi žádaný, protože jinak bychom už dávno neexistovali. Chápete,“ dodal s neradostným úsměvem, „že nemůžeme tolerovat nic, co tento produkt ohrožuje?“

Na to, co následovalo v příštím okamžiku, se Stephen Foxx po zbytek života rozpomínal vždy jen tak, jako by se to odehrálo ve zpomaleném záběru. Tuto vteřinu prožíval v nesčetných snech znovu a znovu, stále znovu viděl, jak ten člověk z Říma zvedl ruku s kamerou, pak jí spodním obloukem máchl dozadu, napřáhl se, švihl rukou nahoru a nakonec obrovskou silou mrštil kameru na podlahu, kde se roztříštila na tisíc kusů.

Někdo zaječel, byl to Kaun. V příštím zlomku vteřiny drželi oba kněží napravo a nalevo od Scarfara v ruce revolver a už ani trochu nevypadali jako kněží, nýbrž jako pistolníci v sutanách. Kabinou skříňového vozu práskl výstřel, až to v uších zabolelo, Kaun odskočil dozadu a sevřel si paži druhou rukou: mezi prsty mu prýštila krev.

„Co to děláte!“ zařval. „Scarfaro, co to děláte!“

Kněz s orlím nosem se ale nespokojil s rozbitým přístrojem, zvedl nohu a dupal botou na ležící zbytky. Rupalo to, jako by praskaly kosti, bylo slyšet tříštění a drcení, kov skřípal o kov, střepiny se rozprskávaly na všechny strany a odrážely od stěn. Pak se kněz sehnul a zvedl do výšky to, co mohlo být hlavní součástí videokazety, tenký disk z průhledného lesklého materiálu – byl to křemík?, zvedl jej a s nemilosrdným výrazem na tváři přelomil vejpůl.

„Písmo svaté je dokonalé,“ pravil. „To jsme lidi učili po staletí, tak dlouho, až tomu uvěřili, ke své spáse a pro mír v duši. Můžeme připustit, aby se teď k němu něco přidávalo? Ne, nemůžeme. Smíme dovolit, aby se zjistilo, že Ježíš říkal něco jiného než to, co je psáno? Ne, nesmíme. Kdybychom to dovolili, všechno by se zmátlo, otevřely by se dveře pochybnostem a víra by byla v troskách. A bez víry není duševního míru. Je naší povinností umožnit lidem, aby si uchovali svou víru – dokonce i za cenu, že my sami ji ztratíme.“

Kaun se u příčky pomalu, s obličejem zkřiveným bolestí, sesouval k zemi. Rukáv košile se zbarvil rudě. Nic už nepřipomínalo postavu mocného, bohatého vládce firemního impéria.

„Nevíte, co jste udělal,“ sténal. „Ničíte dokument, který mohl dát dějinám lidstva nový směr. Zabíjíte pravdu. To vaše církev dělala odjakživa, viďte? Pronásledovala a zabíjela pravdu.“

Scarfaro lámal kousky dál a nakonec z rukou vysypal na zem jen maličké třpytivé střípky.

„Pravdu?“ řekl a pohlédl vyzývavě na krvácejícího milionáře. „Pravda je nepodstatná. Křesťanství fungovalo po dvě tisíciletí, a co funguje tak dlouho, bude fungovat navěky. Pravda je, že skutečná osoba zakladatele nehraje žádnou roli. Naopak, je dobře, že ten, od něhož všechno vzešlo, je tak neznámý, tak neuchopitelný – jak jinak se mohl stát takovým nadlidským idolem? I kdyby vaše video zachycovalo pravého, skutečného, historického Ježíše Nazaretského: který lidský tvor by se mohl měřit s postavou, kterou jsme stvořili my? Ne, my tento dokument nepotřebujeme. Jenom by škodil.“

Kaun se svezl na bok. Ošetřovatelka se k němu vrhla. Nikdo na ni nevystřelil, ale Stephen viděl, jak se prst jednoho muže cukal na spoušti.

Scarfaro mu vzal revolver z ruky. Způsob, jak jej uchopil a držel, prozrazoval, že nedrží zbraň poprvé v životě. Pohledem dal svému společníkovi pokyn. Kněz poklekl a vytáhl malou lopatku, kterou rychle shrabával trosky kamery a sypal je do igelitové tašky, kterou vytáhl z jiného záhybu svého tmavého roucha.

„Máte z něho strach!“ sípal Kaun nepříčetně. „Bojíte se toho, o kterém tvrdíte, že ho uctíváte!“

Scarfaro na něj shlížel jiskřícíma očima. „Nebudeme si přece něco namlouvat,“ pronesl posléze. „Opravdový Ježíš by i dnes byl zase jen rebelem, ohrožením veřejného pořádku, nepřítelem státu číslo jedna.“ Oči se mu zúžily jako čárky. „Jenže proces proti němu bychom dnes museli vést my.“

KAPITOLA 38

Předložené hypotézy a závěry mohou znít nevěrohodně; jsou však tím jediným, co můžeme nabídnout. Neodvažujeme se posoudit, zda to, co bylo vykonáno, má v posledním důsledku vědeckou hodnotu. Možná by toto závěrečné konstatování nevyznělo tak pesimisticky, kdyby nejzávažnější nalezené objekty – kostra a návod nebyly za nevyjasněných okolností odcizeny z restaurátorské laboratoře Rockefellerova muzea. Takto jsou zde otištěné fotografie a přiložené videozáznamy prvního prozkoumání objektů jedinými dokumenty, jež nám z tohoto objevu století zbyly.

PROFESOR WILFORD-SMITH, ZPRÁVA O VYKOPÁVKÁCH U BET HAMEŠE

Nikdy nezapomene na toto ráno, na tento lístek, tento nenápadný kousek papíru, který převzal složený a zapečetěný z rukou přednosty papežské zpravodajské centrály, jejž pak bez otálení, přesně tak, jak mu bylo uloženo, spěšně a s horlivostí nesl vysokými sály, dlouhými chodbami a rozlehlými schodišti, aby jej předal přímo Svatému otci. Nikdy nezapomene, jak ho samou úctou mrazilo, když on, prostý mladý mnich, překračoval práh papežových soukromých komnat. Svatý otec seděl v křesle těsně u okna a modlil se. Nebo spal, to se nedalo s určitostí říct. Zastavil se v patřičné vzdálenosti a nevěděl, co má udělat. Bez otálení! zněl příkaz. Opravdu neotálel, teď sotva popadal dech. Ale přece nemůže vyrušit rozjímajícího papeže!

Oddechl si, když ho z jeho konfliktu vysvobodil sám Svatý otec, který otevřel oči, všiml si jeho přítomnosti a s vlídným úsměvem ho vyzval, aby přistoupil blíž. „Co mi neseš, milý synu?“ zašeptal.

„Naléhavou zprávu z Izraele, Vaše Svatosti.“

Podal mu lístek se zprávou. Zůstal stát a čekal, zatímco papež těžkopádnými prsty odstraňoval pečeť a rozkládal papír. Sledoval, jak papež čte.

Měl pocit, že pozoruje, jak se muž, který stojí v čele církve, rozpadá. Ať bylo obsahem poselství cokoli, zdálo se, jako by to z těla Svatého otce vysávalo veškerou životní sílu. Jeho tvář byla náhle šedavá a bledá, jako by po něm v tomto okamžiku sáhla smrt. Křečovitě sevřel papír, smačkal ho a pak nechal ruku ochable klesnout do klína, zatímco jeho oči mířily oknem ven a hledaly nebe.

„To jsem nechtěl,“ zaslechl mladý zděšený mnich šeptat starého zděšeného papeže. „To jsem ti nepřikázal, Baptisto, toto ne…“

Mladý mnich si pak celý život kladl otázku, co tato slova znamenala.

Stál ve své kanceláři, která konečně byla zase jeho, a otevřeným oknem sledoval odjezd Scarfara a jeho hololících průvodců. Ani za nic na světě by se nepřinutil, aby vyšel na dvůr, a ještě ke všemu se s nimi loučil.

Když se včera pozdě večer vrátili, vypadali všichni neklidní, rozrušení, jako by je obklopoval oblak čehosi nevýslovně zlého, chladného, temného. Jako by právě spáchali nějaký obludný zločin.

Ať už udělali cokoli, jisté bylo, že se svým posláním byli hotovi. A najednou měli náramně naspěch. Scarfaro mu oznámil, že zítra ráno hodlají odjet, a kde je vlastně auto? To vše strohým, pohrdavým tónem, jako by mluvil se svým natvrdlým sluhou. A otec Lukáš spolkl, co vlastně chtěl říct, jako polykal vždycky všechno od okamžiku, kdy sem vtrhl tenhle člověk z Říma, a vyřídil pouze vzkaz z dílny, že vůz je opravený a můžou si ho vyzvednout.

„A dál?“ vyštěkl Scarfaro nerudně.

„Promiňte, nerozumím…“

„Když je vůz opravený,“ sjel ho Scarfaro, „tak ho vyzvedněte!“

Takže otec Lukáš dnes vstal zvlášť časně a jel autobusem přes celé město do dílny, aby tam čekal před vchodem, až otevřou. Zaplatil účet, samozřejmě, a to z milodarů, které vybrali od drobných obchodníčků a chudých babiček. Pak vůz odvezl počínajícím denním provozem až do klášterního dvora.

Teď se díval, jak ti lidé z Říma nakládají svých pár zavazadel do kufru auta, rozhodují, kde bude kdo sedět, a losují, kdo bude řídit. A doufal, že už nikdy v životě nikoho z nich neuvidí.

Tak jako doufal, že se nikdy nebude muset dozvědět, co bylo v té tašce, kterou s sebou přivezli. Co to tak pozdě v noci prováděli v kuchyni? Celým domem se rozléhaly podivné, zlověstné zvuky. Bratr Geoffrey přišel zneklidněn za ním, ale neodvážil se podívat, co se tam děje. A tak tam šel otec Lukáš sám. Když strčil hlavu do kuchyňských dveří, viděl, jak muži vybírají z té tašky nějaké kousky vypadající jako součástky rozbitého rádia: ty pak zpracovávali sekáčky a paličkami na maso nebo je salátovými kleštěmi strkali do vysoko šlehajících plamenů plynového sporáku, kde se úlomky tavily a hořely. Vypadalo to, jako by se snažili systematicky zahladit stopy nějakého zločinu. V příštím okamžiku také jeden z nich vstal, postavil se před něj s rozkročenýma nohama a dal mu jasně na srozuměnou, že tady nemá co pohledávat.

Ozval se telefon. Chtěl ho nechat zvonit a zabývat se dál svými myšlenkami, ale vyzvánění nepřestávalo. Zvedl tedy sluchátko.

„Halo!“

Poznal ten hlas. Byl to majitel dílny. Dýchavičný, mastný hlas.

„Ano?“ zeptal se stručně a odmítavě, jak jen bylo možné. Dnes ráno s tím chlapem musel mluvit. To se mu zdálo vlastně dost na celý den.

„Jde o ten vůz, co jste si ráno odvezl,“ funěl hlas. „Je na něm závada.“

Ten blbý, vyžraný chlap, řekl si otec Lukáš v duchu. Ale katolík je, že? To je samozřejmě hlavní věc. „Myslel jsem, že jste ho opravili?“ zeptal se a se zadostiučiněním vnímal stále ostřejší tón svého hlasu. Měli by ho exkomunikovat. „Nebo za co jsem vlastně dnes ráno platil?“

„Ne… Ano… Je opravený, ale někdo zapomněl nasadit zpátky pojistné spony na brzdové hadičky! Byl jsem zrovna teď dole v dílně a viděl je tam ležet…“

„Ty spony.“

„Ano. Pojistné spony.“

„A to znamená co?“

Hlas se blížil úpění. „Jak bych to vysvětlil… Pojistné spony se tam dávají proto, aby hadičky nesklouzly z přípojek ventilů, chápete? Při otřesech, třeba když vůz najede na díru… dokonce pokaždé, když řidič šlápne na brzdu, se hadičky trochu rozšíří a postupně sklouzávají z ventilů. Ten vůz nesmí na ulici, dokud to neopravíme, slyšíte? Někoho tam pošlu, hned k vám někoho pošlu se sponami.“

Otec Lukáš vyhlédl z okna kanceláře. Jeden z obou mladých mužů s mrtvýma očima právě otevíral bránu dvora. Ostatní seděli ve voze. Motor běžel.

„Moment,“ řekl otec Lukáš pomalu. Zakryl dlaní mluvítko a s chladným srdcem vyčkával. Scarfarův vůz se rozjel, za branou pomalu zahnul na ulici a zmizel z dohledu.

„Slyšíte mě?“ promluvil pak k muži na druhém konci drátu. „Je mi líto, ale vůz už odjel.“

„Pane Bože. Nevíte, kam jede?“

„Do Haify.“

„Do Haify! A nemáte nějakou možnost dát šoférovi zprávu?“

„Nemám.“

Když zavěsil, zíral ještě hodnou chvíli s rukou na sluchátku do prázdna. Představoval si silnici do Haify, která vede přes hory Galileje. Silnice plná zatáček na prudkých svazích. Je to vůle boží, určitě to je vůle boží. Má jest pomsta, praví Pán.

Ale brzdy vozu neselhaly. Ještě než vyjeli z Jeruzaléma, naboural Luigiho Baptistu Scarfara a jeho doprovod nesprávně odbočující náklaďák; při srážce sice nebyl nikdo zraněn, ale osobní vůz byl na odpis. Skončil v lisu na vraky dřív, než někdo mohl zjistit, že mu chybí pojistné spony v brzdovém systému, zatímco věrní služebníci církve samospasitelné dojeli bez úhony a na účet nepřátelské pojišťovny v náhradním voze do Haify, kde nastoupili cestu domů do Říma – lodí, neboť některé věci, jež vezli s sebou, se daly vyvézt ze země na lodi nenápadněji než v letadle.

To se otec Lukáš nikdy nedozvěděl. Týden po Scarfarově odjezdu zašel kvůli své stále silnější škytavce k lékaři, který mu zjistil rakovinu jícnu v pokročilém stadiu. Zbývající půlrok života strávil v nemocnici vedené katolickými sestrami, kde na něm prováděli všechny možné operace a terapie, přestože bylo v podstatě předem jasné, že ho nezachrání. Sestra, která seděla u jeho smrtelného lože, otřeseně sledovala, jak kněz téměř do posledního dechu plakal jako zoufalé dítě.

Ani George Martinez se o tom všem nikdy nedozvěděl. Po návratu do Bozemanu, Montana, bavil svou matku barvitým líčením svých jeruzalémských zážitků tak dobře, že mu za to požehnala prastarým mexickým zaříkávadlem. Během své následující výpravy, která ho zavedla na vykopávky ve Střední Americe, se seznámil s jistou Beatriz Aznarovou, nadějnou historičkou a navíc krásnou dcerou venezuelského naftového milionáře, která se do něj zamilovala stejně vášnivě jako on do ní. Krátce nato se vzali a žili od té doby nedaleko Caracasu na přepychové usedlosti, jejíž rozloha byla přibližně pětkrát větší než pozemek Bozemanské univerzity, přivedli postupně na svět pořádné stádečko skvělých dětiček a jinak se věnovali studiu dějin Inků, Májů a Aztéků.

Jeho bývalý představený, doktor Bob Richards, si při první akci, kterou musel realizovat bez George, přivodil vleklé poškození kyčelního kloubu a obdržel od Bozemanské univerzity jako výraz vděku a uznání jeho zásluh řádnou, doživotní docenturu. Byl to pro takový krok příznivý okamžik, poněvadž již v následujícím roce přišla jedna malajská firma na trh se sonárním tomografem, který byl nejen podstatně výkonnější a snáze ovladatelný než ten, který vyvinula univerzita, ale jeho cena byla tak nízká, že byl dosažitelný dokonce i pro skromné rozpočty historických ústavů, což způsobilo, že poptávka po sonarově tomografických výzkumech klesla na minimum.

Případ archeologických nálezů, jež za záhadných okolností zmizely z Rockefellerova muzea, i události u Vádí Meršamonu zaměstnávaly nadále justici státu Izrael. Vyšetřování vedená prokuraturou plně neobjasnila, co se skutečně udalo, mimo jiné také proto, že výpovědi podezřelých, obžalovaných i svědků byly značně rozporné. Příběh, s nimž někteří z nich přišli, totiž že někdo byl na stopě odkazu jakéhosi cestovatele v čase, byl předem zavržen jako bláznivý zastírací manévr a vyšetřovatelé dotyčným vyslýchaným hrozili, že budou-li tato tvrzení opakovat při procesu, budou dodatečně stíháni pro pohrdání soudem. Na pokyn z vysokých míst – jeden z nejangažovanějších pozorovatelů vyšetřování i procesů, izraelský žurnalista Uri Liebermann, mluvil o tlaku amerického milionáře a mediálního magnáta Johna Kauna přes jeho rozvětvené kontakty – bylo řízení urychleno, takže nakonec zbylo jen obvinění, že z nedbalosti nebo se zlým úmyslem byly zničeny archeologické nálezy patrně velké historické hodnoty a řada dalších obvinění sahajících od hrubého porušování pořádku až k ilegálnímu držení zbraní.

Sourozenci Judita a Jehošua Menezovi byli zproštěni obvinění ze spolupachatelství. Soudce se omezil na naléhavá napomenutí, že pro příště je třeba dbát větší opatrnosti při zacházení s historickými nálezy a v případě pochybností informovat orgány státu příslušné pro takové záležitosti.

Jehošua Menez zůstal nadále vysoce ceněným pracovníkem Rockefellerova muzea, věnoval se však ve zvýšené míře restauraci papyrových i papírových památek a stal se časem na tomto poli uznávanou kapacitou. Vyvinul mimo jiné postup, který později vešel ve známost jako meneziace.

Judita Menezová se rozhodla pro studium komparativní religionistiky a krátce nato přestoupila na buddhismus.

Americký student Stephen Cornelius Foxx byl shledán vinným z hrubé nepřístojnosti a maření činnosti státních orgánů. Podezření z vloupání do Rockefellerova muzea se nedalo prokázat. Foxx byl vyhoštěn ze země s pětiletým zákazem vstupu na území státu. Vrátil se na univerzitu a pokračoval ve studiu. Po prudkých interních debatách se Explorer’s Society usnesla zbavit ho členství.

Američan Keith Hegarty Ryan, který se ve Vádí Meršamonu vyhnul zatčení útěkem a zřejmě opustil zemi s neznámým cílem, zůstal nadále na seznamu hledaných. Obžaloba proti němu, která mimo jiné zahrnovala obvinění z nedovoleného ozbrojování, ilegálního odposlechu, násilného zastrašování a navádění k trestné činnosti, zůstala v platnosti.

Američanu Johnu Kaunovi se podařilo přesvědčit soud, že o kriminálních praktikách svého bezpečnostního poradce nic nevěděl a spoléhal na něj v dobré víře, byl však shledán vinným ze zničení archeologických nálezů jakož i navádění k řadě méně závažných trestných činů a odsouzen k pěti letům vězení. V následném líčení, při němž již zmíněný žurnalista Uri Liebermann ve velmi diskutovaném novinovém komentáři insinuoval protekci vlivných osobností, byl trest změněn na podmíněný. Johnu Kaunovi bylo dovoleno vycestovat z Izraele. Vrátil se do New Yorku a nedlouho poté se rozvedl se svou ženou, což vyvolalo bezmála světový ohlas v bulvárním tisku. V následujícím období demontoval se sveřepou odhodlaností svůj koncern, a nakonec dokonce prodal jeho centrální orgán, stanici N.E.W., jednomu ze svých největších konkurentů. Poté John Kaun zmizel z veřejné scény.

Angličan profesor Charles Wilford-Smith byl ve všech bodech obžaloby, které se vztahovaly na trestné činy, zproštěn viny. Bylo mu však doporučeno odjet z Izraele a dáno na srozuměnou, že by už nikdy nedostal povolení k vykopávkám. Před tiskem prohlásil, že lituje všech incidentů, ale stejně už byl s ohledem na pokročilý věk rozhodnut, že s aktivními výzkumy skončí.

Jeho dlouholetý asistent, izraelský historik Šimon Bar-Lev, se v následujícím roce stal náměstkem ředitele Rockefellerova muzea.

Klášter v Meršamonu zase zavřel brány a znovu upadl do zapomenutí.

Žurnalista Uri Liebermann, takříkajíc hlavní zpravodajce o celém procesu, psal knihu o vykopávkách u Bet Hameše a událostech, které se staly předmětem procesu. Avšak v době, kdy knihu dopsal, případ už dávno zmizel z obecného povědomí a autor pro ni nenašel žádného nakladatele.

Spisovatel Peter Eisenhardt, který odjel z Izraele již před vyvrcholením událostí, byl předvolán do Izraele jako svědek, ale usoudil, že bude lepší, když tam nepojede. Bezprostředně po návratu uložil zápisky o svých zážitcích do krabice, kterou postavil až úplně dozadu na vysokou skříň v ložnici, a věnoval se novému románu, který s tím vším měl mít společného jen velmi málo, či spíš vůbec nic. Jeden pozdější recenzent přišel na to, že Eisenhardt pak už nikdy nepsal o cestování časem.

Kanadský historik profesor Goutière nebyl zatčen ani obviněn a podobně jako Kaunovi pracovníci se bez překážek vrátil do své vlasti. Několik let později ho ranila mrtvice, po níž se už nikdy nezotavil.

Kostel Krista Rozsévače byl odsvěcen a sekularizován. Vyvařování pro chudé, pozastavené po příjezdu Luigiho Baptisty Scarfara, už nebylo nikdy obnoveno.

KAPITOLA 39

O tři roky později

Venku padal z šedivého listopadového nebe drobný, studený nepříjemný déšť, uvnitř se topení nechtělo pořádně rozehřát, a tak se Stephen Foxx snažil čelit zimě mnoha hrnky horkého čaje a tlustým svetrem. Seděl právě, objímaje kouřící hrnek oběma rukama, nad jedním starším pořadačem a snažil se najít obsah a smysl svých starých zápisů z přednášek, když zazvonil telefon.

Byla to, už pokolikáté, firma Video World Dispatcher. Přesněji řečeno miss Barnettová, pod niž spadal marketing. Miss Barnettová se vyznačovala dvěma vlastnostmi: za prvé zvykem šminkovat se tak křiklavě, jako by chtěla konkurovat světelné reklamě na střeše firemního sídla a za druhé hluboko zakořeněnou nechutí třeba se jen dotknout počítače.

Za poslední tři roky se firma Video World Dispatcher stala jeho hlavním zákazníkem. Tenkrát po návratu z Izraele dostal tu zakázku, přestože na ostré otázky George C. Addamse, výkonného ředitele a hlavního společníka, odpověděl podle pravdy, že se jeho firma právně skládá jen z něho samotného a že spolu s partnery v indickém Bengalore provozuje něco, co je nyní módou nazývat virtual company. Mister Addams při slově „indický“ nehnul brvou. Co do velikosti byla zakázka srovnatelná s jeho prvním projektem, ale tentokrát to bylo víc práce, ovšem za méně peněz. Doba se změnila, což si uvědomil nejpozději tehdy, když mu Amal Randžarajan vysvětlil, že kvůli nákladům musejí část zakázky přesunout na subdodavatele v Uzbekistánu, protože indičtí špičkoví programátoři se už nedají zaplatit.

„Pane Foxxi, musíte sem bezpodmínečně přijít!“ Znělo to, jako by hořel minimálně sklad.

Stephen vydechl a zase se nadechl, putoval pohledem přes kartotéky, přehledy, sbírky vzorců a poznámky svého celého studia a myslel na zkoušku, kterou má před sebou. „Co hrozného se stalo?“ zeptal se posléze. Pravděpodobně nic. Jako obvykle se ukáže, že jde o chybu při zacházení s počítačem, protože si nikdo nepřečetl návod.

„Za čtyři týdny,“ vysvětlovala slečna Barnettová vzrušeně, „se spustí kampaň k uvedení MR-systému Sony na trh.“

„Aha,“ řekl Stephen.

MR-systém. Jak dlouho si už na něj nevzpomněl. Hlavou mu blesklo, že z pětiletého zákazu vstupu na území Izraele, který tehdy dostal, vypršela už víc než polovina. Probudily se v něm vzpomínky, vybublávaly nahoru jako plynové bubliny v kalném močálu. Napětí lovu, pronásledování v poušti, chvíle, kdy ji držel v ruce, tu kameru, která prodělala nejfantastičtější cestu, jaká existuje, videokameru z minulosti. Bolesti, vedro. Polibky. Judita.

„Máme teď takový problém,“ pokračovala slečna Barnettová – pokud jde o elektronické zpracování dat, neměla nikdy pouze úkoly, které je třeba řešit, nýbrž měla vždy problémy, „že musíme napsat všem zákazníkům, kteří si systém objednali předem po internetu. Adresy by měly být v paměti, ne…?“

„Ano,“ přikývl Stephen, „samozřejmě.“

„A dají se teď… jaksi… na základě těch adres vytisknout dopisy, aby se na nich automaticky objevila vždy ta správná adresa?“

„Jistě,“ ujišťoval Stephen trpělivě. „Tomu se říká hromadný dopis.“

„Mohl byste to pro nás udělat?“

„To můžete udělat sama. V programu je speciální funkce, která…“

„Já bych ale opravdu radši, kdybyste to udělal vy.“

Stephen si nerozhodně hryzl ret. V žádném případě nemohl argumentovat tím, že je až po uši v učení na zkoušky. Kromě toho by to byl snadný, dobře zaplacený džob, a s politováním musel konstatovat, že peníze dost potřebuje. Izraelské dobrodružství, zejména jeho soudní část, když už pomine několik chybných investic, citelně ztenčilo jeho kdysi tak slibně baculatý finanční polštář.

Vzpomínky na to byly stále ještě spojeny s bolestí. Bolestí nad nenapravitelnými ztrátami. Bolestí nad tím, že selhal. Když pomyslel na Izrael, měl pokaždé pocit, že si odtamtud odnesl neviditelné jizvy, a když se pak podíval do zrcadla, připadal mu jeho hladký mladistvý obličej cizí, protože byl přesvědčen, že by měl vlastně spatřit hluboké vrásky.

„Samozřejmě,“ souhlasil tedy, „jak si přejete. Jen se podívám do termínového kalendáře…“ To si mohl ušetřit. Pro příští dva týdny tam žádné termíny nebyly, šikmo přes všechny listy tam bylo červeným inkoustem naškrabáno Učit se! „Mohl bych zítra kolem desáté.“

„Výborně, pane Foxxi. Víte, při téhle akci se nesmí nic pokazit.“

„Žádné starosti. To zvládneme.“ Vždy s optimismem!

Když položil sluchátko, cítil se mizerně. Déšť stále ještě dorážel na okno jakoby malými jehličkami. Jsou to už tři roky. Jehošua mu ještě poslal jeden nebo dva e-maily, nic neříkající povídání. Judita mu naopak neodpověděla ani na jeden dopis. Její telefonní číslo neznal. Podle bratrova tvrzení vůbec nemá telefon.

Bylo krátce před desátou a už nepršelo, když se svým červeným porschem zabočil na parkoviště před Video World Dispatcher. Auto ještě stále vypadalo reprezentativně, což byl hlavní důvod, proč jím ještě pořád jezdil, ale v podstatě už byl nevyšší čas koupit nové, protože pod kapotou se čím dál častěji děly ošklivé, pořádně drahé věci a jezdil stále s obavou, že zůstane někde viset.

Ale tentokrát všechno proběhlo hladce. Ben, starý vrátný, mu s úsměvem otevřel mřížovou bránu a pozdravil ho jako starého známého, což Stephen na území této firmy už skutečně byl. Stephen si ještě povytáhl límeček košile, který mu po posledních týdnech ve svetru připadal nezvykle těsný, a zamířil ke vchodu do velké haly skladu.

Vrata se těžkopádně otevřela a pak ho zase obklopila atmosféra uprášené přičinlivosti, kterou byl nabit celý prostor mezi vysokánskými kovovými regály. Uhnul před vysokozdvižným vozíkem, kdysi křiklavě žlutým, dnes posetým šrámy utrženými při plnění povinností, a vyběhl po roštových schodech nahoru do počítačové pracovny. Tady čtyřiadvacet hodin denně šumělo čtrnáct počítačů nejrůznější konstrukce, propojených do jedné sítě, aby zvládly tisíce úkolů.

Miss Barnettová ho již očekávala a třímala v ruce jeden výtisk dopisu, který chtěla rozeslat. Stephen si sedl k počítači, v němž byla uložena databanka zákazníků, několikrát klikl na myš a otevřel příslušnou tabulku se seznamem všech objednávek, které došly přes internetové stránky firmy Video World Dispatcher. Seznam obsahoval jména a adresy objednatelů, čísla kreditních karet, datum a čas objednávky a samozřejmě i objednací čísla žádaných přístrojů nebo jiných druhů zboží. Jeho celá práce spočívala v tom, že z tabulky přetáhl adresy zákazníků, kteří si během subskripční lhůty objednali přístroj řady MR.

„Všichni, kdo poslali objednávku ve lhůtě, dostanou pětiprocentní rabat,“ vysvětlovala slečna Barnettová. „Kdybychom na někoho zapomněli, budou stížnosti, a tomu se chceme vyhnout.“

„Není problém,“ řekl Stephen stručně a zadal příslušné povely.

Počítač pracoval. Na obrazovce se přitom objevil místo obvyklého symbolu přesýpacích hodin otáčející se globus s logem Video World Dispatcher. Stephen se zamyšleně škrábal na hřbetu ruky a duchem byl u základů ekonomie podle Keynese, které si ještě jednou opakoval ráno při rychlé snídani.

Hotovo. Pevný disk párkrát zarachotil, čekací symbol se změnil na normální okno a na obrazovce se skládala výsledková tabulka. Stephen sáhl na myš. Prima. Nejpozději za hodinu bude venku, dojede domů, vystaví mastný účet a s novým elánem se vrhne do přípravy na zkoušky.

Přečetl si první jméno a strnul.

Tohle jméno. Jak se dostalo do tohoto seznamu…?

„To snad není pravda,“ mumlal. „To snad není pravda…“

Slečna Barnettová se ho na něco ptala, ale on slyšel jen zvuky bez významu. Myšlenky se mu náhle rozvířily jako listy vrtulníku, jedna úvaha střídala druhou, útržky poznání se mu smíchaly dohromady jako dílky rozházené skládačky.

Jak se tohle jméno dostalo do tohoto seznamu…?

Posunul se po řádku, četl datum a hodinu objednávky. Četl, co bylo objednáno. V hlavě mu dunělo, jako by tam vyzváněl zvon. Neuvěřitelné. Počítal. Ano, rok souhlasí. I měsíc. A den, to bylo… Neuvěřitelné.

„Pane Foxxi!“ Zatřásla mu ramenem. „Co se děje, pane Foxxi? Nesouhlasí něco v údajích?“

Stephen zvedl oči. „V údajích?“ opakoval jako zpitomělá ozvěna. „V údajích je všechno v pořádku.“

„Zaplať pánbůh,“ oddechla si slečna Barnettová.

Stephen znovu a znovu četl to jméno.

Minulost se ho právě chystala dohonit.

KAPITOLA 40

Malý, přikrčený venkovský dům, jakoby klesající pod tíhou mohutné šedivé střechy, jediné v okolí, na níž čněl talíř satelitní antény, stál na okraji jihoanglické obce Barnford. Na druhé straně úzké ulice se rozkládala už jen pole, již zoraná, očekávající zimní mrazy. Nad nimi se klenulo nevýrazné bledé nebe. Do vůně země stoupající z oranišť se mísily studené závany, jež prozrazovaly, že brzy začne sněžit.

Auto, které toho dopoledne zabočilo do ulice a zastavilo před domem, mělo londýnskou poznávací značku. Vystoupili dva muži, váhavě, jak člověk vystupuje u cíle, který vidí poprvé v životě. Jeden z nich byl mladý a štíhlý, téměř hubený, na očích měl brýle s tenkými obroučkami a vzdor podzimnímu chladu byl jen v saku. Z jeho pohybů se dala vycítit jen stěží ovládaná energie a výraz jeho tváře prozrazoval ponurou rozhodnost. Druhý byl o něco starší a v pase podstatně plnější; při vystupování se hned zimomřivě balil do šedozeleného tříčtvrtečního kabátu s kapuci, k němuž si kolem krku omotal barevně neladící šálu se skotským vzorem. V očích jako by měl nejistotu nebo úžas, rozhlížel se kolem jako dítě, které ještě neví, jestli má čekat něco příjemného, nebo nepříjemného.

Oba přešli přes ulici a na okamžik se zastavili před úzkou, světle-zeleně natřenou zahradní brankou, aby si přečetli jméno na poštovní schránce, připevněné na drsné omítce zahradní zídky. Jeden druhému přikývli: Ano, jsou tu správně. Mladší z nich otevřel nedbale vykovanou branku.

O zahradu za ní se zřejmě vůbec nikdo nestaral. Na trávníku kolem zarostlého rybníčku tlelo listí spadané z podzimně holých stromů a keřů. O zrezavělý, poklopem zakrytý sud na vodu se opíralo jízdní kolo. Na zdech bujely věčně zelené popínavé rostliny, jak se jim zachtělo.

Muži došli k domovním dveřím a zazvonili.

Chvíli se nic nedělo, pak bylo slyšet kroky a dveře se rozletěly.

Muž, který otevřel, byl daleko starší než oba návštěvníci. Sněhobílé vlasy, rozčepýřené na všechny strany, jako by nepoznaly hřeben, rámovaly opálený obličej, z něhož na příchozí hleděly jasně šedé, živé, neobyčejně bystré oči. Muž měl na sobě zelenou pletenou vestu s tlustým límcem, z něhož vyčníval jeho vrásčitý, suchý krk tak nápadně, že se vnucovala představa prastaré obří želvy.

„Jaké překvapení!“ vyhrkl staroch, jakmile překonal vteřinu úleku. „Mister Foxx! Mister Eisenhardt! Kde se tu berete? Jen pojďte dál, prosím…“ Pohostinně máchal rukama. „Jaké štěstí, že jsem zrovna doma! Pořád cestuji, a tak už mě prakticky nenavštěvuje nikdo bez telefonického ohlášení.“

„Není to zas tak velké štěstí, jak si myslíte,“ řekl Stephen Foxx s odměřeným úsměvem, když vstupovali do dveří. „Dobrý den, profesore Wilforde-Smithi.“

O půl hodiny později seděli v prostorném, vytopeném obývacím pokoji, skýtajícím přes široké, staromódní terasové dveře romantický výhled na zahradu, a balancovali v ruce tenkostěnnými porcelánovými hrníčky, v nichž voněl zlatožlutý čaj. Profesor trůnil v těžkém koženém ušáku. Stěny do posledního místečka zabíraly regály napěchované knihami nebo staré olejomalby v masivních rámech.

„Jak je to dávno,“ vzpomínal zasněně. „Přes tři roky. Dlouhá doba.“

Oba návštěvníci, sedící vedle sebe na sofa v koloniálním stylu, souhlasně přikyvovali.

„Ještě jste mi neprozradili, co vás přivádí tady do těch končin.“

„Chtěli jsme vás navštívit.“

„Jenom tak?“

„Ne,“ odvětil Stephen a opatrně postavil šálek na konferenční stolek, „jenom tak ne.“

V pokoji náhle zavládlo ticho. Venku na zahradě se v korunách holých stromů usazovali havrani, jako by chtěli sledovat, co se bude dít.

„Jako dítě jsem často hrával puzzle,“ začal Stephen Foxx. „Každé Vánoce mi rodiče kupovali novou skládačku a pak celá rodina proseděla svátky u konferenčního stolku a pokoušela se složit příslušný obraz. Čím starší jsme my děti byly, tím víc dílků měl puzzle, a od jisté doby začali rodiče kupovat skládačky bez obrazové předlohy. Takže jsme měli jen tisíce dílků a ani ponětí, jaký obraz se má složit. Často jsme seděli hodiny, zkoušeli to nazdařbůh a nepokročili ani o kousek. Ale pak člověk najde určitý dílek, který zapadne do druhého a vytvoří s ním maličký výsek, který najednou dává tušit, jak musí vypadat celek. Potom to někdy jde úžasně rychle. Zdá se, že se dílky skládají samy a nacházejí svá správná místa, najednou všechno do sebe zapadá – jen proto, že člověk našel právě ten jeden, rozhodující dílek skládačky.“ Stephen se odmlčel. „Před pár týdny,“ řekl posléze a zadíval se na profesora, jehož rozcuchané bílé obočí dělalo stále vyšší oblouk, „jsem na takový dílek narazil.“

Profesor Wilford-Smith sáhl po šálku na malém přenosném stolku vedle svého křesla. „To je napínavé,“ prohodil. „Ovšem také, s dovolením, značně hádankovité.“

„Žádný strach. Jsem tu, abych tu hádanku vyluštil.“

„To mě uklidňuje.“

Stephen se předklonil a opřel si lokte o stehna. „Když naše dobrodružství v Izraeli skončilo, vypadalo to, že jsou všechny otázky vyřešené. Ale nebyly. Pár divných maličkostí nezapadalo do obrazu. Všichni jsme byli příliš vyčerpaní a zklamaní, než abychom si jich všimli, ale ty maličké, zdánlivě bezvýznamné detaily jsou náramně významné. Přišel jsem na to v posledních týdnech, když jsem celý obraz ještě jednou rozházel a začal znovu skládat, kamínek po kamínku kolem toho jednoho dílku, o kterém jsem právě mluvil. A vida, najednou vznikl úplně jiný obraz.“

„Fascinující,“ pronesl profesor.

„Smím se na něco zeptat?“

„Jen do toho.“

„Co vás vlastně přivedlo k tomu, že jste začal studovat archeologii?“

Profesor Wilford-Smith nervózně zamrkal. „Ach… To je tak dávno… Je to důležité?“

„Bylo vám už přes čtyřicet, udělal jste kariéru v docela výnosném povolání, a kdybyste u toho zůstal, byl byste dnes pravděpodobně spolumajitelem jedné z nejvýznamnějších textilních továren ve Velké Británii. Ale vy jste to všechno pustil k vodě – proč?“

Na učencově tváři se mihl náznak znuděnosti, který dával tušit, kolikrát už musel na tuto otázku odpovídat „Peníze prostě nejsou v životě všechno.“

„A myslíte, že to stálo za to?“

„Samozřejmě. Bylo to fascinující. Jinak bych asi u toho nezůstal.“

Stephen se na něj podíval. „V posledních týdnech jsem podnikl hodně rešerší. Mluvil jsem s mnoha lidmi, vašimi bývalými spolupracovníky i jinými archeology. Říkají o vás někdy dost nepěkné věci.“

„To vím. Na tom vidíte, jaká závist ve vědě vládne. Jsou to lidé, kteří se narodili a vyrostli ve věži ze slonoviny a důvod, proč mi závidí, tkví v tom, že já jsem přišel z hospodářské sféry a věděl, jak je třeba jednat s mecenáši a sponzory, kdežto oni ne. Vstoupil jsem takříkajíc postranním vchodem, a navíc jsem uměl zacházet s penězi. Těžko říct, co mi zazlívali víc.“

„Organizoval jste vždy hodně velké vykopávky, se stovkami pracovníků. Jako ty poslední, při nichž jsem byl i já.“

„Ano,“ přikývl Wilford-Smith. „Ty dokonce patřily spíš k těm menším akcím.“

„Já jsem vás tehdy vůbec neznal, nikdy jsem o vás neslyšel. To místo u vašich vykopávek mi zprostředkoval Jehošua Menez. Myslím, že poprvé jsme spolu prohodili víc než dvě slova až tenkrát, když jsem udělal ten objev v areálu 14.“ Stephen Foxx se opřel zády o lenoch a přehodil si nohu přes nohu. „Víte, čemu jsem se od té doby čím dál víc divil?“

Bělovlasý profesor jen tázavě zvedl obočí.

„Že jste prakticky okamžitě věděl, o co jde,“ pokračoval Stephen. „Slezl jste za mnou dolů, podíval se na plastový obal a návod k použití vevnitř, a hned vám bylo jasné, že jde o senzaci. Chci říct, že mně to trvalo pár dní, než jsem to pochopil. Dokonce ani jemu“ – ukázal na Eisenhardta, který seděl vedle něho a mlčel – „to hned nedošlo. Přišel sice poměrně brzy na myšlenku, že to musí být kostra nějakého cestovatele časem. Ale co to znamená – totiž že někde musí stále ještě existovat příslušná kamera –, na to přišel teprve tehdy, až mu to sdělil Kaun. A ten na tu myšlenku určitě nepřišel sám od sebe.“

Wilford-Smith zvedl ruku v gestu, které jako by říkalo odpusťte prosím, že jsem tak chytrý. „Možná bych měl na stará kolena začít psát science-fiction.“

„A víte, co podivného mi mister Eisenhardt ještě vyprávěl?“ pokračoval Stephen. „Říkal, že při těch nekonečných poradách, které se tam konaly, na vás od začátku byl znát jaksi divný nezájem. Čím déle to celé trvalo, tím méně se vás to, jak se aspoň zdálo, týkalo. Není to divné?“

Starý muž se ve svém ušáku opřel dozadu. „Vy zjevně někam míříte, Stephene,“ konstatoval klidně. „Nebo se mýlím?“

„Ne, máte úplně pravdu,“ přisvědčil Stephen se zarputilým výrazem. „Právě se dostávám k tomu, abych všechny ty zašmodrchané konce, které ten příběh ještě má, rozmotal. Zbývá tu jeden detail, který mi řekl mister Eisenhardt. Zdánlivě bezvýznamný detail, pokud ho vidíme jako takový izolovaně. Ten den po mém útěku z tábora jste totiž časně ráno zašel do konferenční místnosti, kam snesli všechny předměty z mého stanu, a prohlédl jste si v mém laptopu ty uložené internetové stránky, na kterých byly popisy kamer série MR. Pan Eisenhardt se k tomu připletl a oba jste mluvili o tom, jak je podivné, že si cestovatel na cestu do minulosti vzal typ MR-01, a ne podstatně výkonnější a robustnější MR-02. Vzpomínáte si na to?“

„Vágně,“ připustil Wilford-Smith.

„Jsem si jistý, že si na to vzpomínáte velice dobře. Jsem si jistý, že jste si toho rána poznamenal adresu a telefonní číslo firmy Video World Dispatcher, které patřily ty stránky.“ Stephenův hlas dostal tvrdý podtón. „Protože jak je náhoda rozmarná, tahle firma, která sídlí nedaleko místa, kde studuji, patří mezitím k mým zákazníkům. Jsem tam pečený vařený a na jejich počítačích si dělám, co chci. A před pěti týdny jsem v databance subskripčních objednávek našel vaše jméno: Profesor Wilford-Smith.“

Profesor Wilford-Smith neříkal nic. Jen seděl, zíral na Stephena a v jeho očích se náhle objevilo podivné jiskření.

„V té databance,“ pokračoval Stephen neúprosně dál, „je taky zaznamenáno datum a hodina objednávky. Několikrát jsem to přepočítával a přišel na to, že jste, pane profesore, muž rychlých rozhodnutí. Započítáme-li časový rozdíl mezi Izraelem a americkým východním pobřežím, neotálel jste od zaklapnutí mého laptopu ani půl hodiny, než jste zavolal Video World Dispatcher. Víte, že jste byl jeden z prvních? A víte, že jste mezi tisíci zákazníky z celého světa S, který si objednal pouze přehrávač, bez kamery?“

Hlas bývalého vedoucího vykopávek zněl náhle zastřeně. „A co z toho podle vás vyplývá?“

„Inu, tu otázku jsem si taky kladl. Celé týdny jsem se ptal sám sebe: Stephene, co z toho vyplývá? Co to znamená? A pokračoval jsem v rešerších. Nakonec jsem u Sony našel ochotnou duši, která mi byla s to zjistit, že jistý mister Wilford-Smith z Anglie byl od roku 1969 permanentně na seznamu adresátů, jimž se posílaly reklamní materiály týkající se vývojových novinek v oblasti videotechniky. Teprve před dvěma a půl lety požádal, aby ho z toho seznamu škrtli. Což, mimochodem, neudělali.“

Starý archeolog jen přikyvoval.

„I tento detail se přirozeně dá vysvětlit,“ připustil Stephen. „Jistě. Co je na tom, že se vědec zajímá o video techniku? Naopak, je to přece nasnadě. Snad až na to, že jste nikdy nedělal – a ani nenechal pořídit videozáznamy archeologických prací.“

„Na to nebyla technika ještě dost operativní,“ opáčil profesor chabě.

„To mohlo platit tak v roce 1969. V posledních deseti letech už ne.“

Wilford-Smith si povzdechl, složil vrásčité ruce do klína a zadumaně se zadíval na Stephena. „Co máte na mysli?“ zeptal se. „Máte přece nějakou teorii, jinak byste tu nebyl. Ven s tím.“

„Já bych tomu neříkal teorie. Mám příběh. Jiný příběh,“ zdůraznil Stephen a cítil, jak mu opět tělem proudí jistota, kterou tak dlouho postrádal. Přijel sem s obavami, že starý vědec řekne něco, co jeho příběh rozbije, že se vytasí s argumentem, který Stephen nevzal v úvahu a který jeho namáhavě skládanou logickou stavbu rozmetá na kusy. Ale to se nestane. Teď už ne. „Ten příběh vypráví o jednom mladém britském vojákovi, který v letech 1947 a 1948 sloužil v Palestině, celou tu dobu, co se v OSN diskutovalo o plánu přiznat Židům právo, aby si tam založili vlastní stát. Byla to neklidná doba, ale ten voják měl dost času a příležitostí, aby se porozhlédl po zemi a sbíral zážitky i upomínkové předměty. Tím vojákem jste byl vy, pane profesore.“

„Ano,“ přikývl. „Sloužil jsem tehdy v Palestině.“

„15. května 1948 jste s britskými jednotkami opustil právě založený Izrael, vrátil jste se do Anglie, ukončil vojenskou službu a začal docela normální povolání v textilním průmyslu. Oženil jste se, přivedl na svět několik dětí a udělal pozoruhodnou kariéru. Dvacet let jste vedl nenápadný život. Ale tehdy se muselo něco stát. Otázka zní: co?“

„Prostě mi už nestačilo vést nenápadný život,“ nabízel Wilford-Smith vysvětlení. „Dnes by se tomu řeklo midlife-crisis.“

Stephen zavrtěl hlavou. „Ne. Můj příběh se odvíjí jinak. Můj příběh říká, že mezi suvenýry, které jste si přivezl ze Svaté země a uchovával celá ta léta v nějaké krabici nebo bedně, musel být nějaký předmět, o němž jste nevěděl, co to je. O dvacet let později, v šedesátých letech, se objevily kazetové magnetofony a začaly se masově prodávat. Když jste viděl první kazetu, musel jste si vzpomenout na ten záhadný předmět z Palestiny. Za nějaký čas jste ho vyhrabal a zjistil, že tu jistá podobnost existuje. Mezitím také dávala smysl ta čtyři písmena na něm: SONY – tehdy už to byla japonská firma, která se mocně drala na trhy celého světa. Jaká hádanka! Musel jste přemýšlet měsíce, ne-li roky, jak jí přijít na kloub. Někdo jiný by s tím černým hranatým předmětem šel za vědci a řekl, podívejte se na to, ale vás to z jakýchsi důvodů ani nenapadlo. Vy jste to vyřídil všecko na vlastní pěst. Takhle vás líčil každý, na koho jsem narazil z těch, co vás znali z dřívějška: je to člověk, který řeší všechno na vlastní pěst. Stále znovu jste zvažoval všechny hypotézy, i ty nejztřeštěnější, v nejlepší sherlock-holmesovské tradici jste vylučoval ty nemožné a po léta, během nichž se objevily i první, hromotlucké videorekordéry, jste rozvíjel svoji teorii. Představuji si, že rozhodující podnět vám dal materiál. Že je váš suvenýr z umělé hmoty, to vám bylo jasné, když jste ho vzal znovu do ruky – ale vzpomínal jste si, že tenkrát, v roce 1948, jste nevěděl, z jakého materiálu je vyrobený. Tento druh umělé hmoty totiž tenkrát ještě neexistoval, a to vás muselo přivést na myšlenku, že by mohla být ve hře nějaká cesta časem. Nabízela se domněnka, že nalezený předmět musí být nějaký typ záznamu, pravděpodobně videozáznam, a protože jej cestovatel nevzal s sebou do budoucnosti, bylo nutné počítat s tím, že se cesta do minulosti dá uskutečnit jen jako jednosměrná. Jediný způsob, jak záznamy z minulosti dopravit zpátky do budoucnosti, spočíval v tom deponovat je na nějakém tajném místě, kde je jeho bývalí současníci budou moci objevit při vykopávkách. Co ale stojí za takovou oběť? O takové otázce stačí přemýšlet pět minut, aby nás napadl biblický Ježíš. Předmět, který jste našel, musel obsahovat video nahrávku Ježíše. Hloupé bylo, že ještě neexistoval žádný přístroj, který by dokázal tento záznam přehrát, a jak to vypadalo podle prospektů, které vám pravidelně zasílal SONY, takový přístroj ještě dlouho nebude k mání. V jistém momentě vám ale určitě došlo, že minimálně jeden takový přístroj musí, pokud je vaše teorie správná, existovat už téměř dva tisíce let: totiž kamera cestovatele v čase. Teď už jste věděl, že každá videokamera musí mít z technických důvodů vždy i přehrávací mechanismus, pomocí něhož si uživatel může prohlédnout, co natočil. Jinak řečeno, kdybyste našel kameru onoho cestovatele v čase, mohl byste si prohlédnout ten záznam, o němž jste byl přesvědčený, že je na něm Ježíš. To byl ten pravý důvod, proč jste ve dvaačtyřiceti letech začal studovat archeologii a nakonec se znovu rozjel do Palestiny. Nedělal jste to proto, že by vám tak záleželo na archeologii. Jediným důvodem bylo, že jste chtěl najít tu kameru.“

Profesor Wilford-Smith neříkal nic. Seděl s hlavou vysoko vztyčenou na vrásčitém krku a na rtech mu pohrával sotva znatelný úsměv.

„Z toho důvodu jste podnikal vždycky tak rozsáhlé vykopávky,“ pokračoval Stephen. „Z toho důvodu vám záleželo vždy víc na kvantitě než kvalitě, a z téhož důvodu jste také tak málo publikoval. Ve skutečnosti vás archeologie zajímala jen okrajově. Co vás zajímalo, byla kamera. A jen proto jste mohl okamžitě jednat, když jsem našel ten návod. Nemusel jste nejprve dlouho přemýšlet, co by to mohlo znamenat, protože tohle jste už měl dávno promyšlené. Jak jste věděl, znamenalo to jednoduše, že jsem našel to, co jste hledal.“

Někde zapraskala větev. Havrani se vznesli a odlétli pryč.

„To bylo skutečné pozadí. John Kaun hledal video, vy jste naopak celou dobu hledal jen kameru. Dokonce ještě v době, kdy probíhaly vykopávky u Bet Hameše, nebyla v informačních materiálech SONY ani zmínka o novém systému MR. Kolovaly jen fámy v kruzích zasvěcených. Jakmile jste se dozvěděl, že příslušné přístroje přijdou na trh za pouhé tři roky, ochabl váš zájem na pátrání, a když jste přehrávací přístroj objednal, opadl váš zájem úplně. Zatímco my ostatní jsme se honili jako diví, vám stačilo čekat, protože jste přece už měl jednu ze tří videonahrávek s Ježíšem. Už třicet let jste v Izraeli při hledání kamery obracel každý kámen; teď jste mohl klidně ještě tři roky počkat.“ Stephen se předklonil. „Vím, že váš přehrávač byl dodán před čtrnácti dny. Přijel jsem, protože chci vidět to video.“

Stephen očekával protiargumenty, přinejmenším soucitné potřásání hlavou nebo poznámky, jako že má příliš bujnou fantazii nebo čte zavádějící romány. A po pravdě mu jeho teorie v tomto okamžiku, poté co ji vylíčil a následovalo jen napjaté, téměř užaslé mlčení, připadala také notně přepjatá. Něco jako archeologická obdoba ufónské paranoie.

Ale profesor Wilford-Smith se nesmál, ani se Stephena nesnažil zesměšnit. Jen už dlouhou chvíli seděl a pozoroval ho s jemným, skoro blahovolným úsměvem, s nímž mu předtím celou dobu naslouchal. Pak se s jistou námahou, přiměřenou jeho věku, zvedl a pouze řekl: „Dobrá. Tak pojďte.“

Eisenhardt, v jehož angličtině podle jeho vlastního vyjádření v posledních letech přibyly další mezery a který z té příčiny za celou dobu nepronesl ani slovo, ba asi měl potíže vůbec rozhovoru rozumět, najednou vyletěl, jako by ho píchl. „Moment!“ zvolal. „To znamená, že Stephen má se svou teorií pravdu?“

Bělovlasý archeolog rozšafně přikývl. „Ano. Bylo to přesně tak.“

Následovali ho do pracovny jako ovečky pastýře. Stál tam televizor, velký drahý model, na něm obyčejný videorekordér a na tom zase úzká, elegantní černá skříňka: MR-S, přehrávač pro nový systém. Kolem dokola stály regály zaplněné knihami, rukopisy a malými předměty z nálezů, mimo jiné malými keramickými vázami a soškami. Na terasu vedla dvě úzká francouzská okna. Na stěně mezi nimi visela mapa Izraele – podle linie státních hranic dost stará –, na níž vyznačovaly barevné nálepky místa, kde profesor Wilford-Smith prováděl vykopávky.

„V roce 1947, jak možná víte, byly nalezeny Kumránské svitky,“ začal své vyprávění a přisunul židle před televizor. „Já jsem se o tom doslechl. Ten příběh mě fascinoval – vidíte, že jistá náklonnost k archeologii ve mně musela dřímat už tenkrát a podařilo se mi nějak zařídit, že jsem mohl zajet do Jericha, kde mi jeden beduínský průvodce ukázal jeskyni, v níž byly svitky objeveny. Na svou omluvu,“ pousmál se, „můžu říct jen tolik, že mi bylo jen málo přes dvacet a byl jsem příslušně naivní. V těch horách jsou stovky jeskyň a průvodci si je spravedlivě rozdělili. Návštěvník uviděl jednu z nich podle toho, na kterého průvodce narazil, samozřejmě vždy tu pravou.“

Pokynul jim, aby se posadili. „Můj tehdejší průvodce byl chamtivý, ale velkorysý, pokud měl pocit, že byl dobře zaplacen. Když jsem mu podstrčil další bankovku, nechal mě jeskyní procházet na vlastní pěst, a zatímco seděl u vchodu a pokuřoval smradlavou cigaretu, našel jsem v puklině jedné postranní jeskyně rozbitou, ale ještě úplnou amforu. Když jsem střepy zvedl, ležel tam malý hranatý balíček, mastný, umatlaný a zavinutý do několika vrstev textilních proužků, které jsem ve své prostotě považoval za papyry. V podstatě na tom nebylo nic dobrodružného – chvíli jsem ještě hrabal kolem, ale nic jsem už nenašel, a tak jsem svůj nález zabalil do velkého kapesníku, strčil do kapsy a pak jsme šli pryč.“

Wilford-Smith přistoupil k jedné zásuvce, z níž vyndal malou plechovku, bývalou krabici od keksů. „Když jsem se vrátil domů a prohlížel si nález na denním světle, zjistil jsem, že se jedná o obyčejné plátno napuštěné nějakou pryskyřičnou substancí. Strávil jsem několik dní tím, že jsem odstraňoval vrstvu za vrstvou, a nakonec jsem uvnitř našel tady to.“ Otevřel víko plechovky a vytáhl plochou černou kazetu MR. Podal ji Stephenovi, jako by to nebylo nic zvláštního. „Máte pravdu, dlouho jsem nevěděl, co to je. Považoval jsem ten materiál za nějaký mně neznámý polodrahokam, a protože na něm byla vyryta písmena v latince, myslel jsem si, že by mohlo jít o římský šperk.“

Stephen před třemi týdny, ve skladu Video World Dispatcher, držel v ruce poprvé kazetu MR. Tato zde vypadala navlas stejně: plochý obdélníkový předmět z černé umělé hmoty, který byl překvapivě těžký a neharašil jako tradiční videokazety. Na jedné straně byly záhadné závrty a čtvercové prohlubně, ale po celém povrchu žádný viditelný uzávěr. Vlastní nosič paměti, speciálně opracovaný křemíkový disk, byl zvenku nepřístupný.

Kazeta byla dost poškrabaná a na straně, kde byly vyraženy litery SONY, byl kousek vylomený a lepicí páskou opět pečlivě připevněný na své místo. Člověk by si nemyslel, že kazeta právě opustila výrobní linku, ale také mohl stěží uvěřit, že byla dva tisíce let stará.

Stephen ji nerozhodně obracel v rukou. Nyní, když pátrání bylo podle všeho u konce, v sobě cítil jakousi divnou prázdnotu. Tak tohle je to, co tak zapáleně hledali. Anebo v každém případě něco podobného. Teď, když to držel v rukou, se mu zdálo, že to neuvěřitelně ztratilo na významu. Jako by bylo důležité hledat, a ne nalézt.

„Musím se vám přiznat ještě k něčemu,“ přerušil profesor jeho myšlenky. „Týká se to mé proslavené a ještě víc pomlouvané schopnosti získávat sponzory pro mé archeologické výzkumy.“

Stephen zvedl oči. Dovolil Eisenhardtovi, aby mu vzal kazetu z ruky.

„Mé zkušenosti z hospodářské sféry byly sice často velmi užitečné, a kdo někdy v životě musel dohlížet na dvě stě pletařek nebo tkadlen, tomu připadá organizace vykopávek jako procházka,“ pokračoval Wilford-Smith. „Ale to všechno nebylo rozhodující, alespoň ne vždy. To, na co jsem se mohl v obtížných situacích vždy spolehnout, byl ten odštěpek z přední strany.“

„Jak prosím?“ zeptal se Eisenhardt vyjeveně.

„Neměl jsem tolik sponzorů, jak se stále tvrdí. Měl jsem velmi vytrvalé, finančně silné sponzory – nejprve hlavně Barnfordskou univerzitu, později, po řadě kratších epizod, Johna Kauna. Jemu jsem ukázal jenom tento odštěpek, svatosvatě jsem odpřísáhl, že jsem ho našel v roce 1947 v Palestině a vyvodil z něho přibližně tu teorii, kterou už dnes všichni známe.“

„Takže on věděl, že v Izraeli pátráte po videokameře,“ řekl Stephen. „Ale nevěděl, že už máte příslušnou videokazetu.“

„Přesně tak. Bylo mi jasné, že někdo jako Kaun by kazetu dal okamžitě vědcům na prozkoumání. A to jsem nechtěl.“

„Protože jste se obával, že tím vyvoláte“ – Eisenhardt hledal správné slovo – „časový paradox!“

Archeolog se na něj podíval s překvapeným výrazem, který prozrazoval výmluvněji než slova, že ho něco takového ještě nikdy nenapadlo. „Ne,“ zavrtěl hlavou, „měl jsem strach, že by záběry mohly být zničeny.“

„Ach,“ divil se spisovatel.

Stephen si zase vzal kazetu a prohlížel si úlomek, na němž se nacházel nápis. S lehkým zamrazením zjistil, že pod firemním logem bylo vytlačeno: system mr-video. Na kazetách, které dosud viděl, nic takového nestálo. A skoro jistě si pamatoval, že tyto kazety neměly na boku určité úzké drážky.

„Když jsem kazetu našel, byla nepoškozená. Ten kousek jsem takhle oddělil sám jednak proto, že jsem se chtěl podívat, jak vypadá vevnitř – pouhému oku to nic neříká, a pak proto, abych pro svůj záměr získal nějakého sponzora.“ Zaregistroval Stephenův pohled. „Ano, ten nápis je jiný. Myslím, že kazety tohoto typu ještě nejsou na trhu.“

„To je tedy důkaz, že tato zde skutečně a nepochybně pochází z budoucnosti. Ještě stále.“

„Ano.“

„Dá se potom vůbec přehrát?“ zeptal se Stephen s úzkostí v hlase.

Profesor mu ji opět vzal z ruky a přešel s ní ke stěně s videem, aby ji do něj vložil. „Naštěstí ano.“

„A?“

„Nechte se prostě překvapit.“

KAPITOLA 41

Peter Eisenhardt, věkem čtyřicet dva let, ženatý, dvě děti, povoláním spisovatel, zažil to odpoledne největší zklamání svého života. Byl překvapený, když se u něho po tak dlouhé době ohlásil Stephen Foxx – jako ho v podstatě překvapovalo vždycky, když mu někdo znenadání zavolal. Mladý Američan mu nejdřív jenom položil několik otázek týkajících se onoho izraelského dobrodružství, které se odehrálo před drahnou dobou, a Eisenhardt na ně odpověděl, pokud mu stačila paměť a dovolovala jeho angličtina. V následujících dnech a týdnech volal Foxx ještě několikrát, zdvořile, nikdy dotěrně, a svěřoval se mu se svými úvahami. Spisovatel sledoval se stále větším zaujetím, jak Stephen shromažďoval drobná, zdánlivě nepodstatná fakta a vyvozoval s železnou logikou závěry. Když se začalo rýsovat, že profesor Wilford-Smith pravděpodobně už několik desetiletí vlastní jednu – dosud nečitelnou – kazetu, která kdysi patřila cestovateli v čase, zmocnilo se ho něco, co se blížilo horečce a díky čemu náhle pochopil, co museli cítit lidé, kteří kdysi propadali vidinám zlaté horečky. Ano, i on trpěl, aniž si to uvědomoval, zklamáním z toho, jak dopadla ta honba za kamerou. To, co se stalo, se nikdy nemělo stát. Když teď ze Stephenových smělých myšlenkových kombinací vysvítala možnost, že rozhodně nemusí být všechno definitivně ztracené, připadalo mu to jako příslib, že nakonec přece jen zvítězí spravedlnost.

U toho chtěl být. Navzdory svému termínovému kalendáři i bankovnímu kontu nechal psací stůl psacím stolem a zamluvil si letenku do Londýna, aby se tam setkal se Stephenem Foxxem, který přiletěl z USA. Foxx zjistil z neznámých pramenů, že profesor Wilford-Smith, který od té doby, co zanechal aktivního výzkumu, trávil víc času než kdy dřív na cestách, bude toto dopoledne doma. Půjčili si auto, koupili mapu silnic a rozjeli se do Barnfordu. Eisenhardt převzal funkci navigátora a řízení přenechal Foxxovi, který se překvapivě dobře přeorinetoval na jízdu vlevo.

A teď – tohle!

Nejprve se na obrazovce rozvlnily jen pestré šmouhy, připomínající hru barev na cédéčku, když ho obrátíme ke světlu a pohybujeme jím.

„Zachovalo se jen asi pětadvacet minut,“ vysvětloval k tomu profesor. „Možná ty záznamy přece jen nejsou tak trvanlivé, jak se tvrdívá.“

Postupně se objevoval obraz, rozkolísaný, amatérský obraz. Krajina bez zvláštních znaků, mohla to být Palestina nebo Řecko. Lidé v hrubých oděvech bez ozdob. Nakonec se kamera zaměřila na muže s dlouhými zvlněnými vlasy, úzkým obličejem, ostře řezaným nosem a dalšími znaky, jimiž neuvěřitelně připomínal všude rozšířená zpodobení Ježíše v kostelech a na obrazech svatých. Seděl s několika muži u stolu a něco jedl, zatímco kolem nich stál pestrý zástup lidí.

Eisenhardt popuzeně svraštil čelo. Co to má být? Očekával, že uvidí kázání na hoře, nasycení pěti tisíc lidí, nebo Ježíše kráčet po vodě. Nebo – při tom pomyšlení mu přeběhl mráz po zádech – samotné ukřižování. Na cestu do Londýna si s sebou vzal svou starou, nepoužívanou konfirmační bibli, pročítal si znovu evangelia a kladl si otázku, co z těch všech legendárních událostí cestovatel časem asi nafilmoval. Ten byl tehdy jediný, kdo dobře věděl, co se bude dít, a dá se předpokládat, že si omezenou délku záznamu dobře rozdělil.

Ale tenhle člověk nevěděl nic lepšího než filmovat Ježíše – údajného Ježíše, jak jí, pije a baví se s lidmi, kteří s ním sedí u stolu?

Spisovatel se opřel zády o opěradlo a zkřížil ruce na prsou. To je přece směšné. A kvůli tomuhle se všichni tak pachtili? Cítil, jak mu na ramena, hruď a celé tělo doléhá odporné, olověně tíživé zklamání; cítil se skoro tak, jako když své první vážnější přítelkyni učinil nabídku k sňatku a ona ho odmítla.

To přece není pravda, pomyslel si. Profesor nás už zase vodí za nos.

Stephenu Corneliu Foxxovi, čtyřiadvacetiletému, svobodnému, narozenému v Maine, USA, studentu ekonomie a vedle toho majiteli softwareové firmy, toto dopoledne v Barnfordu, jižní Anglie, změnilo celý život.

Když se videorekordér s bzučením rozběhl, Stephen pouze zíral na obrazovku televizoru a ptal se, proč nic necítí, žádný triumf, žádné radostné očekávání, nic. Jenom seděl a zíral, jako by sem vůbec nepatřil. Všechna očekávání a představy, které mu v posledních týdnech přiváděly krev do varu, náhle beze stopy zmizely, opadaly z něho jako lístky přezrálého květu. Pokud vůbec něco cítil, pak smutek, že celé hledání teď mělo skončit. Nyní by si tedy měl začít hledat nový cíl, který by mohl sledovat, a po něm další a zase další, a tak to půjde stále dál. Byl to zvláštní, hluboký smutek, v němž se ho zmocňovala pasivita a malátnost. V podstatě už to video vůbec nechtěl vidět.

Vzpomněl si na slova, která pronesl opat v katakombách kláštera v Negevu nad relikvií, kterou nazývali „zrcadlem“. Říká se, že kdo pohlédne do zrcadla, není už potom jako dřív. Ať tam spatří cokoliv, změní ho to navždy. Stephena zaplavila panika, když si vzpomněl na mnichova slova a na útěk, poušť, zoufalé zápasy… Dostal strach, že to teď přijde. Měl náhle neuvěřitelný strach z toho, že uvidí ty záběry.

Ale zůstal sedět.

Když se barevné šmouhy uklidnily a obraz se vyostřil, objevila se jasná krajina, jak ji měl v paměti z Izraele, jen zelenější, šťavnatější. Kamera, držená asi ve výši pasu, divoce švenkovala sem a tam, zabírala muže a ženy většinou v šedohnědém, starobylém oděvu. Byl jedním z těch mužů Ježíš? Jestliže ano, který?

Kamera byla položena na stůl, rozkolísaný obraz se uklidnil. Pak příliš rychlý přechod, když byla otočena opačným směrem. Někdo odsunul ze zorného pole džbány a poháry, takže se uvolnil pohled na muže, který seděl na konci stolu a jedl. A který právě v tomto okamžiku zvedl oči a pohlédl nejprve na nějaký bod nad kamerou, snad na toho, kdo ji držel a zaměřoval, pak přímo do objektivu kamery, jako by dobře věděl, co se tu odehrává.

Ty oči… Stephen v úleku zadržel dech. Byly to velké černé oči, jako bezedně hluboké studny, jako propasti. Člověku se zatočila hlava, když do nich nahlédl. Tento muž zde byl jakýmsi nevysvětlitelným způsobem přítomný, plně jsoucí v tom, co právě dělal, a současně ne z tohoto světa. Lámal chléb, namáčel ho v misce a pojídal, a každý jednotlivý pohyb ohromoval svým majestátem.

Něco takového Stephen ještě nikdy neviděl. Z toho muže, i z jeho televizního obrazu, i přes propast tisíciletí, cosi vyzařovalo.

Ať tam spatří cokoliv…

A pak promluvil. Hovořil s lidmi, kteří s ním seděli u stolu a plaše se na něj dívali, bezpochyby rovněž zasaženi tím nepojmenovatelným, co v tomto okamžiku cítil i Stephen a co se neodvážil nazvat mocí boží, i když by to bylo pravdě ještě nejblíže. Jeho hlas byl teplý a hluboký, příjemně modulovaný, skoro jako by mu působilo hluboké potěšení tvarovat a artikulovat slova, jako by měl požitek z každého jednotlivého slova, které mu splynulo ze rtů. Znělo to, jako by promlouvala sama země nebo nekonečný kosmos nebo oceán nebo hořící keř. A když naslouchal, spočívaly jeho oči na tom, kdo mluvil, naslouchaly každému slovu s takovou intenzitou, která by to, co bylo řečeno, byla schopná vyrýt navěky snad i do plynoucí řeky času.

Ať tam spatří cokoliv, změní to člověka navždy.

Cítil to. Stoupalo to v něm, míchou vzhůru, pronikalo do všech údů, do každé buňky jeho těla, a obracelo v nich póly napětí, proměňovalo je, a vycházelo to z tohoto muže, na něhož se díval. Myšlenky mu kroužily v hlavě jako vír, nic nechápaly, přeskakovaly jedna v druhou, běsnily jako zoufalá zvířata v klecích, když všechno kolem hoří, bezmocně. Je to jako radioaktivní záření, napadalo ho stále znova. Jako radioaktivní záření, ale silnější, mocnější. Není proti tomu ochrany, proti tomuto – ať to je cokoliv. Hořelo to v něm, spalovalo to jisté věci a jiné zase vpalovalo, nesmazatelně. Nebyla to jistě halucinace; kdyby mu v těchto minutách někdo strčil pod jazyk teploměr, ukázal by horečku, zcela jistě.

Náhle pochopil, proč tohoto muže museli ukřižovat. Naháněl jim propastný strach. Před jeho životností si museli připadat mrtví, a za to ho nenáviděli. Před jeho přirozenou autoritou si museli se svými úřady, tituly a hodnostmi připadat směšní, a to je do hloubi duše zraňovalo.

Ale církev, která se na něho odvolávala – Stephenovi se zdálo, že se dusí, tak hluboké a ohromující byly propasti pochopení, které se v něm otevíraly, v neúprosném sledu jedna za druhou, církev mu udělala ještě něco mnohem horšího než židovští veleknězi. Jeho poselství, jeho působení, celá jeho podstata znamenala životnost, přitakání, hojnost – a jeho kněží si za svou ikonu nezvolili nic jiného než mrtvého Ježíše, ukřižovaného, symbol toho, že lidstvo odmítlo nesmírný dar. A od té doby kážou popírání života, zavrhují hojnost, učí odříkání a askezi, obracejí všechno v pravý opak.

A Stephen pochopil, ano. Chápal, oč jednodušší je zbožňovat někoho, kdo je už mrtvý. Chápal, že lidé musejí zbožňovat někoho, koho za jeho života minuli, a cítí, že ho minuli. Chápal, že ho povýšili na Boha, aby jim již nebyl nebezpečný, aby zažehnali výzvu, která z něho vycházela – výzvu každému člověku: buď! Aby zapadlo do zapomnění, že kdy nějaká výzva existovala. Proto se těžiště zcela přesunulo z jeho života na jeho smrt. Všechno se pak točilo kolem jeho smrti. Pro tradici byl jeho život pouze přípravou na jeho smrt, zázraky, které k němu dobásňovali – protože neunesli ony zázraky, které konal na každém kroku, každým slovem a skutkem, byly jen nutnými důkazy jeho božství, toho, že je jiný než všichni ostatní lidé. Toto totiž museli dokazovat, jinak by se museli změnit, a ne se zbožňováním vykupovat ze zodpovědnosti. V tradici, v tom, jak se jeho život líčí v evangeliích, všechno směřovalo k této smrti, která představovala katastrofální selhání lidí, projev zbabělosti, a aby se vyhnuli i této pravdě, museli tu smrt opřádat mytologií, museli přebásnit vraždu a udělat z ní smrt jako sebeobětování.

Takto bylo všechno překrouceno a zmrzačeno. Stephen vnímal, jak mu po tvářích tečou horké, slané slzy, a cítil nevýslovnou úlevu, jako by byl naráz vysvobozen z duchovního vězení, v němž byl, aniž to tušil, po celý život zavřený.

Pravda, uvědomil si plný smutku, je totiž toto: Ten muž měl ještě dlouho, dlouho žít.

A přece bylo jako požehnání vidět už jen tyto záběry. Vidět, že taková síla a půvab, taková životnost a překypující láska jsou možné… ano, právě v tom to bylo: ten muž byl tak naplněn láskou, že z něho proudila ven a všichni a všechno v jeho okolí jí byli zasažení, proměnění a očarovaní; byla to láska, která nepotřebuje objekt, láska k životu, nebi i zemi, bezpodmínečná, velkodušná, planoucí jako oheň. Každá vteřina, po kterou ho viděl, mu utišovala hlad v duši, kterým trpěl celý život, aniž si to uvědomoval, protože neznal nic jiného. Tento hlad – další poznání, nová zející propast – ho dřív poháněl onou zoufalou energií, která byla za vším, co kdy podnikl.

Říká se, že kdo pohlédne do zrcadla, není už potom jako dřív. Ať tam spatří cokoliv, změní ho to navždy.

Ano, říkal si, ano. Prosím, změň mě. Dej, ať cítím tento mír, ať jsem součástí této opravdovosti, otevři mě pro tuto lásku. Hlavou se mu míhaly obrazy, vzpomínky na honbu za kamerou, a nyní se styděl za postoj, s nímž se pustil do této honby, vydal na chamtivou loupežnou výpravu, na níž chtěl být první, nejlepší, nejchytřejší a nejsilnější ze všech, a přitom mu koneckonců šlo jen o to, aby se prosadil v krkolomné soutěži s takovým gigantem úspěchu jako John Kaun.

Boj, pořád jen boj. Žít život tak, jako bychom proti němu vedli válku. A přitom to všechno… nebylo vůbec nutné!

Nechal slzy téct. Slzy úlevy. Slzy celého života.

Nedělo se nic velkolepého. Ten muž jedl, bavil se s lidmi kolem sebe. Přivedli k němu nemocnou dívku, on odsunul stranou misku (tak nádherným, tak velkolepým pohybem ruky, že by Stephen dal všechny balety světa za toto jediné gesto), obrátil se k dítěti, položil mu ruku měkce na hlavu a pak s ním tiše, sotva slyšitelně hovořil. V tom, jak se jeden na druhého dívali, bylo něco velmi niterného, důvěrného. Potom, když se muž na něco zeptal, začalo dítě s plachým úsměvem odpovídat, a jedna z přihlížejících žen, snad matka, si celá bez sebe tiskla zaťaté pěsti na ústa, jako by chtěla potlačit výkřik: možná že děvčátko bylo dosud němé a nyní se mu vrátila řeč? Navýsost vzrušení příbuzní děcko zase vzali mezi sebe a blahořečili muži, který dokonce i v tomto okamžiku vyzařoval současně důstojnost, lásku i pokoru a dovedl přijímat díky, aniž vypadal, že by byl na sebe hrdý; trochu zvedl hlas a pronesl něco nosným, současně vřelým i silným tónem, ukazoval rukou k nebi a nakonec vzhlédl nahoru s takovou vděčností na tváři, že okolostojící v bázni zmlkli.

Později se zvedl od stolu, srdečně poděkoval hostitelům a odcházel spolu se svým doprovodem z mírného kopce dolů. I když jeho krok nebyl pomalý nebo váhavý, kladl nohy na zem tak rozvážně, že se zdálo, jako by ji hladil. Každý jeho pohyb byl dokonalý jako pohyby hvězd na nebi. Každé slovo, které pronesl, bylo zpěvem, dokonalou hudbou.

Ale žádné jeho gesto, nic v jeho postoji ani na zlomek vteřiny nevyjadřovalo: Já jsem Bůh, a vy jste pouze lidé. Každé jeho gesto, celý jeho postoj neustále sděloval jen to jediné: Podívejte se na mne! Podívejte se, co je možné! Nic na mně není jiné než na vás, i vy můžete mít tento úžasný život v jeho dokonalosti! V mých možnostech není nic, co by nebylo také v možnostech jednoho každého z vás!

Stranou lidí, jež se shromáždili a lemovali jeho cestu, stál starý nemocný žebrák, který se asi chtěl jenom podívat na toho, o němž se tolik mluví, ale držel se skromně a nenápadně v pozadí, dobře si vědom svého postavení mezi ostatními. Ale ten, na něhož se chtěl podívat jen z zpovzdálí, si ho všiml a začal si razit cestu mezi lidmi, kteří se tvářili zděšeně, jakmile pochopili, kam míří. Všichni zmlkli, když se ti dva, požehnaný a žebrák, dali do hovoru. Stařec se rozplakal a na obličejích kolem se objevilo zvláštní škubání. Ale pak, čím déle muž mluvil, tím víc se napřimovala starcova shrbená, vychrtlá postava, tím víc se rozjasňoval a ožíval jeho obličej, oči se rozzářily, až už vůbec nevypadal jako žebrák, nýbrž jako někdo, kdo se za něj pouze převlékl.

Pak náhle opět zaplavily obrazovku barevné šmouhy a obraz zmizel.

Diváci zvedli oči.

Peter Eisenhardt: znuděný, skoro znechucený.

Stephen Foxx: proměněný.

Zvuk tříštěného skla. Hlučný, ohavný, násilnický.

KAPITOLA 42

„Smím se, pánové, zeptat,“ pronesl profesor Wilford-Smith pevným hlasem, v němž vibrovalo patřičné rozhořčení, „kdo jste, co tu chcete a z jakého důvodu mi vytloukáte okna?“

Daly by se položit ještě úplně jiné otázky. Kupříkladu ta, z jakého důvodu na ně muži míří střelnými zbraněmi. Stephen jich letmým pohledem napočítal sedm. Všichni měli na sobě černé svetry s rolákem a černé kalhoty. Jako kdyby oni tři byli po zuby ozbrojení únosci, které je třeba zaskočit bleskovou akcí, vtrhli černooděnci dovnitř současně oběma francouzskými okny a zřejmě byli na podobné akce dobře vycvičení, protože tři z nich, kteří zřejmě předtím vnikli do domu podstatně méně nápadným způsobem, stáli v daném okamžiku v otevřených dveřích pokoje, takže domácí byli obklíčeni.

Jeden z vetřelců, trochu podsaditější než ostatní a asi něco jako velitel, pokročil dopředu. Pod černými kanadami mu zaskřípaly střepy. Měl šedivé, nakrátko ostříhané vlasy a studené, rovněž šedivé oči.

„Pokud se budete chovat klidně, nic se vám nestane,“ prohlásil.

„Jděte k čertu s klidem,“ odpověděl Wilford-Smith hněvivě. „Žádám vysvětlení!“

„Nebuďte naivní,“ ucedil muž nerudně. „Nejsme tu v kině. Dejte mi tu videokazetu, kterou jste si právě přehrávali.“ Natáhl ruku.

Profesor na něho jen zíral jako na nějakého ducha. Ani se nepohnul.

„Jste nedoslýchavý?“ štěkl na něj vetřelec. „To video!“

„Jste tu z pověření Vatikánu.“ Starý archeolog zřejmě nebyl s to jednat, dokud nepochopí, co se tu děje. V jeho přiškrceném hlase bylo slyšet nedobrá tušení. „Je to tak? Vyslal vás monsignore Scarfaro. Jak jste se sem dostali? A zrovna dnes. Sledovali jste tedy ty dva? Hlídali jste je celou dobu? Odposlouchávali jste náš rozhovor před chvílí? Myslím, že jste dělali tohle všechno.“

„My,“ prohlásil muž a odstrčil profesora z cesty, „vůbec neexistujeme.“ Vyňal videokazetu z přehrávače a prohlížel si ji. „A tahle kazeta,“ pokračoval, „taky neexistuje.“ Strčil si ji do kapsy.

Stephen sledoval scénu jako ochromený. Jako by opět ležel s infuzní jehlou ve hřbetě ruky na jistém lehátku v jistém skříňovém voze a před chvíli utekl hrobníkovi z lopaty. Teď se to stalo zase, a jak si naprosto jasně uvědomoval, bude se to stávat stále znovu a znovu. Zde, v tomto pokoji a v tomto okamžiku, byl znovu ukřižován Ježíš. Kdykoliv lidé ztroskotali na výzvě života, nezbylo jim nic jiného než ukřižovat Ježíše. Ani to je sice nemohlo zbavit bolesti, ale byla to jediná úleva, která jim zůstala.

Tady ti byli pouzí nádeníci. Stephen se nenápadně rozhlédl. Vždy dva muži mířili zbraněmi na každého z nich – pečlivě rozvrženo, profesionálně natrénováno. Ale byli to jen nádeníci, tupí přidavači. Římští legionáři nebo pistolníci v černých mundúrech – žádný rozdíl. A byli v nepřekonatelné přesile. I to se zdálo nevyhnutelné a nezměnitelné: zlo a tmářství je vždycky v přesile.

Musel myslet na klášter v Negevu, na onu chvíli, kdy mu opat svěřil největší svátost svého řádu. Tuto důvěru zklamal hned příští den, a dnes ji zklamal znovu. Staré proroctví, jímž se mnich řídil, se mýlilo.

Nebo přece jen existuje nějaká možnost? Pohlédl naproti k Eisenhardtovi. Spisovatel sledoval události s výrazem, v němž se mísil strach, štítivost a údiv. Sedm mužů, z nichž šest na ně mířilo hlavněmi svých černých robustních zbraní. Násilím se tu nedá nic pořídit, ale třeba chytrostí, nějakým prohnaným trikem… na něco přece musí přijít, ale honem! Dosud ho přece vždycky něco napadlo. V životě pokaždé přišel na nějaký trik, měl v zásobě nějakou lest, poslední trumf v rukávu, vždycky dovedl myslet o tah dál než ti druzí a dosáhnout toho, co chtěl.

Ale nic ho nenapadalo. Jako by měl hluché a umrtvené nervy a vysušený mozek. V mysli mu stále ještě bouřilo, vřelo a pálilo to, co před chvílí viděl. To video by měl zhlédnout celý svět, slíbil to tomu starému knězi, ale svůj slib nebude moci dodržet.

„To nesmíte udělat!“ uslyšel náhle svůj hlas. Muž se na něj podíval a Stephen opakoval: „To nesmíte udělat.“

„Cože?“ zeptal se muž.

„Vždyť nevíte, co to video znamená,“ zaklínal ho Stephen. Srdce mu bilo jako splašené. Ale podařilo se mu aspoň to, že se muž zarazil, zareagoval a poslouchal ho. Snad přece jen je nějaká šance. Možná mu osud daroval tento moment, aby se přece jen nakonec všechno napravilo. „Prosím vás, nejdřív se na to video podívejte. Je určeno pro všechny lidi. Nesmíte jim je vzít, nebo se strašlivě… proviníte!“

Muž s šedýma, neživýma očima jako skleněné kuličky se na něj podíval. Stephen pohled opětoval. Dolehla k němu jeho slova? Některé věci se prostě nesmějí stát, a toto byla jedna z nich. Selhal už jednou, když přišel o kameru. Podruhé již selhat nesmí. Když se mu podaří zachránit alespoň toto video, pak neztroskotal zcela.

„Já vím, co tohle video znamená,“ řekl muž konečně. „Věřte mi, že to vím líp než vy všichni.“

S tím dal svým mužům pokyn a v příštím okamžiku všichni zmizeli jako zlé vidění. Na suchém listí zašustily kroky, v dálce nastartoval motor, potom se vrátili havrani, dosedli na trávník před vyraženými okny a pokukovali dovnitř očkama jako tmavé knoflíky.

Zdálo se, že ten šok zastavil čas. Chvíli bylo ticho jako po explozi a nikdo z nich se neodvažoval dýchat.

Profesor se nakonec těžkopádně zvedl, tápavě přešel k oknům a obhlížel škodu.

„Obě okna,“ zabručel a nerozhodně shrábl botou několik střepů. „Jako by nestačilo jedno. Takhle přehánět.“ Vykročil ven do zahrady, opatrně, aby se neporanil o vyčnívající střepy, a skepticky vzhlédl k obloze. „Dnes ještě určitě bude pršet. Je to k vzteku, všechno.“

Vrátil se dovnitř a vrtěl hlavou nad tou spouští z rozštípaného dřeva a rozbitého skla. „Dnes už sem žádného řemeslníka nedostanu. Musím okna utěsnit jinak. Třeba plastovou folií. Ano, to by mělo jít.“

Eisenhardt dřepěl s hlavou staženou mezi ramena na židli a nedůvěřivě sledoval archeologa. „Může mi prosím někdo vysvětlit,“ začal posléze, „co to všechno vlastně mělo znamenat?“

„Mají video,“ uslyšel Stephen slabě vlastní hlas. Bylo to spíš zděšené zašeptání.

Wilford-Smith na něj vrhl pohled zpod rozježeného bílého obočí. „Vzpomínáte si na muže jménem Scarfaro, pane Eisenhardte? Vy, Stephene, si vzpomínáte. Scarfaro přijel jednou do archeologického tábora u Bet Hameše, aby si promluvil s Kaunem.“

„Ano,“ přikývl spisovatel. „Vzpomínám si. Přijel z Říma. Inkvizitor nebo něco takového.“

„Scarfaro je něco jako tajný agent Vatikánu. To on zničil kameru a sebral její zbytky. A tyhle muže poslal také on.“

„Ale proč právě teď?“ vyhrkl Stephen. „Proč právě dnes a zde?“

Profesor na něj upřel pronikavý pohled. „Obávám se, že jste to byl vy, kdo je na mě upozornil.“

„Já?“

„Vy jste našel kameru. Vzpomínáte? Scarfaro to věděl. Určitě vás dal sledovat. Mister Eisenhardt asi pro ně nebyl důležitý, a já doposud také ne, jinak by sem přijeli mnohem dřív. Muselo to být tak, že sledovali vás, Stephene, pak nás odposlouchávali a nakonec sem vpadli.“

Stephen poslouchal s kamenným výrazem. Pátral v paměti, ale nic tam nebylo. Žádní agenti v patách, podezřelé telefonáty, byt obrácený vzhůru nohama, žádné lupání v telefonu. Pokud ho sledovali, pak si ničeho nevšiml.

Ale měl s tím počítat. Bylo neomluvitelné, že na to ani nepomyslel.

„Poslouchejte, profesore!“ vrtěl Eisenhardt hlavou. „Co tím chcete říct? Chcete vážně tvrdit, že někdo pásl po tomhle videu?“

„Prosím?“ Wilford-Smith tázavě zvedl obočí.

„Kdo by chtěl získat tyhle břídilské záběry? Vatikán? To je k smíchu. Tímhle celým divadýlkem jste nás chtěl jenom tahat za nos. Tak jako jste to s námi dělal už v Izraeli a předtím pravděpodobně s Johnem Kaunem.“

Stephen se ohromeně podíval na spisovatele. „Petře? Co to povídáte? Přece jste to video viděl!“

„No právě! V životě jsem se nemusel koukat na takové diletantské, jalové představení. A tohle se nám tu profesor snaží prodat jako video z minulosti? Směšné, tvrdím. Absolutně směšné.“

„Jak můžete něco takového říct?“ žasl Stephen. „Viděl jste toho muže, jak chodí, jak mluví… Kdo už by to měl být, když ne skutečný, historický Ježíš?“

„To že byl Ježíš Kristus? Nikdy, ani zdání. To já jsem spíš čínský císař.“

Stephen chtěl něco namítnout, ale pak konsternované mlčel. Nechápal, co se to tu děje. Hledal očima profesorův pohled. „Pane profesore, co to má znamenat? Připadá mi to, jako bychom viděli dvě různá videa.“

Koutkem oka zaregistroval, jak německý spisovatel vrtí hlavou.

Profesor založil ruce za zády a rozšafně přikyvoval. „Ano, asi to tak bylo. Přihodilo se mi to už víckrát. Jsou lidé, které to, co je na videu, zasáhne takovým způsobem, že si to nikdy předtím nedovedli ani představit – a jsou jiní, na které to neudělá absolutně žádný dojem. Já sám naštěstí patřím do první kategorie a řekl bych, že vy, Stephene, rovněž. Mister Eisenhardt, jak se obávám, ovšem ne.“

„Chcete tím říct, že kromě vás a nás viděli video i jiní?“

„Ano. Bylo jich hodně.“

„A teď je s tím konec?“

Eisenhardt se napřímil a zase naklonil dopředu. „Stephene, copak nevidíte, co se tu hraje? To celé je obrovský švindl. Má se tu vytvořit jakási legenda, a vy tu fungujete jako nástroj. Profesor Wilford-Smith patří k sektě, která má tady v Barnfordu hlavní sídlo. Nevím přesně, co se tím vším sleduje, ale předpokládám, že tu právě zažíváme nové vydání toho, co prováděli mormoni. Znáte jejich mytologii? Jejich zakladatel se jmenoval Joseph Smith, a o něm se traduje, že se mu kdysi zjevil anděl, který mu podal knihu s popsanými zlatými tabulkami a přikázal, aby text přeložil do angličtiny, jelikož tuhle zlatou knihu si anděl musí zase odnést. Z toho vznikla kniha Mormon, základ jejich náboženství. Ale na něco takového už dnes lidi samozřejmě nezaberou. Dnes to musí být video, cestovatel časem, prostě všecky ty pověry, které jsou moderní.“

Stephen slyšel spisovatelovy argumenty, které zněly tak logicky a přesvědčivě, ale v jeho nitru narážely na bariéru, která tam existovala od chvíle, co zhlédl video, a odrážely se od ní. V srdci mu doutnalo něco, co bylo silnější než všechny argumenty.

„Petře, já jsem toho muže viděl. Je jedno, co říkáte vy a co on je, ale on mě vážně změnil. Přesně tak, jak to říkal ten starý mnich v Negevu.“

„To ale není žádný důkaz! Jestliže jeden a ten samý film jednoho člověka přesvědčí a druhého ne, pak účinek nemůže spočívat ve filmu, ale jedině v tom, kdo se na něj dívá. Nedochází vám to?“

„Ale ano.“

Eisenhardt potřásl hlavou. „Že jsme na to nepřišli dřív. Mohli bychom předvídat, k čemu dojde. Údajný originál musel samozřejmě zmizet, protože jinak by mohl někdo zjistit, že není starý dva tisíce let, ale byl jenom opracován, co já vím, třeba pískováním nebo ho vyprali v pračce. A koho lze snadněji označit za zloducha než přirozenou nepřítelkyni všech křesťanských sekt a heretiků – římsko-katolickou církev? To utužuje pouto mezi členy sekt. Na takových legendách se dají vybudovat i světové říše.“

Zavládlo mlčení. Stephen se díval z jednoho na druhého. Eisenhardt seděl na své židli s kamenným obličejem. Měl svoji pravdu. Profesor stál klidně mezi hromadami shozených knih a troskami svých oken, jako by vůbec nepochopil, co mu spisovatel podsouvá. To, co vypadalo jako začátek zarputilého sporu, se vypařilo bez následků. Každý měl svoji pravdu. Na této základně se nedal vést žádný spor.

„Dobrá,“ řekl Eisenhardt posléze a vstal. „Ať je to jak chce, mě už to nezajímá. Stephene, rád bych co nejrychleji zase odletěl domů. Čeká tam na mě práce.“

Stephen vstal také. „Ano, jistě.“

„Počkám ve voze. Profesore? Žijte blaze.“ Krátce starému muži přikývl a vyšel z pokoje. Bylo slyšet, jak si venku bere z věšáku kabát, pak zamířil k domovním dveřím. Působilo to vše rozhněvaně, zklamaně. Znělo to dokonce i z jeho kroků.

Stephen a Wilford-Smith pohlédli jeden na druhého. Náhle mezi nimi existovala nečekaná, nezvyklá důvěrnost.

„No,“ hlesl Stephen a podal bělovlasému starci ruku. „V tom případě ho nemůžu nechat dlouho čekat.“

„Ano. Určitě si od té cesty sliboval něco jiného.“

„Je mi líto toho, co se stalo. Kdybych nepřijel, video by pravděpodobně ještě existovalo.“

„Vždyť ještě existuje.“

„Jistě, jenže ho teď má Vatikán,“ odtušil Stephen. „Pokud je nezničí, pak ho přinejmenším navždy zavřou do trezoru.“

Profesor přešel za psací stůl, opatrně, protože tu a tam mu ještě pod nohou zaskřípalo sklo. „Ta kazeta je ztracená, ano,“ řekl. „To je škoda. Ale video ztracené není.“ Otevřel jednu zásuvku a vytáhl dvě obyčejné videokazety VHS. „My jsme si přirozeně pořídili kopie, a to ve všech běžných videoformátech – VHS, Super-VHS, BetaCam, Hi-8 digital, MR a tak dále. Nezapomínejte, že Ježíšovo video bylo na digitálním záznamu. To znamená, že kopie je stejně kvalitní jako originál, můžete kopírovat, kolikrát chcete, a kvalita tím neutrpí.“

Podal Stephenovi jednu kazetu.

„My?“ zeptal se ohromeně. „Kdo je to, my?“

„Přátelé,“ odvětil profesor pouze. „Jen pro případ, že jsou i v tomto pokoji ukryty tajné mikrofony a někdo nás odposlouchává, vám říkám to, co si můžete sám domyslet: kopie jsou rozptýleny po celém světě a jsou jich tisíce. Je to efekt sněhové koule – jeden předá pár kopií přátelům, kteří si zase stáhnou kopie a rozdají je, a tak stále dál. Jako lavina. Scarfaro už to nemůže sprovodit ze světa. To nelze. Je jedno, kolik kopií najde a zničí, nikdy si nebude moci být jistý, že našel všechny.“

Stephen zíral na kazetu ve své ruce. Byla to úplně normální videokazeta, jaké kupoval za pár dolarů v krámě, aby si nahrál nějaký film. Byla na ní malá nálepka s prostým nápisem Video s Ježíšem.

Měl pocit, že se mu to zdá. Půjde domů, vloží tuto kazetu do videorekordéru, do téhož přístroje, který používal, když se chtěl podívat na Star Trek nebo Bugs Bunny, a na obrazovce uvidí Ježíše.

„Vezměte jednu taky pro Eisenhardta,“ řekl Wilford-Smith a podal mu druhou kazetu. „Na památku.“

KAPITOLA 43

Po dalších dvou a půl letech

Zpočátku ho z té rozlehlosti a osamělosti krajiny mrazilo. Posléze, zcela pomalu, se první panika měnila v cosi, co mohla být pouze extáze: projíždět autem napříč nepodmaněnými, poušti podobnými rovinami, které jako by nikdy neslyšely o civilizaci měst a továren, být pouze sám se sebou a s oblohou, s během slunce a země.

Ale to bylo samozřejmě pouhé zdání. V uklidňujících pravidelných intervalech se vždy vynořilo, ohlašováno stakkatem velkých, ohavně barevných reklamních tabulí u silnice, nějaké zaprášené hnízdo, benzinová pumpa nebo motel, a Peter Eisenhardt byl, jak si přiznal, v podstatě rád, že nemusí vyrazit na lov nebo večer stavět stan. Pak s potěšením kvitoval, že mu stačí tasit kreditní kartu, aby dostal teplou večeři nebo čistou postel, a připadal si přitom jako globetrotter, volný a ničím nevázaný. Všeho všudy jako sen.

Kartičku s popisem cesty si přilepil lepicí páskou na přístrojovou desku, už před drahnou dobou, ještě než najel na Interstate 40, po které bezpečně urazil už tisíce mil přes pět amerických států. Až na jednu dvě předchozí odbočky z ní sjel teprve dnes ráno.

V některých úsecích nemusel celé hodiny pohnout volantem, zatímco kolem něho ubíhala dozadu rezavě červená skaliska, sporá prašně hnědá tráva nebo jen beztvará prázdná dálka. Někdy se cítil jako ve filmu, tato země mu připadala jako nějaká jiná planeta, která se mu zdála známá z filmových pláten a televizních obrazovek, dokud na ni nevkročil vlastní nohou. Teprve pak pocítil jinou přitažlivost, nasál jiný pach, začal vnímat jiný pulz půdy. Jindy zase pocit cizoty ustoupil, z ničeho nic, jako by někdo roztáhl oponu, a pak mu připadalo, jako by zde byl odjakživa doma.

A potom se v jednu chvíli vynořil cíl: Great Spirit Motel.

Název sliboval víc, než co bylo vidět: sluncem vybělený komplex plochých budov, nasázených jednoduše vedle silnice a bez jakéhokoli znaku, který by si člověk zapamatoval, kdyby jen projížděl kolem. Eisenhardt zabočil ke vjezdu, který byl vyznačen dvěma bíle natřenými plechovými sudy plnými kaktusů, a zastavil na parkovišti, jež představoval jen uježděný kus moučně bílé půdy. Takže tady to je.

Odhlédne-li se od obligátní tabule coca-coly a světelné reklamy na pivo Budweiser v oknech, reklamní průmysl si zřejmě nemyslel, že by se mu reklama v tomto motelu vyplatila. Plechový štít se stylizovaným chrtem svědčil o tom, že zde mají zastávku autobusy linky Greyhoundu, další vývěsný štít upozorňoval na čerpací stanici. Za hlavní budovou stály dva protáhlé baráky vždy s osmi apartmány, které ale, soudě podle pár nepořádně zaparkovaných aut před nimi, nebyly zdaleka obsazené.

Takže tady to je. Jeden by ani nevěřil.

Eisenhardt otevřel dveře a vystoupil. Pouštní horko ho ovanulo jako sálající dech nějaké pekelné obludy a v mžiku se mu řinul pot po zátylku, z podpaží, po zádech i po břiše. Už se naučil oceňovat klimatizaci ve svém voze, jen občas pozapomněl, čeho je díky ní ušetřen. Než došel do restaurace, měl boty celé zaprášené. Název restaurace byl poněkud nadnesený: byla to velká, nízká místnost chlazená bzučící klimatizací a zařízená s až skličujícím nevkusem, v níž sedělo pár lidí. Velkými okny obrácenými k silnici sem proudilo prudké sluneční světlo, které ovšem bylo vzápětí pohlcováno tmavým dřevem stolů a lavic, takže zadní část místnosti setrvávala v neurčitém pološeru. Skoro celou levou stěnu zabíral velký, masivní výčepní pult, začínající ve světlém a končící v temném sektoru, a na něm stály v řadě automaty na buráky, lepenkové stojany s prospekty na kreditní karty od různých firem, drátěné košíky přetékající sáčky s čímsi – buď s oříšky, slanými krekery nebo žvýkačkami – a vedle toho stohy popelníků. Eisenhardt se vyhnul zvědavým pohledům hostů, vybral si volnou stoličku u pultu – volné byly všechny, posadil se, podíval se na mladíka, který tam obsluhoval, a řekl: „Haló, Stephene.“

Stephen Foxx, který právě myl sklenice, překvapeně zvedl oči. „Mister Eisenhardt!“ zvolal. „No ne! Tak brzy dopoledne jsem vás nečekal…“

„Mám přijít později?“

Stephen se zasmál. „Tak jsem to nemyslel. Zřejmě jste přenocoval ve Flagstaffu, ne? Byl jste u Grand Canyonu?“

„Včera. Ten jsem si nechtěl nechat ujít. Mám dojem, že řidič autobusu byl pravý Indián, je to možné? V každém případě tak vypadal.“ Eisenhardt cítil, jak je nervózní. Vždycky když v poslední době znejistí, začíná žvanit.

„Pravděpodobně Navajo. Národní park sousedí s jejich rezervací. Dáte si kávu?“

„Je tam to vzadu automat na cappuccino?“

„Ano.“

„Mohl bych si v tom případě radši dát cappuccino?“ Klimatizace začínala účinkovat, pot na zádech mu osýchal.

„Jasně.“ Foxx spustil přístroj, vypadalo to, že už v tom má slušný cvik. A z připravovaného cappuccina se šířila stále silnější příjemná vůně.

„Díky,“ řekl Eisenhardt, jakmile se před ním ocitl šálek.

„Jak se vám líbil? Myslím Grand Canyon.“

Eisenhardt zaváhal. „Inu, jak bych to řekl? Na fotkách vypadá fantasticky. Ale když stojíte nad ním, je fantastický. Člověk má pocit, že nemůže otevřít oči dost dokořán, aby ho doopravdy viděl. Naprosto neuvěřitelné.“

Foxx přikývl s vědoucím úsměvem kolem rtů. „Bylo to pro mě překvapení, když jsem dostal vaši zprávu. Co vás žene do téhle opuštěné končiny?“

„No, tyhle e-maily jsou fakticky bezvadný vynález,“ prohodil spisovatel uznale, usrkávaje kávu. „Člověk si na ně rychle zvykne. Na vašem starém telefonním čísle bych vás už asi nezastihl, viďte?“

„Ne, to máte pravdu.“

„Byl jsem v New Yorku, se svým agentem. Měl jsem tam nějaké rozhovory s lidmi z branže,“ vyprávěl Eisenhardt. „Neuvěřitelné město. Nakonec se mi to v hlavě všechno pletlo.“

„Ano, New York je věc tréninku. Okamžik, hned jsem zpátky…“ U jednoho stolu u okna zvedl nějaký host ruku, chtěl platit.

„To je v pořádku.“

Zatímco se Stephen staral o hosta, Eisenhardt se rozhlížel po místnosti. Byl tu minimální provoz a člověk měl pocit, že tu nikdy není jiný než minimální provoz.

„To byl poslední z těch, co jedou dál do Tucsonu,“ poznamenal Stephen, když se vrátil. „Teď si asi můžu odfrknout, než přijede autobus. Asi za…“ – zašilhal na hodiny – „deset minut.“

„Zastavují se tu hlavně lidi, kteří cestují autobusem?“

„V tuhle denní dobu ano. V poledne sem chodí hosté z motelu, a večer dokonce lidé z okolí.“

„Aha,“ řekl Eisenhardt. Musí to být dost bezútěšná končina, když tohle zde už je atrakce.

„A teď,“ oznámil Foxx s tajuplným úsměvem, „vám musím někoho představit.“ Otočil se, zvedl okénko do kuchyně a zavolal dovnitř: „Už je tady!“

Odpovědělo mu zavolání, které se sice rozlehlo celou kuchyní, ale nebylo mu rozumět. Vzápětí vyšla z jedněch dveří štíhlá, tmavovlasá krasavice, mladá žena výrazného zjevu, a s úsměvem si otřela ruce do zástěry, než mu je podala.

Tentokrát byl na řadě Eisenhardt, aby žasl. „Já vás přece znám!“ vyhrkl. „Vy… vy jste tam byla, tam u vykopávek…“

„Judita Menezová,“ přisvědčila. „Já si vás taky pamatuju. Ale mám dojem, že jsme spolu nikdy nemluvili.“

„Ne. To je ohromné, že?“ Jeho pohled těkal mezi Foxxem a Juditou. „To mi ale musíte hned vysvětlit.“

„Moc toho na vysvětlování není,“ odvětila a mrkla na Stephena výmluvným pohledem. „Den potom, co mu vypršel zákaz vstupu, stál u mne za dveřmi s kyticí v ruce – no a…“

Stephen ji objal a přitiskl k sobě. „Chce tím říct, že jsem předtím tak trochu šel do sebe, co se týče postoje k životu a lásce.“

„Byl celý změněný,“ přitakala.

„Tak je to,“ pronesl Eisenhardt a bezděčně se usmál. Po sedmnácti letech manželství a dvou dětech se mu občas také zastesklo po počátečních dnech velké zamilovanosti.

„A potom,“ pokračovala Judita, „vytáhl z kapsy videokazetu a změnil i mě.“ Políbila ho na tvář. „Musím ještě všechno připravit na oběd. Potom zase přijdu za vámi, okay?“

Eisenhardtovi zmrzl úsměv na tváři. Videokazeta! Takže je to přece jen tak, jak se obával. V posledních letech se kolem toho údajného videa s Ježíšem utvořilo opravdu jakési podzemní hnutí, a Stephen Foxx k němu podle všeho taky patří.

„Zůstanete do zítřka? Pak si budeme moct dnes večer trochu posedět a popovídat o starých časech,“ navrhl a hned dodal: „Jste samozřejmě naším hostem.“

„Ano. Rád. I když…“ Možná bude nejlepší pocvičit se v toleranci. Každý má koneckonců právo na blaženost podle svého gusta. Eisenhardt se poškrábal na hlavě, na níž vlasy od jejich posledního setkání znatelně prořídly. „Mám dojem, jako bych se dnes vůbec nehnul z místa. Přitom to bylo z Flagstaffu přinejmenším… Nemám ponětí. Tahle země nebere konce. Poslední dny jsem víceméně celé proseděl za volantem, jel jsem a jel, a když jsem se večer podíval na mapu, bylo to akorát pár centimetrů. Člověk by nevěřil. Německo přejedete za den, dovedete si to představit?“

„Doufám ale, že tady jste nejel napříč celou zemí jen proto, abyste navštívil tento skvost motelové architektury?“ podotkl Foxx.

„To jistě ne, vlastně mířím na západní pobřeží. Byly dny, kdy jsem vůbec pochyboval, jestli se tam člověk může dostat autem. Mám kamaráda, který tam žije, a pozval mě, abych u něho strávil pár dní. Vystěhoval se před… no… tak patnácti lety a naposled jsme se viděli před deseti. Ach, abych nezapomněl,“ napadlo ho, „setkal jsem se Johnem Kaunem.“

„Cože?“ podivil se Stephen. „No tohle. A? O tom už léta nebylo nic slyšet, a předtím nic dobrého. Jak se mu vede?“

„Připadalo mi, že má radost, když jsem zavolal. A když jsem řekl, že chci přejet Státy v autě, tak mě pozval k sobě. Šéfuje teď továrně na smažené brambůrky v Oklahomě, to je asi poslední zbytek jeho koncernu, znovu se oženil, má malé dítě a vypadá šťastně a spokojeně. Chodí už jen v džínách a tričku, dovedete si to představit?“

„John Kaun? Nevěřím vám ani slovo.“

„Já jsem ho skoro nepoznal.“

„Kde jste sehnal jeho číslo? Chci říct, že zrovna v Oklahomě bych ho nehledal…“

„Jedno nakladatelství, které jsme navštívili, patřilo dřív ke Kaun Enterprises. Nějak jsme na to narazili během rozhovoru. Prohodil jsem, že Johna Kauna znám, a když jsem se zeptal, jestli někdo ví, co se s ním stalo, dali mi jeho číslo. Zřejmě ale je docela normálně v telefonním seznamu.“ Eisenhardt pokrčil rameny. „Zdá se, že se mu skutečně daří dobře. I když je z něho zase úplně obyčejný člověk.“

„Pravděpodobně je tohle nutný předpoklad, aby se někomu dobře dařilo,“ podotkl Stephen zamyšleně. „Když pomyslím na to… Svého času jsem chtěl být takový jako on. Jaký byl tenkrát, všemocný, bohatý, důležitý. Jeden z těch úplně nahoře. Na začátku, ještě než jsem našel tu kameru, jsem si chtěl hlavně dokázat, že jsem chytřejší a rychlejší než on, navzdory celé jeho moci. Pěkná pitomost, že?“

„No, já nevím,“ odtušil Eisenhardt a rozhlédl se kolem. „Troška ctižádosti patří k životu, nemyslíte?“

„Divíte se, co tady dělám.“

„Upřímně řečeno, divím. Když jsem vás potkal poprvé, byl jste něco jako zázračné dítě, nadějný mladý podnikatel s takovým balíkem na kontě, jaký já v životě mít nebudu. A teď vedete motel v takovém zapadákově. To není zrovna to, co si člověk představuje pod úspěšnou kariérou.“

Stephen Foxx se usmál, vytáhl ze zásuvky utěrku a začal leštit sklenice. „Oh, moje firma existuje dál. Stejně virtuálně jako předtím. Příští týden zase poletím na východní pobřeží, abych navštívil nějaké zákazníky, ale jinak obchoduju přes internet a tam je úplně jedno, kde žiju. Dělám to tady jen přechodně – na pár měsíců. Motel patří našemu dobrému příteli, který měl těžkou operaci a potřebuje nějaký čas, než se zas pořádně postaví na nohy.“ Pokrčil rameny. „Prostě to tak přišlo. Čím dál víc si zvykám brát věci tak, jak přicházejí. Člověk přitom prožije fantastické věci.“

„No ano, asi ano.“ Eisenhardt se opřel dlaní o výčepní pult. „Abych byl upřímný, předtím jsem si myslel, jestli tu třeba není hlavní stan té video sekty.“

Stephen se neznatelně pousmál. „Není žádný hlavní stan. To by bylo příliš nebezpečné – věřte nebo ne, ale církev ještě pořád po videu jede.“

Náhle se v sále rozšířil neklid. Židle rachotily po podlaze, lidé vstávali, zvedali své tašky a mířili ke dveřím. Přijel autobus Greyhoundu. Bylo vidět, jak venku vystupují cestující a čekají na zavazadla, která řidič rozděloval u zvednutého příklopu nákladního prostoru.

Stephen využil té příležitosti, rychle posbíral špinavé nádobí a sklenice ze stolů, které spěšně utíral hadrem, zastrkával jídelní lístky zpátky do stojanů a pokládal nové papírové prostírání. Tyto práce dělal, jak Eisenhardt s podivem zjišťoval, s podivuhodným zaujetím. Když se autobus zase rozjel a hned na to přicházeli do restaurace první noví hosté, svítily právě opuštěné stoly přívětivou svěžestí a čistotou, a Stephen již stál připraven přijímat objednávky.

Judita vyšla z kuchyně, aby zjistila, co má na bloku objednávek.

„Jenom samé nápoje,“ hlásil Stephen. „Pojď, sedni si na chvilku k nám.“ Eisenhardtovi vysvětlil: „Většina z nich přestupuje na autobus do Los Angeles, který přijede za dvacet minut.“

„Co tam dělá tamhle ten?“ zeptala se Judita, když si odvazovala šatovou zástěru. Mínila hubeného chlapce se slámově světlými vlasy, který s tlustou cestovní taškou na rameni a velikánským vakem na šaty pořád ještě stál ve sluneční výhni na autobusové zastávce. „Netroufá si dovnitř?“

„Co říkáte tomu článku?“ položil Eisenhardt Stephenovi otázku, která ho už dlouho pálila na jazyku.

„Jakému článku?“ zeptal se Stephen, zaměstnaný u výčepu.

„Článku Uriho Liebermanna o Videu s Ježíšem? Vy o něm vůbec nevíte?“

„Musím se přiznat, že ne. Liebermann, to je ten izraelský žurnalista, se kterým jste se stýkal? Ten, co nám poslal na krk vrtulníky, když jsme byli v klášteře?“

„Ten. V posledních letech se vypracoval na něco jako experta přes hnutí kolem Ježíšova videa. Jednu dobu vystupoval pořád jako host v nějakých talkshows. Před půl rokem napsal velký článek o okolnostech kolem videa, který byl publikován v celé Evropě. U nás v Německu vyšel ve Sternu a přetiskl ho i Readers Digest.“

„Tak tohle se ke mně nedostalo. Copak ten expert píše?“

Eisenhardt se zhluboka nadechl. Není to nic příjemného, brát někomu iluze, na kterých založil celý svůj život. „Vypátral skupinu amatérských herců, kteří přibližně rok předtím, než profesor Wilford-Smith zahájil vykopávky u Bet Hameše, natočili v Izraeli, na objednávku neznámého zákazníka, jedno video,“ vysvětloval se zarputilým výrazem. „Všichni zúčastnění se zavázali k mlčenlivosti, a nejdůležitější podmínkou bylo, že se herci museli naučit aramejsky.“

„Aramejsky?“ podivil se Stephen a oznámil Juditě: „Ta pípa na colu už zase blbne.“

„Opravář přijede zítra. Aspoň to slíbil.“

„Aramejsky,“ potvrdil Eisenhardt. Poslouchají mě vůbec? Nebo už začalo fungovat vytěsňování? „Jazyk, kterým s největší pravděpodobností mluvil Ježíš.“

„To je mi jasné. A co je to za video?“

„To vaše.“

Teď se Stephen zarazil. „Jak prosím?“

„Je to video, které šíříte po celém světě. To video, na které jsme se dívali u profesora Wilforda-Smitha.“ Spisovatel se předklonil, aby nemusel mluvit tak nahlas, protože někteří hosté se už po nich ohlíželi. „Nechápete? Bylo to všechno zinscenované, od samého začátku. Velké divadlo. Celé to dobrodružné pátrání, takzvaní experti, které přizvali, to všechno jen proto, aby ta historka vypadala věrohodně. Prosím vás, přece není žádný problém ukrýt na správném místě před zahájením vykopávek lidskou kostru s frakturou, která byla vyléčena moderními prostředky. Nebo si vymyslet návod na obsluhu kamery, která má zanedlouho přijít na trh, dát jej vytisknout v jednom exempláři a položit vedle kamery. Dá se zfalšovat i radio-karbonová analýza – stačí jen podplatit toho, kdo ji provádí. Vy jste sice svými partyzánskými kousky celým plánem dost zamíchal, ale teď už výborně spolupracujete. Přesto je to všechno lež a podvod – Liebermann to velmi přesvědčivě prokazuje.“

Stephen se na něj zamyšleně díval. „Myslím, že už vím, o čem mluvíte. Okamžik.“ Zvedl podnos a roznesl nápoje ke stolům. Když se vrátil, začal čepovat další várku a přitom vysvětloval: „Tomu, co máte na mysli, říkáme my antivideo. Je to video, které ukazuje podobné scény jako to skutečné, ale jsou hrané tak diletantsky, že každý musí poznat, že jde o podfuk, mizerné divadlo. Nevíme, odkud tohle video pochází, jenom se dohadujeme, že za ním vězí katolická církev. V každém případě je v oběhu neuvěřitelná spousta exemplářů.“

„Musíte si opravdu přečíst ten článek,“ řekl Eisenhardt.

„Myslím, že nemusím. Je to totiž stejné jako sto tisíc jiných teorií spiknutí, které existují. Třeba že se Titanic vůbec nepotopil. Že Kennedy byl zavražděn na objednávku armády. Že Elvis ještě žije. Všechno do posledního detailu logické, a všechno švindl.“ Z pípy na colu náhle začala téct jenom pěna. Stephen s povzdechem vytáhl z lednice láhev a rozléval ji do sklenic. „Otázka přece zní: Kdo by měl něco takového inscenovat – a především proč?“

„Liebermann to tipuje na Wilforda-Smitha, ale toho se už ovšem nemůžeme zeptat.“ Profesor minulý rok zemřel; nějaký řidič při odbočování přehlédl učence jedoucího na kole a srazil ho.

„A proč by to měl dělat?“

„To jsem vám přece říkal už tenkrát. Wilford-Smith byl členem True Church of Barnford. To je malá exkluzivní křesťanská sekta v jižní Anglii a existuje už asi od čtyřicátých let. Video mělo šířit učení téhle církve a podporovat její legitimitu.“

Stephen vrtěl hlavou a poněkud nervózně se usmíval. „Nehledě na to, že ta teorie má díry tak velké, že by skrz ně projel Greyhound, a ani by se neodřel,“ opáčil, „se věci mají tak, že žádné učení neexistuje.“

„A co tedy děláte?“ zeptal se Eisenhardt.

„Jednou měsíčně se scházíme“ – Stephen udělal vágní gesto, z něhož se dalo vyrozumět, že někde vzadu jsou uzavřené místnosti na taková setkání – „a díváme se na video.“

„A co?“

„A necháváme ho na nás působit. Jinak to nedovedu popsat. Asi hodinu tiše sedíme, abychom se mu otevřeli a byli schopní je přijímat, a pak se na ně díváme. Toť vše.“

Eisenhardt si ho skepticky měřil. „Toť vše? Pořád dokola se dívat na jedno a to samé video?“

Foxx se lehce, téměř zasněně usmíval. „U mě je to s videem asi jako u vás s Grand Canyonem – mám pocit, že nemůžu otevřít oči dost dokořán, abych doopravdy vnímal, co je na něm k vidění.“

„A co je na něm k vidění?“

„Vidím na něm, co je možné. Vidím člověka, který je zcela přítomný, který každým vláknem své bytosti existuje na tomto místě, v tomto okamžiku, který je schopen vypít pohár života až do dna. Když ho vidím, povzbuzuje mě to, abych z toho svého poháru jenom neusrkával.“

„Ale jeho ukřižovali,“ připomněl mu Eisenhardt. „Pokud je to ten, za koho jej považujete.“

Stephen vážně přisvědčil. „Ano. Protože oni to nedokázali unést. Tolik živosti – to muselo u spousty lidí vzbuzovat závist k neunesení.“

„Ale není to nelogické? Říkáte, že sledování videa vás mění. V tom případě by to přece muselo ty, kteří ho tehdy viděli živého, změnit tisíckrát?“

„Kdo tvrdí, že to tak nebylo? Některé to zasáhne, jiné ne. To přece dobře víte, že?“

Létací dveře vchodu se otevřely. Vydaly tichý vrzavý zvuk. Eisenhardt k nim letmo pohlédl. Byl to mladík, který dosud čekal venku u zastávky autobusu a teď se, zaprášený a zpocený, blížil k nálevnímu pultu. Působil nejistě, jako někdo, kdo poprvé cestuje sám.

„Neexistuje jediný důkaz, že muž na videu je opravdu Ježíš,“ řekl Eisenhardt polohlasně Stephenovi, aby předběžně uzavřel téma, dokud nebudou zase jen mezi sebou.

Stephen jen kývl, jako by to bylo naprosto nedůležité, a obrátil se k vystrašeně se rozhlížejícímu mladíkovi. „Co si dáte?“

„Ehm,“ vypravil ze sebe mladík. Oči mu těkaly kolem, hledaly nad pultem nebo na stěně vývěsku s cenami, ale žádnou nenašly. „Jednu kávu, prosím.“

„Jednu kávu. Hned to bude.“

Eisenhardt sledoval, jak Stephen sestavil šálek, podšálek a ubrousek, postavil je do kávovaru a stiskl zeleně blikající knoflík. Zatímco přístroj spařoval kávu, přiložil Stephen lžičku, kapsli s mlékem a zabalenou kostku cukru. Vypadal, že ho diskuse, kterou dosud vedli, ani v nejmenším nerozčílila.

„Jednou káva, prosím pěkně. Dolar dvacet.“

„Díky.“ Mladík si odhrnul zpocené vlasy z tváře, vytáhl peníze z kapsy džínsů a vysázel je na pult. Stephen je s díky shrábl do dlaně a vyťukal obnos na klávesnici pokladny.

„To vůbec není důležité, chápete?“ obrátil se opět k Eisenhardtovi. Zdálo se, že další posluchač mu nijak zvlášť nevadí. „Jestli je to Ježíš nebo Buddha nebo někdo, o kom jsme nikdy neslyšeli – já v něm vidím, co může být život. Že nejde o to, něčeho dobýt. Že nejsme na tomto světě, abychom předháněli a odstrkovali jiné a všude vítězili. Řekl bych, že jestli vítězíme, nebo prohráváme, na tom v podstatě nezáleží. Dřív jsem si myslel, že v životě jde o to, aby člověk vyhrál nějakou cenu. Řečeno obrazně. Neuvědomoval jsem si to, ale zpětně vidím, že jsem si to myslel. Byl to postoj, kdy si člověk říká ‚Až budu…‘ Až budu mít milion dolarů, pak. Až budu slavný, pak. Stále jen pak, pak, pak. Myslel jsem si, že až vyhraju ten správný závod, pak se můj život změní v něco jiného než dosud – v ten pravý život. Pak začne ten pravý život. Ale i když jsem vyhrál hodně závodů, nikdy jsem tu cenu nezískal. To ‚pak‘ se nikdy nekonalo. A proto jsem se hnal stále dál, kladl si stále vyšší cíle. Když jsem se pouštěl do těch závodů s Johnem Kaunem, byl jsem ve skutečnosti zoufalý, protože jsem toho předtím už tolik dosáhl, a ta velká změna nenastala.“ Podíval se na Eisenhardta. „Neznáte to taky? Představuji si, že tohle by mohlo být to, co pohání spisovatele – víra, že až napíše své mistrovské dílo, bude všechno jiné.“

„Ne,“ zavrčel Eisenhardt. „Já píšu, protože mě to baví.“

Zdálo se, že to Stephen neslyšel. „Když jsem viděl to video, pochopil jsem, že už tady to je ten pravý život. Že ten život už celý čas trval. Jenom jsem nebyl schopen radovat se z toho, co už mám. Život, ten skutečný, pravý, se už konal, a já ho celý ten čas neviděl, protože jsem toho měl tolik na práci. Teprve když jsem viděl, jak je někdo skutečně schopen vychutnávat každý okamžik všemi smysly a bez výhrad, teprve pak jsem to pochopil.“

„No ano,“ připustil Eisenhardt s rezervou. „To je přece stará moudrost, pokud se nemýlím.“

Stephen vzal utěrku a s povzdechem si ji přehodil přes rameno. „Nedovedu to tak vyjádřit slovy. Vy byste to pravděpodobně dovedl, jako spisovatel.“

„Jenže já nevidím to, co vidíte vy.“

„Škoda.“ Stephen a Judita na sebe pokývli, jako dva vědoucí, kteří litují nevědoucího.

Tuhle aroganci zbožných spisovatel odjakživa nesnášel. Kdyby u nálevního pultu nebyl další posluchač, tak by… Narovnal se, protáhl si unavená záda a zauvažoval, jestli má opravdu zůstat přes noc. Bezpochyby to znamenalo, že bude muset vydržet večer plný horlivé misijní aktivity.

„Není s tou kávou něco v pořádku?“ zeptal se Stephen světlovlasého mladíka, který se svěšenou hlavou seděl nad svým šálkem a vytrvale míchal kávu.

„Cože?“ trhl sebou vylekaně. „Nene, je výborná. Úplně v pořádku.“

„Já jen, že pořád jen mícháte a vůbec nepijete.“

„Ne, to jen… To není kvůli kávě. Děkuji.“ Po tváři mu přelétl bolestný výraz. Jako by chtěl dokázat, že káva je úplně v pořádku, zhluboka se napil.

Stephen zůstal stát, jen se na něj díval a nic neříkal.

„Moje máma a táta umřeli,“ promluvil chlapec posléze a zíral slepým pohledem do prázdna. „Při automobilové nehodě. Vloni. A před čtyřmi týdny se se mnou rozešla moje dívka. Není to, ehm, není to lehké.“

„To je mi líto.“

„Já jsem, ehm, zaslechl něco z toho, jak jste debatovali o smyslu života.“ Zajel si rukou do vlasů a odhrnul si nepoddajnou kštici, která mu stále padala do tváře. „Přitom jsem si znovu na všechno vzpomněl.“

„Hm.“ Stephen sundal utěrku z ramene a začal utírat naprosto čistý pult.

„Omlouvám se, že jsem poslouchal. Určitě to nebylo úmyslné.“

„Nic se nestalo.“

„Ta káva je fakticky vynikající.“

„Díky.“ Stephen chvíli váhal, pak pohlédl úkosem na Eisenhardta a leštil dál všechny plochy a trubky. „Mohl bych vám něco ukázat. Video, které by vám možná pomohlo.“

Tak to tedy probíhá. Eisenhardtovi se zdálo, že zahlédl v mladíkových očích záblesk nedůvěry. Zdravé nedůvěry, pomyslel si.

Mladík se zmohl na statečný úsměv a zavrtěl hlavou. „Děkuju. Ale musím příštím Greyhoundem dál do Los Angeles.“

„Večer jede ještě jeden.“

„To bych zmeškal letadlo.“

„Ach tak.“ Stephen zvedl hadr, rozložil jej, obrátil naruby, složil a pokračoval v leštění. „Kam máte namířeno?“

„Do Izraele.“

To slovo zapůsobilo jako rána elektrickým proudem. Stephen přestal leštit a Eisenhardt měl pocit, jako by se mu na zátylku zježily chloupky. Hergot, to je ale náhoda.

„Do Izraele.“ Stephen zase zahájil očistu. „To je ohromné. A kam do Izraele?“

„Všude. Je to poznávací zájezd, čtrnáct dní křížem krážem po celé zemi, s prohlídkou všech možných svatých a historických míst.“ Pokusil se zasmát, ale znělo to nuceně, blonďatá kštice mu zase spadla do tváře. „Ani nevím, jak jsem na to přišel – chci říct, že jsem nikdy nebyl zvlášť na náboženství nebo tak… Ani když táta a máma… Jednou jsem našel u nás v supermarketu prospekt. Nevím, proč na mě tak zabral, ale řekl jsem si, proč ne?“ Jako by mu to bylo skoro trapné.

Stephen namočil hadr do vody a téměř zadumaně ho ždímal. „Míváme tu občas turisty z Izraele, kteří si chtějí prohlédnout Arizonu. Grand Canyon a tak.“ Pověsil hadr na chromovanou tyč. „Vy jste první, u koho je to obráceně.“

„Myslíte si, že chci jednoduše zdrhnout?“

„Ne, udělá vám dobře, když změníte prostředí.“

„Ano,“ pronesl mladík s patrným ulehčením. „Jsem fakticky zvědavý. Je to vlastně dost ztřeštěné, nikdy jsem nikde nebyl, leda o prázdninách s tátou a mámou v Disneylandu. Jednou zájezd na lyžích, ale to jsem si akorát zlomil nohu. A teď letím rovnou do Izraele. Ale víte, že jsem fakticky zvědavý?“

„To věřím.“

„Ze všeho nejvíc bych se chtěl dozvědět, jaké to je na takových prastarých historických místech,“ pokračoval mladík a stále víc se rozohňoval. „Moje máma totiž říkávala: dějiny jsou to, co stojí v knížkách. Ve skutečnosti dech dějin neucítíš, když tě ovane. Já bych chtěl prostě zjistit, jestli je to pravda.“

Zdálo se, že vzduch náhle šimrá v nose jako šampaňské. Když si Eisenhardt všiml, jak Stephen otevřel oči dokořán, uvědomil si, že si Stephen dobře pamatuje, co mu vyprávěl o obsahu toho druhého listu.

Měl pocit, jako by šálek v jeho ruce úplně ztrácel reálnou substanci a chtěl se roztavit.

„Udělal jsem ještě jednu ztřeštěnost.“ Mladičký blonďák zvedl cestovní tašku na pult, už byl úplně rozjetý. „Koupil jsem si videokameru, speciálně na tuhle cestu, úplně novou. Mám dojem, že jsem si v životě nekoupil nic nového, aspoň ne něco takového – vždycky jenom ojetá auta, přehrávací věž ze second handu, televizor z prodejny v garážích… A teď najednou vypláznu čtyři tisícovky za takovou šílenou věcičku, je to SONY MR-01. Slyšeli jste už o ní někdy?“

„Ano,“ pronesl Stephen hlasem, v němž byl najednou jakýsi naříkavý podtón. „Já už jsem o ní něco slyšel.“

„Prodavač tvrdil, že je to něco úplně nového. Superkvalita. Absolutně jednoduché ovládání. Jsem zvědavý. O jé, myslím, že autobus už je tady.“

V témž okamžiku venku zastavoval autobus Greyhound, veliký a stříbrný, se syčením a funěním jako přistávající drak. Vystupovali z něj lidé a všude v restauraci jiní lidé vstávali, zvedali své kufry, ruksaky a tašky a pospíchali k východu. Mladík si přehodil přes rameno tašku, popadl vak se šaty, kývl ještě všem na pozdrav a vyrazil také. Létací dveře se před ním otevřely s obvyklým vrznutím a pak se ještě chvíli houpaly v pantech sem a tam.

Eisenhardt položil šálek na pult. Ozvalo se cinknutí. Byl to opět zcela normální šálek. Stejně jako toto byl zcela normální okamžik jako všechny ostatní, z nichž se skládá život.

„Hej,“ pronesla Judita tiše.

Pohlédli jeden na druhého s očima doširoka rozevřenýma. Potom, jako by to měli nacvičené, se všichni tři otočili k oknům. Světlovlasý mladík už držel jízdenku v ruce. Stál na samém konci fronty.

Nebylo zapotřebí nic říkat. Sebrali se a šli za ním ven létajícími dveřmi, které i za nimi zavrzaly. Dusali v řadě vedle sebe po písečné půdě, která jim skřípala pod nohama, jak už to písečné půdy mají ve zvyku. Přidali do kroku a nakonec se rozběhli, aby dostihli mladíka dřív, než nastoupí do autobusu.

„Hej!“ vyrazil ze Stephen a podával mu ruku. „Šťastnou cestu!“

Mladík s taškou na ně udiveně pohlédl. „Děkuju.“

„Chtěl jsem jen říct… Jmenuju se Stephen Foxx. Přeju vám všechno nejlepší.“

„Já jsem John.“ odvětil mladík a posté si odhrnul kštici z očí. „Díky.“

„John – a jak dál?“

Na okamžik se v jeho očích zableskla nedůvěra. „Na tom přece nezáleží,“ řekl. „Prostě John, stačí?“ Ještě jednou zvedl ruku na pozdrav a nastoupil.

Skrz tmavě tónovaná okna autobusu ho viděli jít dozadu, zatímco se přední dveře s energickým zasyčením zavřely a obrovitý, naftou páchnoucí autobus se dal s brumlajícími motory pomalu do pohybu. Dívali se za ním, dokud nezmizel za obzorem.

„Já už nevím, co si mám myslet.“ prohlásil Eisenhardt.

Stephen Foxx na něj ze strany vrhl plachý pohled. „To byl on, viďte?“

Tetelící se obzor jako by se stahoval do výsměšného úšklebku. Nic už nebylo skutečné. Kdyby spustil pohled z toho malého stříbřitého bodu v dálce, přestal by svět existovat a nastal by konec všech časů.

Takový pocit musí mít někdo, kdo začíná bláznit. Kdo ztrácí půdu pod nohama.

Nebo ji poprvé opravdu cítí.

„Ano.“ přisvědčil. „Příběh začíná.“

Andreas Eschbach VIDEO S JEŽÍŠEM

Z německého originálu Das Jesus Video

(Schneekluth, ein Verlagsimprint der Weltbild Verlag GmbH, Augsburg 1998)

přeložila Eva Pátková

Redigovala Irena Grusová

Odpovědná redaktorka Ivana Parkmanová

Obálku navrhl Ivan Brůha

Technická redaktorka Martina Adlová

Vydala Euromedia Group, k. s. – Knižní klub v Praze 2004

jako svou 2637. publikaci

Vydání první

Počet stran 464

Sazbu zhotovila TYPA, spol. s r. o., Praha

Vytiskly Tlačiarne BB, spol. s r. o., Banská Bystrica

TS 13/34

ISBN 80-242-1204-8

www.euromedia.cz

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai