Krvavá přísaha

Christopher Farnsworth

(2011)

Hodnocení:

*****

Štítky:

Romány, Thriller, Sci-fi

Nesmrtelný strážce prezidentů USA.

Seznamte se s Nathanielem Cadem, speciálním agentem americké tajné služby. Už sto čtyřicet let je osobním strážcem prezidentů USA. Cade je totiž skutečně „speciální“. Je nesmrtelný. Je to upír. Románová prvotina amerického profesionálního scenáristy Christophera Farnswortha je překvapivě čtivou a zajímavou kombinací politického thrilleru a upírského románu. Akceptuje-li čtenář existenci upírů a dalších nadpřirozených jevů, čeká ho svěží a poutavý příběh, psaný vtipným a svižným stylem, vrcholící originálním rozuzlením.

Seznamte se s Nathanielem Cadem, speciálním agentem americké Tajné služby. Už sto čtyřicet let je osobním strážcem prezidentů USA. Cade je totiž skutečně „speciální“. Je nesmrtelný. Je upír.

Románová prvotina amerického profesionálního scenáristy Christophera Farnswortha je překvapivě čtivou a zajímavou kombinací politického thrilleru a upírského románu. Akceptuje-li čtenář existenci upírů a dalších nadpřirozených jevů, čeká ho svěží a poutavý příběh, psaný vtipným a svižným stylem odrážejícím autorovy filmové zkušenosti, příběh plný dějových zvratů a napínavých scén a vrcholící originálním rozuzlením.

I renomovaní kritici uznávají, že Krvavá přísaha kvalitou jednoznačně vyčnívá ze současné módní záplavy děl s upírskou tématikou.

CHRISTOPHER

FARNSWORTH

KRVAVÁ

PŘÍSAHA

Přeložil Pavel Medek

Věnováno mé matce

a Jean,

která ve mne věřila,

když jsem v sebe nevěřil já

Vydalo nakladatelství BB/art s.r.o. v roce 2011

Bořivojova 75, Praha 3

Copyright © 2010 by Christopher Farnsworth

All rights reserved.

Z anglického originálu Blood Oath

(Published by G. P. Putnam’s Sons, New York, 2010)

přeložil © 2011 Pavel Medek

Redakce textu: Robert Kubánek

Jazyková korektura: Ludmila Böhmová

Grafická úprava obálky © 2011 Bohumil Fencl

Tisk: CENTA, spol. s r. o., Vídeňská 113, Brno

První vydání v českém jazyce

ISBN 978-80-7381-918-7

Někdy roku 1867 vyplula z Bostonu malá rybářská loď. Jedním z námořníků byl [JMÉNO VYPUŠTĚNO REDAKCÍ]. Dva členové posádky se ztratili a bylo po nich vyhlášeno pátrání. Kapitán sešel do podpalubí. Když zvedl lucernu, spatřil tělo jednoho z pohřešovaných ve spárech [JMÉNO VYPUŠTĚNO REDAKCÍ], který z něj vysával krev. Poblíž ležela i mrtvola druhého námořníka, v níž nezůstala kapka krve.

[JMÉNO VYPUŠTĚNO REDAKCÍ] byl postaven před soud, usvědčen a odsouzen k oběšení, prezident Andrew Johnson mu však trest zmírnil na doživotní žalář.

– CHARLES HOY FORT, Neobvyklá nadání

KAPITOLA PRVNÍ

Republika Kosovo

Po dvou dlouhých služebních přiděleních v Iráku se armádní specialista Wayne Denton domníval, že už mu nikdy nebude zima.

To bylo předtím, než ho poslali do Kosova. V okamžiku, kdy vystoupil z letadla, si uvědomil, že peklo skutečně může zamrznout. Válka v Kosovu, která teoreticky skončila před deseti lety, jako by se uchovala nedotčená pod tlustou vrstvou ledu.

Ulice, v nichž hlídkovaly mírové sbory OSN, byly dosud plné kráterů po bombách a sutin. Ozbrojení bandité stále v noci unášeli auta. Ruská mafie sem pašovala zbraně a narkotika. Srbská armáda neustále čekala na hranici a nervózně přešlapovala jako rozzuřený pes za plotem.

Wayne už šest hodin číhal u okna jedné z opuštěných budov za dalekohledem ostřelovačské pušky M24. S nudou se vyrovnat dokázal, ale zima mu dávala pořádně zabrat. Nedostal ani povolení použít chemické ohřívače rukou – jeho seržant tvrdil, že jsou bandité vybavení termovizí.

Až na takové frajery zase nevypadají, pomyslel si Wayne. Znovu se na ně zahleděl teleskopem, dával si ale pozor, aby se kůží nedotkl promrzlého kovu.

Čekali na nádvoří vybombardovaného obytného komplexu, šestnáct pater pod jeho stanovištěm. Banda urostlých parchantů se srostlým obočím a kromaňonským čelem, na němž vlasy dosahovaly téměř až k vousům. Všichni na sobě měli dlouhé nepromokavé pláště a zima jako by jim vůbec nevadila.

Říkalo se jim Vukodlakové, což údajně v srbštině znamenalo Vlčí smečku nebo něco podobného. Téhle části přípravné instruktáže nevěnoval přílišnou pozornost.

Vypadali stejně znuděně, jako si připadal Wayne. Nikoli poprvé přemýšlel o tom, proč jeho jednotka armádních rangerů poskytuje ochranu tlupě hrdlořezů z někdejších eskader smrti. To by přece zvládli i místní.

A kdyby na to přišlo, dokázal by s tím Wayne skoncovat hned teď úplně sám. Vlčí smečka byla něco málo přes sto metrů od něj – a to je pro každého ostřelovače bezproblémová vzdálenost. Stačil by všechny muže dole na zemi pozabíjet, než by si uvědomili, co se děje. Nebylo by to poprvé.

Ve svém domovském Casperu ve státě Wyoming byl Wayne nenápadným klukem posedávajícím v jedné ze zadních lavic. Ne že by byl neoblíbený, prostě jen dělal křoví. Zabíral trochu prostoru a tiše proplouval životem.

Pak udeřilo jedenácté září a všichni v jeho rodině brali jako hotovou věc, že odloží vysokou školu a přihlásí se k armádě, protože teď byli přece ve válce a tohle kluci jeho věku za války dělávají, ne? Jdou bojovat. Odložil tedy nevyplněnou vysokoškolskou přihlášku stranou a upsal se armádě v náborové kanceláři v místním malém nákupním středisku.

Překvapilo ho, když zjistil, že mu schopnost splynout s prostředím poprvé v životě přijde vhod. Vybrali ho do ostřelovačského kurzu a pak ho přidělili k rangerům.

Nikdy si nepomyslel, že přivykne krvi a smrti, nemluvě už vůbec o tom, že by sám smrt rozséval. Zjistil, že se dokáže prostě soustředit na tiché místečko ve vlastním nitru. Tam mačkal spoušť a tam také ukládal mrtvoly. Občas mu dělalo starosti, co se asi stane, až se vrátí domů – jestli se všechna ta mrtvá těla vysypou a zaplaví ho, nebo jestli v něm to tiché místo zůstane nedotčené a uzavřené a on sám stráví zbytek života docela normálně.

Nebyl si jistý, která z těch dvou možností by vlastně byla horší. Snažil se moc o tom nepřemýšlet.

Dařilo se mu udržet si zdravý rozum a přežít. Na konci prvního turnusu se na něj ostatní příslušníci jednotky dívali jako na veterána. Spoléhali se na něj.

Už jen nezabíral prostor. Popravdě řečeno se z něj stalo něco jako drsný chlapík. A po třech letech se domníval, že už ho nic nemůže překvapit.

Proto ho také sice popudilo, ale nezaskočilo, když jeho jednotku stáhli z aktivního pátrání po buňce al-Kajdy a poslali do tohohle zimního království. Armáda dělá všechno po svém. Rozkazy jsou rozkazy.

Waynův velící důstojník byl ještě skoupější na informace než obvykle, přesto k nim prosákly různé fámy.

Když Kosovo vyhlásilo nezávislost, u jeho srbských sousedů se to nesetkalo s právě příznivým ohlasem. Komando srbských nacionalistů prošlo kolem boudy, která sloužila jako hraniční kontrolní stanoviště, a okamžitě rozpoutalo bitku před americkým velvyslanectvím. Několik budov bylo vypáleno a v nastalém zmatku někdo ztratil něco důležitého. Něco zásadního. Ta věc se dostala do rukou Vlčí smečce a ta ji nabídla tomu, kdo nejvíc zaplatí. Spojené státy ji chtěly získat zpátky.

A především bylo třeba celou záležitost ututlat. V tom se rangeři vyznali.

Když dorazili do Kosova, strávili půl druhého dne tím, že Srby hledali. Když ale Vlčí smečku našli, dostali rozkaz, aby se drželi zpátky a čekali.

Seržant pouze nařídil, aby zaujali pozice, obklíčili objekt a dohlédli na to, že nikdo ze Srbů neodejde. Na otázky reagoval mlčením onoho druhu, z něhož vyplývá, že ve vzduchu visí vojenský soud.

Velící důstojník dostal zprávu od někoho z nejvyššího velení. Z německého Ansbachu přilétalo letadlo a velitel poslal dva rangery na letiště. Vrátili se s plátěným vakem plným peněz.

To už si Wayne spočítal, o co jde. Spojené státy sice s teroristy nevyjednávají, vždycky jsou ale víc než ochotné je uplatit. Viděl spoustu takových případů na vlastní oči v Iráku, kde tajní od CIA rozdávali tlusté svazky stodolarových bankovek nacpané do kufříků, jimž se případně přezdívalo halliburtony. Za jediný z těch svazků by si jeho rodiče mohli koupit nový dům. Tyhle peníze byly ale určené lidem, kteří vesele stříleli po jejich synovi.

Jedinou další věcí, kterou z letadla přivezli, byla schránka, které se v armádě říká „transportní kontejner“. Všichni ale věděli, o co jde: byla to rakev, v jaké se domů posílají těla zabitých vojáků.

Waynovi z toho běhal mráz po zádech. Byl rád, když mohl zmizet a zaujmout ostřelovačské postavení.

Pomyslel si, že tyhle hovadiny ve stylu Jamese Bonda nesnáší.

Jenže rozkazy jsou rozkazy.

Slunce se schovalo za prázdné budovy. Wayne věděl, že za pár minut bude úplná tma, a začínal si dělat starosti, aby mu neupadly prsty na nohou a nechrastily mu ve vysokých botách jako kostky ledu.

Pak zapraskala a probudila se k životu jeho vysílačka. „Připravte se,“ ozval se důstojník velící celé jednotce. „Budeme otevírat balíček.“

Slunce už zcela zmizelo za obzorem. Tma se snesla jako náhlý liják.

Wayne si přepnul zaměřovač na noční vidění a znovu zkontroloval Vlčí smečku – a málem při tom pohledu uskočil. Jeden ze Srbů se díval přímo do jeho okna. Jako by ho v něm viděl.

Nemožné. Byl naprosto neviditelný. To by ten Srb musel vidět ve tmě. Znovu přiložil oko k teleskopu.

Srb na něj stále upřeně hleděl. Musela to být náhoda. Když se někdo nudí, dívá se na věci kolem sebe nebo bezmyšlenkovitě kouká do prázdna. Nic to neznamenalo.

Pak muž pokrčil palec a ukazováček, jako by držel pistoli, a namířil přímo na Wayna. A mrkl na něj.

Waynovi se mimoděk zachvěl prst na spoušti, protože všechny instinkty v něm hlasitě křičely, aby toho chlapa zabil.

Navzdory zimě se začínal potit.

Muž se ztratil ze zorného pole jeho teleskopu. Wayne rychle ubral zvětšení, aby mohl sledovat celý dvůr.

Dva Srbové mezi sebou vlekli dalšího muže. Ten na sobě měl černou polní uniformu speciálních jednotek bez hodnostních označení – přesně takovou, jakou agenti CIA s oblibou nosili dokonce i za plného denního světla v poušti, kdy teplota stoupala nad padesát stupňů. Pak si stěžovali, že se jim do pečlivě nažehlených záhybů dostal prach a písek.

Nějaký kovboj ze zvláštních úkolů, kterého teď budou muset zachraňovat. Ale přesto – kde se tu vlastně vzal? podivil se Wayne. Měli obšancovanou celou oblast na půl druhého kilometru všemi směry, přitom ho ale vůbec neviděl přijíždět. Jistě, mohl se objevit v nestřežené chvíli… jenže by musel být aspoň slyšet, jak se domlouvá vysílačkou. Prostě něco.

Zaplašil podobné myšlenky stejně jako zimu a strach, který se ho před chviličkou zmocnil. Všechno zmizelo, když procházel jednotlivé kroky rituální přípravy ke střelbě. Svět se zúžil na palebné pole v záběru jeho zaměřovače. Bylo to uklidňující.

Srbové agenta kopancem srazili k zemi. Wayne sebou škubl – vypadalo to, že kopanec musel bolet muž ale nijak nereagoval. Jako by mu to vůbec nevadilo. Jako by ani neměl strach.

Zvedli ho na nohy a dalším kopnutím ho znovu složili na zem. Donutili ho, aby poklekl před vůdcem Vlčí smečky. To bude alfa-samec, pomyslel si Wayne. Byl z celé skupiny největší, měřil přinejmenším sto devadesát pět centimetrů, měl divoce rozježené vousy a obrovité svaly. Působil dojmem, že by si všechny ostatní na dvoře mohl dát k obědu.

K Waynovi ze sluchátek dolehlo nějaké hlasité srbské drmolení. Špion měl u sebe vlastní vysílačku naladěnou na frekvenci rangerů. Agentův mikrofon zachytil alfa-samcův smích a Wayna zase polil chlad. „Nesnaž se prosím mluvit mým jazykem,“ ozval se alfa-samec. „Uráží mě to.“ Mluvil jasnou a plynnou angličtinou.

Muž pokrčil rameny. „Jak chceš,“ přikývl. Na Wayna to udělalo dojem. Ten chlap mluvil, jako by se ani trochu nebál. „Takže vy jste ti Vukodlaci?“

„To jsme. Ty ale zjevně nemáš, co chceme.“

„Musím se přesvědčit, že máte tu věc.“

„Proč se nezeptáš svých vojáků? Jsou tady celý den.“

S těmito slovy alfa-samec ukázal nad sebe – přímo na Wayna a pak na pozice dalších rangerů v bytech všude kolem.

To není možné, pomyslel si Wayne. To kruci absolutné není možné… Zapnul vysílačku. „Seržante, věděj o nás.“ Ať dělal, co dělal, zněla mu v hlase panika.

„Sklapni,“ štěkl seržant. „Udržujte rádiový ticho.“

Kvůli téhle kratičké komunikaci Wayne zachytil jen konec toho, co alfa-samec říkal.

„– tvůj úžasný plán? Přiběhnou tě vysvobodit? Prokousneme jim srdce dřív, než stačí zmáčknout spoušť.“

Srb se znovu otočil k Waynovi. Tentokrát už o tom nebylo pochyb.

Díval se přímo na něj. A usmál se dokonalými zuby, které v infračerveném teleskopu jasně zazářily.

Wayne musel vynaložil maximální úsilí, aby se nezvedl a neutekl.

Slyšel další smích. Všichni Srbové se teď chechtali, až to připomínalo vytí.

Agent promluvil, teprve když se hluk utišil.

„Dostanete peníze, jak jsme se dohodli, jakmile budu tu věc mít.“ Mluvil téměř znuděně.

Má nervy z oceli, pomyslel si Wayne.

Alfa-samec se na okamžik zamyslel. Peníze zjevně dostat chtěl. Přikývl a dva z jeho hrdlořezů zašli do stanu.

O vteřinu později se objevili s kovovým truhlíkem označeným šablonou americké armády. Wayne písmena teleskopem nepřečetl, vypadalo to ale jako něco, co by nerad otevíral.

Alfa-samec truhlík otevřel.

Ve Waynově teleskopu na okamžik zablesklo jasné světlo. Záblesk zcela rozhodil optiku, jako by se mu noční vidění neumělo přizpůsobit. Pak se po celém dvoře rozlila přízračná záře.

Ach kristepane, pomyslel si Wayne. Oni mají atomovku. Teď už všechno to ututlávání dávalo smysl. Armáda by udělala cokoli, aby se teroristům nedostala do rukou nukleární zbraň. Klidně by i poslala celou jednotku rangerů do pasti.

Viděl, jak ten nepřirozený přísvit ozářil agenta. Zdál se příliš mladý na to, aby působil samostatně v terénu. Tvářil se naprosto klidně – až příliš klidně. Možná ho něčím nadopovali, aby nevěděl, že má být obětním beránkem.

Wayne upřeně zíral do truhlíku. Připadal mu moc malý na to, aby obsahoval nukleární zbraň, říkalo se ale, že dnes už je možné umístit všechno potřebné do kufru. Možná to prostě byla bomba nové generace. V té záři nebylo snadné něco rozeznat, Wayne by ale přísahal, že přízračný přísvit vychází z něčeho podobného lidské ruce…

Ať to bylo cokoli, agent přikývl a Srbové zaklapli víko. Záře zmizela, jako když zhasnete lampu, a optika teleskopu se vrátila k normálu.

Agent pohlédl na alfa-samce. „Některých věcí by se nikdo neměl dotýkat,“ utrousil.

I z Waynova sluchátka bylo zřetelně slyšet pohrdání v alfa-samcově hlase. „V tom případě jste na to měli dávat lepší pozor.“

„To máš pravdu.“ Agent vstal. „Shoďte to,“ přikázal do vysílačky.

Na protější straně dvora a asi o deset pater níž Wayne v jednom z vytlučených oken zahlédl pohyb. Viděl, jak z něj další příslušník jeho jednotky vyhazuje černý plátěný vak.

Vak dopadl jen pár kroků od Srbů. Jeden z nich k němu přešel, otevřel ho a prohlížel jeho obsah.

Ukázal otevřený vak alfa-samcovi tak, že bylo vidět svazky bankovek.

Alfa-samec se zamračil. „Raději bychom to měli v eurech,“ prohlásil.

„Dostanete to, co mám.“

Agent zvedl truhlík za rukojeť a otočil se k odchodu.

Wayne nevěřil vlastním očím. Tak jednoduché to přece být nemohlo.

Samozřejmě nebylo. Srbové se semkli k sobě a zablokovali mu cestu ze dvora.

„To bych neřekl,“ odtušil alfa-samec svou dokonalou výslovností.

Agent se neotočil a nepodíval se na něj. Ramena mu na okamžik poklesla, jako by byl nesmírně unavený. Pak se znovu napřímil.

„Nebuď hlupák.“

„Slíbil jsem mládencům, že se trochu pobavíme. Američtí vojáci by měli mít větší výdrž než naše obvyklá kořist.“

Srbové teď stáli muži blíž. Stahovali se k němu. Wayne nechápal, proč se o něj zase tak pokouší panika. Nedávalo to smysl. Nikdo z nich nevytáhl zbraň a zdálo se, že ani žádné střelné zbraně nemají. Byli obklíčení ozbrojenou jednotkou v mnohem výhodnějším postavení. Bát by se tedy měli oni.

A přece se zdálo, že se chystají roztrhat agenta na kusy holýma rukama.

„Běžte radši pryč,“ domlouval jim agent. Mluvil přísným tónem, jako by napomínal zlobivé děcko.

Alfa-samec zavrčel. „Ty mi nemáš co rozkazovat,“ prohlásil. „Na to nemáš dost ostré zuby.“

„Možná ne,“ připustil agent. Bleskově se otočil a vytáhl nůž. Čepel se v měsíčním světle stříbrně zableskla. „Ale tohle ano. Běžte a zůstanete naživu.“

Alfa-samec o krok ustoupil. Zdálo se, že má z nože – pokud Wayne správně viděl, byl to obyčejný armádní útočný nůž – větší strach než ze všeho těžkého arzenálu kolem sebe.

Přesto zavrtěl hlavou. „Jenom jeden z nás dvou odtud dnes večer odejde živý.“

„Máš pravdu,“ přitakal agent. Odložil truhlík na zem.

Pak se na něj vrhli.

„Ježíšikriste!“ zaječel přes veškerou opatrnost Wayne a chystal se ke střelbě.

Z vysílačky se hlasitě a zřetelně ozval hlas velícího důstojníka. „Nestřílet!“ zařval. „Nestřílet, zatraceně! Nestřílet!“

Bylo to šílenství. Srbové se toho chlapa chystali zabít. Počínali si jako vzteklí psi: vrčeli, prskali a od úst jim létaly chomáče pěny.

A pak z toho klubka vyletěl první Srb. Tvrdě dopadl na hromadu sutin s hlavou téměř odříznutou od těla rozšklebenou zubatou ránou na krku. Byl mrtvý.

A po něm další, kterého to ze smečky vyhodilo tak prudce, jako by ho vystřelili z kanónu. Držel se za krvavý pahýl v místě, kde míval ruku.

Několik dalších už leželo na zemi jako polámané panenky. Wayne teď zase agenta viděl – i když jen stěží. Vypadal v kruhu dlouhých pršiplášťů jako rozmazaná skvrna a zastavil, jen když po některém z protivníků švihl nožem. A další Srb pak padl k zemi.

Wayne si všiml, že alfa-samec stojí stranou a jen přihlíží. Netvářil se potěšeně, nijak se ale neměl k tomu, aby svým mužům pomohl.

Agent se přikrčil, vykopl a další Srb zavyl bolestí; držel se za koleno, ze kterého mu bezmocně viselo k zemi roztříštěné lýtko. Vytí náhle ustalo, když mu sotva sledovatelným obloukem přejel po hrdle agentův nůž a do vzduchu za ním vystříkla sprška krve.

Alfa-samec se otočil s vakem plným bankovek v ruce. Chystal se zmizet.

Agent si toho všiml, měl ale stále plné ruce práce s ostatními Srby, kteří nevěděli nebo se nestarali o to, že je vůdce hodlá opustit. Stále znovu se vrhali do skrumáže, a to i ti, jimž už chyběly některé údy. Jako by necítili bolest.

Alfa-samec vykročil. Nikdo mu v odchodu nebránil.

Tak to ani náhodou!

Wayne přepnul teleskop tak, že měl v záběru pouze alfa-samce.

Zamířil, plynule vydechl a zmáčkl spoušť.

Zvuk výstřelu připomínal zdvořilé odkašlání.

Byla to nádherná rána. Alfa-samcova hlava se měla rozprsknout přímo na spánku.

Až na to, že tam už alfa-samec nebyl.

Nemožné! Sto metrů, kulka letící rychlostí osmi set padesáti metrů za vteřinu… musel by se pohnout dřív, než mohl k jeho uším dospět zvuk výstřelu. Doslova nadzvukovou rychlostí.

Wayne horečně přejížděl teleskopem po dvoře a pokoušel se alfa-samce znovu najít.

Nemusel hledat daleko. Srbský vůdce se přemístil jen o pár kroků stranou. Stál a zlostně se mračil. Na Wayna.

Tvářil se doopravdy naštvaně.

Než Wayne stačil vypálit další ránu – než ho vůbec napadlo znovu vystřelit –, byl už alfa-samec zase pryč.

Matně si uvědomoval, že na něj ze sluchátka huláká seržant: „… ty zatracenej idiote, Dentone, hni sebou, dělej, vypadni odtamtud…“

Všiml si, že agentovi zbývá vyřídit poslední dva členy Vlčí smečky. Jediné, kteří ještě byli naživu. Našel si ale čas i na to, aby pohlédl nahoru do okna. Tvářil se skoro stejně naštvaně jako předtím alfa-samec.

Wayne vstal a začal si balit náčiní. Nohy měl jako ze dřeva, pohyboval se nemotorně a pomalu.

Pak něco zaslechl na schodišti. Něco přicházelo.

V hlavě měl zcela prázdno. Neuvažoval už o tom, že něco takového není možné. Nikdo nevyběhne dvaatřicet ramen schodiště za necelých třicet vteřin.

Věděl jen, že si alfa-samec jde pro něj.

Na gumových nohou se vrávoravě otočil ke dveřím s puškou v jedné ruce a ze zbytkem výzbroje a výstroje na podlaze.

Dveře se rozlétly dokořán, ještě než se k nim dostal, a vyvrátily se z pantů.

Stál v nich alfa-samec. Rozježené vousy se mu ještě rozrostly a spojily se se srstí na hrudi a s vlasy na hlavě. Trup měl pod dlouhým pláštěm celý pokřivený, paže i nohy delší než cokoli lidského původu. Rozevřel rty a v tom okamžiku Wayne viděl, že se dívá do tlamy plné ostrých špičatých psích zubů.

Ne, psích ne.

Při přestřelkách v Iráku se někdy zdálo, jako by se všechno okolní dění zpomalilo, a Wayne si vzpomínal na různé věci. Třeba na to, že jeden z rebelů má kolem čela pásku ve stejných barvách, jaké měl fotbalový tým, za který hrával na střední škole.

Tentokrát se nevrátil tak daleko do minulosti. Vzpomněl si, co znamená Vukodlak.

Nebylo to označení „vlčí smečky“, znamenalo to „vlkodlak“. Byl to srbský výraz pro vlkodlaka.

Z dechu alfa-samce cítil krev a maso a došlo mu, že to není pouhá přezdívka.

Zvedl pušku a spíš slyšel, než cítil, jak mu praskají prsty, když mu ji alfa-samec vytrhl z ruky.

Ležel na zádech s odhaleným hrdlem, aniž si stačil uvědomil, jak k tomu došlo.

Dlouhé zuby se mu vznášely nad krkem, viděl, jak z tlamy alfa-samce odkapávají sliny, a cítil divoký pach jeho vzrušení.

Věděl, že zemře.

Ozval se jakýsi škrábavý zvuk a u okna se něco pohnulo. Wayna ovanul proud chladného vzduchu a tíha netvorova těla z něj zmizela.

Alfa-samce něco odhodilo přes celou místnost a přirazilo k drolící se omítce na zdi.

Agent se nějak ocitl nahoře a stál teď mezi tou noční můrou a Waynem.

Dostal se do šestnáctého patra skoro stejně rychle jako alfa-samec – až na to, že neběžel po schodech.

Wayne, který nebyl schopen najít slova, ukázal na pušku a snažil se muži naznačit, aby ji použil.

Agent ho ignoroval. Alfa-samec se vyškrábal na nohy – Wayne si teprve teď všiml, že jsou ohnuté v tupém úhlu jako zadní psí běhy. Váhavě stál, vrčel a z tlamy mu visel dlouhý provazec slin.

Když promluvil, zněl jeho hlas drsně a současně pisklavě. Přesně jako pes, který se naučil mluvit, napadlo Wayna.

„Moje smečka,“ bylo jediné, co ze sebe vypravil.

Agent se usmál. „Měl jsi svoje mládence držet na vodítku.“

Stále třímal v ruce nůž, který se jasně třpytil v místech, kde nebyl pokrytý krví.

Alfa-samec na nůž pohlédl s nevyslovenou výzvou v očích.

Agent přikývl a odhodil zbraň na podlahu. Nůž se do ní s hlasitým zaduněním zaryl.

Alfa-samec vyrazil z hrdla zavytí, které se proměnilo v hlasité zaječení; s vrčením a cvakáním čelistí se vrhl kupředu a oči mu plály zuřivostí.

Agent se ani nehnul.

Na vteřinu neviděl Wayne nic než alfa-samcovu tlamu a jasně bílé vyceněné zuby.

Agentovi se ale nějak podařilo ještě ve vzduchu popadnout vlkodlaka za krk. Držel stvůru před sebou jako zlobivé štěně. Alfa-samec sebou zmítal a vyl.

A pak agent natáhl druhou ruku, uchopil alfa-samce za spodní čelist přímo mezi těmi cvakajícími zuby – a jediným škubnutím mu ji utrhl.

Alfa-samec vytřeštil oči šokem a bolestí. Pokusil se znovu zavýt, o hlas ho však připravil náhlý příval krve, který mu vytryskl z hrdla.

Agent stál a držel alfa-samce ve vzduchu před sebou, dokud se úplně nepřestal hýbat.

Odhodil mrtvé tělo na podlahu. Přešel ke svému noži, vytrhl ho z podlahy, pak se otočil a vrazil ho netvorovi do prsou.

Psí zadní nohy sebou jednou křečovitě škubly a znehybněly.

Wayne na agenta vytřeštěně zíral. Černá polní uniforma byla potrhaná a potřísněná krví, muž sám na sobě ale neměl ani škrábnutí.

Zlostně na Wayna pohlédl. Voják si náhle uvědomil, že je sám s něčím neporovnatelně děsivějším, než byli Srbové.

Zvažoval, jestli nemá vyskočit z okna. Určitě by to bylo lepší než to, co mohlo následovat.

Možná si agent byl jeho úmyslu vědom, protože vztek z jeho obličeje vyprchal.

Sebral ze země ostřelovačskou pušku a pažbou napřed ji podal Waynovi.

Wayne si ji od něj vzal tak nešikovně, že ji málem upustil. Teprve v té chvíli si vzpomněl, že má na pravé ruce zlámané prsty.

„Rozkaz nestřílet jste dostali z dobrého důvodu,“ prohlásil chladně agent. „Jen je to rozzuří.“

Wayne konečně našel hlas. „To byl –“ Zarazil se a pohlédl na mrtvolu, která ležela v místnosti vedle nich.

Už to byl zase člověk. Chyběla mu sice spodní čelist a polovina obličeje, jinak ale vypadal nepopiratelně lidsky.

„To není možný,“ hlesl Wayne. „To se nemohlo stát. Nemůže to bejt pravda.“

„Přesně tak,“ přitakal agent. „Vůbec se to nestalo. Protože kdyby se to, co jste viděl, skutečně stalo, už byste se nevrátil domů. Chápete, co říkám?“

Wayne přikývl.

„Fajn,“ pochválil ho agent. Otočil se k odchodu.

Wayne věděl, že by měl být zticha. Otázka mu však vyklouzla z úst dřív, než ji stačil zarazit, než se nad ní vůbec stačil zamyslet.

„Co jste zač?“ zeptal se tiše.

Nebyl si jistý, jestli ho agent slyšel. Ten se ale ve dveřích zastavil a otočil se.

Usmál se neveselým úsměvem. „Jsem na vaší straně,“ odpověděl. „Víc vědět nepotřebujete.“

Ostatním rangerům trvalo půl hodiny, než mrtvá těla navršili uprostřed dvora na hromadu. Polili je benzinem. Mrtvoly shořely rychleji, než kdy Wayne do té doby viděl.

Agent pálení zabitých přihlížel s kovovým truhlíkem pod paží. Zdravotník jednotky dával Waynovi prsty do dlah, když k nim přistoupil velící důstojník.

Natáhl ruku k truhlíku. „Teď už to převezmu já,“ prohlásil svým obvyklým nekompromisním tónem.

Agent neprojevil sebemenší ochotu truhlík odevzdat. „Ne,“ řekl. Prostě a klidně. Žádný prostor pro námitky.

„Moje rozkazy –“

„Především jste to vůbec neměli ztratit.“

Velící důstojník se zatvářil rozpačitě. „Poslyšte,“ zkusil to ještě jednou, „nechci s vámi vyvolávat žádné spory…“

Agent se ohlédl na hromadu hořících těl a pak se znovu zadíval na velícího důstojníka.

„To je pravda,“ odpověděl. „Určitě nechcete.“

Velící důstojník nebyl zvyklý na to, aby někdo zpochybňoval jeho rozkazy. Nebyl to ale hlupák. Otočil se k odchodu a cestou zachytil Waynův pohled. Wayne se honem zadíval jinam.

Agent si truhlík nechal u sebe.

Závěrečný rozbor akce byl stručný a velící důstojník i seržant při něm zdůraznili totéž co agent: tahle operace se vůbec neuskutečnila. Nikdo z rangerů nic neviděl. Měli zapomenout, že vůbec kdy byli v Kosovu.

Ještě před úsvitem seděli znovu v letadle a vraceli se do Iráku. Truhlík – a s ním i rakev, jak si Wayne všiml – naložili do jiného letadla, které zamířilo bůhvíkam.

Wayne netoužil po ničem jiném, než aby na Kosovo zapomněl. Vlastně se o to snažil den co den po celý zbytek života.

Jedna věc mu však utkvěla v paměti a až do smrti ho uprostřed noci probouzela zbroceného studeným potem, ať se ji jakkoli pokoušel ze vzpomínek vytěsnit.

Nikdy nezapomněl, co viděl, když se na něj agent usmál.

Problém byl v tom, že se ten muž – samozřejmě to vlastně nebyl muž, ale Waynovi bylo příjemnější ho tak označovat – neusmíval.

Ukazoval dlouhé zakřivené tesáky v ústech – přesně v místech, kde měl mít horní špičáky.

A v jedné ruce stále držel tu ulomenou čelist.

KAPITOLA DRUHÁ

Politika je krvavý sport

– Aneurin Bevan

O DVACET HODIN POZDĚJI, WASHINGON, D.C.

Griff pohlédl na mladíka, který seděl naproti němu v limuzíně náležející do vozového parku Bílého domu. Neustále se nervózně ošíval a pokyvoval hlavou v rytmu nějaké vnitřní melodie.

Zach Barrows. Pětadvacet let. Jako dobrovolník pomáhal při organizaci senátní kampaně současného prezidenta dřív, než sám směl k volbám, a odměnou mu po dokončení vysoké školy byl stálý post v jeho štábu. Při prezidentských volbách pak dostal na starost tři státy a ve všech třech šéfovi zajistil pohodlnou většinu.

Neměl ale zkušenosti z armády a nikdy nesloužil v žádné složce policejních či bezpečnostních sil. Griff pochyboval, že kdy držel v ruce střelnou zbraň. V jeho světě se bitvy sváděly slovy, papíry a kuloárními dohodami.

Nepřísluší mi ptát se po důvodech, připomněl si Griff.

Mladík odtrhl oči od okna, za nímž je míjela dobře známá washingtonská scenérie, a usmál se na Griffa.

Griff ten úsměv poznával – tímhle zazubením vyjadřovali politikové jakési animované potěšení, vyhrazené jen pro naprosto neznámé lidi v okolí. Byl to úsměv, jímž si chtěli získat přátele a udělat na ně dojem, aby je mohli využít a následně se jich zbavit.

„Tak co?“ zeptal se mladík. „Kam jedeme?“

Griff mu úsměv neoplatil. „Za chvilku tam budeme,“ opáčil.

„Nemůžete mi říct, kam máme namířeno?“ Z mladíkova hlasu čišely pochyby.

„Princip omezené informovanosti,“ vysvětlil Griff. „Povíme vám, co potřebujete vědět, až to budete potřebovat.“

Mladík se ironicky ušklíbl. Přesně to odpovídalo dojmu, jaký na Griffa udělal, když je prezident představoval v Oválné pracovně: sedmdesát kilogramů povýšené ironie v saku a kravatě. Předklonil se. Teď to přijde, pomyslel si Griff.

„Poslyšte, agente… Griffine, že ano?“ začal Zach.

„Stačí Griffe.“

Ještě blahosklonnější obdoba předchozího úsměvu. „Agente Griffine, vím, že jste nejspíš nosil polyesterové kalhoty a protestoval proti Nixonovi dřív, než jsem se narodil. Byl jsem ale náměstkem šéfa kanceláře Bílého domu a není mi ještě ani třicet. Magazín Washingtonian mě nazval příštím Karlem Rovem.“

Griff zachoval neutrální výraz. „To je impozantní.“

„Děkuji. Tak co kdybyste nechal té hry na špiony a prostě mi pověděl, co chci vědět? Nejsem tady proto, abych si hrál.“

Griff se na okamžik zamyslel.

„Podle toho, co jsem slyšel,“ pronesl potom, „jste tady proto, že vás Tajná služba nachytala v Lincolnově ložnici s prezidentovou devatenáctiletou dcerou.“

Dopřál si okamžik na to, aby vychutnal výraz v Zachově obličeji. „A účelem toho, co jste tam prováděli,“ dodal ještě, „rozhodně nebylo rozmnožování.“

Zach otevřel ústa, jako by chtěl něco říct, pak je zase zavřel a raději se zadíval z okna.

„Nebojte se, Zachu. Brzy se dozvíte, o co jde.“

Zach neodpovídal. Trucoval.

Griffovi ho přišlo trochu líto, když si vzpomněl, jak byl s touhle prací téměř před čtyřiceti lety seznámen on sám.

„A pak budete litovat, že to víte.“

Limuzína zastavila.

„Jsme tady,“ konstatoval Griff.

*

LIMUZÍNA ODJÍŽDĚLA a Zach pohlédl na budovu ozářenou bezpečnostními světly.

„Tady už jsem jednou na prohlídce byl,“ poznamenal.

Starší muž se neotočil a dál kráčel ke zdi Hradu, nejstarší části Smithsonova institutu.

„Tohle nebude obvyklá prohlídka,“ utrousil.

Zach byl zvyklý na to, že je v každé společnosti jejím nejmladším členem. Patřilo to k pověsti zázračného dítěte. Staří páprdové, zejména z řad politiků, neměli chuť poslouchat žádného nadutého holobrádka se spoustou novotářských názorů. Byl proto nucen vypracovat si celou řadu různých strategií, jimiž jejich odpor překonával, a to od lichocení až po otevřené urážky. Když svůj terč vyvedl z rovnováhy, mohl přejít do útoku.

Na tohohle chlapa ale nic nezabíralo. Zach zjevně ničím nedokázal vyvést „Griffa“ z míry. Z toho, co se dosud dozvěděl, usuzoval, že už se starší muž musí blížit důchodovému věku a že pravděpodobně pracuje pro FBI, nebo možná pro Tajnou službu – navzdory blahobytnému břichu, které jeho hřmotnou postavu zdobilo, se pohyboval lehce a sebejistě –, nic dalšího se mu o něm ale zatím zjistit nepodařilo. Prostě se v něm vůbec nevyznal.

A začínalo ho to pořádně štvát.

Na kratičký okamžik se mu v mysli vybavil dosud jediný případ, kdy se dostal do problémů se zákonem – když ho policie s několika kamarády nachytala v ukradeném autě. Bylo mu šestnáct let. Zach měl už tehdy mrštný jazyk a spustil na policistu plný proud své výmluvnosti. Policista si celé jeho vysvětlení klidně a trpělivě vyslechl.

Pak je stejně zatkl.

Griff mu toho policistu hodně připomínal.

Sledoval, jak Griff mačká cihlu, která ve všech ohledech vypadala naprosto obyčejně.

Cihla zajela asi dva centimetry do zdi a nějaký starý mechanismus, který sestrojili kameničtí mistři před víc než stoletím, s cvaknutím zapadl na místo.

Rozměrná deska v kamenné zdi se zvedla a odhalila skryté schodiště, ošlapané dlouhým používáním. Neozval se jediný zvuk.

Zach se ani nesnažil potlačit smích. Griff se ohlédl.

„No ne, to si snad děláte legraci. Tajný vchod? To myslíte vážně?“

Griff jen ukázal na schody. „Opatrně.“

Zach si znovu posměšně odfrkl, vešel ale do chodby. „Kdy dostanu dešifrovací prsten?“

Odpovědi se nedočkal.

O třináct schodů níž – Zach je počítal – se ocitli v další místnosti. Světla se automaticky rozsvítila, jakmile překročili práh.

Komnata se stěnami z opracovaného kamene vypadala na první pohled stejně jako muzeum nad ní. Stěny byly lemované nesčetnými řadami knih – starých, v kůži vázaných svazků. V rozlehlém otevřeném prostoru mezi nimi byly uspořádané stoly a výstavní vitríny.

Tyhle exponáty ale rozhodně nebyly určeny pro širokou veřejnost.

Rybí hlava lidské velikosti, plovoucí ve velké skleněné nádobě, na Zacha jako piraňa cenila hrozivé zuby. Starobylá mosazná destička ji identifikovala jako KOSTERNÍ POZŮSTATKY ZINNSMOUTHU, MASSACHUSETTS, 1936. Části litinového brnění, připomínajícího robota vyrobeného ze starých kamen, byly naaranžované pod cedulkou s nápisem BRAINERDÚV PARNÍ MUŽ, cca 1865. Byl tam velký brouk jasně zlaté barvy. Něco krvavě rudého a slizkého ve skleněné vitríně označené Olgoj Chorchoj. V další vitríně leželo něco, co vypadalo jako obyčejný klacek: DŘEVO Z „ĎÁBLOVA STROMU“, BRITSKÁ GUYANA, 1897.

A další exponáty. Křišťálová lebka. Kamenné tabulky. Vyřezávané modly. Mumifikovaná opičí pracka.

Nakonec Zachovu pozornost upoutala rakev stojící u zadní stěny. Nebyla na ní žádná destička ani jiné označení.

Zach nevěděl, jak dlouho na exponáty fascinovaně zíral, než za sebou slyšel promluvit Griffa.

„Vítejte v relikviáři, Zachu,“ řekl Griff.

Zachovi se podařilo zavřít pusu, než se otočil, a vložil do svého hlasu nezbytnou dávku ironie.

„Moc pěkné místečko. Chybí už jen obří pence.“

„Tohle není vtip, Zachu.“

„Chcete říct, že tohle všechno je pravé?“

Griff přikývl.

Zachovi vteřinu trvalo, než jeho ujištění strávil. Nevěděl proč, ale bylo mu jasné, že starší muž mluví pravdu. Logická část jeho mozku se s tím odmítala smířit, ale předměty, které tu byly vystavené, nevypadaly jako falzifikáty. Vyzařovala z nich stejná nepopiratelná každodenní realita jako ze stolu či z židle. Stačilo se na ně podívat a poznali jste to.

Přesto položil další otázku, aby uspokojil ten rýpalský hlásek selského rozumu.

„Takže“ – ukázal Zach prstem – „tohle je skutečná mrtvola mimozemšťana z Roswellu?“

Griff se na ni podíval. „Tahle je konkrétně z Dulce.“

„No jistě.“

Tohle tedy Zach doopravdy nečekal, když si ho prezident zavolal do Oválné pracovny. Jistě, prezident pravděpodobně věděl o Zachových neohrabaných opileckých hrátkách s jeho dcerou – ale prokristapána, nebyl přece první, kdo s ní něco takového prováděl, a od té doby na něj navíc prakticky nepromluvila. Zach byl cenným členem prezidentova týmu. Byl si jistý, že ho čeká povýšení, možná dokonce funkce šéfa kanceláře, a že se zase dostane o kousek blíž svému konečnému cíli…

Místo toho se dozvěděl, že ho přeložili jinam. Prezident prohlásil něco v tom smyslu, že mu dává svoji důvěru v záležitosti národní bezpečnosti, a potřásl mu rukou. Pak ho Griff odvedl k limuzíně.

Upřímně řečeno musel Zach přiznat, že měl trochu potíže s tím, aby prezidenta vůbec sledoval, když neslyšel kouzelná slova „šéf kanceláře“.

Teď byl v suterénním sálu a prohlížel si odložené rekvizity nějakého kočovného panoptika. Někde to musel podělat. Hrozně podělat.

„Co tady vlastně dělám?“ zeptal se tiše a otázku adresoval především sám sobě.

Griff mu přesto odpověděl.

„Jste tu, abyste se seznámil s jedním z nejstarších a nejdůležitějších národních tajemství, Zachu. Nedočtete se o něm v žádných dokumentech – alespoň v žádných, které by se dostaly mimo tuhle místnost,“ dodal.

„Jestli je to tak velké tajemství, proč tady necháváte tohle všechno kolem? To je první zásada, kterou jsem se v politice naučil: důkazy je vždycky třeba zlikvidovat.“

„Tohle je víc než co jiného trofejní sál. Potřebuje si získané trofeje schovávat. Je to lovec. To byste měl mít neustále na paměti.“

Zach se na něj dlouze zadíval.

„Poslyšte, to, že řadíte slova do vět, ještě neznamená, že mi doopravdy něco vysvětlujete. Je mi jasné, že se vám líbí hrát si na Yodu, a já mám představovat mladého Skywalkera. Mohl byste mi ale radši prostě vysvětlit, o co tady sakra vlastně jde?“

Griff přikývl a opřel se podsaditým tělem o stůl.

„To, co vám teď povím, ví jen prezident, pár členů jeho kabinetu, já – a teď i vy.“

„Jsem poctěn,“ ušklíbl se Zach.

Griff si zhluboka povzdechl a pokračoval.

„Roku 1867 byl na velrybářském člunu, který najel na mělčinu nedaleko bostonského přístavu, nalezen jistý mladík, který zjevně zabil několik dalších členů posádky. Mrtvoly byly bez krve s výjimkou jedné, kterou mladík právě držel v náručí. Z té dosud pil.

Nazvali ho upírem. Byl usvědčen a odsouzen k trestu smrti. Prezident Andrew Johnson mu ale udělil milost – ušetřil jeho život. Zbytek svých dnů strávil odsouzený v útulku pro choromyslné, kde roku 1897 zemřel. Tak alespoň zní oficiální verze jeho příběhu.

Ve skutečnosti byl ten mladík opravdový upír. A Johnson mu udělil milost pouze pod podmínkou, že bude pracovat pro Spojené státy.

V posledních sto čtyřiceti letech bylo jeho úkolem bránit náš národ před hrozbami z Druhé strany.“

Zach se snažil nesmát. „Prezidentský upír, co? A je to demokrat, nebo republikán?“

„To je trochu jako ptát se žraloka, jestli chce k jídlu červené nebo bílé.“

„No jasně. A k čemu potřebujete mě?“

„Jste upírův nový styčný důstojník pro prezidentskou kancelář. Budete mu předávat prezidentovy rozkazy a instrukce, zajišťovat mu podporu a zpravodajské informace a spolupracovat s ním ve všech aspektech jeho činnosti.“

Griff se odmlčel. Zach čekal na pointu. Žádná ale nepřišla.

„To jsou kecy,“ zahučel. „Mám bezpečnostní prověrku Bílého domu a o ničem takovém jsem v životě neslyšel.“

„Prověřili vás jen pro informace, které potřebujete tam venku v denním světě. Tohle je něco úplně jiného.“

„Vážně myslíte, že vám budu věřit, že máme na vodítku upíra, a kdykoli se nám zachce, můžeme ho poštvat na teroristy nebo špiony?“ Poprvé za celý večer se Griff zasmál. Zdálo se, že se doopravdy baví, a to Zacha ještě víc popudilo.

„Co je na tom k smíchu?“

„Na tomhle světě jsou horší věci než al-Kajda a Severní Korea, Zachu. A čekají na sebemenší příležitost, aby se na nás vrhly.“

Ukázal na komnatu kolem sebe a na všechny předměty v ní.

„Tyhle exponáty – všechno jsou to připomínky jejich pokusů vystoupit ze stínu a proniknout do denního světla. Do našich životů.

To by lidstvo nepřežilo. Jsou jako morová rána a šíří se rychlostí eboly. Tu hranici mezi světlem a temnotou musíme udržet za každou cenu. Jinak prohrajeme. Všichni do jednoho zemřeme.

A někdo musí na té hranici být a střežit ji. To je náš úkol. Odrazit každou invazi, o kterou se pokusí. Podniknou na nás nájezd a my je zaženeme zpátky. Na válku proti terorismu zapomeňte, tohle je válka proti peklu. A vy jste právě dostal povolávací rozkaz.“

Místnost teď Zachovi připadala neobyčejně tichá. Položil jedinou otázku, která dávala smysl.

„Co když tu práci nechci?“

„Obávám se, že nemáte na vybranou. Nemůžete dát výpověď, nemůžete požádat o přeložení. Budete tuhle práci dělat, dokud neodejdete na odpočinek. Nebo dokud nepřijdete o život. Jedno nebo druhé.“

Zach si nebyl jistý, z které konkrétní novinky se mu zatočila hlava – jestli ze zjištění, že upíři skutečně existují, nebo z toho, že jeho kariéra právě dostala smrtící ránu.

Na okamžik ho ohromila úžasná nespravedlnost toho všeho. Celý dosavadní život strávil tím, že se propracovával blíž k centru americké moci. Na střední škole obětoval víkendy, roznášel letáky a vyvěšoval volební hesla. Při půltuctu kampaní zapomněl, co je to spánek. Krmil se nezdravou stravou a pracoval za méně než minimální mzdu, zatímco jeho spolužáci z univerzity brali u investičních firem šesticiferné částky, a to všechno jen proto, aby se dostal do Bílého domu.

Všechno šlo podle plánu. A teď tohle.

„A když odmítnu?“

Griffův výraz se nezměnil. „Vážně si myslíte, že se můžete prostě sebrat a odejít? Po tom všem, co jste viděl? A co ještě uvidíte?“

„Má to být výhrůžka? Chcete mi vyhrožovat? Tak mě teď dobře poslouchejte, starouši, protože ani náhodou –“

„Vyhrožování není v jeho pracovní náplni.“

Zach na zlomek vteřiny nevěděl, odkud ta slova přicházejí.

Pak se otočil a zjistil, že přímo za ním někdo stojí. Jako by se tam zničehonic zhmotnil.

„To je moje práce,“ dodal neznámý a usmál se.

Byl vyšší než Zach a měl na sobě otrhanou černou polní uniformu. Zdál se být mladý. A byl bledý. Neobyčejně bledý.

Stál naprosto nehybně.

Vlastně až příliš nehybně. Nepřirozeně nehybně. Byla to téměř taková nehybnost, jakou vidíte jedině v rakvi. Prostě ale jen stál na místě.

Zach si proto nedokázal vysvětlit, proč se všechny jeho myšlenky soustředily na jeden jediný příkaz, vypálený velkými písmeny do mozku: UTÍKEJ!

Cítil, jak se v něm probouzí instinkt vybroušený k dokonalosti v dobách, kdy se lidé krčili kolem táborových ohňů a děsili se zvuků ve tmě. Náhle pochopil, že před ním stojí něco, co lidi jeho druhu pronásleduje a loví a dělá to už tisíce let. Něco nelidského. Predátor.

Existuje dobrý důvod, proč jsou lidé geneticky naprogramováni, aby se báli tmy. Zach se na ten důvod díval.

Pak si všiml tesáků v koutcích toho úsměvu.

Roztřásl se. Nedokázal přimět nohy k pohybu.

Pokusil se něco říct. Nešlo to.

Po stehně mu začalo stékat něco teplého a vlhkého.

Oba s upírem – protože to, co stálo přímo před ním, skutečně byl upír, o tom už teď Zach ani v nejmenším nepochyboval – sklopili oči k zemi.

Zachův močový měchýř povolil a kolem boty se mu rozlévala malá loužička.

Upírův úsměv zmizel. Pohlédl Zachovi přes rameno a promluvil na Griffa.

„Tak tohle je ten nový mládenec?“

„Zachu Barrowsi, seznamte se s Nathanielem Cadem,“ představil je Griff. „S prezidentovým upírem.“

Zach se stále nemohl pohnout. Cade k němu opět sklopil oči.

„Asi bys mu měl ukázal, kde máme hadr a kbelík,“ poznamenal.

Obloukem Zacha obešel. Zach otočil hlavu a sledoval ho.

Cade se zastavil a položil na jeden ze stolů kovový truhlík. Pak k němu hodil ještě něco, co na dřevěné desce hlasitě zarachotilo. Vypadalo to jako nějaká zvířecí kost – možná psí. Nebo vlčí. Trčely z ní zuby a chlupy a místy na ní ještě ulpívala krev.

„Postarej se o to, prosím,“ požádal.

Zamířil přímo k rakvi a trhnutím otevřel víko.

Griff se snažil upoutat upírovu pozornost. „Cade, měli bychom si promluvit o –“

„Později,“ přerušil ho Cade a zabouchl za sebou víko rakve.

Griff pokrčil rameny, jako by se Zachovi omlouval.

„Čtrnáct hodin strávil v nákladním prostoru cé sto třicítky,“ vysvětlil. „Je pak vždycky trochu nabručený.“

Zach nehybně stál a z nohavice mu odkapávala moč. Ústa měl otevřená, poprvé v životě ale nevěděl, co říct.

KAPITOLA TŘETÍ

6-1. Všeobecné

Armáda, vojenské námořnictvo a letectvo mají možnost zřizovat pohřební základny pro ozbrojené síly mimo území Spojených států. Tyto základny se zřizují za účelem poskytování pohřebních služeb pro oprávněné zemřelé příslušníky ozbrojených sil tam, kde místní komerční pohřební služby nejsou k dispozici nebo jsou nepřiměřeně drahé. Zřizování a rušení pohřebních základen pro ozbrojené síly bude koordinováno na úrovni ministerstva.

– Služební řád 638-2, „Zemřelí, ochrana a přeprava pozůstatků a nakládání s osobními věcmi“ (Nepodléhá utajení)

O MĚSÍC DŘÍVE, DIVIZE POHŘEBNÍCH SLUŽEB,

VOJENSKÁ ZÁKLADNA CAMP WOLF, KUVAJT

Dylan Weeks zacouval s náklaďákem co možná nejblíž budově márnice.

Seržantka se k němu přihnala ještě dřív, než stačil vylézt z kabiny, a tvářila se nakvašeně. A je to tady, pomyslel si Dylan.

„Dostala jsem další stížnost, že jste přijel pozdě!“ vyjela na něj seržantka. „Zatraceně, letiště je hned na protější straně základny. To jste se cestou stavil na pivo?“

No jasně. Pivo v Kuvajtu. Až naprší a uschne. Nahlas ale Dylan jen řekl: „Jezdím tak rychle, jak to jde.“

Chvíli se na něj dívala, jako by si chtěla ujasnit, jestli lže, nebo jestli je prostě takový idiot. „Koukejte se sebrat,“ zavrčela a rázně se otočila na podpatku jedné ze svých vysokých vojenských bot.

„Jistě, madam.“ Mrcha, pomyslel si Dylan. Navlečte holku do uniformy, a hned v sobě vidí podělanýho generála nebo co. Vůbec netuší, s kým si zahrává. Už brzo ji ale čeká obrovské překvapení.

Pustil se do nakládání.

Zápolil s transportními kontejnery obsahujícími těla mrtvých amerických vojáků, zvedal je na korbu a znovu při práci přemýšlel o tom, jakou má smůlu. V takovéto situaci se vůbec neměl ocitnout. Všechno se sice mělo změnit, ale nic podobného ho nemělo nikdy postihnout.

Dylan byl jedním ze stovek civilních smluvních zaměstnanců, kteří na kuvajtské základně pracovali. Rok předtím podnikal v oboru prodejních automatů a dodával do kancelářských center cukrovinky a rychlé občerstvení.

Obě zmíněná zaměstnání mu připadala pod jeho úroveň. Vlastně mu pod jeho úroveň připadala téměř každá práce. Kdyby jeho otec nebyl takový hajzl…

Po právu měl být Dylan v balíku. Jeho otec byl úspěšným zpěvákem a skladatelem, který v 80. letech natočil několik méně známých hitů. Sám se nikdy neproslavil, zato ale psal a produkoval skladby pro celebrity. Nadělal hromady peněz. A sypaly se mu pořád dál v podobě tantiém z reklam na automobily a z kompilací největších hitů.

Když se Dylan narodil, přestěhovali se jeho rodiče z Los Angeles do Orange County, kde hledali blahodárnější rodinné prostředí.

A našli je. Dylan vyrůstal obklopen bohatstvím a výsadami ve společnosti dalších stejně zaopatřených dětí. Prázdniny v Cabu, soukromé školy a v šestnácti letech vlastní porsche.

Byl pro něj proto ve třiadvaceti letech tak trochu šok, když si s ním tatík sedl k vážnému pohovoru a sdělil mu, že je načase, aby začal žít vlastním životem.

Bylo to těsně poté, co Dylana vyhodili ze třetí a poslední vysoké školy, o jejíž absolvování se pokoušel. Jeho nejoblíbenějším studijním předmětem bylo pití piva a zahánění kocoviny. Zatímco první dvě školy ho prostě vyřadily ze studia, jeho akademická kariéra definitivně skončila po neúspěšném pokusu o znásilnění dívky, s níž měl rande a která mu do obličeje stříkla pepřový sprej.

Trestnímu oznámení zabránilo velkomyslné mimosoudní vyrovnání. Tehdy také tatík dospěl k závěru, že je načase, aby si se synem promluvil jako chlap s chlapem. Seděli na vnitřním nádvoří domu v Newport Coast a slunce zapadalo do Tichého oceánu. Byla to nádherná podívaná. Otec se synem si otevřeli a vypili několik piv, aby překonali vzájemné rozpaky, a pak přešli k věci.

Dylanův otec připustil, že se o syna příliš nestaral. Jeho manželství s Dylanovou matkou skončilo a následovala řada čím dál blonďatějších, čipernějších a mladších macech. Během celého rozhovoru si Dylanův tatík neustále ohmatával nové vlasové štěpy, jako když zahradník opatrně hýčká rašící výhonky.

Zeptal se Dylana, čím si hodlá vydělávat na živobytí.

Dylan odpověděl, že by se chtěl stejně jako otec věnovat hudbě. Založit si vlastní kapelu. Možná s ní vyjet na turné. Potřeboval by k tomu asi tak padesát tisíc provozního kapitálu.

Dylanův otec vyjádřil názor, že v tom případě by nejspíš nebylo od věci, kdyby se nejdřív naučil hrát na nějaký nástroj a možná také číst noty.

Dylan přešel do protiútoku a prohlásil, že otcova hudba je pěkně ubohá a že nepotřebuje umět číst noty, aby vyprodukoval něco lepšího než ten „póvl pro zubařský ordinace“.

Od toho okamžiku atmosféra zhoustla. Nakonec Dylanův otec rozhodil rukama a odešel do své domácí kanceláře, kde si zapálil marihuanovou cigaretu a přemýšlel o tom, jak se mu proboha podařilo vychovat tak dokonale odpudivého hajzlíka. Dvacet let volil republikány, a co z toho má? Usoudil, že za to mohou školy.

Dylan zjistil, že jsou všechny jeho platební karty zrušené a ze svého svěřeneckého fondu si nemůže vybrat ani cent, dokud nedosáhne čtyřiceti let věku. Jeho matka přemluvila svého současného manžela, aby mu dovolil nastěhovat se do domku pro hosty na jejich pozemku. Po šesti měsících, které tam strávil v apatické depresi, trvala na tom, aby si našel práci, a její manžel mu prostřednictvím přítele, který mu dlužil laskavost, sehnal místo šoféra, zásobujícího náklaďákem prodejní automaty v určeném rajónu.

Přibližně v té době se s ním znovu spojil Cháled. Bylo to ve tři hodiny ráno, Dylan právě po další neúspěšné zkoušce s kapelou hrál on-line vatikánskou epizodu Velké automobilové loupeže a vybíjel si svoji frustraci tím, že masakroval protivníky samopalem Uzi. Na obrazovce počítače se mu rozsvítilo okno interaktivní komunikace.

Byl to Cháled, mladík, s nímž se znal ze školy. Saudský student, který na koleji bydlel ve stejném patře jako on.

Za normálních okolností by Dylan patřil k prvním, kdo by se cizinci žijícímu v tak těsné blízkosti vysmívali a ztrpčovali mu život. Jenže Cháled byl úžasný. Anglicky mluvil lépe než Dylan, nosil džíny a trička a poslouchal hip-hop a rap. Nebylo také na škodu, že měl víc peněz než sám Bůh a vždycky dokázal sehnat kvalitní drogy.

V příštích několika měsících zahájili pravidelnou on-line komunikaci. Mezi jednotlivými epizodami virtuálních jatek Cháled soucitně komentoval Dylanovy problémy. Vzpomínal na nešťastný incident s tou dívkou a s pepřovým sprejem. Muži – chlapi jako Cháled a Dylan – byli zbaveni své přirozené úlohy, kterou je vládnutí. Požívání respektu. Tak například ta holka, která Dylanovi nastříkala do očí sprej. Měla si uvědomit, kde je její místo. „Děvky,“ napsal Cháled. „Dnešní svět proměnil všechny ženy v děvky.“

Svět byl podle něj v rozkladu, to muselo být jasné každému. Cháled ale na rozdíl od ostatních zjevně znal příčiny. Vysvětlil Dylanovi, že všechny jeho problémy jsou výsledkem sil zaměřených proti mužům, jako jsou oni. Válka v Iráku byla produktem spiknutí mezinárodních bankéřů. Stejně jako jedenácté září ji celou zinscenovala vláda.

To byl také důvod, proč Dylan nemohl sehnat smlouvu na natáčení – celou hudební branži měli pod palcem stejní lidé. A to, že jeho otec zadržuje výplaty ze svěřeneckého fondu, bylo také samozřejmé. Bankéři si peníze chtěli nechat pro sebe a kompletně je vysát.

Všechno to do sebe logicky zapadalo. Vlastně to vůbec nebyla Dylanova vina. Nebyl si zcela jistý, jak to všechno doopravdy je, ale konečný závěr se mu zamlouval: zasloužil si něco lepšího a někdo se proti němu spikl, aby ho o to připravil. Musel přece existovat nějaký důvod, proč se člověk jako on živí doplňováním automatů s cukrovím a kolou.

Cháled tvrdil, že jistí lidé jsou předurčení k něčemu lepšímu než k manuální práci. Měl svůj plán a nabídl Dylanovi, aby se k němu přidal.

Cháledův otec udržoval rozmanité obchodní styky s americkou armádou. Cháled sliboval, že by si Dylan mohl v Kuvajtu vydělat až sto tisíc ročně, a přitom by jen jezdil s náklaďákem jako teď. Všichni ostatní na válce vydělávají, tvrdil, tak proč by se na ní nemohl trochu přiživit i Dylan?

Dylanovi bylo jasné, že je nejvyšší čas na změnu života. Jeho kdysi posilovnou vypracované svaly pomalu měkly a začínaly mu řídnout vlasy. Kapela se mu rozpadla. Šéf mu zadával stále míň zakázek, a když chtěl před týdnem v baru v Newport Beach pozvat jedno děvče na skleničku, zjistil, že v peněžence nemá ani čtrnáct dolarů na její koktejl appletini.

K čertu s tím vším, pomyslel si. Nic ho tady přece nedrží. To nejbližší, co se podobá trvalému vztahu, je poměr s oblíbenou striptérkou z klubu Spearmint Rhino. Cháled mu poslal letenku a zálohu na plat za první měsíc.

Jeho velké kuvajtské dobrodružství ovšem vůbec nezačalo tak, jak si plánoval.

Nervózně přecházel po letišti v Kuwait City, zpitomělý časovým posunem nevěděl, co si počít, a všude kolem se hemžili muži i ženy v dlouhých hábitech. Jeden z místních si ho všiml, oddělil se od skupinky přátel a zamířil k němu.

Dylana se zmocnila nervozita. Bylo to těsně poté, co bylo v Bagdádu uneseno několik civilních dodavatelů, a mozkem se mu mihla děsivá představa, jak se jeho vlastní hlava kutálí po podlaze v garáži nějakého teroristy islámského džihádu.

Pak toho muže pod plnovousem poznal.

Cháled byl oblečený v tradičním hábitu a měl dlouhé vlasy i vousy. Nebýt toho, že se usmál a oslovil Dylana jménem, nebyl by si ho Dylan vůbec všiml.

Vřele Dylana objal, přestože se všichni jeho přátelé nesouhlasně zamračili. Doprovodil ho do bytu, který Dylan dostal přidělený v rámci nového zaměstnání. Neměl čas na to, aby se zdržel a popovídal si – obstarával otcovy zasilatelské zájmy v Kuvajtu –, slíbil ale, že se sejdou později.

Po měsíci Dylan vážně uvažoval o tom, že se na všechno vykašle a vrátí se domů.

Především vydělával mnohem míň než sto tisíc ročně. Velké výdělky byly vyhrazené pro ty, kdo byli ochotní pracovat v Bagdádu a riskovat, že z nich nějaká bomba nadělá sekanou. Jeho pravidelná výplata se přibližně rovnala tomu, co vydělával doma ve Státech.

Jenže místo aby doplňoval cukroví do prodejních automatů, měl tu nejhorší práci na celé základně – podporu pohřební služby. Což bylo eufemistické označení funebráka. Do Camp Wolfu každý den a každou noc přicházela mrtvá těla. Jeho úkolem bylo převzít rakve – vlastně pardon, „transportní kontejnery“, jak jim říkala armáda –, naložit je a pak je odvézt na letiště, odkud se odesílaly zpátky domů.

Dylan si uvědomil, že se ocitl v pekle. Smažil se ve venkovním vedru, pak mrzl v chladicích komorách a každý den byl obklopený mrtvolami.

Když se s ním Cháled konečně znovu spojil, byl už pořádně vytočený a připravený vrátit se do Států.

Cháled se ho pokoušel ukonejšit, Dylan ho ale odmítl poslouchat. Cháled ho tedy pozval k sobě domů. Dylan váhal, dokud se Cháled nezmínil o pivu.

Poslal pro Dylana svého bendeye. V jeho obrovském luxusním bytě otevřeli karton pašovaného piva Coors Light, popíjeli a Cháled objasňoval, jak se věci mají.

Je naprosto jasné, prohlásil, že se situace od dob jejich studií změnila.

Dylan, který už do sebe hodil dvě piva a pracoval na třetím, se ušklíbl. „To mi povídej. Jak to s tebou vypadá?“

Cháled mu to vysvětlil. Jeho otec zjistil, jak syn v Americe tráví svůj čas, a stáhl ho z univerzity domů. Poslal ho do madrásy, přísně vedené islámské školy v Saúdské Arábii.

„Sakra, to je malér,“ komentoval to Dylan.

V Cháledových očích zašlehl zlostný záblesk, rychle ale zase zmizel. „Nejdřív jsem si to myslel taky,“ zabručel. „Pak jsem se ale dozvěděl pravdu.“

Všechno to, o čem spolu tolikrát rozmlouvali, všechny problémy světa, to všechno bylo třeba změnit. A Cháled a jeho přátelé znali odpověď. Hodlali problémy světa napravit.

Byli součástí hnutí, které si říkalo Zulfikar. Byli mečem spravedlnosti, který měl svět zbavit zla.

Potřebovali k tomu ale Dylana. Potřebovali, aby ukázal, co v něm je, a stal se hrdinou.

A samozřejmě za to byli ochotní zaplatit. Hrdinou by se člověk neměl stát bez patřičné odměny, jak prohlásil Cháled. Nabídl mu rovný milion dolarů.

Dylan nabídku odmítl. Milion? To nebylo ani tolik, kolik měl ve svém svěřeneckém fondu. Do čtyřiceti let se nějak protluče. Nestojí to za to.

Následovala chvíle smlouvání. Cháled poukazoval na výhody hotovostní platby nepodléhající daním. Nakonec nabídl tři a půl milionu dolarů.

„To beru,“ přikývl Dylan.

Rakve už byly naložené. Dylan nastartoval a zabočil za roh budovy márnice.

Ujistil se, že ta mrcha seržantka sleduje, jak odjíždí.

Asi v polovině cesty na letiště zajel na parkoviště a vklouzl s náklaďákem mezi dva obrněné transportéry. Vypnul motor.

Popadl malou skříňku s nářadím, kterou mu dal Cháled, a vyskočil z kabiny. Když otevíral zadní dveře náklaďáku, nerozhlížel se. Jednu věc už se o armádě naučil: musíš neustále vypadat, že přesně víš, co děláš. Drž se téhle zásady a nikdo se tě nebude na nic ptát; každý má totiž dost vlastních problémů.

Dal si záležet na tom, aby rakev, o kterou se zajímal, ležela úplně navrchu. SVOBODNÍK MANUEL CASTILLO, THOUSAND PALMS, KALIFORNIE. Povolil popruhy, rychle z ní stáhl vlajku, jako by rozbaloval dárek, a štípacími kleštěmi odstřihl pečeť uzávěru.

Ostatky v rakvi byly pokryté plastovými pytli na odpadky naplněnými ledem. Příliš na tom nezáleželo – rakev svobodníka Castilla měla na pohřbu zůstat uzavřená. Z obrněného vozu Humvee ho vymrštila nálož odpálená přímo pod jeho sedačkou; do vaku pro padlé ho nejspíš nabírali lopatou.

Proto si ho také Dylan vybral.

Vyházel pytle s ledem na podlahu náklaďáku a roztáhl zip vaku. Ubožákovi uvnitř to utrhlo polovinu hlavy, rána se táhla až ke klíční kosti. Výbuch ho vystřelil přímo vzhůru jako z katapultové pilotní sedačky a přirazil ho ke konstrukci vozidla.

Pravá noha byla ale od kyčle dolů netknutá.

Dylan pro jistotu zkontroloval svůj seznam. PRAVÁ NOHA – a za tím pět kolonek. Čtyři už byly odškrtnuté. Vytáhl z kapsy pero a zakřížkoval poslední prázdný čtvereček.

Pak otevřel skříňku s nářadím a dal se do práce.

Kotoučová pila byla pozoruhodně kompaktním nástrojem. Byla téměř menší než akumulátorová vrtačka, a když ji spustil, prořezávala se kůží i kostmi jako máslem. Dylan si opět pomyslel, jaké má štěstí, že se mrtví neposílají domů v uniformách; do těch je oblékali až za oceánem na letecké základně Dover poté, co je nabalzamovali. Svléknout mrtvolu do spodního prádla by nejspíš nedokázal.

Prohlédl si kyčelní kloub, jímž je noha spojená s pánví. Nemusel pracovat stoprocentně precizně, Cháled ale remcal, když nohu odřízl příliš nízko.

Zmáčkl startér pily a zaklonil se. Když tuhle operaci prováděl poprvé, potřísnila mu sražená krev a tkáň celý obličej, protože se k mrtvole sklonil příliš blízko. Hned z první zkušenosti se dostatečně poučil.

Kotouč lehce projel mrtvým masem i kostí. Když pak nohu vytahoval z vaku, několik vláken kůže se přetrhlo jako gumové pásky.

Cháled mu to vysvětlil následovně. Několik chybějících částí těl nebude nikdy nikdo postrádat. Armádní funebráci ve Státech se nad tím rozhodně nebudou pozastavovat, nedostávají přece přesný soupis všech rukou a nohou, které by měla každá mrtvola při dodání mít. Rodiny doma dostaly informaci o tom, že byli jejich vojáci roztrháni na kusy. Nečekají tedy kompletní tělo, pokud se vůbec obtěžují do rakve se podívat. Se všemi těmi automobilovými bombami, šrapnely a podomácku vyrobenými náložemi se z Iráku spousta chlapů vrací s chybějícími končetinami.

Byl v tom jediný problém: Cháled chtěl hlavy vojáků, zatímco Dylanovi nejvíc vyhovovali ti, ze kterých toho vesměs nad krkem mnoho nezbylo. Několikrát se kvůli tomu nepohodli, až nakonec Cháled Dylanovi řekl, aby se tím přestal zabývat, že si to zařídí nějak jinak.

Dylan vypnul pilu a rozložil vlastní speciální plastový pytel, který měl ve skříňce s nářadím. Byl zevnitř potažený chemickou vrstvou, která nohu uchovávala v chladu. Aktivovala se, jakmile někdo pytel otevřel. Do vzduchu kolem se vznesly obláčky studené páry.

Nacpal nohu dovnitř, zápasil s ní jako s hovězí čtvrtí.

Celý zpocený zatáhl zip vaku a znovu mrtvolu zakryl ledem; rozložil pytle uvnitř celé rakve. Pevně ji zavřel a uzávěry znovu zapečetil miniaturní bateriovou páječkou. Pak si přehodil pytel s nohou svobodníka Castilla přes rameno.

Nohu hodil na podlahu auta pod sedadlo spolujezdce a nastartoval. Za malou chviličku už projížděl letištní bránou. Vyložil rakve do hangáru, kde měly počkat na příští let domů.

Nikdo se na schránky překryté vlajkami nechodil dívat. Nikdo nechtěl myslet na to, co v nich je. A Dylan za to byl vděčný.

Zamířil s náklaďákem zpátky a projel bránou. Kousek za plotem zpomalil a zvedl pytel s uříznutou nohou z podlahy kabiny. Jediným plynulým pohybem otevřel dveře na své straně a vyhodil ho na krajnici.

Jako obvykle tam čekal jeden z Cháledových lidí. Viděl, jak se z příkopu vynořila temná postava a pytel sebrala.

Usmál se. Nebyl si jistý, jestli doopravdy věří všemu, co mu Cháled napovídal, a po většinu času mu na tom ani příliš nezáleželo. Každopádně si ale liboval v pomyšlení, že se nějak pomstí světu, který se k němu zachoval tak mizerně. A ještě za to dostane zaplaceno.

Tuhle hnusnou práci ještě nějakou tu chvíli vydrží. Je tajný agent, jako James Bond.

Všichni, kteří ho podceňovali a posmívali se mu, už brzy dostanou velkou lekci. Dylan bude bohatý a bude si užívat života někde na pláži.

To bude tatík koukat. Všichni budou koukat. A všichni se můžou jít vycpat.

KAPITOLA ČTVRTÁ

Subjekt: Cade je funkčně nesmrtelný. Tím je myšleno, že buňky jeho těla neprocházejí pravidelným cyklem buněčné smrti a nepodléhají dokonce ani stárnutí a degradaci pod podmínkou, že má subjekt zajištěný pravidelný přísun čerstvé krve. Obnova buněk je téměř dokonalá – všechny buňky zničené nějakou vnější silou (viz přílohu: „Odolnost subjektu vůči bodným, řezným a střelným ranám“) jsou nahrazeny k nerozeznání identickými kopiemi. Subjekt je schopen vyléčit si jakákoli zranění s výjimkou masivního tělesného úrazu za pouhých několik minut, konkrétní rychlost regenerace je ovšem závislá na množství čerstvé krve v jeho systému.

– INSTRUKTÁŽNÍ PŘÍRUČKA: KRYCÍ JMÉNO „OCHOČENÁ NOČNÍ MŮRA“ (Pouze k nahlédnutí/Přísně tajné, zvláštní důležitosti dle prezidentského nařízení čj. 13292)

Něco přistálo těsně u Zachovy hlavy s hlasitou ránou, která ho probudila.

Ležel s obličejem zabořeným do instruktážní příručky a tvář měl zmáčenou loužičkou vlastních slin.

Kalnýma očima se rozhlédl kolem sebe a uvědomil si, že sedí u jednoho ze stolů v suterénu Smithsonova institutu.

A že na sobě nemá vlastní kalhoty.

„No paráda,“ povzdechl si. „Takže to všechno nebyl jen báječný sen.“

Při čtení instruktážní příručky ho přemohl spánek. Měla několik set stran a byla sepsaná stylem uživatelské příručky k mikrovlnné troubě. Všiml si, že svazek, který dostal, je označený jako pátý díl. Měl se ještě na hodně co těšit.

Stál nad ním Griff a držel v ruce ucha sportovní brašny, jíž před okamžikem udeřil do desky stolu.

„Přinesl jsem vám nějaké oblečení. A měl byste si sem přestěhovat pár věcí z bytu.“

Zach zívl a postavil se na nohy, hned si ale musel povytáhnout tepláky – označené MAJETEK SMITHSONOVA INSTITUTU –, které mu Griff dal, když se předchozího večera znečistil.

Podíval se na hodinky, bylo skoro poledne. „Hele,“ zabručel, „proč mě budíte? Myslel jsem, že přes den spí.“

„Je teprve půlnoc.“

Zach se znovu podíval na hodinky. Nebylo poledne. Sem dolů neproniklo žádné přirozené denní světlo. Znovu zívl.

Griff pohlédl na uslintanou stránku knihy na stole. „Jak daleko jste s tím pokročil?“

„Beru to jen letmo.“

„Jasně,“ přikývl Griff. „Takže vám povím zkrácenou verzi. Cade může fungovat i ve dne, jen nesmí na přímé sluneční světlo. Někdy zůstává vzhůru nepřetržitě několik dnů. Musíte spát, když máte možnost.“

„A co když dostane hlad? Jsem pro něj příhodná svačinka?“

„Nekrmí se lidskou krví.“

„Vážně ne?“

Griff přikývl.

„Proč ne?“

„To se zeptejte jeho.“

„No príma.“

Zach se pustil do prohlídky obsahu brašny.

Džíny. Trička. Běžecké boty. Griff vybral prakticky celou jeho spodní zásuvku, kde měl uložené zřídkakdy používané sportovní oblečení.

„Co to má znamenat?“

„Budete pracovat v terénu. Musíte být dostatečně pohyblivý.“

„Vy máte oblek.“

„To je starý zvyk. Byl jsem u FBI. Tam jsme nic jiného nosit nesměli.“

„A já jsem co, zahradník? Chodím do práce v obleku od své první volební kampaně, a to mi bylo čtrnáct. Nehodlám na tom nic měnit.“

„Jak myslíte,“ pokrčil Griff rameny. „Kalhoty už byste měl mít suché.“

Podal Zachovi šálek kávy.

Když si ho od něj Zach bral, tepláky mu opět málem spadly ke kolenům. Byl by mohl přísahat, že Griff potlačuje smích. Pak jeho pozornost odlákal mobilní telefon, který Griff vytáhl z kapsy saka.

Vypadalo to na model s dotekovým displejem, jen o něco tlustší a s vyčnívající anténou nahoře.

„Vím, že jste chtěl dešifrovací prsten, ale přinesl jsem vám místo něj tohle,“ řekl Griff a telefon mu podal. „Satelitní spojení, GPS vyhledávací systém, internet, fotoaparát, detektor pohybu, nouzový signál a pár dalších funkcí, které můžete používat, až se s tím naučíte zacházet.“

„Fajn,“ přikývl Zach. „Kdo to všechno platí? V životě jsem neviděl žádnou rozpočtovou položku určenou pro upíry.“

„Na zubní péči se v Bílém domě pamatuje s překvapivě velkou částkou.“

„Moc vtipné.“ Zach dál zkoumal telefon. „Je na tom taky MP3 přehrávač?“

„Hlavně se s tím naučte zacházet. Někdy vám to možná zachrání život.“

„Dostanu taky pistoli?“

„Možná až budete v pubertě.“

Zach si co možná nejdůstojnějším gestem povytáhl tepláky. Pokud teď tohle měla být jeho práce, byl odhodlaný zhostit se jí co nejlíp. „Je tu někde koupelna, kde bych se osprchoval? Nebo se mám umýt venku pod hadicí?“

Griff ukázal na dřevěné dveře na protější straně místnosti. „Poslužte si.“

Zach zafuněl a zamířil k nim.

GRIFF POHLÉDL na hodinky a z malé chladničky pod kávovarem vytáhl karton z voskovaného papíru, který se velikostí podobal dvoulitrové krabici mléka. Zatřásl s ním a vložil ho do mikrovlnky. Když se ozvalo pípnutí časovače, vytáhl ho a položil na nejbližší stůl.

O dvě minuty později se rakev otevřela a vylezl z ní stoprocentně odpočatý a čilý Cade. Rychle přelétl očima po celé místnosti jako pokaždé, když se probudil. Karton sice viděl, ale nevšímal si ho.

Místo toho se svlékl z rozedrané polní uniformy a zůstal stát na studené kamenné podlaze zcela nahý. Griff na to byl zvyklý, Cadeovi už totiž na zásadách lidského slušného počínání nezáleželo.

Převlékl se do laciné propínací košile a černého obleku, který sejmul z nedaleko pověšeného ramínka. Bylo to ošacení typu konfekčních speciálních nabídek, jaké si ze svého platu kupuje většina státních zaměstnanců. Jediným rozdílem bylo, že Cade neměl kravatu. V příliš mnoha případech už se mu stalo, že kravata někomu nebo něčemu posloužila jako vhodný nástroj, kterým se mu pokusili utrhnout hlavu. Vypadal teď tedy jako účetní v ležérním pátečním oblečení.

Až na křížek na krku. Křížek ze starého zašlého kovu, zavěšený na koženém řemínku a spočívající v prohlubni pod Cadeovým ohryzkem. Ať byl Cade jinak jakkoli oblečený, křížek si z krku nikdy nesejmul. Kdyby nebyl tak drsný a omšelý, mohl se podobat talismanu nějaké rockové hvězdy, takhle ale spíš připomínal muzejní exponáty z vyšších pater.

Dooblékl se, karton ale dál ignoroval. Zamířil k počítačovému terminálu, který byl v celé místnosti jediným ústupkem jedenadvacátému století.

Na rozdíl od Griffa neměl Cade s počítači sebemenší problém. Měl-li dostatek času, dokázal se naučit zacházet s jakýmkoli nástrojem. Pro tvora jeho druhu, jehož smyslem života bylo pronásledování nekonečně vynalézavé rasy opic používajících nástroje, to bylo nezbytností. Musel zvládat všechno, co uměl člověk vyrobit. A cokoli se byl člověk schopen naučit, musel si osvojit ještě rychleji než on.

Pro někoho snad mohlo být překvapením, že se Griff na Cadea dívá jako na produkt evoluce. Dlouhodobě ho ale sledoval a měl v tomto ohledu naprosto jasno: měl před sebou vrchol vývoje predátorů. Cade byl kdysi člověkem, od té doby už ale uplynulo mnoho vody. Teď mu zbývala jen lidská podoba, která mu umožňovala pohybovat se mezi těmi, kdo byli jeho kořistí. Všechno ostatní bylo uzpůsobeno tak, že to z něj – a ze všech jemu podobných tvorů – dělalo nejefektivnějšího možného lovce druhu Homo sapiens. Tvora, který se od dávných dob považuje za metlu lidstva.

Pro Griffa to ale nebyla otázka víry nebo nevíry. Byl Cadeovým průvodcem v situacích, kdy likvidoval – a zabíjel – démony, upíry, vlkodlaky, neviditelné, mimozemšťany, stvůry beze jména a dokonce i jedno stvoření, které se prohlašovalo za boha.

Většina těch tvorů skončila na pitevních stolech různých vládních institucí a Griff viděl výsledky. A ať šlo v jiných ohledech o jakékoli zrůdy, všichni byli skuteční a hmatatelní. Existovali v tomto světě. Ten, kdo je stvořil, musel použít stejné fyzikální a biologické nástroje, jež určovaly podstatu každého jiného živočicha na celé planetě.

Jistě, některá ze základních a nezpochybnitelných pravidel vědy dostávala v jejich případě pořádně na frak. Spoustě věcí Griff nerozuměl a nedokázali je vysvětlit ani četné týmy vládních vědátorů. Například Cadeův odpor vůči křížům a jiným náboženským symbolům. Nebo magii, která Cadea jako železným obojkem poutala k prezidentově vůli.

Jenže třeba kvantovou mechaniku také nikdo nikdy nedokázal Griffovi uspokojivě vysvětlit, a přece to z ní nedělalo mylný vědecký obor. Neměl prostě potřebnou matematickou průpravu.

Některé věci zkrátka musí člověk v dobré víře akceptovat takové, jaké jsou.

„Už jsi toho kluka poslal domů?“ zeptal se Cade, zatímco něco vyťukával na klávesnici.

„Šel si dát sprchu,“ odpověděl Griff. „Připravuje se na první den ve službě.“

„Varoval jsi ho?“ Sprcha byla zabudovaná v prostorách, kam se kdysi zamykali vězni, jejichž přítomnost bylo nutno držet v tajnosti. Některým z nich se v místnosti zřejmě natolik zalíbilo, že tam zůstali i po smrti. Voda vytékající ze sprchy občas zrudla krví a v zrcadlech se za oblaky páry objevovaly obličeje podobné kostlivcům.

„Nepřišla na to řeč,“ zabručel Griff.

Cadeovi zaškubaly koutky úst. Museli jste se pozorně dívat, aby vám to neuniklo; byl to obvykle jediný způsob, jímž dával najevo, že ho něco pobavilo. S prsty kmitajícími po klávesách sepisoval hlášení o incidentu v Kosovu.

„Zamkl jsi tu trofej?“ otázal se.

„Je bezpečně uložená,“ potvrdil Griff. Ukázal na karton. „Měl bys něco sníst.“

„Je mi dobře.“

„Kdy ses naposledy krmil?“

„Před pár dny.“

„Cade. Najez se.“

„To je rozkaz?“ vyštěkl ostře Cade.

„Jenom rada,“ povzdechl si Griff.

Cade se odvrátil od počítače, zvedl krabici a otevřel ji. Byla plná temně rudé krve, z níž se dosud po ohřevu v mikrovlnné troubě kouřilo. Byla to směs kravské a prasečí krve ze zvířat chovaných na testovací farmě Střediska epidemiologického výzkumu nedaleko McLeanu ve Virgínii.

Cade celý obsah vypil jediným dlouhým douškem a ani kapku při tom nerozlil.

Výsledek se projevil okamžitě. Vytáhl se do větší výšky, svaly se mu protáhly a ztuhly a bledá pleť zrůžověla ještě dřív, než se mu krev rozlila celým tělem.

„Díky,“ kývl a poslepu hodil karton přes celou místnost do odpadkového koše. Otočil se zpátky ke klávesnici.

„Tak co říkáš tomu klukovi?“

„Tak trochu šufťák,“ zahučel Cade.

Griff čekal. Cadeovi se občas do řeči připletly výrazy, které už dávno nikdo nepoužíval. Byl to vedlejší důsledek čtrnácti desetiletí slangu, která měl nacpaná v hlavě, a nutnosti zpomalit myšlenkové procesy pro účely normální konverzace.

Trvalo ale jen několik vteřin, než si uvědomil, že udělal chybu. „Pozér. Politik.“

„Možná si prezident spočítal, že někoho takového potřebuješ víc než terénního agenta. Proto nám ho taky nejspíš poslal dřív, než jsme čekali.“

A pak se s hlubokým povzdechem Griff rozhodl přiznat pravdu.

„A rakovina se vrátila.“

Cadeovy prsty na klávesnici na zlomek vteřiny zaváhaly.

„Já vím,“ odtušil a pak se znovu ozvalo cvakání kláves.

Věděl to. Samozřejmě že to věděl. Věděl to pravděpodobně dřív než Griff. Nic ale neřekl; čekal, až se mu s tím tajemstvím Griff sám svěří. To byla jeho verze zdvořilosti. Nebo snad přátelství.

„Co ti řekli doktoři?“

„Operovat se to nedá.“

Cade znovu sklopil oči k počítači a ukončil ukládání dokumentu. Nejspíš už věděl i to.

„To je mi líto,“ utrousil.

Všichni kolem něj umírají, pomyslel si Griff. Dřív nebo později. Jen on sám ne.

Griffovi dělalo starosti, co se bude dít, až tady už nebude.

Ze všech lidí měl nejblíž tomu, koho mohl Cade nazývat přítelem. Přes třicet let sledoval, jak se propast mezi Cadem a všemi ostatními jen dál prohlubuje. Bez nějakého spojení s lidmi se mohlo stát, že Cade úplně zapomene, co znamená být člověkem.

Griff přemýšlel o tom, jak nebezpečné by to mohlo být.

A pak si připomněl, že ať se stane cokoliv, on už tady nebude a neuvidí to.

ZACH VYŠEL Z KOUPELNY a přerušil tak potenciálně nepříjemný okamžik rozpačitého mlčení. Vlasy měl ještě mokré a pokoušel se uhladit si pomuchlanou košili.

Když spatřil u počítače Cadea, ztuhl.

Griff vstal a dovedl ho ke stolu.

„Jen klid,“ chlácholil ho. „Nekousne vás.“

„To. Není. Vtipný.“ Zach těžce oddechoval.

„Ukažte mu svoje papíry.“

„Cože?“ Zach se třásl a nedokázal od Cadea odtrhnout oči. Griff mu to vlastně neměl za zlé – vzpomínal si, jak na něj zapůsobilo jeho vlastní první setkání s Cadem, přestože měl mnohem lepší výcvik včetně kurzu boje muže proti muži. Bylo to trochu jako probudit se a zjistit, že na vedlejším polštáři leží stočená kobra.

Cade se je ze všech sil snažil ignorovat, aby Zacha ušetřil dalších trapných pocitů. Čekala je ale práce, takže Griff opatrně sáhl do náprsní kapsy Zachova obleku a vytáhl obálku, která tam byla zastrčená.

„Ukažte mu pověření, které jste dostal od prezidenta,“ řekl Zachovi. „No tak. Dělejte.“

Zach si vzal obálku od Griffa zpátky a vykročil kupředu, aby ji předal Cadeovi. Jakmile se dotkla špiček upírových prstů, honem zase uskočil.

Cade obálku otevřel a začal nahlas předčítat: „Uděluji tímto Zacharymu Tayloru Barrowsovi pravomoci styčného důstojníka s kanceláří prezidenta Spojených států amerických se všemi právy, privilegii i povinnostmi, které z této funkce vyplývají…“

Zbytek pověřovacího dopisu už si přečetl jen sám pro sebe, a když dočetl, přikývl. „Vítejte na palubě,“ řekl, dokument znovu složil a zastrčil do obálky. „Jste teď jmenovaným zástupcem prezidenta Spojených států. Jste pod mou ochranou.“

Záchovo dýchání se začalo zpomalovat. Aspoň trochu. „Cože? Co to znamená?“

„To znamená, že vám nemůže ublížit. Ani kdyby chtěl,“ vysvětlil Griff. „Je povinen řídit se vašimi zákonnými příkazy a chránit vás před újmou.“ Zach těkal pohledem z jednoho na druhého. „Je to snad něco jako kouzelné zaklínadlo?“

„Konkrétně řečeno,“ upřesnil Cade, „jsem vázán přísahou krve.“

KAPITOLA PÁTÁ

1867, Fort Warren,

Georges Island, Massachusetts

Studená voda ho zaštípala jako políček mokrou rukou do tváře.

Probudil se a nevěděl, jak dlouho spal.

Na jeden požehnaný okamžik ho napadlo, že to všechno byl jenom zlý sen.

Pak pocítil řetězy na zápěstích a s děsivou zřetelností se mu vybavilo, co se stalo.

Byl v zatuchlé kamenné kobce, jejíž podlaha byla pokrytá výkaly a špínou jiných lidí. Paže měl zamčené do těžkých okovů nad hlavou.

V prsou cítil tupou bolest a vzpomněl si, že ho postřelili.

Sklopil oči a uviděl, že se rány po kulkách na prsou i na břiše zacelují. Nedokázal si ale vysvětlit, jak je to možné.

O vteřinu později se k jeho probuzeným smyslům připojila i mysl. Uvědomil si, že s ním jsou v cele další lidé.

Dívali se na něj čtyři vojáci v modrých unionistických uniformách, ozbrojení puškami. Jeden z nich držel v ruce vědro, z něhož ještě odkapávala studená voda, kterou na Cadea chrstl, aby ho probudil.

Na nízké stoličce mezi nimi seděl nějaký starší muž. Měl sudovité tělo a nad silným nosem a hustým obočím mu do čela padal pramen mastných vlasů. Na sobě měl kvalitní oblek a drahé vysoké boty.

Cade si se záchvěvem hrůzy uvědomil, že toho muže cítí právě tak zřetelně, jako cítil mrtvoly na lodi, a že mu to teď navíc připadá naprosto přirozené. Jako by se bez podivení smířil s tím, že mu narostla pátá končetina.

Cítil kosmetický pudr, pomádu, jíž byl pramen vlasů ulíznutý na místo, a přes to všechno především whisky. Jako by tomu muži prýštila z pórů místo potu.

Muž v obleku se otočil ke Cadeovi a usmál se.

„Ne, ne,“ mávl rukou, „nemusíš vstávat.“ Pak se vlastnímu vtipu sípavě zasmál. Cade by byl whisky z jeho dechu cítil i bez svých nových smyslů.

Zachytil také závan pachu přicházejícího od vojáků. Vlhká propocená vlna a již dobře známý pach strachu. Čichové vjemy na něj působily stejně intenzivně jako obrazy, jež mu zprostředkovaly jeho oči.

Muž na stoličce znovu promluvil, tentokrát na jednoho z vojáků.

„Jak že se to jmenuje, desátníku?“

„Cade, pane. Nathaniel Cade.“

„Tak Cade? Víte, že ve staré angličtině to znamená ‚ochočené zvíře neznámého původu či druhu‘?“

„Ne, pane. To jsem nevěděl.“

„Nikdy se mi nedostalo řádného vzdělání, víte, ale zato hodně čtu. Člověk by se nikdy neměl přestat snažit o sebezdokonalení, desátníku.“

„Ano, pane. Děkuji, pane.“

Muž znovu přimhouřenýma očima pohlédl na Cadea.

„Dalo by se říct, že ty jsi teď moje ochočené zvíře, Cade. Dal jsem ti milost. Ušetřil jsem tvůj život.“

„Co se stalo?“ otázal se Cade.

„Spal jsi skoro tři dny,“ informoval ho Johnson. „Prospal jsi celý proces. Chtěli tě za svítání pověsit. Pochybuji sice o tom, že by tě oprátka dokázala zabít, zato svítání by tě zabilo určitě.“

Cade na něj nechápavě zíral.

„Kdo jste?“

Muž v obleku se rozesmál a pak se rozkašlal. Vytáhl z kapsy cestovní láhev a odšrouboval uzávěr. Vůně whisky přehlušila všechny ostatní pachy, když si nádobu přiložil k ústům.

„Jsem Andrew Johnson. Od smrti Abrahama Lincolna před dvěma lety jsem prezidentem těchto Spojených států.“

Ačkoli byl teď jeho sluch mnohem lepší než dřív, nebyl si Cade jistý, jestli může věřit vlastním uším.

„Prezident je mrtvý?“

„Copak mě neposloucháš? Prezidentem jsem já. Jsem živý a zdravý. Ale ano, je to tak, zatímco jsi byl na moři, prohnal někdo chudákovi starouši Abeovi kulku hlavou. Konkrétně tuhle kulku.“

Vytáhl z kapsičky vesty kapesník. Rozbalil ho a ukázal kulatou olověnou střelu, potřísněnou rezivě hnědým práškem.

Cade to okamžitě ucítil: krev. Stará a zaschlá, ale nepochybně krev.

V ústech se mu seběhly sliny.

„Prosím,“ zaškemral. „Nechte je, aby mě zabili, prosím.“ Vybíral ta pravá slova. „Vy nevíte… Nemáte představu, co jsem zač.“

Johnson se zasmál, v jeho smíchu však nebyla ani stopa veselí. „Kdybych nevěděl, co jsi zač, byl bys už mrtvý.“

To se Cadeovi zdálo nepochopitelné. „Vy to víte?“

Johnson přikývl.

Cadea to šokovalo. „Pro lásku Boží, tak proč jste je nenechal, aby mě popravili?“

Opilost jako by z Johnsona náhle sklouzla, a když promluvil, byl jeho hlas tichý a ponurý.

„Na tomhle světě žijí i jiné národy. Národy, které nemají jména, nemají hranice, přesto ale existují. A nic si nenalhávej – vedeme proti nim válku. Dokázaly by nás smést z povrchu zemského rychleji než jakákoli zahraniční armáda. Pokud nenajdeme nějaký způsob, jak na ně udeřit dřív, než získají předpolí v naší vlastní zemi.“

Cade ho sotva poslouchal, vzdouvala se v něm vlna paniky. Znovu se ho zmocňovala žízeň. V ráně na prsou cítil tupou bolest. Začínal vidět krev, která pulzovala v tělech mužů v cele, těsně pod kůží.

Zápasil s řetězy a snažil se aspoň trochu předklonit. Musí to tomu muži vysvětlit.

„Vy to nechápete, musíte mě zabít…“

Řetězy zachřestily a natáhly se.

Voják udeřil Cadea pažbou pušky do obličeje a srazil ho zpátky na podlahu.

Johnson se zatvářil podrážděně.

„Dlužíš mi svůj život, netvore,“ prohlásil. „A jeho zbytek strávíš tím, že budeš ten dluh splácet.“

Znovu se napil a pak kývl na desátníka. Voják na okamžik vyšel z cely a vrátil se s dalším vědrem. Tohle bylo o něco menší a byly na něm rudé skvrny.

„Hrozně nerad piju sám,“ ušklíbl se Johnson. „Připoj se ke mně.“

Když Cade ucítil vůni z vědra, málem omdlel. Nebylo to přesně to pravé – nebylo to, po čem jeho žízeň doopravdy volala –, ale byla to krev. Málem se už zalykal slinami a cítil, jak se mu vysouvají špičáky.

Voják opatrně postavil vědro na podlahu před Cadea a pak rychle uskočil.

Prasečí krev. Cade viděl, že už se v chladu cely pomalu začíná srážet.

Musel vynaložit veškerou sílu vůle, aby zavřel ústa.

K tomu ho nikdy nepřinutí. Je sice odpornou obludou, to ale ještě neznamená, že se s tím musí smířit.

Nedůvěřoval vlastnímu hlasu, proto jen na Johnsona pohlédl a zavrtěl hlavou.

„Je od nejlepšího bostonského řezníka. Měl bys být poctěný. Co je s tebou? Napil ses snad tam na lodi do sytosti?“

Cade znovu zavrtěl hlavou.

Johnson se zachechtal, říhl si a zastrčil láhev do kapsy. „Rozhodnutí není na tobě, netvore.“ Obrátil se k desátníkovi. „Dohlédněte na to, aby to všechno vypil. Nesmí nám umřít hlady, mám s ním svoje plány.“

Johnson vyšel z cely a vojáci se otočili ke Cadeovi. Hleděli na něj sice se strachem v očích, prezidentův rozkaz ale poslechli. Ztloukli ho pažbami pušek, a když sebou přestal házet, převrátili ho na záda. Jeden z nich mu ucpal nosní dírky, ostatní ho přidrželi a vlili mu celé vědro prasečí krve do hrdla.

A navzdory tomu, že se jim ze všech sil snažil vzdorovat, otřásal se Cade při pití rozkoší.

JOHNSON SE VRÁTIL po šesti dnech.

Cade se díval, jak vchází dovnitř. Byl teď silnější. Vojáci do něj násilím nalévali další vědra prasečí krve. Až do předvčerejška, kdy zjistil, že nepotřebuje dýchat. Nemohli ho udusit a to znamenalo, že nemusí polykat. Přesto už byl důkladně vykrmený, ať chtěl nebo nechtěl, a v jeho těle docházelo ke změnám.

Johnson si zjevně přál, aby vypadal k světu. Vojáci ho bedlivě hlídali s bajonety přiloženými k jeho hrdlu, zatímco ho posádkový holič stříhal a holil. Nedalo mu to příliš mnoho práce; veškeré ochlupení z něj odpadávalo prakticky samo. Vlasy mu narostly znovu, vousy už se ale nikdy neobjevily. Pak ho vojáci umyli tím způsobem, že na něj vylévali další a další vědra ledové vody, dokud nespláchli poslední stopy krve a špíny. Poté mu hodili čerstvě vyžehlenou vězeňskou uniformu a s namířenými puškami sledovali, jak se obléká. Něčeho si všiml: kromě vůně mýdla nevydával vůbec žádný pach. Jeho tělo se přestalo potit – nezbývalo tedy nic, co by omezovalo jeho schopnost vyčenichat kořist.

Později začal navzdory tlustým kamenným zdem slyšet vězně v ostatních celách.

Ten den ráno už ho vojáci nebyli schopní udržet. Setřásal je ze sebe jako blechy. Z hrudi, na níž se mu zacelily rány po kulkách, se mu odloupl poslední strup a pod ním se objevila nová nezjizvená kůže.

Cade odhadoval, že za další den, maximálně za dva, už by dokázal vytrhnout řetězy ze zdi. Kdyby chtěl, mohl si počkat, až vojáci přijdou, a napít se jejich krve.

To ale udělat nehodlal. Skutečnost, že ho něco takového vůbec napadlo, považoval za jasný signál toho, co musí udělat. Zdravý rozum mu ponechával jednu jedinou možnost: skoncovat s vlastním životem.

Přemýšlel právě o tom, jak to nejlépe provést, když se otevřely dveře.

Johnson nepřišel sám. Kromě strážných v modrých uniformách ho doprovázela nějaká černoška.

Vlastně ne, černoška to není, uvědomil si Cade. Smíšená rasa. Její oči měly téměř mandlový tvar a pleť barvu tmavého zlata. V ruce nesla plátěnou brašnu a hlavu měla zakrytou šátkem; oba textilní doplňky měly pestré barvy, které v přítmí cely jasně zářily.

Cade si okamžitě všiml dvou věcí: absolutně nepoznal, jak je stará. Mohlo jí být dvacet, ale zrovna tak dobře padesát let.

A zdálo se, že se ho ani trochu nebojí.

Cade zavětřil a podle pachu mohl pojmenovat každého z vojáků. Johnsonovu kocovinu cítil jako oblak vznášející se nad prezidentovou hlavou.

Ženinu vůni vůbec nebyl schopen pojmenovat. Možná nějaké exotické květiny. Nebo koření, které nikdy neokusil.

„Je to ještě kluk,“ poznamenala. Cade pochopil, že mluví o něm.

„Byl to kluk,“ opravil ji Johnson. „Teď je z něj něco docela jiného.“

Cade se ta slova snažil ignorovat stejně, jako ignoroval urážky vojáků a zvuky za stěnami své cely. Přesto ho to zaujalo. Pohlédl na Johnsona.

„Cade, tohle je vdova Parisová, nebo též madam Marie Laveauová z New Orleansu. Musel jsem vydat dost peněz, abych ji za tebou mohl přivést.“

Žena – Laveauová – ještě od Cadea neodtrhla oči.

„Jste si jistá, že si s tím to vaše negerské húdú poradí?“ zeptal se jí Johnson.

„Říká se tomu vúdú, pane prezidente, a já jsem kreolka,“ odpověděla tónem, který poněkud připomínal upjatou učitelku. „A poradí si s tím.“

Johnson přikývl a podal jí nějaký papírek. „Tohle jsou ta slova. Přesně tahle, rozumíte?“

Přikývla.

„Umíte číst, že ano?“

Zpražila ho pohledem.

Johnson se zadíval jinam a zatvářil se téměř zahanbeně.

„Přinesl jste ji?“ zeptala se ho Laveauová.

Johnson přikývl. „Nosím ji u sebe nepřetržitě. I když pořád nechápu, k čemu ji potřebujete.“

„Je mnoho věcí, které nechápete, pane prezidente. Prosím.“

Natáhla k němu ruku.

Johnson sáhl do vesty a vytáhl kapesník, v němž byla dosud zabalená kulka, která zabila Lincolna.

„Jak jste chtěla,“ řekl. „Přesně v tom stavu, v jakém mu ji vytáhli z lebky.“

Madam Laveauová si od něj kulku vzala a držela ji v dlani. Odvrátila se od prezidenta a jeho vojáků.

„Teď musíte odejít,“ prohlásila. „Všichni.“

„To nemůžeme,“ zaprotestoval Johnson. „Nevíme, co provede…“

„Já to vím,“ přerušila ho. „Běžte.“

Johnson zaváhal, pak ale kývl na vojáky.

„Tak dobrá.“

Vyšli z cely a Cade zůstal s madam Laveauovou sám.

Odložila si brašnu na zem a začala z ní vytahovat různé věci. Malý kožený váček. Několik kostí a nějaké byliny. A nakonec dlouhý nůž.

„Udělejte to,“ vybídl ji Cade.

Tázavě na něj pohlédla.

„Použijte ten nůž. Můžete to skoncovat.“

„Proto tady nejsem,“ zavrtěla hlavou. Rozdělala maličký ohýnek a přihazovala do něj zelené byliny, takže z podlahy cely stoupaly obláčky dýmu.

„Ale mohla byste,“ trval na svém Cade. Snažil se, aby se mu netřásl hlas. „Prosím.“

Než stačil dodat cokoli dalšího, držela nůž v ruce a přiložila mu hrot k hrdlu. Vzdálenost mezi sebou a Cadem překonala tak rychle, že ji ani svými zdokonalenými smysly nedokázal sledovat.

Cade sebou mimoděk škubl a uskočil.

„Opravdu chceš zemřít?“ sykla.

Náhle ta otázka nebyla jen nějaká vzdáleně teoretická možnost. Byla přímo u něj, na hrotu čepele.

„Ano,“ odpověděl Cade po kratičkém zaváhání.

„Jsi křesťan, dítě?“ otázala se.

Přikývl. Opatrně. Nůž se ani nehnul.

„Proč myslíš, že bude Bůh chtít něco takového, jako jsi ty?“

To Cadea zarazilo. O tomhle ještě nepřemýšlel, dávalo to ale smysl. Pro zrůdu, jaká se z něj stala, nebylo v nebi místo. Jeho duše byla zatracená. Musela být.

„Pořád ještě chceš zemřít?“ zeptala se.

Tentokrát Cade nedokázal otevřít ústa. Přesto připadala v úvahu jediná odpověď. I když se tím odsuzoval do pekla, nemohl dál žít. Takhle ne.

Přikývl.

Madam Laveauová se zatvářila zklamaně. „V tom případě jsi zbabělec.“

V Cadeovi se vzedmuly jakési pozůstatky hrdosti. „Zbabělec nejsem.“

„Zemřít je snazší než bojovat,“ opáčila. „I teď ještě můžeš udělat hodně dobrého.“

„Jsem zatracený,“ namítl Cade. „Právě jste řekla –“

„Ano, jsi zatracený. Nemáš sebemenší naději na vykoupení. Jsi upír a pil jsi krev nevinných. V Božích očích jsi rouhačskou zvráceností.“

„Jakou tedy mám naději?“

„Ty osobně? Žádnou,“ odpověděla. „Přesto ale můžeš na tomto světě konat dobro. Ten muž, tvůj prezident, po tobě bude chtít, abys bojoval. Tebe už temnota uchvátila, můžeš před ní ale zachránit druhé.“

„Jak to myslíte?“

Madam Laveauová se pohodlně opřela. „Mohla bych použít pastu z bokoru a udělat z tebe otroka. To si přeje on.“ Ukázala za sebe na dveře, jimiž odešel Johnson. „Jenže bez svobodné vůle – bez vlastní mysli, vlastního ducha – bys byl sotva užitečnější než pouhý kyj a neuspěl bys v žádném úkolu, který vyžaduje víc než jen hrubou sílu. Myslím, že to si tenhle svět nemůže dovolit. Musí z tebe být něco lepšího.“

Odmlčela se a v obličeji se jí objevil zvláštní výraz. „A navíc,“ dodala, „se mi samotná podstata otroctví… protiví.“

Cade nabyl dojem, že smlouvají, nebylo mu ale jasné, o co vlastně.

„Existuje ještě jiná možnost,“ pokračovala kreolka. „Gris-gris. Ten se s tebou spojí a stane se tvou součástí. V tom případě je ovšem magie jen tak silná jako ten, s kým je spojená.“

Ukázala prstem. Zatímco spolu mluvili, položila otevřený kožený váček na podlahu tak, že ležel mezi nimi. Na bylinkách uvnitř spočívala jako v hnízdě kulka, která zabila prezidenta Lincolna, stále potřísněná jeho zaschlou krví.

Cade na ženu hleděl a cítil, jak v něm poprvé po mnoha dnech zvědavost překonává strach. „Co vlastně chcete?“ zeptal se.

„Potřebuju se přesvědčit, jak jsi silný.“

Cade nevěděl, co na to říct. Vést takovýto život, bez naděje na vykoupení… nebyl si jistý, jestli by to vydržel.

„Neumíte si představit, jaké to je,“ postěžoval si. „Ten hlad, ta žízeň…“

„Je to silnější než tvoje víra?“

Cade byl odjakživa věřící. Za všech okolností. Číst se naučil z rodinné bible. Věděl, že na tom, jak se člověku vede na tomto světě, nezáleží, chudoba, dřina ani bolest nic neznamenají. Jsou to jen zkoušky na cestě ke spasení.

Ten tehdejší chlapec to ovšem měl snadné. Zmíněné zkoušky pro něj byly hračkou, bolest sotva vnímal. Ten chlapec se ale neproměnil v tuhle věc. Nenapil se krve svých přátel.

Ten chlapec byl mrtvý. A Cade byl to, co po něm zbylo. Nemohl se ke všemu, čím kdysi byl, otočit zády. Odmítal to udělat.

V konečném důsledku existovala jen jediná odpověď.

„Ne,“ prohlásil, „to není.“

Pohlédla mu do očí – zdálo se, že se dívá až někam do hlubin za nimi – a vytáhla něco ze záhybů svých šatů.

Cade se na to podíval a škubl sebou. Byl to malý, hrubě tvarovaný křížek, vyrobený z nějakého obyčejného kovu a postříbřený.

Bodal ho do kůže a do očí jako jehly.

Položila mu ho do dlaně. Prsty se mu rozlila bolest.

Ale neupustil ho.

Přikývla, jako by obstál v nějaké zkoušce.

Rozškrtla na kamenné podlaze dřevěnou zápalku a podpálila připravené bylinky.

Pak rychle mávla nožem.

Štíplo to, bolest z kříže to ale zcela přehlušila. Viděl, že mu jediným rozmachem způsobila hlubokou ránu ve tváři a ušmikla chomáč vlasů.

Krev mu vytryskla přímo do připraveného koženého váčku.

Ozvalo se zasyčení, když proud krve uhasil hořící bylinky. Pak jeho krev zalila i atentátníkovu kulku a hnědá krusta na okamžik zazářila čerstvě rudou barvou.

Madam Laveauová uchopila jeho vlasy a zkušenými pohyby je svázala tak, že vznikla malá panenka – měla ruce, nohy i hlavu jako loutka. Pak s ní zamávala nad doutnajícími bylinkami a pronášela při tom něco jazykem, jemuž Cade nerozuměl.

Když pak znovu skelnýma očima pohlédla na něj, protáhla mu vlasovou panenku řeznou ranou na tváři – krev z ní se setřela a vsákla do vlasů.

Všiml si, že cela jako by se zmenšila a její zdi se kolem nich sevřely. Vzduch zhoustl dýmem a ještě něčím, čímsi nepojmenovatelným. Měl pocit, jako by ho obklopoval jiný svět, sotva viditelný koutky očí, a snažil se upoutat jeho pozornost.

Promluvila hlasem, který jako by nebyl tak docela její. Na papír, který dostala od Johnsona, se vůbec nepodívala, jen ho držela v ruce:

„Touto krví,“ deklamovala „jsi připoután k prezidentovi Spojených států a k příkazům, jež obdržíš prostřednictvím jím jmenovaných zástupců. Tvou povinností je chránit a bránit národ a jeho občany před všemi nepřáteli, zahraničními i domácími, a věrně mu sloužit po všechny dny, které strávíš na této Zemi.“

Následovalo několik dalších slov v tom neznámém jazyce, pak kreolka vlasovou panenkou zamáčkla doutnající zbytky spálených bylinek. Zastrčila zkrvavenou a začazenou panenku i s kulkou do koženého váčku a pevně ho zavázala.

Cade cítil, že se mu rána na tváři začíná zacelovat. A cítil ještě něco. Jako by mu na zádech od krku dolů narůstala nová páteř. Cítil jistotu, jaká v něm předtím nebyla. Věděl, co bude muset dělat. Věděl teď, co je smyslem jeho nepřirozeného života: chránit a sloužit.

Kouř se rozplynul a cela jako by se vrátila do své normální velikosti.

Madam Laveauová vstala a posbírala si propriety stejně věcně a nevzrušeně, jako když si žena balí pletení.

Stále ještě držel křížek v ruce. Stále to bolelo. Bolest mu ale pomáhala soustředit myšlenky. Pomáhala mu jasně vidět. Poskytovala mu něco jiného než žízeň.

„Co jste to udělala?“ zeptal se, ačkoli si nebyl jistý, jestli to chce vědět.

„S tvým hladem? Nic,“ odpověděla. „Budeš mít mnoho příležitostí, aby ses napil lidské krve, budeš-li chtít. Tvůj prezident ti je zajistí. Volba bude ale vždy jen na tobě.“

Znovu se k němu sklonila a jemně mu vzala křížek z ruky. Bolest zmizela, Cade ale zjistil, že si přeje její návrat.

Vzala kožený řemínek, protáhla ho očkem na křížku a pak mu ho uvázala kolem krku.

Dlouze mu pohlédla do očí.

„Jsi teď připoután k tomu muži a ke všem, kteří přijdou po něm. Budeš bojovat se silami temnoty. Budeš s nimi muset bojovat.

Nejsi ale otrok,“ prohlásila a vzala ho za ruce. „Pamatuj si, že žádný člověk není otrok.“

Rychle vstala a sebrala brašnu. Kožený váček držela v druhé ruce.

Zaklepala na dveře, ty se otevřely a objevil se v nich Johnson s jedním z vojáků.

„Už jsem hotová,“ oznámila a předala váček Johnsonovi. „Můžete mu ty řetězy sejmout.“

„Jste si jistá?“ zeptal se Johnson.

Zpražila ho stejným pohledem jako předtím. Johnson mávl na vojáky, aby odemkli Cadeova pouta.

Než madam Laveauová vyšla ze dveří, naposledy na Cadea pohlédla. Oči měla plné soucitu.

„Vidím cestu, která tě čeká, dítě,“ řekla. „Nebude snadná. Smrt by pro tebe možná byla lepší.“

KAPITOLA ŠESTÁ

Neexistuje žádné známé fyziologické vysvětlení bolesti, kterou Cade cítí, je-li vystaven doteku nebo pohledu na kříž či jiné náboženské artefakty. Kříž sice nezanechává žádné trvalé následky, může ale být před upírem dostatečnou ochranou.

Dlouhé a opakované působení zmíněných artefaktů může vést k vypěstování imunity nebo přinejmenším větší odolnosti vůči této bolesti. Na rozdíl od jiných upírů nosí náš subjekt křížek kolem krku. (Tvrdí, že mu bolest pomáhá soustředit se na překonání žíznivé touhy po lidské krvi.) Někteří členové výzkumné skupiny přišli s teorií, podle níž jde o psychosomatickou bolest, o reakci na upírovo sebeznechucení a sebeopovržení plynoucí z jeho proměny. To však nevysvětluje, proč mají náboženské symboly na všechny upíry víceméně stejné účinky, a to bez ohledu na jejich individuální náboženskou minulost.

– INSTRUKTÁŽNÍ PŘÍRUČKA: KRYCÍ JMÉNO „OCHOČENÁ NOČNÍ MŮRA“

Zach se napil kávy a ušklíbl se. Byla příšerná. Horší pamatoval jen jednou v životě – dostal ji v letadle, když kdysi doprovázel prezidenta na státní návštěvě. Jediný šálek ho ale udržel dvacet hodin vzhůru.

Pohlédl na Cadea a pak na Griffa.

„No dobrá,“ povzdechl si. „Takže mě musí na slovo poslouchat?“

V Cadeově obličeji se nepohnul jediný sval, přesto měl Zach zřetelný dojem, že se mu otázka nezamlouvá.

„Ne tak docela,“ odpověděl Griff. „Bude plnit prezidentovy příkazy, které mu budete předávat. Prozatím byste nás ale měl sledovat a naučit se v tom chodit.“

Zach pokrčil rameny. Zjevně mu nezbývalo než počkat, jak se situace vyvine.

„Čím začneme?“

Griff podal Cadeovi list papíru.

„O tomhle jsem tě chtěl informovat, než jsi utekl do postele,“ řekl.

Při těchto slovech se Zach rozesmál, když po něm ale Cade loupl okem, změnil se smích v zakašlání.

„Celní stráž našla něco v kontejneru, který v baltimorském přístavu vyložila jedna loď. Jejich hlášení aktivovalo varovný signál v našem systému,“ vysvětloval Zachovi Griff. „Jakmile takové varování přijde, zavoláte jejich nadřízeným a požádáte je, aby místo zapečetili, dokud tam i s Cadem nedorazíte. Naše příkazy mají zaručenou prioritu ve všech organizacích federální státní správy.“

Zach měl náhle pocit, jako by se vrátil do základní školy. Byl by mohl přísahat, že Griff kvůli němu mluví pomaleji, než je normálně zvyklý.

„Co našli?“

„Na to se podíváme osobně,“ prohlásil Cade. Zach v jeho hlase nepostřehl žádnou změnu, opět však zachytil zřetelný podtón netrpělivosti.

Cade zamířil na opačnou stranu místnosti. I krokem se upír pohyboval neuvěřitelně rychle. Zach ho chvatně následoval.

Cade udeřil do jednoho z kamenů v protější zdi relikviáře. Betonový blok zajel do zdi jako na kolečkách a odhalil další skryté dveře.

„Kolik takovýchhle schovávaček tady máte?“

„Nikdy jsem je nepočítal,“ odsekl Cade a vklouzl do chodby.

Zach se ohlédl na Griffa. „A to je jako všechno? Veškeré moje zaškolení? Teď se ode mě čeká, že prostě půjdu za ním?“

„Tak to v téhle práci chodí,“ přikývl Griff. „Musíte se učit za pochodu.“

„No to je úžasné. Nějakou radu byste pro mě neměl?“ zeptal se Zach tónem plným ironie, Griff se ale před odpovědí zatvářil zamyšleně.

„Je chytřejší než vy, silnější a požíral lidi víc než sto let před vaším narozením,“ řekl pak. „Pokusí se vás ovládnout. Není v tom nic osobního, prostě se tak na nás lidi dívá. Nedovolte mu to.“

„Nemám mu to dovolit?“

„Nemůže se vás dotknout, Zachu. Jeho úkolem je starat se o vaše bezpečí. Vzepřete se mu.“

Griff se vrátil k papírům, které měl před sebou.

„To jste mi tedy pomohl,“ zahučel Zach. Pak vkročil za upírem do tmy.

V TUNELU TO PÁCHLO jako v šatně školní tělocvičny. Malé elektrické žárovky visící z drátů natažených na stropě pod sebe vrhaly kalné světlo. Zach se nikdy nepovažoval za klaustrofobní typ, strop měl ale těsně nad hlavou a museli s Cadem kráčet za sebou, aby se do tunelu vešli.

„Kde to sakra jsme?“

„Vy nevíte? Pracoval jste přece pro Bílý dům.“

„Člověk se každý den naučí něco nového. Evidentně.“

„Projekt výstavby Washingtonu vypracoval zednářský architekt Pierre-Charles L’Enfant podle pokynů Thomase Jeffersona a Alexandera Hamiltona. Ti do něj začlenili množství tajných chodeb, které se od té doby každých několik desetiletí renovují a modernizují. Můžeme se odtud dostat do metra – nebo pod zemí až do Virgínie.“

„Zednáři?“ odfrkl si Zach. „Jen mi prosím vás neříkejte, že podle vás existuje spiknutí ke svržení americké vlády.“

„Osm.“

„Cože?“

„Když jsem se tím naposledy zabýval, napočítal jsem osm organizovaných spikleneckých skupin, jejichž cílem je zmocnit se vlády nad Spojenými státy,“ upřesnil Cade. „Samozřejmě počítám jen ty doopravdy významné.“

„Ano, samozřejmě.“

Odněkud z kouta chodby se ozval šramotivý šelest. Zach se znechuceně ušklíbl. „Kristepane. Magistr politologie a honím se tady pod kanály s krysami.“

Mluvil dál, už jen proto, aby přehlušil cupitání drobných nožek. „Tak vy tedy jste upír klaďas. Jak k tomu došlo?“

„Nic takového jako upír klaďas neexistuje, pane Barrowsi,“ opravil ho Cade.

„Vy ale…“

„Věřte mi.“

No prosím, pomyslel si Zach. Nahlas to zkusil jinak. „Vážně už tuhle práci děláte sto čtyřicet let?“

„Ano.“

Zach čekal. Ničeho dalšího se nedočkal.

„A co jsem potom já, váš sluha? Měl bych zaskočit někam do útulku a přinést vám k večeři kočku?“

Cade se pohnul.

V jednom okamžiku byl krok před Zachem a v příštím stál čtyři metry od něj.

V tom okamžiku Zach pochopil, proč lidé věří, že se upíři dokážou proměnit v mlhu.

Cade se otočil k Zachovi. V ruce se mu svíjela krysa.

Cade si ji s vyceněnými tesáky přiložil k ústům a cvakl čelistmi. Vystříkla krev a Cade vzpouzející se zvíře vysával, jako když malý kluk pije mléčný koktejl.

Zach cítil, jak mu oběd stoupá zpátky do krku. Namáhavě polkl.

Cade mrtvou krysu odhodil a otřel si ústa.

„Jídlo si sháním sám,“ konstatoval.

Zach potlačil žluč, která ho dávila v hrdle. Nemůže se vás dotknout, připomenul si Griffova slova. Vzepřete se mu.

„No tohle, mně jste ani trochu nenechal?“ zavolal za Cadem. „Tomu říkám vychování, člověče.“

Cade beze slova kráčel dál. Zach měl přesto pocit, že dosáhl významného vítězství. Přidal do kroku, aby upírovi stačil.

PO DALŠÍCH přibližně dvaceti metrech chodba vyústila do mnohem širšího tunelu – rozměry se podobal dálničnímu podjezdu. Na kamenné dlažbě stál nejnovější model anonymního vládního sedanu, stejné auto, jaké si Zach mohl vypůjčit z autoparku Bílého domu.

Byl to příjemný pocit, vidět něco tak důvěrně známého uprostřed všech těch nenormálních věcí, s nimiž už přišel do styku. Přesto si však neodpustil poznámku: „Není to právě Aston Martin, co?“

„Nechceme na sebe poutat pozornost,“ opáčil Cade.

„Umí aspoň vypustit kouřovou clonu?“

„Má speciálně upravená okna, která zadržují všechny dlouhovlnné i středněvlnné ultrafialové paprsky a také některé vlnové délky viditelného spektra.“

„No ne! To je fakt paráda.“

„Nastupte si, pane Barrowsi.“

Když se posadili, Cade počkal, dokud si Zach nezapnul bezpečnostní pás, a teprve pak nastartoval.

„Hele, klidně mi můžete říkat Zachu.“

„Budu to mít na paměti.“

„Udělal jsem snad něco, co se vás dotklo?“ chtěl vědět Zach.

„Ne,“ odpověděl Cade. Sedan se s rozsvícenými reflektory rozjel tunelem.

„Mám prostě dojem, že se vám nelíbím.“

„Neznám vás.“

Zach cítil nutkání se hájit. Nemohl se zbavit pocitu, že už byl zvážen a shledán lehkým. „Poslyšte, když nás takhle dali dohromady, bylo by lepší, kdybychom spolu vycházeli.“

Cade téměř neznatelně zavrtěl hlavou. „Možná spolu moc dlouho nezůstaneme.“

„Co tím chcete říct?“

„Pokud nebudete opatrný, budete za pár dnů mrtvý.“

Zach se nad jeho odpovědí na několik vteřin zamyslel. „Vy tedy doopravdy dovedete člověka potěšit, co?“

Cade neodpověděl.

Vynořili se z tunelu určeného pro údržbu metra nedaleko národního parku Mali. Cade najel na dálnici I-295 a zamířil k Baltimoru.

Po několika dalších minutách, během nichž se neozývalo nic než svist pneumatik na vozovce, se Zach odhodlal k dalšímu pokusu o navázání konverzace.

„Jak koukám, kříže na vás ve skutečnosti vůbec nezabírají, co?“

„Proč myslíte?“

„No… je to prostě jenom něco z filmů, že ano?“

„Ne,“ odpověděl Cade. „Působí nám bolest.“

„Vy ale křížek nosíte. Na krku.“

„Ano, nosím.“

„Neříkal jste právě, že upírům působí bolest?“

„Říkal. Je to tak.“

Zach čekal. Nic.

„Ježíši,“ zahučel tiše.

Cade ho slyšel. „Neberte jméno Boží nadarmo. Prosím.“

Z nějakého důvodu Zacha to „prosím“ ještě víc popudilo.

„Vy snad věříte v Boha nebo co?“

„Ano.“

Dlouhá odmlka. „Jste ale přece –“

„Ano, to už jsme si vyjasnili. Někdo musí chránit pokorné, než zdědí zemi.“

„Hele, takhle mi toho doopravdy moc nevysvětlíte.“

Krátké mlčení. „Hodně by pomohlo, kdybyste pořádně poslouchal hned napoprvé,“ konstatoval pak Cade.

„Tak neštěkejte a rovnou kousejte.“ Pak si Zach uvědomil, s kým mluví. „To byl vtip,“ vyhrkl honem.

Cade ho ignoroval. „Tahle země má velice rozsáhlé tajné dějiny, pane Barrowsi. Věřte mi, když vám povídám, že o nich vůbec nic nevíte.“

Něco v jeho tónu způsobilo, že se Zach doopravdy naježil. Rozhodl se tedy položit mu otázku, která se mu už celý večer honila hlavou.

„Kde jste v tom případě byl jedenáctého září?“ zeptal se. „Zdálo by se, že někdo s vašimi schopnostmi by měl dokázat zastavit bandu chlapů se štípačkami.“

Cade se na Zacha ze svého sedadla za volantem podíval, jako by si ho poprvé od setkání v relikviáři doopravdy prohlížel. Ve světle odraženém z vozovky jeho obličej připomínal lebku.

UPÍŘI MAJÍ dokonalou paměť. Na rozdíl od lidské paměti se do ní každý zážitek – každý obraz, zvuk, pocit nebo pach – ukládá přesně v té podobě, jakou doopravdy měl. Neobsahuje žádnou pojistku podobnou té v lidském mozku, která lidem brání připomínat si bolest nebo vážná traumata. Vzpomínka na zranění je pro upíra stejně čerstvá jako samotná rána.

Proto si také Cade stále vzpomínal na agónii toho časného dopoledne 11. září 2001. Došel za sledovaným až do podzemní garáže prázdné budovy.

Tam mu muž zmizel. V příštím okamžiku spatřil meč – doslova planoucí meč, po jehož čepeli tančily skutečné ohníčky –, který proťal temnotu a zabořil se mu do břicha.

Nějaká síla ho okamžitě zastavila a přišpendlila na místo. Stále plápolající meč mu projel celým tělem a zůstal vězet hluboko v železobetonovém sloupu za ním.

Nohy mu visely kus nad podlahou. Vytékala z něj krev a rozlévala se v kaluž.

Muž, kterého sledoval, stál necelé dva metry od něj. Neskutečně pohledný obličej mu křivila pohrdavá grimasa. Zdálo se, že si Cadea prohlíží a zvažuje nebezpečí, které představuje, proti námaze nezbytné na jeho definitivní doražení.

S posměšným úsměvem se odvrátil a odešel. Smysl jeho gesta byl zřejmý: Cade mu nestál ani za okamžik dalšího zdržení.

Cade byl v pasti. Nemohl zavolat Griffovi a požádat o pomoc, satelitní telefon nebyl tak hluboko pod zemí k ničemu. Mohl udělat jen jediné. Popadl čepel a začal za ni tahat.

Trvalo mu devět ruce drásajících a spalujících hodin, devět hodin svíjení a zápasení, než se mu konečně podařilo meč ze sloupu vyviklat.

Jakmile čepel dopadla na betonovou podlahu, plameny pohasly, jako by nikdy neexistovaly.

Uplynulo přinejmenším třicet dalších minut, než sebral dost sil, aby dokázal vstát a najít schodiště.

Stále ještě silně krvácel, dovlekl se ale až do vstupní haly budovy.

Na recepčním pultu stál televizor, který strážný, nebo kdo od něj odešel, nechal běžet.

Zvuk byl vypnutý. Na obrazovce vzrušeně mluvil moderátor zpravodajství s vyděšeným výrazem v obličeji. Pak se objevil panoramatický záběr Manhattanu. Spousta kouře. Á něco na něm chybělo.

Zazvonil mu telefon. Griff. Ječel na něj hlasem plným vzteku a zklamání.

Cade ho neposlouchal. Uvědomil si totiž, co na obrazovce chybí.

Věže Světového obchodního centra zmizely. To už byly zřícené několik hodin.

PŘI POHLEDU na výraz v Cadeově obličeji si Zach velice akutně uvědomil, že je zavřený v kovové krabici uhánějící rychlostí sto dvaceti kilometrů za hodinu s tvorem, který by ho mohl sežrat.

Napadlo ho, jestli nezašel příliš daleko, a přemýšlel, jak moc by bolelo, kdyby vyskočil z auta.

Cadeovi škublo v koutcích úst. Zdálo se, že se nad Zachem slitoval.

„Něco mě zdrželo,“ odpověděl.

Napětí ze vzduchu mezi nimi vyprchalo. „To asi bude součást těch tajných dějin, co?“ zeptal se Zach.

„Přesně tak,“ přitakal Cade.

Zbytek cesty jeli mlčky.

KAPITOLA SEDMÁ

Běžně rozšířený názor, podle kterého dokážou upíři svoji kořist zhypnotizovat, se zjevně nezakládá na pravdě, alespoň v Cadeově případě ne. Je ovšem pravda, že Cadeův zjev u lidí vyvolává zcela reálnou – byť ne snadno měřitelnou – psychologickou a biologickou reakci. Výzkumníci se v popisech svého prvního setkání s ním zmiňují o extrémní úzkosti, hraničící se záchvaty paniky. (Pocit strachu pravděpodobně zvyšuje skutečnost, že se daná osoba setkává s živočišným druhem, který odedávna považovala jen za mýtickou bytost.) Může se proto stát, že taková osoba „zkamení“ podobně, jako se zcela přestane pohybovat myš pronásledovaná hadem. To však stejně jako v případě myši není důsledkem hypnózy. Spíše je to zřejmě důsledkem hluboce zakořeněné lidské reakce na predátorské živočišné druhy, nikoli nějaké Cadeovy skryté schopnosti. Při opakovaných setkáních s Cadem zmíněná reakce slábne, až se po nějaké době promění v pocit všeobecného neklidu v jeho přítomnosti.

– INSTRUKTÁŽNÍ PŘÍRUČKA: KRYCÍ JMÉNO „OCHOČENÁ NOČNÍ MŮRA“

BALTIMORSKÝ PŘÍSTAV, BALTIMORE, MARYLAND

Oba agenti ICE – přesněji řečeno agent a agentka – už na ně zjevně nějakou dobu čekali a neměli z toho právě radost.

Většina zaměstnanců ICE – Immigration and Customs Enforcement neboli Přistěhovalecké a celní stráže, univerzálně využívané vyšetřovací agentury ministerstva vnitřní bezpečnosti – působí za všech okolností poněkud zatrpkle. Po jedenáctém září byla každá bezpečnostní agentura v zemi zavalena vlnou nových povinností spojených s bojem proti terorismu, přičemž všechny hrozinky z tohoto dortu si pro sebe vyzobala velká jména od CIA a FBI. Celníci dostali nové hlavičkové papíry a všechno to, o co celebrity neměly zájem. Mají na starosti všechno od převozu vězňů přes zabezpečení budov až po kontrolu obchodních zásilek.

Poslední ze jmenovaných činností je nejméně populární a právě kvůli ní tady dnes v noci byli.

Stáli se založenýma rukama před obřím kovovým lodním kontejnerem a zamračeně se dívali, jak Cade se Zachem podlézají nataženou pásku označující místo činu. Agent jim vykročil naproti. Stejně jako jeho partnerka měl na sobě tmavou větrovku se žlutými písmeny ICE na zádech a v pouzdru u boku mu visela devítimilimetrová pistole SIG Sauer P229. Tvářil se, jako by uvítal jakoukoli záminku, aby je mohl na místě zastřelit.

Cade si toho buď nevšiml, nebo mu to bylo jedno. „Jsem agent Cushing a tohle je agent Lee,“ oznámil a ukázal muži osobní doklady, které vytáhl ze schránky v palubní desce sedanu. Zach zašmátral v kapse a vylovil z ní vlastní náprsní tašku s průkazem, který už měl nad falešným jménem jeho fotografii. Napadlo ho, že někdo musel jeho přeložení plánovat delší dobu.

Agent přelétl jejich doklady lhostejným pohledem.

„Agent Cusick,“ představil se a pak kývl hlavou směrem k partnerce. „To je Haganová.“

Musel zvýšit hlas, aby překřičel rachot z doků, v nichž k Zachovu překvapení přes pozdní noční hodinu dosud panoval čilý pracovní ruch. Jeřáby spouštěly lana k obřím tankerům a nákladním lodím a zvedaly z nich kontejnery, které na betonovém přístavišti rovnaly do velkých rezavějících hromad. Tahače se se skřípěním převodovek řadily do front a čekaly na nakládku zboží.

Kontejner, který si přijeli prohlédnout, byl obehnaný policejní páskou a ze všech stran byl kolem něj vyklizený široký prostor. Nikdo jiný nablízku nebyl a na příkaz ministerstva ho ozařovaly instalované světlomety. Kovová schránka v jejich svědě vypadala jako výstavní exponát.

Cade pohlédl na kontejner se zamčenými a zapečetěnými dveřmi. Otočil se ke Cusickovi.

„Máte nějaký důvod, proč jste mi ještě nepodal hlášení?“ zeptal se.

Cusickův obličej se zkřivil ve vzteklou grimasu, Haganová si ale pospíšila s odpovědí dřív, než si stačil zničit kariéru. Zach si pomyslel, že to pro tuhle dvojici nejspíš bude zaběhnuté schéma.

„V tomhle kontejneru zjevně selhalo chlazení a zápach přilákal pozornost inspektorů,“ vysvětlovala. „Podívali se dovnitř a zavolali nás. Pak někdo zavolal našemu šéfovi a dostali jsme příkaz, abychom kontejner zajistili a počkali na vás.“

„Takže na vás čekáme už sedm hodin a devětačtyřicet minut,“ dodal Cusick a okázale se podíval na hodinky. „Mockrát děkujeme, že jste sebou tak hodili.“

„Není zač,“ ucedil Cade. „Kde je řidič?“

„Přepravci přijíždějí s tahači a řadí se támhle na nakládku,“ ukázala Haganová. „Vytáhli jsme ho z fronty a posadili jsme ho do kanceláře přístavní správy. Tvrdí, že neměl tušení, co v tom boxu je.“

„A co v něm je?“ zeptal se Zach.

Cusick se zamračil. „Vy to nevíte? Ježíši, to je skvělý.“

„Otevřete ho a podíváme se sami,“ vybídl ho Cade.

Cusick se vztekle otočil, takže stál k Zachovi zády. „Hele, kamaráde, trhněte si nohou,“ zasyčel. „Nejsme tady od toho, abychom vám posluhovali. Vím, že se vy chlapi na nás tady dole koukáte jen jako na poldy na klíček.“

„Kirku!“ štěkla varovně Haganová.

„Ne, Ann, zatraceně. Už mám tý buzerace plný zuby –“

Zach jeho tón poznával. Kariérní státní zaměstnanec, kterému právě došla trpělivost. S podobnými výlevy měl naštěstí určité zkušenosti.

„Hele, kámo, my jsme na tom úplně stejně,“ zabručel. „Všichni prostě děláme, co nám naříděj. A pupíci, co o tom rozhodujou, už jsou dávno v měkký a teplý postýlce.“

Cusick si odfrkl. To byl pokrok.

„Všichni bychom radši byli někde jinde,“ pokračoval Zach. „Když nás ale prostě do toho kontejneru pustíte, třeba s tím budeme hotový ještě před svítáním, ne?“

Cusick potlačil vztek. „Jo,“ přikývl. „Promiňte. Byla to dlouhá noc.“

„Nemusíte se omlouvat,“ mávl rukou Zach. Přešli ke kontejneru. Cusick odlomil policejní pečeť a odemkl dveře.

Ohlédl se na Zacha a Cadea. „Radil bych vám, abyste teď zadrželi dech,“ utrousil.

Zach nepochopil, co tím chce naznačit. Pak dveře otevřeli a všechny je zalila vlna zápachu.

Zach se otočil a vyzvrátil vypitou kávu; v nose i v krku cítil pálení žaludečních kyselin. Cusick s Hagan ovou o krok ustoupili a bojovali s dávením.

Jedině Cadeovi se nezvedl žaludek.

Haganová přistoupila k Zachovi a podala mu papírový kapesník, který vytáhla z kapsy.

„Díky,“ zachroptěl a otíral si ústa.

„Na tenhle smrad si člověk nikdy nezvykne, co?“ ozval se Cusick. Díval se přímo na Cadea.

Cade jeho pohled opětoval. „Ne,“ dal mu za pravdu, „to nikdy.“

Cusick mrkl na partnerku s výrazem, který jako by se ptal: To se mi snad jen zdá, ne?

Zach se mezitím zblízka podíval do kontejneru.

Uvnitř byly jako v nějaké kanibalské špižírně rozvěšené ve zdánlivě nekonečných řadách části lidských těl. Nohy, paže i trupy. Jeden řetěz plný rukou a další plný chodidel.

V uzavřeném teple kontejneru už celý jeho obsah hrál červenozelenou barvou rozkladu a hemžil se mouchami a červy.

„Tak prosím,“ ukázal Cusick. „Při všech svatejch doufám, že víte, o co tady jde. Protože já jsem v životě nic podobnýho neviděl.“

Cade neodpověděl. „Půjdeme si teď promluvit s tím řidičem,“ prohlásil jen.

Nebyla to žádost.

VEŠLI DO BUDOVY přístavní správy, která obsahovala spoustu malých kanceláří a jednu velkou halu, jež zřejmě sloužila jako společenská místnost pro zaměstnance a stály v ní prodejní automaty s nápoji a zákusky.

Postavili se k automatům a poslouchali Haganovou, která je seznamovala s tím, co se od řidiče dozvěděli.

„Čeká támhle,“ ukázala na malou kancelář hned vedle hlavní haly. Dveře byly zavřené. „Jmenuje se Andrew Reese. Je z Jersey. Podle toho, co vypověděl, ho najala nějaká zprostředkovatelská agentura, aby tady vyzvedl zásilku. A tvrdí, že to je všechno, co ví.“

Odemkla dveře a všichni vešli dovnitř. Reese vůbec neodpovídal Zachově představě o typickém řidiči kamionu, jímž měl být chlap ve středních letech s pořádnými svaly ve flanelové košili a na hlavě s čepicí se síťkou vzadu. Tenhle řidič byl asi v jeho věku, hubený jako lunt a na sobě měl tričko s nápisem OFFSPRING. Otráveně k nim otočil oči, zjevně zarudlé nedostatkem spánku.

„No konečně, sakra,“ zavrčel. „Dostanu svůj náklad nebo ne?“

„Váš náklad byl zabaven,“ odpověděl Cusick. „Tihle dva pánové jsou federální agenti, o kterejch jsme vám říkali. Možná byste jim měl vysvětlit, co jsme našli.“

Reese se rozvalil na židli, jako by to na něj neudělalo sebemenší dojem. „Už jsem vám přece říkal, že nemám tušení, co v tom kontejneru je. Najali mě, abych ho tady naložil. Vím jen to, co je psaný na nákladním listu.“

„Odvezete prostě cokoli, na co vás najmou?“

Reese pokrčil rameny. „Kšeft je kšeft.“

Cusick se naklonil těsně k němu. „A my vám prostě máme věřit, že vůbec nevíte, o co tady jde? Z vašeho hlediska je to prostě jen velkej omyl, co?“

„Hele,“ čelil Reese jeho pohledu, „já jsem spořádanej a slušnej občan. Chci pomáhat v boji proti terorismu jako každej jinej. Těchhle keců už mám ale až po krk. Buď mě zatkněte, nebo mě okamžitě nechte běžet.“ Vstal a málem při tom do Cusicka vrazil. Cusick ho vmáčkl zpátky do židle.

„No paráda,“ pousmál se Reese. „Teď vás můžu zažalovat za brutalitu. Docela by se mi hodil novej televizor s velkou obrazovkou.“

„Sklapněte,“ okřikl ho Cusick. „Nebo vám provedeme krevní zkoušku na amfetaminy.“

Reeseho úsměv se vytratil. „Chci mluvit s právníkem. A to kurva hned.“

Cusick chtěl ještě něco dodat, do hovoru se ale vložil Cade. „Myslím, že bychom se měli na chviličku poradit. Co vy na to, agente Cusicku?“

Všichni zase následovali Cadea ven z kanceláře.

„Hej! A co bude s tím právníkem?“ křikl za nimi Reese. Nikdo mu neodpověděl.

Chvíli zůstali mlčky stát za dveřmi.

„Nezdá se být příliš ochotný ke spolupráci,“ poznamenal Cade.

„To je vaše vina,“ odsekl Cusick. „Kdybyste byli přijeli dřív, mohli jsme mít větší štěstí.“

Cade ho opět ignoroval. „Rád bych si s ním promluvil mezi čtyřma očima.“.

Cusick se okamžitě zatvářil podezřívavě. „Proč?“

Cadeův výraz se nezměnil. „Prostě bych si s ním rád promluvil mezi čtyřma očima.“

Cusick zaskřípal zuby a pak s přehnanou zdvořilostí ustoupil stranou. „Samozřejmě. Hrozně moc se vám omlouvám.“

„Nemáte zač,“ opáčil Cade a vrátil se do kanceláře.

Zach skrz dveře tlumeně slyšel Reeseho hlas. Nevěděl, co by měl agentům ICE říct, jen se na ně tedy usmál.

Podívali se na něj jako na idiota.

„Odkud že to vlastně sakra jste?“ zeptal se Cusick.

Zach měl okno. Nedokázal si vzpomenout, která ze státních agentur je na jeho falešném průkazu uvedená.

Pak se ozvalo zaječení.

Zach v životě nic podobného neslyšel. Přicházelo to z té malé kanceláře a připomínalo to řev zvířete chyceného do pasti.

Byl to Reese.

Cusick se pohnul dřív než jeho partnerka. Napřáhl nohu a chystal se vykopnout dveře…

Přesně v tom okamžiku je Cade pomalu otevřel.

Vrazili dovnitř. Cade jim ustoupil z cesty.

„Co tady kruci –“ začal Cusick. Zach sklopil oči a zjistil, že agent vytáhl z pouzdra pistoli.

„Nenajala ho žádná zprostředkovatelská agentura,“ oznámil Cade. „Zavolali mu přímo od přepravní společnosti. KSM Holdings. V tom ostatním nám řekl pravdu. Můžete ho nechat jít.“

Uvnitř v kanceláři už Reese nekřičel. Třásl se po celém těle a ze všech sil se snažil vmáčknout do kouta, aby byl co nejdál od Cadea.

V rozkroku kalhot se mu šířila vlhká skvrna. Malá kancelář byla prosycená pachem čerstvých fekálií.

„Co jste mu udělal?“ rozkřikl se Cusick.

„Nic,“ odpověděl mírným tónem Cade.

„Nic? Nekecejte! Podívejte se na něj!“ rozčiloval se Cusick. „Jak byste to nazval?“

Haganová se pokusila natáhnout k Reesemu ruku a trochu ho uklidnit. Zavřískal a schoulil se ještě těsněji do kouta.

„Účinnější metody výslechu,“ odpověděl Cade. Škublo mu při tom v koutcích úst.

„Účinnější?“ Cusick se zatvářil, jako by si chtěl odplivnout. „Nevím, jak jste to udělal, ale tady u nás takový mučení ve stylu Jacka Bauera netolerujeme –“

„Spojené státy nepoužívají mučení,“ přerušil ho Cade.

„To je vrchol,“ prohlásil Cusick. „Zatýkám vás, kamaráde.“

Zach si všiml, že Cusick stále ještě drží pistoli.

Cadeův výraz se za celou dobu nezměnil, Zach by však byl rád věděl, jestli mu přísaha, že bude chránit občany Spojených států, zabrání v tom, aby Cusicka prohodil zdí.

Rozhodl se, že to nebude riskovat.

„Prr, prr, Texi, přibrzděte a počkejte chviličku,“ ozval se a zvedl ruce.

Cusick se otočil zpátky k němu s obličejem zrudlým vzteky.

„No tak. Jsme přece všichni na stejný straně, ne?“

Cusick nepatrně přikývl. Jako by za každý pohyb hlavy musel zaplatit.

„Co kdybychom… co kdybychom šli ven a vyříkali si to tam?“

Další milimetrové přikývnutí. Pak Cusick ukázal na Cadea. „On ať ale kouká zmizet.“

Cusick požádal Haganovou, aby se postarala o Reeseho. Pak vyšli z kanceláře.

Zach s Cusickem zamířili na jednu stranu, aby si promluvili. Cusick už naštěstí vrátil pistoli do pouzdra.

Cade se tvářil, jako by ho nic z toho, o čem hodlají mluvit, absolutně nezajímalo.

„Počkám na vás u kontejneru,“ oznámil Zachovi. „Až tady skončíte, přijďte za mnou.“

„Kretén,“ zahučel Cusick tak hlasitě, že to odcházející Cade nemohl neslyšet.

Cade se neotočil a vyšel venkovními dveřmi z budovy.

Jakmile byl pryč, ztlumil Zach hlas a naklonil se ke Cusickovi. Ten se k němu také naklonil, aby slyšel.

„Hele, musím se za partnera omluvit. Někdy to trochu… přehání.“

„Je to zatracenej psychopat.“

„Vím, jak to myslíte,“ přikývl Zach. „Poslyšte, vážně to chcete rozmáznout? Vážně chcete riskovat kariéru kvůli tomuhle odpornýmu případu, na kterej jsme tady narazili?“

Cusick po něm střelil nevrlým pohledem. „Takže bych měl prostě srazit kufry jako hodnej chlapeček, to chcete říct?“

„Kdybych od toho mohl já odejít, udělal bych to,“ ubezpečil ho Zach a myslel to zcela vážně. „Věřte mi.“

Dveře kanceláře se otevřely a Haganová vyšla do haly.

„Jak mu je?“ zeptal se jí Cusick.

„Nic mu není.“ Všimla si jeho výrazu. „No vážně, nic. Nemá na sobě jedinou modřinu. Nevím, co mu ten chlap pověděl, ale… vyděsilo ho to tak, že se strachy podělal. Obávám se, že doslova.“

Cusick se s tím nemohl smířit. „Vůbec se ho nedotknul?“

Haganová zavrtěla hlavou. „Nechce ho zažalovat, nechce s tím dělat vůbec nic. Chce jen vypadnout.“

Cusick s Haganovou si chvíli hleděli do očí a pak se podívali na Zacha.

„Tak co teď?“ zeptal se Cusick.

„Běžte domů,“ vybídl je Zach a snažil se, aby to neznělo příliš nejistě. „My už se o všechno postaráme.“

„Co máme napsat do hlášení?“ chtěl vědět Cusick. Už zase se tvářil podezřívavě.

Na to uměl odpovědět i Zach. „Nic.“

„Nic?“

„Vůbec nic. Celý případ podléhá utajení. Nikdo se o něm nesmí dozvědět ani slovo.“

„My víme, jak nakládat s citlivejma informacema,“ přesvědčoval ho Cusick.

„S tím taky počítáme,“ přikývl Zach. „Když něco, jako je tohle, prosákne na veřejnost, vyvolá to paniku… a hned za týden se dočkáme interpelací v kongresu a oba budeme bez práce. Víte, jak to chodí.“

Oba agenti přikývli. Stejně jako Zach věděli, jak ve Washingtonu funguje princip přehazování horkých brambor. Někdo musí být obětním beránkem a obvykle se jím stane ten, kdo projevil tolik pitomosti, že se podepsal pod nějaký oficiální dokument.

Vyvedli Reeseho z kanceláře, poslali ho do koupelny a pak ho eskortovali ke dveřím. Pořád ještě se mu třásly nohy, dokázal ale odejít po vlastních. Haganová a Cusick si se Zachem potřásli rukou a také odešli. Cusick se jen jedinkrát ohlédl, Haganová ani to ne.

Jen co se ztratili z dohledu, Zach si zhluboka povzdechl a zamířil zpátky ke kontejneru.

Ačkoli se mu vůbec, ale doopravdy vůbec nechtělo.

CADEA ZACH našel v kontejneru kousek od zadních dveří. Byla tam taková tma, že ho skoro neviděl, Cade s tím ovšem žádné problémy neměl.

Zach se usilovně snažil nedotknout se žádné z rozvěšených tělesných částí. Držel se co možná nejblíž stěně kontejneru.

„To se vám podařilo,“ pochválil ho Cade, aniž zvedl oči od toho, co právě dělal. „Dostal jste je odtud pryč a přitom jste v nich nevzbudil příliš velké podezření.“

Zacha chvála překvapila. „To nic nebylo. Jen jsem využil standardní vládní byrokratické mentality.“

„Zvládl jste to výborně,“ opáčil Cade. „Mně se někdy nedaří správně s lidmi vycházet.“

„Ale prosím vás. To snad ani nemůže být pravda,“ podivil se Zach se smrtelně vážným výrazem.

Mlčení.

„Co jste to vlastně udělal s tím řidičem?“ zeptal se Zach.

Další mlčení. „Máte u sebe telefon?“ zeptal se pak Cade.

„Jo,“ potvrdil Zach.

„Je na něm fotoaparát. Vyfotografujte tohle. Z co možná největší blízkosti.“

Zach vytáhl z kapsy telefon a mačkal tlačítka tak dlouho, až se objevila funkce fotoaparátu.

Cade si zatím pozorně prohlížel ramenní kloub paže, která se houpala na jednom z řetězů.

Zach přimhouřil oči a pokoušel se rozeznat, co Cadea tak zaujalo. Pak se Cade pohnul a na paži dopadlo světlo z venkovních reflektorů.

U ramene se na ní matně leskla jakási kovová součástka, nějak zapuštěná do masa a kosti. Působila téměř dojmem, že je sama organického původu. A zdálo se, že na ní jsou různé drážky a otvory.

Zach si uvědomil, kde už podobné hračičky viděl. Na počítačích a kancelářském vybavení. Kovové spojovací díly, používané k propojování různého příslušenství. Konektor A do portu B.

„Co to sakra…?“

„Ty fotografie,“ připomněl mu Cade.

Zach namířil telefon a cvakl. Fotoaparát měl vlastní blesk, který vnitřek kontejneru ozářil jako za dne.

V tom okamžiku si také na paži všiml druhé věci, kterou si Cade prohlížel: tetování.

PRVNÍ VÝSADKOVÝ PRAPOR, hlásal vytetovaný nápis a hned pod ním následovala přezdívka jednotky: RUDÍ ĎÁBLOVÉ 508. PLUKU.

Byla to paže amerického vojáka.

Zach měl náhle pocit, že bude znovu zvracet, v ústech měl ale sucho.

„Kristepane, co to je?“

Cade vyšel z kontejneru. „Pojďte za mnou.“

Zach vylezl, jak to nejrychleji šlo, aniž se dotkl čehokoli zavěšeného na řetězech.

Jen co byl venku, popadl Cade dveře za vyčnívající rukojeti a přibouchl je.

„Zavolejte Griffa. Je to první číslo ve vašem telefonním seznamu. Řekněte mu, že potřebujeme objednat k zubaři.“

„To je vážně úžasné, ale –“

„Udělejte to. Hned.“

Upírův netečný výraz byl pryč. Tvářil se naštvaně.

To Zacha vyděsilo, přestože už zápasil s telefonem a snažil se dovolat.

„Cade. Co to má sakra znamenat?1

Domníval se, že se mu ani tentokrát nedostane odpovědi. Pak Cade promluvil.

Je to pro vás náročný týden, pane Barrowsi,“ prohlásil. „Nejdřív poznáte opravdového upíra. A teď vás čeká setkání s Frankensteinem.“

KAPITOLA OSMÁ

Kromě výrazně zvýšené přenosové schopnosti motorických neuronů se IQsubjektu, zejména z hlediska funkce strategického rozhodování a řešení problémů, pohybuje mezi úrovní výjimečného nadání a geniality (161 až 174 na Stanford-Binetově stupnici). Snímky pořízené metodou magnetické rezonance i počítačové tomografie naznačují, že výkonnost jeho neurálních funkcí se postupem času zvyšuje – neustále stoupá objem komunikace probíhající v celé mozkové kůře, což je umožněno bohatším vrásněním a rýhováním mozkové hmoty, vedoucím k větší propojitelnosti neuronů. Podle některých teorií to subjektu umožňuje „paralelní zpracování dat“, což znamená, že může zvažovat několik aspektů daného problému najednou, a výrazně to snižuje dobu potřebnou k nalezení řešení.

– INSTRUKTÁŽNÍ PŘÍRUČKA: KRYCÍ JMÉNO „OCHOČENÁ NOČNÍ MŮRA“

Na celnici Dylan žádné problémy neměl. Jeho zásilka zůstávala součástí sedmadevadesáti procent nákladních kontejnerů, které při příjezdu do Spojených států nikdo neprohlíží.

Dylan to věděl jen díky tomu, že to věděl Cháled, který mu to donekonečna opakoval, aby ho uklidnil.

Nebylo to nic platné. Dylan si vyzvedl náklad, a když odjížděl, měl celou košili promočenou prýštícím potem. Jen co projel bránou přístavních doků, v záchvatu bezhlavé paniky najel s náklaďákem na dálnici. Každých pět vteřin se díval do zpětného zrcátka a čekal, že se z oblohy snese komando speciálních jednotek a zastřelí ho.

Byl už víc než sto padesát kilometrů od přístavu, když mu konečně došlo, že ho nikdo nehledá. Byl všem naprosto lhostejný.

Cháled by k tomu nejspíš poznamenal, že ho tím Bůh zkouší a připravuje na svaté poslání, které se společně chystají splnit.

Dylan měl těchhle řečí dávno plné zuby. Už teď odvedl na Cháledově vědeckém projektu až příliš mnoho práce. Chtěl dostat zaplaceno. Vždycky ale zbývala ještě jedna věc, už jen poslední úkol.

Zpočátku nešlo o nic příliš náročného. Cháled ho poslal na malý výlet, jen letadlem do Dubaje a zpátky. Během víkendového pobytu v superluxusním hotelu předal Dylan kufřík plný hotových peněz nějakým dalším Arabům. Žádná velká námaha. Když se vrátil, dozvěděl se, že to byly peníze určené vdovám a sirotkům „statečných bojovníků zabitých při odporu proti sionistické okupaci“, Dylan ale nebyl úplný idiot. Bylo mu jasné, co to znamená: z těch peněz se platili sebevražední atentátníci, kteří se opásali výbušninami a vyhodili se do povětří.

Dylan s tím v podstatě neměl problém. Trochu to připomínalo počítačovou hru. Vyber si nějakou postavu, vyšli ji do bitvy, a když zemře, vyber si další. Jednoduché.

Stále víc se mu ale příčilo riskovat vlastní kůži při plnění podřadných úkolů. Cestoval čím dál častěji. Brzy už létal do Dubaje, do Rijádu nebo do Tel Avivu každý druhý týden. Věděl, proč si ho vybrali. Cháled figuroval na příliš mnoha černých listinách. Dylan představoval dokonale anonymní neznámou tvář.

Dokonalou bílou americkou tvář.

Nepřipadalo mu to jako práce pro hrdinu. A pořád nedostával zaplaceno.

Pak, to bylo před měsícem, si ho Cháled zavolal k sobě do bytu. Tam mu dal další letenku.

Dylan na něj vychrlil všechny nashromážděné stížnosti. Z pachu mrtvol už se mu zvedá žaludek a má po krk toho, že ve volném čase dělá Cháledovi poslíčka.

Předal mu ultimátum. Chce s tím vším skončit. Chce svoje peníze. V roli Cháledova poskoka končí.

Cháled ho trpělivě vyslechl. „To je všechno?“ zeptal se pak.

Dylan přikývl.

Cháled ho udeřil.

Dylan náhle ležel rozplácnutý na zádech a krvácel z nosu. Ještě nikdy v životě ho nikdo neudeřil. Ani jako kluka ne.

Cháled stál nad ním. Dylan se chtěl posadit, Cháled mu ale přišlápl krk a přimáčkl ho k podlaze. Dylan se začal dusit. Cháled ho tiskl k zemi stále stejnou silou.

„Ze Zulfikaru můžeš odejít jen jediným způsobem,“ vysvětlil mu. „A to buď do mučednického ráje, nebo do zrádcovského pekla.“

To myslíš vážně? byl by se nejraději zeptal Dylan. Pak už ale toužil jen po tom, aby se mohl znovu nadechnout.

„Tak co chceš? Chceš skončit?“ vyptával se Cháled.

Dylan zavrtěl hlavou. Kdepak Samozřejmě že ne. Je přece týmový hráč.

„Jsi připraven pokračovat v plnění svého poslání?“ zeptal se Cháled.

Dylan přikývl jako loutka.

Cháled zvedl nohu a ústa se mu roztáhla v širokém úsměvu. Objal Dylana jako bratra. A znovu mu podal letenku.

Dylan se rozhodl, že se ještě chvíli bude držet Cháledova plánu. Dokud nevymyslí, jak se z něj vyvázat nějakým způsobem, který by Cháleda tak nenaštval.

Proto odletěl do Los Angeles.

Setkal se tam s nějakým chlapíkem, který měl německé jméno a úžasný účes a který mu vysvětlil, k čemu chtějí všechny ty mrtvoly použít.

Dylanovi to připadalo dost neuvěřitelné, ale Cháled tomu věřil. A na ničem jiném nezáleželo.

Vrátil se do Kuvajtu. Čekaly ho další posílky a další cesty do Spojených států, kde kontroloval, jak Němec pokračuje. Při každé cestě čekal, jestli konečně dostane svoje peníze a bude moci skončit.

A pak mu Cháled sdělil, že jsou připravení. Projekt byl téměř u konce.

Bylo jen třeba, aby Dylan udělal jednu poslední věc. Samozřejmě.

Jeho úkolem bylo vyzvednout nákladní zásilku a přepravit ji na nové místo určení. Nemohli ji na cílovou adresu poslat přímo – to by bylo příliš riskantní.

Ale pak, jen co zásilku předá, slíbil mu Cháled, už svoji odměnu dostane.

Večer před odletem do Spojených států se Dylan v Cháledově bytě setkal s ním i s jeho přáteli. Pili a připíjeli na Dylanovu odvahu – dokonce i všichni ti pravověrní muslimové, kteří nikdy nepili nic jiného než hroznovou šťávu.

Zábava začínala nabírat obrátky, ale těsně před tím, než dorazily prostitutky, vyžádal si Cháled ticho.

„Zřekl ses své vlasti, abys mohl jít správnou cestou,“ obrátil se k Dylanovi. Ostatní přikyvovali. „Musíš dostat nové jméno, které bude symbolem tvého nového života jako válečníka.“

Zdálo se, že se hluboce zamyslel, pak se na Dylana zářivě usmál. „Od nynějška se budeš jmenovat Ajir al-Kelba.“

Cháledovi přátelé se na něj usmívali stejně široce. Dylan cítil, jak se v něm dme vlna hrdosti. „Ajir… Co to znamená?“

„Znamená to ‚velký vůdce‘,“ odpověděl Cháled.

Možná to bylo alkoholem, ale Dylana se na okamžik zmocnilo dojetí. Dokonce i Saudové se svými normálně kamennými tvářemi vypadali, že sotva zadržují pohnutí.

V tom okamžiku dospěl Dylan k závěru, že dělá správnou věc. Svět bylo třeba změnit, v tom měl Cháled pravdu. A jako pomocníka si vybral Dylana.

Všechno bylo náhle jasné: tihle chlapi poznali jeho skutečný potenciál. Měl pocit, že mu poprvé v životě někdo dal jméno odpovídající jeho vnitřní velikosti. Věřili v něj, a proto musel i on věřit v ně.

Dylan se v duchu upínal k tomu okamžiku i ke slibům, které mu Cháled dal.

Pomáhalo mu to zapomenut, jaký náklad veze, když projížděl nocí.

KAPITOLA DEVÁTÁ

Dlouhodobé působení plamene o vysoké teplotě (acetylénová pájecí lampa, jejíž plamen má cca 315 °C) vyvolává stejné poškození, jaké bychom čekali u normálních lidských tkání. Podle stávajících teorií může extrémní žár zapříčinit stejné proteinové „ochuzení“ jako ozáření ultrafialovými paprsky, v praxi to však zatím není ověřeno. Kromě slunečního světla a ohně neexistuje doslova nic, čím by byl subjekt zranitelný. Testy česneku, stříbra a dalších materiálů zmiňovaných ve folklórních pramenech neměly žádné znatelné účinky.

K zabití subjektu by bylo nutno zcela zastavit jeho kardiální funkce – masivním poškozením srdce –, nebo úplně oddělit hlavu od těla. To je možná důvod, proč se v dřívějších kulturách utínaly mrtvým hlavy a vrážely kůly do srdce ve snaze zabránit epidemickému šíření upírů.

– INSTRUKTÁŽNÍ PŘÍRUČKA: KRYCÍ JMÉNO „OCHOČENÁ NOČNÍ MŮRA“

Newyorská veřejná knihovna,

ODDĚLENI HUMANITNÍCH A SPOLEČENSKÝCH VĚD

New York, New York

Tania vešla do knihovny přesně v okamžiku, kdy zazněl zvonek oznamující, že za patnáct minut končí otevírací doba. Vrhla na strážného úsměv tak oslnivý, že bez ohledu na pravidla ještě nechal hezké děvče proklouznout dovnitř.

Promotávala se davy lidí ke genealogické studovně, která byla jedním z nejnavštěvovanějších oddělení celé budovy. Nedělalo jí problém dostat se ke svazkům, do nichž chtěla nahlédnout; lidé jí uhýbali z cesty, aniž si toho sami byli vědomi.

Příslušná sekce obsahovala záznamy sahající až do dob, kdy byly ulice New Yorku plné koňských koblih a čistá voda byla luxusním výstřelkem. Ve studovně ještě sedělo plno rodinných historiků, akademických pracovníků a bezdomovců čekajících do poslední chvíle, než je někdo vyžene, a hodlajících do té doby vyhledat ještě alespoň několik dalších údajů nebo nachytat trochu víc tepla. Tania zmizela v dlouhé uličce lemované řadami starých, v kůži vázaných foliantů – uvedených knih každoročně ubývalo souběžně s tím, jak jejich informace přebíraly a nahrazovaly je počítače. Bylo by ovšem nesnadné s tímto rozhodnutím polemizovat, protože staré městské adresáře, telefonní seznamy a magistrátní záznamy si už skoro nikdo prohlížet nechodil. Byly to četné a dlouhé seznamy jmen dávno zemřelých lidí. Prezenční listiny, při jejichž čtení už se nikdy nikdo nepřihlásí a nikomu to nebude vadit.

Tania tahle jména stejně nehledala. Stojí o čerstvější informace.

Zdánlivě namátkou listovala stránkami starého městského společenského průvodce a zastavila se u každého místa, kde nějaký vandal v knize něco označil propisovací tužkou.

Kroužky a křížky. Náhodně vybraná slova. Našla nejčerstvější inkoust – poznala ho čichem – a začala si v hlavě skládat slova dohromady.

První nově zakroužkované slovo bylo „doktor“. Následovala „komise“.

Tania byla delší dobu mimo město a ztratila přehled o situaci. A přestože příslušníci jejího druhu rozhodně nepatřili ke společenským tvorům, uvědomovali si nutnost udržování komunikačních kanálů. Internetová chatová místnost mnohým z nich pro tyto účely nevyhovovala. Potřebovali něco méně pomíjivého než digitální kód na obrazovce.

Lidé jsou naštěstí směšně sentimentální tvorové a na všem, co mají, pošetile lpí.

Tania dál otáčela stránky a její dokonalou bledou pleť brázdily vrásky soustředění. „Odstranění“

„likvidace“, „hubení škůdců“.

Dříve nebo později bude tato budova i se všemi knihami, které obsahuje, zničena; lidé ji srovnají se zemí, až budou znovu přebudovávat svůj svět. Některé výspy minulosti ale zůstanou. Jako například Stonehenge. Existuje dodnes, ačkoli k předávání zpráv je už nepoužitelné.

Tanie se vůbec nezamlouvalo vyznění, jaké zpráva začínala nabírat. Ani trochu. „Kompenzace“, „větší“, „zneškodnění“, „čas“, „brzo“, „prezident“, „ochočený“.

Pak následovala číselná řada. Nebylo to telefonní číslo, ale šifra, která každého, kdo ji znal a byl si schopen zapamatovat několik šestnácticiferných hesel, dovedla na místo, kde komunikace pokračovala.

Tania už ale viděla dost. Hlasitě knihu zaklapla.

Knihovník na konci uličky po ní střelil nesouhlasným pohledem. Byl to muž, který na první pohled vypadal, jako by se už narodil v tvídovém saku.

Ve skutečnosti měl ve volném čase velkou zálibu v poutech a různých kožených pomůckách, v práci ale se značnou oblibou hrál roli vědátorského suchara. A v obou svých životech lpěl na dodržování pravidel.

„Zavíráme,“ připomněl jí. „Krátí se vám čas.“

Tomu se málem usmála. „Mně ne,“ zavrtěla hlavou. „Někomu ale ano, to je pravda.“

Proč všichni pošuci chodí zrovna sem? povzdechl si v duchu knihovník.

Nasupeně na něj upřela oči, jako by jeho myšlenku slyšela.

Pak prošla kolem něj. Byla nesmírně přitažlivá, knihovníkovi se však v hlavě nevynořila žádná z jeho obvyklých představ, třeba jak ji poutá a následně obšťastňuje. Dokonce se za ní ani nedíval, aby si ji lépe prohlédl. Chtěl se jen ujistit, že opravdu odchází.

Když vyšla ze dveří, podivně se mu ulevilo, jako by jen o vlásek unikl něčemu ošklivému. Možná by si měl promluvit se svým terapeutem o úpravě dávek léků.

KAPITOLA DESÁTÁ

HALDEMAN: Jde o to, že bude těžší udržet to [nesrozumitelné] nebo alespoň pod pokličkou. Jedny noviny můžeme ignorovat a nazvat to vendettou, jestli se ale té historky chytí někdo další –

PREZIDENT: A co Cade?

HALDEMAN: Co je s Cadem?

PREZIDENT: Co kdyby si s těmi dvěma z Postu promluvil? S Woodsonem a s tím druhým, jak že se jmenuje? S Birnbaumem?

HALDEMAN: S Bernsteinem. Nemyslím –

PREZIDENT: To by jim zavřelo hubu.

HALDEMAN: Cade nic nepodnikne proti nevinným občanům

PREZIDENT: Nevinným. [Smích]

HALDEMAN: To patří k věci. K jeho přísaze. Nemůže se jich dotknout.

PREZIDENT: No prosím, a pak že nemám smůlu, [vulgární výraz vynechán] upír se svědomím.

– Částečný přepis takzvané osmnáct a půl minuty dlouhé mezery v nahrávce porady H. R. Haldemana a prezidenta Richarda M. Nixona, 20. června 1972

BÍLÝ DŮM, WASHINGTON, D.C.

Nikdo z těch, kdo nastupují do Oválné pracovny, nečeká, že toho během funkčního období příliš mnoho naspí. Samuela Curtise asistenti budili uprostřed noci minimálně dvakrát nebo třikrát týdně.

Rok po svém zvolení prezidentem už na to byl Curtis zvyklý. Uměl teď vypnout mozek, jako by zhasínal světlo. Nařídit letecký útok a zase usnout. Bez problémů.

Kromě případů, v nichž figuroval Cade.

Když ho Cade naposledy požádal o schůzku, pronášelo jedno malé děvčátko v Nevadě strašlivé věci dávno mrtvým jazykem. O necelý týden později byl Curtis nucen nařídit „sterilizaci“ celého města – všechny obytné domy i ostatní budovy byly vypáleny do základů i se zařízením a s lidmi, kteří byli uvnitř.

Dodnes kvůli tomu občas v noci nemohl spát.

Než Curtis kandidoval na prezidenta, celý svůj dospělý život strávil v politice. Seznámil se s lidskými potřebami, slabostmi a chamtivostí ve všech jejich podobách. Domníval se, že už ho nic nemůže překvapit.

A pak se v den inaugurace sešel se svým předchůdcem, mužem s chováním přestárlého studenta a výrazným sklonem ke zlomyslnosti a záludnosti.

„Musím vám ještě něco předat,“ sdělil mu bývalý prezident. Curtis se osobně domníval, že dvě války na Blízkém východě a ekonomika připomínající nekrytý šek by úplně stačily. Ti dva se nikdy neměli rádi. A měli za sebou ošklivou kampaň, v níž Curtise přirovnávali k Antikristovi. Nejednou.

Nic ale neříkal, když mu jeho předchůdce předával složený list papíru: denní odpalovací kódy amerických jaderných řízených střel. Zdánlivě náhodný soubor čísel, který mohl zničit všechen život na Zemi, kdyby ho vyslovil nahlas jako kouzelné zaklínadlo. Curtis si papír uložil do kapsy saka. Byl by mohl přísahat, že ho tam cítí i poté, co vytáhl ruku ven.

Sledoval, jak bývalý prezident otevírá malý sejf skrytý za portrétem Kennedyho na zdi. V sejfu ležela dřevěná skříňka. Vzal klíč, který měl pověšený na šňůrce kolem krku, a otevřel ji. Ve skříňce byl malý kožený váček, odřený a oblýskaný stářím. Curtisův předchůdce mu ho ukázal a pak mu předal i klíč.

„Dávejte dobrý pozor, abyste jedno ani druhé neztratil,“ poradil mu. Po předání klíče jako by se mu ulevilo víc, než když se zbavil nukleárních kódů.

Důvod té úlevy Curtis pochopil, když se později téhož večera s Cadem setkal osobně.

Prezident si na ten okamžik vzpomněl právě teď, když se podíval na hodiny. Ukazovaly 03.17.

Nukleární válka, to bylo něco, co prezident dokázal pochopit. Bylo to sice něco strašlivého, zapadalo to ale do rámce hrůz, které byl schopen akceptovat. Které byl schopen racionálně vysvětlit.

To, co mu přinášel z temnoty Cade… to nebylo nic, s čím by se dalo smlouvat, nic, o čem by se dalo vyjednávat. Většinou to vůbec nemohl ovlivnit.

A to ho pokaždé děsilo.

Sám jsi o tuhle práci stál, připomněl si prezident. Tak pracuj.

KAŽDÝ PREZIDENT ke Cadeovi přistupoval jinak – a každý o jeho existenci informoval jinou skupinu zasvěcenců. Franklin D. Roosevelt nepovažoval za nutné říct o něm Trumanovi, každému jejich setkání byl ale přítomen ředitel Správy pro podporu zaměstnanosti Harry Hopkins. John F. Kennedy Cadeovi nařídil, aby s ním komunikoval prostřednictvím jeho bratra a několika dalších důvěrných poradců. Lyndon B. Johnson se s ním scházel o samotě, byl ale výjimkou. Čím dál častěji se stávalo, že prezidenta na schůzkách s Cadem doprovázel celý poradní sbor. Curtisova skupina nesla název Speciální bezpečnostní rada.

Scházeli se v prezidentově nouzovém operačním středisku pod východním křídlem Bílého domu. Většina lidí středisko zná pod jménem, jímž se proslavilo ve špionážních filmech a televizních seriálech: Bunkr. To je ale jen pro filmy. V Bílém domě mu každý říká anglickou zkratkou PEOC, nebo také P-OCK.

Po 11. září byl P-OCK dovybaven – zapustili ho do větší hloubky, prostorově rozšířili a instalovali do něj vysokokapacitní komunikační linky.

Jedna věc se však nezměnila: skryté dveře vedoucí do tunelu, který byl v analýze vlivů na životní prostředí Bílého domu označen jako „nepoužívaný rozvod plynu“. Tunel vedl až do relikviáře a Cade ho od roku 1960 používal jako přístupovou cestu do Bílého domu.

O existenci tunelu věděl pouze prezident, jeho styčný důstojník a Cade. Tajné službě vždy připadalo, jako by se Cade a jeho opatrovníci při prezidentově příchodu v Bunkru prostě zjevili. Její příslušníky to dohánělo k šílenství.

Uvnitř to v P-OCKu nevypadalo nijak dramaticky. Hlavním sálem byla docela obyčejná zasedací místnost, jakou byste našli v každém lepším hotelu.

Přesto se Zach, jen co se vynořil z tunelu, s úžasem rozhlížel kolem sebe.

Griff si toho všiml. „Asi byste měl zavřít pusu, než vám do ní začnou lítat mouchy,“ poznamenal a těžce se posadil do jednoho z křesel.

Zach pokrčil rameny a pokusil se tvářit méně vzrušeně. „Ještě jsem tu nikdy nebyl,“ vysvětlil.

Griff místo odpovědi jen zabručel. Zach si pomyslel, že vypadá unaveněji než obvykle. Nejspíš byl zvyklý být už touhle dobou v posteli.

Dvoukřídlé dveře se otevřely a vešel nějaký muž v černém obleku se sluchátkem v uchu. Zamračeně se na všechny tři podíval, mávl však rukou na znamení, že je všechno v pořádku.

Vešel prezident Curtis. Byl to vysoký štíhlý muž a navzdory pozdní hodině byl dokonale oblečený a oholený. Zach věděl, že osobní ochranka dala prezidentovi krycí jméno „Sinatra“, protože bez ohledu na to, co měl skutečně na sobě, a bez ohledu na denní dobu vždy vypadal, jako by měl smokink. To byl jeden z důvodů, proč Zach vždy důsledně chodil v obleku.

Za Curtisem následoval další agent, pak předseda Sboru náčelníků štábu a konečně viceprezident Lester Wyman – drobný a bledý mužík připomínající vzhledem Šmoulu. Wyman už se zlostně mračil. Zacha to nepřekvapilo; Wyman měl vždycky něco, co ho štvalo.

Viceprezident byl vybrán jako ústupek voličům zastávajícím tradiční hodnoty. Zasedal v senátu léta před Samem Curtisem – a většinu té doby brojil proti vulgaritě ve filmech a násilnickým videohrám – a stal se mentorem nového senátora. Pak jeho chráněnec náhle vystřelil vzhůru a stal se nejmocnějším mužem světa.

Přesto Wymana nikdo nebral příliš vážně, dokonce ani když se stal viceprezidentem – zejména proto, že si nikdo neuměl představit amerického prezidenta, který by se jmenoval Les.

Prezident mu však naslouchal. Wyman byl ztělesněním zemitého politika s nevybíravými metodami – usmíval se na masy a v zákulisí pak své přátele i nepřátele rozcupoval na hadry. Sekerníka takového typu potřebuje každý prezident.

Prezident se posadil a všichni ostatní v místnosti si také sedli. Zach pocítil zvláštní vzrušení. Neměl sebemenší ponětí, co se děje – Cade ani Griff se neobtěžovali žádným vysvětlováním –, určitě to ale bylo něco důležitého.

„Dobrá, pánové, tak nás tu máte,“ začal prezident. „Jakou nejnovější noční můru jste nám přinesli?“

Griff vstal a přešel k laptopu s projektorem, umístěnému v čele místnosti. Zach se snažil potlačit úšklebek. Některé věci se nikdy nezmění. Na vládní poradě musí i opatrovatel upíra používat PowerPoint.

Griff spustil laptop a na plátně na zadní stěně se rozzářily Zachovy fotografie.

„ICE tenhle kontejner zadržela dnes večer,“ komentoval snímky Griff. „To, co vidíte, jsou modifikované lidské údy.“

Zastavil se u fotografie vojenského tetování na uříznuté paži.

„Pocházejí z amerických vojáků.“

„Bože na nebi,“ šeptl někdo.

„Co to znamená?“ zeptal se prezident.

Griff zmáčkl jiné tlačítko a na plátně se objevily další mrtvoly. Zach zalapal po dechu.

Byly to záběry z Dachau. Viděl je při výuce dějepisu, to ale byly ty nejméně odpudivé snímky, ty, které byly puštěny do volného oběhu. Nic takhle názorného. Nekonečné řady vyrovnaných mrtvol. Buldozery hrnoucí je do hromadných hrobů, už naplněných po okraj.

Griff pohlédl na Cadea. Cade se napřímil, jako by ho podívaná konečně zaujala.

„Unmenschsoldaten,“ konstatoval.

„Cože?“ zeptal se Curtis.

„Devatenáct set čtyřicet tři. Nacisté v koncentračních táborech pracovali na řadě okultních projektů,“ vysvětloval Cade.

Mluví o tom, jako by tam byl, pomyslel si Zach. A pak si uvědomil, že tam pravděpodobně skutečně byl.

„Odhalili jsme tehdy jistého vědce, který se pokoušel vytvořit něco, čemu říkal Unmenschsoldaten – vojáci sestavení z kusů mrtvol.“

Cade se zadíval přímo na prezidenta. „A teď někdo začal pracovat na stejném projektu. Tyhle končetiny byly modifikované, aby z nich šli sestrojit Unmenschsoldaten.“

Odmlčel se, jako by jim chtěl dát čas, aby jeho informaci vstřebali. Všichni se tvářili zasmušile. Zach naproti tomu vycítil šanci převést diskusi jiným směrem. Uvědomoval si, že riskuje, ale koneckonců bez trochy rizika se nikdo nikam nedostane a neupozorní na sebe…

Zvedl tedy ruku.

Prezident si toho všiml. „Nemusíte čekat, až vám dám slovo, Zachu. Jen mluvte.“

„Vím, že jsem v těchhle věcech úplný nováček,“ začal Zach, „ale… co má být?“

Všichni přítomní se na Zacha zadívali, jako by ho v dětství matka upustila na hlavu. Několikrát.

„Co má být?“ opakoval po něm Griff.

„No… ano,“ přikývl Zach. „Možná se na to prostě dívám trochu nekonvenčním způsobem, ale proč by nás mělo znepokojovat, že někdo vykopává mrtvoly a skládá je zase dohromady? Je to samozřejmě šílenství, to ano, a dokonce svým způsobem impozantní šílenství, ale pořád jsou to jen mrtvoly.“

Cade na něj pohlédl. Zachovi vyschlo v ústech, podařilo se mu však jeho pohled opětovat.

„Lidé jsou schopní přežít autohavárie, pády, dokonce i střelné rány,“ promluvil k němu Cade. „A teď si představte tělo, z kterého byly odstraněné všechny lidské slabosti. Mrtvola necítí bolest. Neví, co je hlad. Nemůže utrpět šok, neví, co je vyčerpání nebo výčitky svědomí.“

„Pořád je to ale jen mrtvola –“ opakoval Zach.

„Pamatují si jedině, jak zabíjet,“ pokračoval Cade. „Střelte je a zabíjejí dál. Popalte je a zabíjejí dál. Nic je nezastaví. Nepotřebují odpočívat. Za jediný den dokáže Unmenschsoldat holýma rukama zavraždit tisíc lidí. Když jich bude tucet, počet mrtvých stoupne čtyřnásobně. V případě celé čety – nebo dokonce praporu – by se množství obětí zvýšilo exponenciálně.“

Bezstarostný úsměšek ze Zachova obličeje zmizel. Cade s ním ale ještě nebyl hotový.

„Už to chápete? Je to zbraň, která dokáže doslova likvidovat města – jednoho obyvatele po druhém.“

Ticho.

„Je to pro vás dostatečně ‚nekonvenční‘, Zachu?“ zeptal se Griff.

Zach sklopil oči ke stolu.

„To by stačilo,“ ozval se prezident.

„Jak vůbec víme, že je těch zrůd víc?“ zabručel Wyman. „Našli jste jen jeden kontejner, nemám pravdu? Nevyhlásil jste náhodou planý poplach, Cade?“

Z Wymanova hlasu čišelo takové pohrdání, že Zachovi málem spadla čelist úžasem. Neví snad Wyman, s kým má tu čest? Musí to vědět, když tady sedí – a přesto s Cadem mluví, jako by to byl jen další z jeho podřízených, ačkoli logickou reakcí by bylo s vřískotem prchat ke dveřím.

Možná právě to je důvod, proč upíři tak dlouho přežívají, napadlo Zacha, a to navzdory všem varováním v legendách a lidových pověstech: nezměrná neschopnost lidí vidět si za špičku nosu, čelit tomu, co mají přímo před sebou.

Wymanovi odpověděl Griff. „Totiž, pane, stejný fakturační kód byl použit i u zásilek, které do Spojených států dorazily už před nějakou dobou. Několik jich přišlo přes Baltimore, jedna přes Long Beach a další dorazila právě minulý týden do Los Angeles. Vypadá to, že ten kontejner, který odhalila ICE, byl skoro poslední.“

„A který má být úplně poslední?“

„Pravděpodobně ten, co právě míří do Los Angeles. Na další kontejnerové lodi. Do přístavu by měl dorazit za dva dny,“ odpověděl Griff.

„To nic nedokazuje,“ odsekl Wyman. „Může to být shoda okolností. Nemusí to nic znamenat.“

Griff na Wymana nevěřícně zíral.

„Myslím, že pan viceprezident chce naznačit, že by rád věděl, jestli máme nějakou představu, kdo za tím stojí,“ vložil se do diskuse prezident. „Nebo se o účelu celé té akce jen dohadujeme?“

„Zatím to nevíme,“ připustil Griff. „Ten kontejner byl odeslaný z Kuwait City. Předpokládáme, že za tím je nějaká odnož nebo spáčská buňka Islámského džihádu.“

„Pořád mi to připadá dost přitažené za vlasy,“ trval na svém Wyman.

„Na tom, kdo ho poslal, nesejde,“ prohlásil Cade. „Na světě je jen jeden člověk, který se skutečně vyzná v tajemstvích potřebných k vytvoření Unmenschsoldaten,“ dodal. „Doktor Johann Konrad. Rád bych ho předvedl k výslechu.“

„Moment,“ vyhrkl Zach. „On ještě žije?“

Prezident pohlédl na Griffa. „Dal jste mu instruktážní příručku?“

„Říkal, že ji letmo prošel,“ odpověděl Griff.

„Máte nějaké přímé důkazy, že v tom má prsty Konrad?“

Cade pokrčil rameny. „Ne.“

„Nemůže to být práce nikoho jiného,“ podotkl Griff.

Prezident pohlédl na složku před sebou. „Podle toho, co se píše tady, to není tak docela pravda, ne? Konradových objevů už využili i jiní lidé, že ano?“ Začal předčítat z jedné stránky. „Evans City, Pensylvánie, 1967. Camden, New Jersey, 1957…“

„Neměli jsme jak dokázat, že v těchhle případech Konrad figuroval, ale podezřívali jsme ho,“ namítl Griff.

„Uzavřeli jsme s ním dohodu,“ připomněl prezident s pohledem stále upřeným do složky. „Úplné omilostnění. Řádné občanství. Nemusí se nám to líbit, ale s ohledem na službu, kterou nám roku 1981 prokázal, jsem povinen ctít rozhodnutí svého předchůdce.“

„To nebyla žádná služba,“ zaprotestoval Griff.

„Možná byste se na to díval jinak, kdyby byl v sázce váš život, agente Griffine,“ usadil ho ostře prezident.

„Pořád je to naše nejlepší stopa,“ nedal se odbýt Griff.

Prezident se na okamžik zamyslel. Wyman využil jeho mlčení a znovu se vmísil do hovoru.

„Mám jednu otázku,“ ozval se. „Proč jsme se o tom nedozvěděli dřív?“

„Sami jsme to zjistili teprve před několika hodinami,“ odpověděl Griff.

„To jsem neměl na mysli,“ štěkl Wyman. „Vojáci, kteří nepotřebují jíst, nepotřebují žádné ochranné pomůcky a nelze je zastavit. Proč takovou technologii nepoužíváme my sami?“

Zach si byl skoro jistý, že Wyman nepostřehl prezidentův popuzený výraz.

„Utajený prezidentův příkaz číslo třicet sedm,“ odpověděl nevzrušeně Cade. „Podepsal ho prezident Eisenhower roku 1958. Výslovně se v něm zakazuje využití jakéhokoli Konradova objevu v kterékoli americké státní instituci.“

Zach konečně poznával něco z toho, o čem Cade mluvil, protože k tomu už se při pročítání instruktážní příručky dostal. Utajované prezidentovy příkazy byly nástrojem, jehož prostřednictvím prezidenti nechávali instrukce svým nástupcům poté, co ti byli seznámeni s nejtajnějšími skutečnostmi včetně Cadeovy existence. S jejich formálním číslováním začal teprve Roosevelt za druhé světové války. Do té doby prezidenti pouze zapisovali různé poznámky do záznamníku s koženými deskami, uloženého v sejfu Oválné pracovny.

Wyman Cadeovo vysvětlení odbyl mávnutím ruky. „To už je dávno,“ odsekl. „Ike nemohl vědět o všech nebezpečích, kterým budeme muset čelit v jedenadvacátém století. Pravděpodobně neměl v úmyslu takhle nám svázat ruce.“

„Právě naopak měl,“ ujistil ho Cade. „Byl jsem u toho.“

Wyman se zamračil ještě víc a obrátil se k prezidentovi.

„To je přesně příklad toho, o čem jsem už několikrát mluvil,“ postěžoval si a hlas mu přeskočil do téměř ublíženého kňourání. „Když vidím, jak všechny ty věci přijdou úplně nazmar, leží ve vitrínách v té jeho tajné skrýši, kde se schovává… To nejsou muzeální exponáty, jsou to zbraně. Měli bychom jich využít.“

Griffovi se z hloubi hrdla vydralo jakési temné zavrčení.

„Chtěl jste něco říct, agente Griffine?“ zeptal se Wyman.

Zach ještě neviděl, aby se Griff takhle tvářil. Viceprezident dosáhl něčeho, co Zach nedokázal ani s veškerým svým popichováním. Podařilo se mu starého agenta naštvat.

„Ano, pane,“ přikývl Griff. „Nepřeskočilo vám, sakra?“

Wyman na něj zůstal civět s otevřenými ústy. Prezident potlačil úsměv.

„Co si to dovolujete, agente Griffine?“ zasyčel Wyman.

„Ještě jsem neskončil,“ opáčil Griff. „Copak vůbec neposloucháte? Ty věci nejsou zbraně. Jsou to jen vábničky, kterými mávají před očima lidem natolik pitomým, že by byli ochotní je použít. Jsou to klíče sloužící k otevření dveří, které musíme za každou cenu udržet zavřené. Tohle není diskuse o politické koncepci. Nemáte vůbec tušení, co všechno jsem viděl, a ujišťuju vás, že byste nechtěl, aby to chodilo po téhle zemi. Pane.“

Wyman zrudl v obličeji. „Už jsme si sem zlo pustili,“ zavrčel s očima upřenýma na Cadea. „Někdo by možná řekl, že jsme si ho pustili až příliš blízko k tělu.“

Griff se zjevně chystal ostře zareagovat, prezident ale zvedl ruku.

„To stačí, agente Griffine,“ zarazil ho.

„Co takhle úder řízenou střelou?“ ozval se předseda sboru náčelníků štábu. „Ať bude mít konvenční nebo nukleární hlavici, nemůžou to ti hajzlové přežít.“

„To skutečně nemůžou,“ potvrdil Griff. „A nikdo jiný v cílové oblasti taky ne.“

Předseda protáhl obličej. „Řečeno jinými slovy, jediná možnost, jak jim zabránit, aby zabili tisíce lidí, je shodit na ně bombu, která zabije tisíce lidí.“

„Možná by se daly vyslat do vzduchu nějaké bezpilotní Predatory,“ navrhl ředitel CIA.

„V domácím vzdušném prostoru?“ štěkl na něj Wyman. „Zbláznil jste se snad?“

„A kdo by měl prst na spoušti?“ chtěl vědět předseda. „CIA nebo ministerstvo obrany?“

Přítomní začali mluvit jeden přes druhého. Cade odešel od stolu. Prezident si toho všiml.

„Nudíme vás, Cade?“

„Ano,“ přisvědčil upír.

Někomu uniklo úsečné šokované zachechtání. „Neuvěřitelné,“ zahučel Wyman.

„Jestli chcete něco dodat, rádi si to poslechneme,“ vyzval ho prezident Curtis.

Cade zvedl oči ke stropu a pak znovu pohlédl na muže u stolu. „Tak dobrá. Jen pár slov. Jestli máme pravdu, objeví se v ulicích některého amerického města mrtví vojáci. Zabijí každého, koho najdou. Vojáci sestrojení z pozůstatků mužů, kteří zemřeli při obraně téhle země. Matky uvidí v televizi tváře svých mrtvých synů na stvůrách provádějících strašlivá zvěrstva. A lidé začnou znovu věřit ve věci z temnot. Pokaždé, když k tomu dojde, získává Druhá strana nová dobytá území. Její hranice se strachem rozšiřují. Živí se naší bolestí. A každá mrtvola válející se na ulici bude pro svět důkazem, že jste neochránil svůj národ.“

To všechny umlčelo. Dokonce i Wymana.

Prezident se zahleděl na fotografii tetování, která dosud byla na plátně.

„Jaké tedy máme možnosti?“

„Musíme je zarazit dřív, než budou aktivovaní,“ odpověděl Cade. „To je naše jediná možnost.“

Zach věděl, že by měl pravděpodobně zůstat zticha. Teď už měl ale také strach. „Možná je na to už pozdě,“ ozval se. „Jak víme, že už je nenastartovali?“

„Protože zatím není nikdo mrtvý,“ opáčil Cade.

PAK UŽ prezidentovi netrvalo dlouho, než dospěl k rozhodnutí. Nařídil Griffinovi, aby zůstal ve Washingtonu a zjistil, odkud zásilka přišla a kdo ji poslal. Cadeovi přikázal, aby si promluvil s Konradem a považoval ho za podezřelého, bez důkazů aby proti němu ale nic nepodnikal.

„Ať se nám to líbí nebo ne,“ vysvětloval, „ten chlap je teď americkým občanem. Rozumíte mi, Cade?“

Cade přikývl.

„Vy se přidáte ke Cadeovi, Zachu,“ rozhodl prezident. „Plavat se nejlíp naučíte na hloubce.“

Zaklapl složku a vyšel z místnosti, v těsném závěsu následován agenty Tajné služby. Wyman vyskočil jako čertík z krabičky a začal si na něco stěžovat hned cestou k výtahu do Bílého domu.

Bez jediného slova ke Griffovi nebo Cadeovi Zach spěšně vyběhl ze dveří za nimi.

CADE S GRIFFEM se dívali, jak odcházejí. Griff si stále ještě vsedě v křesle hlasitě odfoukl a ke Cadeovi v jeho dechu dolétl závan zklamání.

„Ty přece víš, že bychom ho měli sebrat a předvést,“ prohlásil.

„Ne,“ zavrtěl hlavou Cade. „Měl jsem ho tehdy před léty zabít.“

Griff přikývl. „Máme ale svoje rozkazy,“ připomněl.

„Máme svoje rozkazy,“ souhlasil Cade. Zabýval se právě tím, že vymazával pevný disk laptopu; používal k tomu program, který po sobě zanechal jenom prázdný kov. Z porad Speciální bezpečnostní rady se nikdy nepořizovaly žádné zápisy a digitální snímky ze Zachova telefonu se nesměly dostat nikam mimo prostory P-OCKu.

„Co mělo znamenat to kázání Wymanovi?“ otázal se Cade.

„Nemusím mít strach, že bych přišel o penzi.“

Další rozpačité ticho. Cade si pomyslel, že už by měl být vážně zvyklejší na to, že vídá lidi kolem sebe umírat.

Griff kývl směrem ke dveřím. „Řekl bych, že se ten kluk snaží téhle práce zbavit.“

Cade na něj pohlédl se svým téměř neznatelným úsměvem. „Tak to mu držím palce.“

ZACH PREZIDENTA a Wymana dostihl u dveří výtahu. Agenti Tajné služby nepatrně pokročili kupředu. Zachovi na zlomek vteřiny zalichotilo, že ho považují za hrozbu. Upírova společnost posílila jeho pověst drsňáka.

Prezident je drobným gestem zarazil, takže se vrátili na původní místo. Potřásl Zachovi rukou.

„Buďte zdráv, Zachu,“ pozdravil. „Jak se vám líbí nová práce?“

Ty mizero, pomyslel si Zach. Nahlas ale řekl: „Myslím, že jste udělal chybu, pane.“

„Dal jsem vám jasné rozkazy, Zachu. Vy s Cadem půjdete vyslechnout doktora –“

„To jsem neměl na mysli, pane.“ Za normálních okolností by Zach prezidentovi nikdy neskočil do řeči, tentokrát ale musel mluvit rychle. Chvíli sice trvalo, než výtah sjel až dolů do P-OCKu, víc času ale k dispozici neměl. „Myslím, že na tuhle práci nejsem ten pravý.“

„Nesouhlasím,“ zavrtěl hlavou prezident.

„Při vší úctě, pane, mýlíte se. Neuvěřitelně se mýlíte. Na tohle nejsem stavěný. Vy potřebujete někoho od speciálních jednotek nebo od CIA. Proboha“ – Zach ztlumil hlas – „když jsem Cadea poprvé viděl, pomočil jsem se.“

„Ano, on tak na lidi působí,“ připustil prezident.

„Prosím, pane, jestli chcete, abych se omluvil za tu záležitost s vaší dcerou –“

Prezident položil Zachovi paži na ramena a odvedl ho stranou od ostatních. „Zachu – vážně si myslíte, že jste tady kvůli tomu, co jste prováděl s Candace? Vím, že jste chytřejší, než abyste si tohle myslel.“

„Tak proč?“

Prezident mu pohlédl do očí. „Protože jste chytrý. Jste vynalézavý. A jste loajální. To jsou vlastnosti, jaké se dnes těžko hledají.“

Možná se to Zachovi jen zdálo, měl ale dojem, že se prezident ohlédl na Wymana.

„Věřte mi, Zachu,“ pokračoval prezident, „tohle je nejdůležitější post, jaký jsem vám ve své administrativě mohl svěřit. Věřte mi, když vám říkám, že v něm potřebuju mít právě vás.“

Výtah tiše cinkl. Prezident se otočil a nastoupil i s Wymanem a s agenty do kabiny. Pohlédl na Zacha. A pak na něj spiklenecky zamrkal.

Zach jen otupěle sledoval, jak se dveře výtahu zavírají.

KAPITOLA JEDENÁCTÁ

1967 – Incident takzvané „Noci oživlých mrtvol“ v Evans City ve státě Pensylvánie – Nechtěný únik experimentální sloučeniny vyvinuté na bázi prací dr. Johanna Konrada (viz „baron von Frankenstein“) způsobil, že se v tělech nedávno zemřelých obnovily metabolické funkce, tzn. že tato těla „oživla“. Oživlé mrtvoly zaútočily na budovu statku, v níž hledali bezpečný úkryt okolní obyvatelé, kteří nebyli účinkům zmíněné látky vystaveni. Přibližně po osmi hodinách se sloučenina rozložila a mrtví znovu „zemřeli“. Incident nikdo nepřežil.

– INSTRUKTÁŽNÍ PŘÍRUČKA: KRYCÍ JMÉNO „OCHOČENA NOČNÍ MŮRA“

Následujících několik hodin zůstalo v Zachově paměti zahaleno podivnou mlhou – strávil je střídáním horečné aktivity a čekání, obvyklým při přípravě na nějakou cestu. Odjeli autem na Andrewsovu leteckou základnu. Když zaparkovali, vzal si od nich nějaký muž v obleku klíčky a rychle odjel směrem k ranvejím.

Zach neměl ani čas se zeptat, co se vlastně děje. Obloha začínala blednout úsvitem. Musel přidat do kroku, aby stačil Cadeovi, který zamířil do malého hangáru označeného nápisem EVERGREEN AVIATION.

Uvnitř byl hangár téměř prázdný, válelo se tam jen pár náhradních pneumatik a dlouhé hliníkové přepravní pouzdro.

Cade si vlezl do pouzdra a zaklapl za sebou víko, aniž Zachovi řekl jediné slovo.

Zach nevěděl, co má dělat. Čekal.

Všeho toho, co se v uplynulých čtyřiadvaceti hodinách událo, už začínalo být trochu moc. Pokusil se tedy nové informace vstřebat a utřídit tím, že v duchu uspořádal imaginární tiskovou konferenci. V Bílém domě jich několik absolvoval a zjistil, že nic mu nedokáže vytříbit myšlenky tak, jako když odráží útoky mediálních hyen.

D: Pane Barrowsi, říkáte, že jste byl jmenován asistentem upíra? Víte zcela jistě, že netrpíte psychotickým útěkem od reality?

O: No, když ho vidím, vnitřnosti se mi změní v bláto a musím se pevně chytit všeho, co mám po ruce, abych nezačal panicky vřískat. A má v ústech dlouhé tesáky. Takže ano, chystám se doprovázet upíra.

D: Živí se lidskou krví?

O: Tvrdí, že ne.

D: A vy mu věříte?

O: Nemám žádný důvod o jeho slovech pochybovat. Zatím. Ano, Helen?

D: Jaké další nadpřirozené síly vláda Spojených států zaměstnává? Pracují na ministerstvu zahraničí vlkodlaci?

O: To byste se musela zeptat tam. Co já vím, mohou se třeba na finanční správě vyskytovat zombie. Já se mohu vyjadřovat jen k tomu upírovi.

D: V materiálech, které jste rozdal, se píše, že je zranitelný slunečním světlem a ohněm. A co česnek? Nebo stříbro?

O: Nemám ponětí. Zatím jsem mu nekupoval pizzu ani šperky.

[Smích]

D: Tohle nebezpečí zvané Unmenschsoldaten – vypadá to, že by mohla spousta lidí zemřít, pokud něco poděláte.

O: To není otázka.

D: Co je to ta „Druhá strana“, o které se pořád mluví?

O: Obávám se, že to podléhá utajení.

D: Tím chcete říct, že to nevíte.

O: A náš čas právě vypršel.

D: Pane Barrowsi, je tohle doopravdy práce, které jste chtěl zasvětit svůj život?

O: Děkuji vám všem za účast.

Zach se nad tím zamyslel. Byl v pasti, to mu dal prezident zcela jasně najevo. Možná ale existuje nějaká cesta zpět do skutečně mocenského postavení. Když bude odvádět dobrou práci a přizpůsobí se tomuhle šílenství… třeba se dočká povýšení. Nebo přeložení.

Do hangáru vešli dva zaměstnanci údržby v umaštěných pracovních kombinézách. Zvedli přepravní pouzdro a vynesli je ven. Zachovi došlo, že by asi měl jít za nimi.

Naložili pouzdro do džípu a dojeli na ranvej, kde už s nahozenými motory čekalo nákladní letadlo C-130.

V obrovském jícnu letadla spatřil Zach zaparkovaný sedan a kolem něj další muže v kombinézách, kteří ho poutali k podlaze.

Údržbáři vyskočili z džípu, popadli pouzdro a odnesli je na palubu. Zach klusal za nimi.

Pilot – oblečený v uniformě bez insignií a hodnostních označení – čekal u auta. Nákladní prostor byl velký asi jako tělocvična základní školy. Pilot křikl něco, čemu Zach přes řev motorů nerozuměl, otočil se a zamířil k nosu letadla.

Druhý pilot už seděl nahoře v pilotní kabině. Ukázal na volný pár sluchátek. Zach si je nasadil na uši.

„… se můžete posadit tady, nebo dozadu u zavazadel,“ uslyšel a slova se náhle synchronizovala s pohybem mužových rtů.

Pilot začal cvakat různými páčkami. Oba muži procházeli jednotlivé kroky předletové přípravy a Zach ze sluchátek slyšel spoustu slov, která mu nic neříkala. Termíny jako delta, kompenzátor nebo přípust. Vrátil se do nákladního prostoru.

Osádka údržby vzadu rychle vyběhla z letadla; sedan i pouzdro už byly pevně upnuté.

Letadlo sebou škublo a rozjelo se. Zach rychle došel k sedačce poblíž Cadeovy rakve. Měl pocit, že to je místo, kam patří.

Náhle na něj znovu promluvil pilot. „Hele, máte rád Zeppeliny?“

„No… jasně,“ přitakal Zach.

Zapínal si bezpečnostní pás, když se ze sluchátek ozvaly kvílivé tóny kytary Jimmyho Page.

Možná že na ministerstvu zahraničí opravdu pracují vlkodlaci, pomyslel si.

A pak, navzdory hudbě a řevu motorů, usnul.

KAPITOLA DVANÁCTÁ

Fyzická prohlídka exempláře, který se agentu Cadeovi podařilo polapit, ukázala, že Olgoj Chorchoj je ve skutečnosti chapadlo, jediná viditelná část mnohem většího tvora. Stejně jako u mořské hvězdice se však chapadla v případě, že je někdo chytí, mohou oddělit od těla a později z nich vyroste nový kompletní exemplář původního tvora. Jde možná o jediný způsob jeho reprodukce, který je ovšem značně pracný a pomalý. Délka Chorchojova života je souměřitelná s věkem, jehož se dožívají želvy či stromy. Je možné, že tentýž tvor žil už v době, kdy mongolskou poušť pokrývalo moře, a postupem let a staletí se dělil a vytvářel nová těla.

– Poznámky dr. Petersona Sloana, výzkumná skupina Sanction V

Relikviář, Washington, D.C.

Griff náhle pocítil průvan. Papíry na stole před ním nepatrně zašustily.

Jedinou možností, jak k tomu mohlo dojít, bylo, že někdo otevřel tajné dveře, o jejichž existenci ovšem nikdo neměl vědět.

Teoreticky něco takového nebylo možné, hrál už ale tuhle hru příliš dlouho na to, aby marnil čas nevěřícím údivem. Místo toho hmátl pod stůl a pevně uchopil pažbu upravené poloautomatické brokovnice Protecta, zvané Zameták ulic, kterou tam měl přichystanou. Byla to zbraň zkonstruovaná pro rozhánění pouličních nepokojů.

U paty schodiště spatřil kudrnaté vlasy rámující přívětivý a upřímný obličej mladé ženy, která jen sotva překročila dvacítku, skoro ještě dívky.

Tania. Před třiatřiceti lety, když jí bylo jedenadvacet a byla ještě člověkem, Cade slíbil, že ji zachrání. Nepodařilo se mu to.

Griff se toho účastnil. Všechno to viděl. Nevěděl ale, jestli mu to dívka má za zlé.

Pomyslel si, že by ho nejspíš nemělo překvapovat, že ví o tajném vchodu do relikviáře. Někdy, když tu právě nebyl, jí ho Cade zřejmě ukázal.

Pohlédla na něj se svým obvyklým zářivým úsměvem. Upíři by neměli vypadat jako roztomilé rusovlásky, pomyslel si Griff. Bylo to prostě příliš znepokojivé.

„Kde je?“ zeptala se.

„Taky tě rád vidím,“ odpověděl Griff.

Tania se uculila. „Nechme únavných zdvořilostí. Chci vědět, kde je Cade.“

„Pracuje.“

„Kde?“

„To je důvěrná informace.“

„Myslíš, že mu chci ublížit?“

„Nevím, co chceš dělat, Tanio. Jen ti říkám, že tady není.“

„Hrozí mu nebezpečí. Musím s ním mluvit. Musím ho varovat.“

„Můžu mu předat vzkaz.“

Tanie úsměv ztuhl na rtech. „Rozhodl ses, že mi budeš dělat problémy?“

Cvakl pákou závěru brokovnice, jak to jen šlo nejtišeji. I tak to slyšela.

Pohlédla na něj trochu pozorněji. „Ta věc, co držíš mezi nohama, mě nezastaví,“ ujistila ho.

Griff jí věnoval vlastní úsměv. „To neznamená, že nemůžu –“ začal, nebyl ale schopen větu dokončit.

Stála za ním, paží mu mačkala průdušnici a chladnou tvář mu tiskla k uchu.

„Nebudeme se hádat, Griffe. Víš přece, že Cade nemá rád, když se hádáme.“

Zmáčkla ho o něco silněji. Griff nemohl dýchat. Dokud měl ještě dost sil, zavrtěl hlavou.

Tlak ještě trochu zesílil. Před očima mu začaly tančit temné skvrny. A pak, stejně náhle, jako se objevila, zase zmizela.

Griff si dychtivě zaplnil celé plíce vzduchem.

„Jsi paličák,“ ozvala se ze svého předchozího místa na opačné straně místnosti. „Zatracený paličák. Není divu, že tě Cade toleruje.“ Zavětřila. „Je ovšem pravda, že už bys toho tolik neztratil, kdybych ti zlomila vaz.“

Griff ji ostražitě pozoroval. „Všichni se poslední dobou hrozně starají o moje zdraví.“ Natáhl ruku k zásuvce, kde měl schovanou svěcenou vodu – což měl ostatně udělat, jakmile ji spatřil.

Viděla, že pohnul rukou, a teatrálně o krok ustoupila.

„Už jdu. Nemusíš být taková nervóza. Jestli se Cadeovi něco stane, budeš se prostě muset vyrovnat s vlastním svědomím.“

„Cade se o sebe umí postarat.“

„To tedy doufej.“

Otočila se, během vteřiny vyběhla po schodech nahoru a zmizela.

Griff pro všechny případy vytáhl lahvičku se svěcenou vodou ze zásuvky. Příliš se mu nezdálo, že by se Tania tak snadno vzdala něčeho, co chtěla. Uměla být až otravně paličatá, už když byla naživu. A teď, bez omezení smrtelnosti, se z ní stala dvounohá divoká šelma.

Pak Griff sklopil oči a došlo mu, proč tak pokorně vyklidila bojiště.

Ověřoval si právě letový plán nákladního letadla. Měl ho rozložený na stole přímo před sebou. A v něm i cíl Cadeova letu: Los Angeles.

Cade tedy bude mít společnost.

Griff několik vteřin zvažoval, jestli se nemá za Taniou vydat. Nebyla zase tak nepolapitelná, jak si ráda namlouvala, mohl by ji alespoň zdržet. Nebo, pokud by se nechtěl tolik namáhat, by mohl projet její nejnovější falešná jména počítačem pro případ, že by se pokusila dostat do Los Angeles běžným komerčním letem.

Z nějakého důvodu se však rozhodl nechat ji prostě být. Možná o tom rozhodly jeho vlastní problémy, měl ale pocit, že se blíží něco ošklivého. Cade bude možná potřebovat, aby mu někdo kryl záda. Jistě, Tania patřila k silám zla, dávno už nebyla člověkem a její oběti se počítaly na stovky. Griff ovšem musel připustit, že je nesporně mnohem schopnější pomocnicí než Zach.

KAPITOLA TŘINÁCTÁ

Edwardsovu leteckou základnu pravděpodobně nejvíc lidí zná z filmu Správná posádka jako místo, kde Chuck Yeager v letounu X-1 poprvé překonal rychlost zvuku. Nebo ji možná znáte z archivních záběrů přistání prvního amerického raketoplánu.

Skutečným účelem existence základny – alespoň podle konspiračních teoretiků – je však testování přísně tajných letounů, konstruovaných na bázi technologie okopírované z vraků intergalaktických kosmických lodí. Věříte-li jejich tvrzení, pak v porovnám s těmito mimozemskými hybridními vesmírnými plavidly vypadá bombardér typu Stealth jako balzový větroň s vrtulí na gumičku…

– Tajná Amerika: Průvodce po nejbizarnějších skutečnostech Spojených států

Pár hodin před západem slunce přistáli na Edwardsově letecké základně, sto padesát kilometrů od Los Angeles. Zach se s trhnutím probudil, když kola podvozku dosedla na asfalt.

Cade se vynořil z rakve přesně jako upíři ve filmu, a než letadlo přistálo, stál už vedle ní. Jako dosud všechno ostatní i tohle při pohledu na vlastní oči vypadalo mnohem hrůzostrašněji.

Cade nasedl do auta, ještě než se otevřely dveře nákladního prostoru, a zůstal na sedadle spolujezdce po celou dobu, kdy posádka sedan uvolňovala.

Pokud si piloti dalšího cestujícího všimli, nijak to nekomentovali. Zach se posadil za volant.

„Určitě nechcete řídit? Nevím, jestli –“

„Určitě. Marníme čas. Jedeme, práskněte do koní.“

„Práskněte do koní?“ pousmál se Zach.

Cade jako by se zatvářil lehce rozpačitě. „Jedeme, říkal jsem.“

Zach se dál usmíval. „Jak si přejete, pane hrabě.“

Sjel po rampě dolů a projížděl přes ranvej, přičemž se neustále řídil Cadeovými pokyny.

Projeli hlavní bránou Edwardsovy základny, nad níž si Zach všiml nápisu K NEPROZKOUMANÝM VÝŠINÁM, najeli na dálnici číslo 14 a zamířili k jihu.

Uvázli ve večerní dopravní špičce. Dálnice se podobala obřímu parkovišti.

Zach měl pocit, že je potažený vrstvou špíny. Měl hlad, z letadla byl napůl ohluchlý a ze spaní na sedadle nákladního prostoru celý rozbolavělý.

Zavětřil a zacítil nějaký nepříjemný zápach. Napadlo ho, jestli takhle nepáchnou upíři. Pak si svlékl sako a uvědomil si, že se zápach line z něj.

„Poslyšte, ten oblek už začíná být opravdu pěkně uleželý,“ obrátil se ke Cadeovi. „Neměl jsem čas něco si sbalit. Pokud vám to nevadí, zastavíme se v nějakém nákupním středisku, koupíme nějaké oblečení –“

„Ne,“ zarazil ho Cade.

„Cože?“

„Nejste na dovolené, pane Barrowsi. Máme práci.“

„Já ale vážně začínám smrdět, člověče.“

„Ano, já vím.“

Nic dalšího. Zach přemýšlel o informacích, které dosud nashromáždil.

„Co kdybych vám to nařídil?“ zeptal se.

Cade na něj pohlédl. „Zkuste to.“

Tón ani výraz jeho obličeje se absolutně nezměnil, přesto měl Zach z jakéhosi důvodu neomylný pocit, že mu upír vyhrožuje.

„Víte co?“ ozval se za moment. „Vlastně je mi dobře.“

„Fajn,“ přikývl Cade.

Alespoň se zdálo, že se ani Cade necítí pohodlně. Navzdory zabarveným oknům se na sedadle nepokojně ošíval.

To bylo neobvyklé. Za tu krátkou dobu, kterou spolu strávili, si Zach všiml jedné věci: Cade se vůbec nehýbal. Většina lidí se vrtí, podupává, polyká, otáčí hlavu. Jsou v neustálém pohybu.

Cade nebyl. Zůstával naprosto nehybný, dokud nepotřeboval něco udělat. A pak to zásadně dělal plynulými a přesnými pohyby. Jako ručičky hodně drahých hodinek.

Teď se ale vrtěl.

„Jste v pohodě?“

„To bude v pořádku.“

Další dlouhé ticho. Zach to zkusil znovu.

„Sem určitě moc často nejezdíte, co? Myslím do Kalifornie. Tři sta dnů slunce ročně.“

„Myslím, že to je jeden z důvodů, proč se rozhodl přesídlit právě sem.“

Konrad. „Takže vy toho chlapa znáte?“

„To je dlouhá historie.“

Zach čekal. A čekal. Auta popojížděla rychlostí táhnoucího se medu.

„Hele, můžu vám něco říct?“

Cade na něj pohlédl.

„Jste prostě takovej ten chlapáckej mlčenlivej typ, jasně, ženský na to určitě letěj,“ spustil Zach. „A taky vím, že já podle vás nejsem nic víc než zbytečná přítěž. Jsem ale tady. Dělám tuhle práci. Takže co kdybyste se mnou sakra mluvil jako s dospělým, co vy na to?“

Cade zůstal zticha, dokud nepopojeli o další dvě délky auta. Pak se rozpovídal.

„Roku 1693 hledal v Německu alchymista Johann Konrad Dippel elixír života – klíč k nesmrtelnosti. Dokonce i k možnosti opětovného oživení mrtvých. Říkalo se o něm, že vykopává mrtvoly a provádí pokusy na zvířatech. Musíte mít na paměti, že jen pár desetiletí předtím zatkli Galilea, protože tvrdil, že Země obíhá kolem Slunce. Tohle bylo mnohem, mnohem horší. Byl to ale aristokrat – baron – a nikdo se ho nemohl dotknout.“

„Diplomatická imunita.“

„Něco takového. Baron se dožil vysokého věku, zejména na tehdejší dobu. Lidé se domnívali, že objevil elixír. Zcela se uzavřel do izolace a léta ho nikdo neviděl. Pak mu jisté noci roku 1734 jedna z jeho stvůr utekla. Dochovaly se jen útržkovité zprávy, údajně ale zabila tucty lidí, než se ji podařilo skolit. Pak následovala davová scéna, přesně taková, jaká je líčená ve filmech. Vesničané s hořícími pochodněmi zaútočili na hrad a obsadili ho. Jenže baron už byl pryč. Opět není známo mnoho podrobností, ale našli tam v klecích strašlivé věci. Podivná zařízení. Všechno zničili. O nějakých sto let později vesnici i hrad navštívila spisovatelka jménem Mary Shelleyová, která tam byla na dovolené. Hrad byl stále pojmenován podle baronova dědičného titulu – Frankenstein.“

Cade se odmlčel. Zjevně dospěl ke konci příběhu. Zach si ale ještě potřeboval něco ujasnit.

„Moment. Chcete říct, že ten chlap byl předlohou její knihy? Že je to skutečný baron Frankenstein?“

Cade přikývl.

„Chcete říct, že je nesmrtelný?“

Cade se nad tím zamyslel. „Když se to tak vezme, ‚nesmrtelný‘ znamená prostě někdo, kdo ještě nezemřel,“ odpověděl. „Kdybych mu například vyrval páteř z těla a ukázal mu ji, zemřel by jako kdokoli jiný.“

Zach se otřásl. Možná to bylo klimatizací, možná také Cadeovým tónem. „Takže vy dva se znáte osobně?“

„Ano,“ potvrdil Cade. „Až moc dobře.“

KAPITOLA ČTRNÁCTÁ

1970, Provincie Port Harcourt,

Sporné Území Jižní Nigérie zvané Republika Biafra

Cade kráčel vylidněnými ulicemi a agent Griffin se držel za ním. Město leželo za nepřátelskou linií a všichni, kdo měli možnost odejít, z něj prchli. Slyšeli, jak nigerijští vojáci zacházejí se zajatci.

Válka se chýlila ke konci. Věděli to všichni. Nigerijské jednotky projely odtrženou republikou jako nože rozměklým máslem. Nigerijci měli od Sovětů migy a kalašnikovy a od Britů peníze, za které si mohli nakoupit všechno ostatní. Biafefská armáda – nebo spíš to, co z ní zbývalo – vyrážela do pole se třiceti náboji na osobu a puškami s ručním mechanickým nabíjením.

Někteří lidé samozřejmě utéct nemohli. Cade viděl na kost vyzáblé dítě, které se na ně vpadlýma očima dívalo z otevřených domovních dveří.

Už téměř šest měsíců nebyly do Biafry povoleny žádné dodávky potravin ani léčiv. Ostřelována byla dokonce i letadla Červeného kříže. Milionům lidí nezbývalo nic jiného než shánět si drobty jídla v buši.

Nijak příliš úspěšně se jim to nedařilo. Obyvatelstvo Biafry tvořili obchodníci, lékaři, učitelé a právníci. Na to, aby si hráli na Tarzana, nebyli připravení o nich víc než zaměstnanci obchodní komory v americkém Duluthu.

Celá země umírala hlady.

O vteřinu později si dítěte všiml i Griffin.

„Ježíši Kriste,“ zaúpěl.

„O tomhle už jsme mluvili, agente Griffine,“ připomněl mu Cade. Griffin byl styčným důstojníkem mezi ním a prezidentem už skoro devět měsíců; nastoupil přímo od FBI, kde předtím absolvoval dvě různá přidělení u utajovaných armádních operací. Byl to urostlý mladík, který mozek používal stejným způsobem jako svaly: stačí aplikovat dostatečnou sílu a každý problém lze vyřešit. Jedinou skutečnou změnou, k níž se odhodlal od té doby, co funkci převzal, bylo, že si nechal narůst delší vlasy. Huňaté kotlety, které teď nosil, Cadeovi připomínaly poslední období, kdy byly v módě – bylo to těsně před příchodem nového století.

„Pardon, na okamžik jsem zapomněl na váš vytříbený jemnocit,“ zabručel Griffin. „Ten kluk vypadá jako kostlivec.“

„Byl jste přece ve Vietnamu,“ opáčil Cade.

„No a? Tohle je něco jiného,“ odsekl Griffin.

Cade na to nic neřekl.

„Zřejmě se mnou nesouhlasíte.“

„Nic, co lidé dělají, mi nepřipadá příliš odlišné,“ odpověděl Cade.

Pak došli až do středu města mlčky.

Spojené státy v nigerijském konfliktu zachovávaly oficiální neutralitu. Nixon se nijak netoužil zaplést do další zprostředkované války s rudými v době, kdy se stále ještě snažil dostat Ameriku z Vietnamu.

Biafra tedy umírala.

Cade s Griffinem se tam přesto vypravili – jednotka válečného námořnictva je kousek od pobřeží vyzvedla z ponorky a pod rouškou tmy je doprovodila ke břehu.

Donesly se k nim zprávy o tom, že se na obsazeném biaferském území něco děje – něco, v čem neutralitu rozhodně zachovat nemohli.

Tohle město bylo poslední výspou biaferské vlády. Čekala na ně pouze jejich spojka, která seděla za volantem džípu zaparkovaného uprostřed hlavního náměstí.

Došli k muži blíž. Spal. Jen před pár hodinami bylo město terčem několika náletů.

Griffin spícímu muži poklepal na rameno. Spáč otevřel oči. Spatřil jejich obličeje – bílé obličeje – a uklidnil se, pokud to vůbec bylo možné.

„Omlouvám se,“ mumlal a vytíral si vyčerpání z očí. Jako všichni ostatní, s nimiž se dosud setkali, mluvil nádhernou angličtinou.

V Biafře byla angličtina oficiálním jazykem. Cade chvíli přemýšlel o tom, jestli si ji místní obyvatelé vybrali proto, že tím chtěli získat sympatie Ameriky. Pokud ano, nevyšlo jim to.

Muž se posadil zpříma a natáhl ke Cadeovi ruku. „Jmenuju se Joseph –“

Náhle se zarazil a stáhl ruku zpátky, jako by se opařil.

Cade mu to viděl na očích. Joseph ho odhalil. Nějak poznal, co je Cade zač.

Cadeovi to bylo jedno. „Kde je?“ zeptal se.

Joseph jen zavrtěl hlavou a vystoupil z džípu. Pomalu ustupoval a nespouštěl z Cadea oči.

Griffin se pokusil strhnout jeho pozornost na sebe. „Já jsem Griff, Josephe. Přijeli jsme vám pomoct.“

Joseph znovu zavrtěl hlavou. „Ne.“ Otočil se a rychlým krokem odcházel.

Griffin si povzdechl. „Přiveďte ho zpátky,“ nařídil.

Cade se téměř neznatelně pohnul. Joseph byl tři metry od něj – pro upíra to byl pouhý krůček. Náhle stál před biaferským mužem, který se zastavil a svěsil ramena.

„Chcete mě zabít?“ zeptal se.

„Proto tady nejsme,“ odpověděl Cade.

„Sám jste nás sem přece zavolal, Josephe,“ připomněl mu Griffin a také došel až k němu. „Víte, co se tam venku děje. Klidně dovolíte, aby to pokračovalo?“

Joseph ho zpražil zlostným pohledem. „Vy jste klidně dovolili, aby se tohle stalo mé zemi,“ zahučel. „Tohle všechno jste umožnili vy.“

„My dva ne,“ namítl Griffin.

Josephova ramena poklesla ještě níž. Na okamžik se zdálo, že jim před očima vestoje znovu usne. „Ne,“ hlesl pak. „To samozřejmě ne.“

Vrátil se k džípu, aniž ho k tomu Cade nebo Griffin museli nutit. Když startoval, tvářil se odevzdaně.

„Nastupte si,“ vyzval je. „Odvezu vás tam.“

Cade si sedl dozadu a Griffin se posadil k Josephovi.

„Jak jste poznal, co je Cade zač?“ zeptal se Griffin.

„Jsme tady blíž pravdě.“

Cade chápal, jak to myslí, Griffin mu ale nerozuměl. „Jste snad nějaký šaman?“ zeptal se.

Joseph se na něj unaveně usmál. „Vystudoval jsem ekonomii,“ odpověděl. „Byl jsem náměstkem ministra financí.“

Jeli hodinu a na všechny strany se kolem nich táhl otevřený terén. Džíp šlapal jako hodinky. Jídlo sice v Biafře nebylo, zato benzinu bylo dost. Pod zemí se skrývaly obrovské zásoby ropy a rafinerie se po celou dobu války nezastavily.

Griffin se podíval na hodinky. Za šest hodin mělo svítat.

Joseph si jeho pohledu všiml a správně si ho vyložil. „Už jsme skoro tam,“ řekl. „Bohužel to k nejnovějšímu zvěrstvu nikdy nemáme moc daleko.“

Stočil volant džípu doleva a zastavil. Náhle se dívali na dlouhý příkop.

Mrtvoly. Desítky a stovky mrtvol. Muži, ženy i děti. Cadeův pohled utkvěl na páru maličkých dětských nohou, vyčnívajících zpod ženského trupu. Možná se kojence snažila chránit vlastním tělem, možná tak prostě padla k zemi.

Vyskočil z džípu a začal si mrtvá těla prohlížet zblízka.

Netrvalo dlouho a našel, co hledal.

Zvedl důkaz do výše, aby ho viděl i Griffin: jedno z mrtvých těl s úhledně a chirurgicky přesně oddělenými končetinami.

„Je to on,“ konstatoval. Pak pohlédl na Josepha.

„Zbudovali si tábor,“ sdělil Joseph. „Pár kilometrů odtud. Měl by tam ještě být.“

„Kolik má mužů?“ chtěl vědět Griffin.

Joseph se zatvářil pobaveně. Konečně se našlo něco, co mu připadalo směšné.

„Nebudou čekat, že na ně někdo zaútočí. Chápete? Už přece mají vyhráno.“

Nechali džíp stát půl druhého kilometru od tábora a dál pokračovali pěšky. Úzkostlivě dbali na to, aby nenadělali žádný hluk.

Joseph měl ale pravdu, nigerijské jednotky oslavovaly. Vojáci byli shromáždění v kruhu kolem táborového ohně a střed tábora ozařovalo pronikavé světlo elektrických lamp. V pozadí pobafával dieselgenerátorový agregát a přehlušoval většinu jejich smíchu.

Griffin s Cadem sledovali, jak Nigerijci mezi sebou nechávají kolovat láhev.

Skupina vojáků stála u velkého kovového přívěsu ruské výroby, který sloužil jako mobilní polní velitelství. Dveře se otevřely a objevil se v nich jakýsi bledý chlapík s úhledně učesanými bílými vlasy. Otřel si ruce do ručníku potřísněného tmavou krví.

Cade v něm poznal muže, jehož naposledy viděl před pětadvaceti lety v uniformě SS. Nezestárl od té doby ani o jediný den.

Konrad.

Griffin vytáhl z kapsy pistoli a zkontroloval zásobník. „Pamatujte,“ připomněl Cadeovi, „že ho potřebujeme živého.“

„Cože?“ sykl Joseph.

„Máme svoje rozkazy,“ otočil se k němu Griffin a omluvně pokrčil rameny.

„Po tom všem, co tady napáchal, ho –“

„Ticho!“ napomenul je Cade a oba zmlkli.

Ze dveří za Konradem vyšli dva muži v sovětských polních uniformách. Vojenští poradci. Nebo spíš tělesní strážci. Konrad byl cenným aktivem.

Na rozdíl od nigerijských vojáků nebyli ti dva opilí. Vypadali ostražitě a kompetentně.

„Nepřivedl jsem vás sem proto, abych ho nechal uniknout trestu,“ šeptl Joseph Griffinovi.

V Griffinově hlase vibrovalo poslední vlákno trpělivosti, které každým okamžikem hrozilo prasknutím. „Poslyšte, je mi líto, že si s vaší zemí všichni takhle vytřeli zadek, ano? My tady ale máme svoji práci. A tou je přivézt Konrada zpátky živého, i kdyby to znamenalo –“

„Agente Griffine. Podívejte se.“

Cadeovi chvíli trvalo, než si toho všiml. Oheň nebyl jeho přítelem a Cade se mu podvědomě vyhýbal.

Když na něj ale ukázal prstem, spatřili to, co viděl, i Griffin s Josephem.

V ohni se nepálilo dřevo. Pálily se v něm staré pneumatiky.

A těla přinejmenším tří lidí.

Z buše se vynořil jeden z nigerijských vojáků a táhl za sebou další vyzáblou mrtvolu. Vypadala čerstvě. Přihodil ji do ohně. V záři plamenů nebyl ani Cade se svým dokonalým nočním viděním schopen rozeznat, jestli to byla žena nebo dítě.

Voják popadl kovový kanystr, který stál nedaleko přívěsu, a přilil do ohně ještě trochu benzinu. Za doprovodného jásotu ostatních vojáků se do vzduchu zvedlo obrovské klubko mastného kouře.

V Biafře sice nebylo jídlo, benzinu ale bylo pořád dost.

„Cade…“ šeptl Griffin. Cade si uvědomil, že se mu z hrdla dere tiché vrčení.

Kůže mrtvých už téměř všechna shořela. Kosti byly spálené dočerna.

„Cade… naším prioritním cílem je Konrad,“ zdůrazňoval Griffin téměř prosebným tónem. „Vím, že to smrdí, ať se na to díváte, jak chcete, ale mohl by právě teď dokončovat svoji zbraň. Má všechno potřebné. Posloucháte mě, Cade? Cade…“

Griffin říkal ještě něco jiného, Cade ale předstíral, že ho neslyší. Byl už pryč.

Nehybný horký vzduch se před ním rozestoupil. Zajel do mužů v táboře jako kosa do obilí.

Konrad byl jediný, kdo se pohnul, vběhl zpátky do přívěsu a zamkl za sebou dveře. Rusové byli příliš otřesení. Nigerijci neměli čas.

V buši u tábora zaslechl Griffin Josephovo zašeptání: „Bože můj.“

Pak bylo po všem.

Cade se otočil k Rusům, kteří na něj stále vyděšeně zírali. Jeden z nich zvedl pistoli, ruka se mu ale divoce třásla.

„Zatraceně, Cade, už dost!“ zařval Griffin. Vyběhl z křoví a namáhavě lapal po dechu. V ruce držel pětačtyřicítku a mířil na Rusy.

Cade postoupil o krok vpřed.

„To je rozkaz, Cade,“ vyhrkl Griffin, ačkoli se mu třásl hlas i pistole. „Poradců se nesmíme dotknout. Další incident se Sověty je to poslední, co potřebujeme.“

Cade se k němu otočil. „Tak poslední? Vážně?“

Nečekal na odpověď, zamířil k přívěsu a vytrhl kovové dveře z pantů.

Uvnitř to vypadalo jako ve vojenském polním lazaretu, ovšem v takovém, který se věnuje pravému opaku zachraňování životů. Po ocelovém vozíku stékala krev prýštící z několika různorodých kusů lidského masa.

V jednom koutě stál nějaký velký a složitý přístroj chráněný před prachem dlouhými plastovými chirurgickými trubicemi vycházejícími z různých nádrží a čerpadel.

Trubice vedly k řadě židlí vyrovnaných podél protější stěny přívěsu. Na židlích seděli mladí muži – vlastně ještě chlapci. Pochytaní utečenci, kteří prchali před válkou.

Všichni byli mrtví. Vysušení. Jako by z nich ze všech něco vysálo kriticky důležitou životní sílu.

Ať to ale bylo cokoli, nedokázalo to zažehnout jiskru života v obludě, stále ještě ležící na stole.

Konrad klidně stál u svého nezdařeného výtvoru s rukama zvednutýma nad hlavu.

„Předpokládám, že jste si přišli pro mě,“ utrousil.

Za Cadem vešel dovnitř i Griffin. Rozhlédl se kolem sebe.

Konrad s očima upřenýma na mrtvoly pokrčil rameny. „Další neúspěch. Myslel jsem, že jsou dostatečně zdraví,“ postěžoval si, „jenže hladovění má své stinné stránky.“

„Jste hnusná zrůda,“ zavrčel Griffin.

„Ale ale, nesuďte mě tak přísně,“ ohradil se Konrad. „Koneckonců, čím se vlastně liším tady od vašeho ochočeného pejsánka?“

Cade měl tisíc chutí udělat přesně to, co mu rozkazy nedovolovaly. „Vám,“ ucedil, „se nepodobám ani trochu.“

„Vážně ne?“ ušklíbl se posměšně Konrad a kývl Cadeovi a Griffinovi přes rameno na scénu kolem ohně. Všude se povalovaly mrtvoly. Roztrhaná těla podobná prasklým měchům krve. Zrcadlový obraz jatek v přívěsu, kde se těla válela jako splasklé balony.

„To byste těžko dokazoval,“ uchechtl se Konrad.

Griffin si od opasku odepjal želízka a připoutal Konrada ke Cadeovu zápěstí. „Neprovokujte,“ poradil mu. „Vždycky bychom se mohli postarat, aby to vypadalo jako nehoda.“

Rusové dokázali jen přihlížet, jak Konrada vytahují z přívěsu. „Do svidanija, soudruzi,“ rozloučil se s nimi Griffin.

Joseph je všechny odvezl celou cestu zpátky až na pobřeží. Dojeli s dostatečnou časovou rezervou před dohodnutým setkáním s námořním oddílem.

Zatímco Griffin mluvil s posádkou, přistoupil Joseph ke Cadeovi.

„Co jste se to tam vlastně snažil dokázat?“

Měl na mysli Cadeovo počínání v táboře. „Myslel jsem, že byste ty muže rád viděl mrtvé,“ opáčil Cade.

„Ano, to jistě. Nezapomínejte ale, že tohle není vaše země ani vaše válka.“

„Neudělal jsem to pro vás.“

„Jistě,“ souhlasil Joseph. „To byste vy opravdu neudělal, že?“ Ukázal na Konrada, kterého námořníci v poutech nakládali do člunu. „Co s ním bude?“

„Nevím,“ odpověděl Cade. Neměl důvod lhát.

„Měl byste to zjistit. Protože teď jste za něj zodpovědný vy.“

To Cadea zaskočilo. „Jak to myslíte?“

„Ten kluk“ – myslel tím Griffina, který mohl být maximálně o deset let mladší než on – „nechápe, co jste tady dnes v noci udělal. Trpí stejnou nemocí jako všichni Američané. Myslí si, že svět lze donutit k poslušnosti, máte-li k tomu dost velký klacek. Věří v menší zlo v zájmu většího dobra. Domnívá se, že netvory lze zkrotit.“

S tím Cade nemohl nesouhlasit.

„Vy ale víte, že to není pravda. Víte, co se stane, jestli Konrad někdy dostane další příležitost.“

„Proč bych to měl vědět?“

Joseph na něj pohlédl se stejným smutným úsměvem jako předtím. „Protože znáte sám sebe.“

V tom okamžiku na Cadea zavolal Griffin. Ponorka čekala. Cade se bez dalšího slova od Josepha odvrátil a připojil se k ostatním v člunu.

Ještě pádlovali zpět k ponorce, když začal další nálet.

Cade se díval za Josephem, který seděl na pláži, zatímco vzdálené výbuchy rozbíjely na padrť poslední zbytky jeho země.

KAPITOLA PATNÁCTÁ

Tělo subjektu neprodukuje únavové jedy a krev zpracovává mnohem efektivněji než lidský zažívací trakt. Doslova všechna metabolická energie z krve, která je potravou subjektu, je k dispozici k okamžitému využití, nebo ji lze bez přeměny či energetické ztráty uložit v hlubokých kapilárních řečištích v hrudi a břiše subjektu. Subjekt se „unaví“ teprve po několika dnech nepřetržité námahy a k obnově sil mu stačí, aby se nakrmil.

– INSTRUKTÁŽNÍ PŘÍRUČKA: KRYCÍ JMÉNO „OCHOČENA NOČNÍ MŮRA“

Las Vegas, Nevada

Dylan se probudil na přehozu nerozestlané hotelové postele. Podle toho, co slyšel, by si člověk po pořádném opileckém flámu neměl nic pamatovat. Nebylo to tak.

Pravda, celý pokoj se s ním točil, ale pamatoval si všechno. Zastavil se v hotelu. Jen aby si odpočinul, říkal si. Teď už to přece nesměl podělat. Cháled ho každých několik hodin kontroloval.

Jenže se nudil. V televizi ho nic nezaujalo. Šel se tedy projít. Ne na Strip, to by bylo příliš velké pokušení. V minulosti často s oblibou absolvoval pětihodinovou jízdu do Vegas, posadil se k hráčským stolům, utratil téměř až neslušnou částku a večer zakončil popíjením v barech.

Proti hotelovému parkovišti ale narazil na omšelý malý striptýzový bar. Rozhodl se, že si tam jen zajde pro krabičku cigaret.

Když ovšem na pódiu spatřil nahé ženy, svíjející se v rytmu a obtáčející se kolem kovové tyče, uvědomil si, jak mu v Kuvajtu scházely holé bradavky a zadečky. Jen samé burky, které všechno zakrývaly. Skoro už zapomněl, jak vypadají nahá děvčata.

Posadil se a objednal si pivo. Servírka se k němu naklonila, zavrtěla mu před očima poprsím a zeptala se, jestli si chce u baru otevřít účet. Bez přemýšlení jí podal platební kartu, kterou dostal od Cháleda.

Skončilo to tak, že si dal další pivo. A ještě další. Děvčata se do něj zamilovala. Sedala si mu na klín, tlačila se kolem něj a celým tělem se o něj otírala. Podepisoval jeden účet za druhým. Spoustu účtů.

Mnohem později se vrávoravě vrátil do hotelu s košilí vytaženou přes potřísněné kalhoty.

Obličej měl ještě ztuhlý z neustálých úsměvů.

Našel v sobě sílu, aby se převalil na bok, a poděkoval bohu, že tu není Cháled a nevidí ho. Bylo to poprvé po mnoha měsících, co se alespoň trochu pobavil.

Konečně se mu podařilo spustit nohy na podlahu a rozhlédnout se po hotelovém pokoji. Zamířil na velké asfaltové parkoviště za hotelem, na němž nechal stát kamion. Stejným směrem se nacházel i striptýzový bar, což ho přimělo k dalšímu úsměvu. Zazvonil mu telefon. Podíval se na číslo volajícího. Cháled. To mu ještě scházelo.

Ohlásil se, protože mu bylo jasné, že kdyby to neudělal, jen by si nadělal problémy.

Cháled na něj ječel nejprve arabsky a pak i anglicky. Dylan ho ještě nikdy neslyšel takhle zuřit. Chtěl vědět, jak je možné, že přečerpal limit platební karty, kterou mu opatřili na falešné jméno.

„Měl jsem nějaký výdaje,“ odpověděl Dylan, když se Cháled odmlčel, aby se nadechl.

„Co je ‚bar Wild J’s‘?“ vyštěkl Cháled. „Zapomněl jsi, že si můžu všechny tvoje účty prohlédnout na internetu?“ Než stačil Dylan odpovědět, Cháled už zase zpochybňoval jeho inteligenci, předky, loajalitu…

Dylan ho přestal poslouchat. Ať se jde Cháled vycpat. Takový škrobený a pokrytecký panic. Proč tady není on a neoddře to? Zatím je to Dylan, kdo na sebe bere všechna rizika. Ať dá pro změnu hlavu na špalek Cháled a pak uvidí –

Dylan se zastavil, jako by narazil do zdi. Cháledův hlas v uších mu náhle připadal nesmírně vzdálený.

„Budu ti muset zavolat za chvíli,“ vyhrkl a zaklapl telefon.

Jeho kamion zmizel.

DYLANOVI TRVALO HODINU, kterou strávil v recepci rozhovorem – vedeným pomalu a hlasitě vyslovovanými větami – s jakýmsi hotelovým úředníkem, který celou dobu převaloval v ústech žvýkačku, než vůbec zjistil, co se stalo.

Znovu a znovu proklínal svoji smůlu. Jak měl vědět, že parkoviště, kde zůstal stát, není určené pro nákladní vozy? Musel vynaložit obrovské úsilí, aby zůstal zticha a potlačil nutkání křičet na každého připitomělého hotelového zaměstnance. Nesměl k sobě přitahovat další pozornost.

Nebylo to snadné. Úředníkovi trvalo dalších čtyřicet minut, než našel někoho, kdo věděl, kam se kamion poděl. Byl na městském odtahovém parkovišti, přes půl města od hotelu. V telefonním seznamu si našel číslo a konečně – poté, co se spojení dvakrát přerušilo – se dovolal na menu hlasové schránky, kde se dozvěděl, co musí udělat. Osobně se dostavit s dokladem potvrzujícím vlastnictví vozidla a šesti sty padesáti dolary. V hotovosti.

Hlas ze záznamu monotónně pokračoval: „Úřední hodiny jsou pondělí až pátek od devíti třiceti do sedmnácti třiceti…“

Dylan cítil, jak se mu znovu svírá žaludek. Jen pro jistotu pohlédl na hodinky.

Ukazovaly 17.34. Ztvrdne tady do rána. Přinejmenším.

Telefon v kapse mu vytrvale vyzváněl. Nevšímal si ho.

KAPITOLA ŠESTNÁCTÁ

V důsledku toho má subjekt v noci, když je do sytosti nakrmený, sílu dvaceti mužů (tlak v lehu = 1800 kg), v běhu vyvine rychlost až 120 km/h a z nehybného stoje vyskočí do výše cca 7 metrů. Pokud se před nedávnem nasytil, nepotřebuje subjekt dýchat. Kyslík, který načerpá s krví, jíž se živí, si dokáže v těle ukládat k pozdějšímu použití. Při jednom testu vydržel subjekt více než hodinu ponořený pod vodou.

– INSTRUKTÁŽNÍ PŘÍRUČKA: KRYCÍ JMÉNO „OCHOČENA NOČNÍ MŮRA“

Budova, v níž doktor pracoval, vypadala jako obrovské muzeum art deco. Cade se Zachem prošli skleněnými dveřmi, které se otevíraly mezi obrovitýma nohama idealizované bezpohlavní lidské postavy tvořící součást jejího průčelí. Vkusnými cínovými písmeny nad ní stálo. KLINIKA PROMÉTHEUS – MUDr. JOHANN KONRAD.

Vstupní hala byla prázdná až na zářivě naleštěnou desku recepčního pultu a sošnou blondýnu za ní. Když k ní docházeli, usmála se.

„Co pro vás mohu udělat?“ zeptala se.

„Potřebujeme si promluvit s doktorem Konradem.“

Když slyšela Cadeův tón, její úsměv se vytratil.

„Budu se muset podívat, jestli je tady, pane…?“ Pohlédla na něj s nevyslovenou otázkou.

Cade rozevřel náprsní tašku s průkazem ministerstva vnitřní bezpečnosti.

Jen letmo na něj pohlédla a podala mu tašku zpátky.

„Omlouvám se,“ zavrtěla hlavou. „Takovéhle doklady mohou být falešné. Nemůžeme do budovy pustit každého, kdo přijde. Chápejte, dělají nám problémy paparazzi.“

Cade se naklonil blíž k ní. Byl to jen nepatrný pohyb, recepční na něj ale zareagovala tím, že odjela i s křeslem dozadu a vykulila oči.

Zach usoudil, že je načase zahrát si na hodného policajta. „Říkali jsme si, že pro něj pravděpodobně bude pohodlnější, když si s ním promluvíme v tuhle dobu,“ ozval se. „Po pracovní době, že ano.“

Nezabralo to. „Má bohužel zcela plný program,“ odpověděla recepční.

Zach se rozhlédl po prázdné vstupní hale. „Myslíte právě teď?“

Přikývla. „Pacientům doktora Konrada vyhovuje jistá flexibilita jeho pracovní doby. Mnoho lidí se stále ještě na estetická vylepšení dívá hodně kriticky.“

„Myslíte plastickou chirurgii?“

Trochu se uvolnila. „Jak pan doktor vždycky říká, neprovádíme chirurgické zákroky na plastech. Umožňujeme lidem, aby dosáhli svého plného potenciálu.“

Zach vykouzlil své nejlepší okouzlující zazubení. „No, na vás pan doktor zjevně odvedl skvělou práci.“

Oči se jí zúžily. „Já jsem jeho klientkou nikdy nebyla.“

„Ach tak.“ Zach nevěděl, co k tomu dodat.

„Oběma vám děkuji, že jste se tu stavili,“ prohlásila. „Pokud si budete chtít zavolat a dohodnout si schůzku –“

„Tak dost,“ přerušil ji Cade. „Zavolejte ho sem. Teď hned.“

Znovu sotva zvýšil hlas, recepční ale s křeslem poodjela ještě dál od něj. „Okamžik, prosím,“ požádala a spěšně zmizela ve dveřích za svým stolem.

„Paráda,“ ocenil Cadea Zach, zatímco stáli a čekali. „Nemohl jste ji zhypnotizovat nebo něco?“

„Tak to nefunguje.“

„Myslel jsem, že všichni upíři na ženské zabírají jako sexuální idoly.“

Cade na něj pohlédl. „Jak jste na to přišel?“

„No… hlavně z nočních televizních filmů…“

„Lidé jsou pro nás potrava. Vy byste snad chtěl mít sex s krávou?“

„Touché. Tak co teď budeme dělat?“

„Počkáme.“

Dveře se opět otevřely. Recepční se vrátila v doprovodu obrovitého chlapíka, který na sobě měl tričko a tmavý oblek. Ochranka.

„Prokazovali se nějakými falešnými legitimacemi,“ prohlásila recepční a ukázala na Cadea a na Zacha. „Vyhoďte je odtud.“

Obrovitý muž prošel kolem recepčního pultu. Zach mu uhnul z cesty. Cade ne.

Shlédl ze své výše na Cadea. Byl skoro o hlavu větší a stavěný jako dveře bankovního trezoru.

Cade pohlédl na hromotlukovy ruce. Zdeformované klouby. Vrstvy zjizvené tkáně. Tlusté tupé prsty s prostředníkem na jedné ruce nehybným a necitlivým následkem příliš mnoha nehezkých zlomenin.

Byl to bývalý boxer. Rváč. Začínal už se krčit do zápasnického postavení, připravený zvednout pěsti a nastoupit třeba na deset kol.

Pro Cadea nepředstavoval žádnou hrozbu.

„Tak snad abys šel, mrňousi,“ zavrčel a položil upírovi ruku na rameno, aby ho vyvedl ze dveří.

Zach právě mrkl, takže to propásl.

Cade natáhl ruku a lehce jí škubl; rváč se náhle válel na podlaze a ječel bolestí se zkrouceným a vykloubeným ramenem.

Cade se znovu podíval na recepční. „Doktora Konrada, prosím.“

Zach se otočil a viděl, že se hromotluk se vztekle zkřiveným obličejem zvedl na jedno koleno.

„Zůstaňte, kde jste,“ přikázal mu Cade, aniž na něj pohlédl.

Muž sáhl do kapsy saka a něco v ní chytil. Cade se na něj stále nedíval a Zach pochopil, co –

Právě se chystal zařvat „pistole“, když se Cade pohnul. Tentokrát to Zach viděl.

Stačilo nedbalé mávnutí rukou, ještě než zbraň vyklouzla z pouzdra.

Rachot tabulového skla, které se roztříštilo, když jím hromotluk prolétl.

Recepční zaječela, už ale bylo příliš pozdě. Cade zůstal klidně stát. Hromotluk ležel na chodníku před budovou a nehýbal se. Dívčino zakvílení téměř komicky ve zlomku vteřiny skončilo. Bylo slyšet jen cinkání střepů, které se sypaly z rámu.

Recepční se schoulila u dveří.

„Zavolám policii.“ Bylo to skoro zavřeštění.

„Takovou instrukci asi ale od šéfa nemáte, že ne?“ opáčil Cade.

Podívala se na něj a Zach si všiml paniky v jejích očích. Sám se cítil dost podobně. Dívka byla na krajíčku blekotavého pláče.

Vnitřní telefon na jejím stole se s pípnutím probudil k životu. Z malého reproduktoru se ozval čísi hlas – hluboký, kultivovaný a se sotva znatelným přízvukem.

„Myslím, že už to stačilo,“ prohlásil. „Prosím, uveďte hosty do mé kanceláře, Lauro.“

Cade se rozhlédl kolem dokola a pak zvedl oči vzhůru. Zach spatřil, na co se dívá: na kameru instalovanou v rohu pod stropem.

„Ahoj, Konrade,“ pozdravil Cade.

„Dobrý večer, Cade,“ odpověděl hlas z telefonu. „Mohl jste napřed zavolat.“

STRÁŽNÉHO NECHALI LEŽET na chodníku. Recepční je zavedla do zadních prostor kliniky a celou cestu se nervózně ohlížela přes rameno.

Prošli kolem dveří několika soukromých ordinací.

„Jak jste věděl, že tady je?“ zeptal se Zach.

„Cítil jsem ho.“

Tomu se říká hloupá otázka, pomyslel si Zach.

Došli k dvoukřídlým dveřím na konci chodby. Recepční je otevřela a chvatně jim ustoupila z cesty.

Konrad seděl za stolem s ocelovou deskou, na níž nebylo nic kromě počítače, který vypadal jako nějaká umělecká skulptura.

Navzdory sněhobílým vlasům se nezdál být o mnoho starší než Zach a pohledné rysy měl zvlněné v úsměvu na uvítanou.

Pokud v něm jejich návštěva vyvolávala nervozitu, nedával to najevo.

Recepční naproti tomu přešlapovala z nohy na nohu, jako by si potřebovala odskočit na toaletu.

„Můžete jít, Lauro,“ propustil ji Konrad. „A sežeňte prosím někoho, kdo zasklí to okno. Ještě dnes. Děkuji.“

Vyběhla z kanceláře a přibouchla za sebou dveře tak prudce, že hlasitě práskly.

Konrad zavrtěl hlavou. „Doufám, že to bylo nezbytné. Vystrašil jste to ubohé děvče napůl k smrti.“

„Mám na vás pár otázek, Konrade.“

Doktor otočil oči v sloup a pak se usmál na Zacha. „Takhle je to s ním vždycky. Vůbec nemá vychování. Jsem Johann Konrad. Těší mě.“ Vykročil zpoza stolu s rukou napřaženou k Zachovi.

Zach se víceméně reflexivně chystal rukou mu potřást. Cade mu zastoupil cestu.

„Nepotřebujete vědět, jak se jmenuje,“ štěkl na Konrada. Otočil se k Zachovi. „A vy byste měl vědět, že když jsme se prvně setkali, pracoval Konrad pro nacisty a šířil smrtící kmen chřipkového viru právě podáním ruky.“

Zach si schoval ruku za záda. Konrad se rozesmál.

„Co k tomu můžu říct? Byl jsem mladý a snadno ovlivnitelný.“ Pohlédl na Zacha. „Všichni děláme chyby.“

„Jistě,“ přikývl Zach. „Jen jste s nacismem experimentoval.“

Konradův úsměv zmizel.

„Co chcete?“ zeptal se a vrátil se do svého křesla.

„Unmenschsoldaten,“ opáčil Cade. „Už zase na nich pracujete?“

Konrad se zatvářil upřímně překvapeně. „Cože? Ne, samozřejmě že ne. Znáte přece podmínky mé dohody. Mám zakázané všechny další… ‚experimenty‘, jak to formuloval váš přítel.“

„A nikdo jiný vás ohledně vašich metod nekontaktoval?“

„Vůbec nikdo.“

„Nikdo neměl přístup k vašim záznamům tady na klinice a příslušný proces s vámi nekonzultoval?“

„Už ty záznamy dokonce ani nemám. Jediný existující exemplář má v držení vaše vláda. A oba víme, že u ní nejsou v takovém bezpečí, v jakém by měly být. Jak se jmenoval ten muž v sedmapadesátém? Carlton?“

„S tím jsme si poradili,“ prohlásil Cade. „Kdo další má k vašim záznamům přístup?“

„Kdo ho nemá?“ zasmál se Konrad. „Tohle je věk internetu, Cade. Dnes už se nic neutají. Viděl jsem na konspiračních webových stránkách zkopírované všechny nacistické archivy. Jediné, co kterémukoli studentovi prvního ročníku medicíny brání napodobit moji práci, je nedůvěra veřejnosti.“

„To není pravda,“ odporoval Cade. „Vaše výtvory doopravdy fungují jen s elixírem. A ten umíte připravit pouze vy.“

„To je pořád kolem dokola. Recept jsem podle podmínek dohody předal vaší vládě. To přece víte.“

„Pořád ještě ho ale umíte připravit.“

Konrad se zatvářil vyčerpaně. „Ale neudělal bych to. To se vám snažím vysvětlit. Naši dohodu jsem neporušil. Dané slovo zásadně plním.“ Cade na něj dlouhou dobu upřeně hleděl. Dospěli do patového postavení, to bylo zřejmé i Zachovi. Nic z toho, co Konrad tvrdil, nemohli vyvrátit.

„Slyším, jak vám tluče srdce,“ prohlásil konečně Cade. „Uhání, jako byste právě doběhl maratón. A to už od chvíle, kdy jsem vešel do místnosti.“

Konrad zrudl v obličeji. Jeho zdvořilý výraz se proměnil v nenávistný úšklebek.

„To je opravdu impozantní, Cade. Proč by mi na tom ale mělo záležet?“

„Jen jsem vám chtěl dát vědět, že vaše srdce slyším, Konrade. A že bych ten zvuk dokázal bez vynaložení přílišného úsilí umlčet.“

Cade se otočil a zamířil ke dveřím. Zach usoudil, že tady skončili.

„Cade,“ ozval se Konrad. „Ať si o mně jinak myslíte cokoli, měl byste vědět, že jsem za svůj nový život vděčný. Tohle je koneckonců země druhých příležitostí.“

„Nebylo to moje rozhodnutí,“ utrousil Cade. „Já jsem vás chtěl zabít.“

Konrad se zdánlivě už zase klidně usmál na Zacha. „Už chápete, co jsem měl na mysli, když jsem říkal, že vůbec nemá vychování? Řekněte upřímně, copak se takhle mluví?“

Cade se k doktorovi obrátil čelem.

„Já vás znám,“ zasyčel. „Vím, že ať tvrdíte cokoli, nikdy si nepřestanete hrát na boha. Dokonce ani nechcete přestat. Jednoho dne ale přeceníte svoje síly. A já budu čekat.“

Konrad po Cadeovi střelil tím nejošklivějším pohledem, jaký Zach v životě viděl.

„Musí vám to strašně lézt na nervy,“ poznamenal. „Pořád muset vyřizovat tyhle drobné posílky. A vědět, že vám nikdy nedovolí se mě dotknout.“

Cade neodpověděl. Zach za ním vyšel ze dveří.

KAPITOLA SEDMNÁCTÁ

1981, Federální věznice Lee,

Jonesville, Virgínie

Cade si vykračoval chodbami věznice. Za normálních okolností by přítomnost návštěvníka byla záminkou k výkřikům a pískotu, z cel by dokonce létaly do chodby výkaly a kusy zapáleného toaletního papíru. Tentokrát se nic takového nekonalo. Tentokrát vězni pouze přihlíželi, dokud Cade neprošel kolem nich, a pak si s úlevou oddechli.

Strážní, kteří Cadea doprovázeli, si od něj také udržovali uctivý odstup. Navenek na sobě svůj vztek nedával nijak znát, přesto ho ale cítili, sálal z něj jako vlna horka.

V kapse pláště měl příkaz k udělení úplné milosti. Okamžité propuštění, přiznání amerického občanství a šek na značnou částku z prostředků ministerstva financí.

Jinými slovy všechno, o co vězeň žádal.

Cade tu událost před několika hodinami sledoval na televizní obrazovce. Viděl mezeru v řadě agentů Tajné služby, mezeru skýtající dokonalý úhel pro kameru. Prezident kdysi býval hercem a dobrému záběru prostě neodolal.

Nechat volný prostor pro kamery ovšem také znamenalo nechat volný prostor pro kulku. Prezident si nikdy nemyslel, že by ho to mohlo potkat.

Na záběru zůstal zachycený výraz překvapení v jeho obličeji, když se ozvaly kašlání podobné výstřely z malé pistole.

Šest ran. Přinejmenším jeden přímý zásah. Venku na ulici za plného denního světla, kde nemohl Cade nic dělat. Jako by se opakoval rok 1963.

Zanedlouho v relikviáři zazvonil telefon. Tehdy to ještě byla staromódní pevná linka, vedená přímým kabelem do Oválné pracovny.

Na druhém konci linky byl šéf kanceláře Bílého domu. Použité kulky pocházely z nábojů „Devastator“. Obsahovaly azid olovnatý a při dopadu měly explodovat. Tiskovému mluvčímu, který stál vedle prezidenta, chybělo půl hlavy. „Jedna uvízla přímo u prezidentova srdce,“ sdělil mu volající.

Měl pro Cadea úkol.

Do Jonesvillu ho dopravil zvláštní stroj vojenského letectva a dál pokračoval limuzínou se speciálně zabarvenými okny.

Do médií prosákla zpráva, že je prezident v kritickém stavu. Bílý dům ji popřel a kontroval historkou o tom, jak prezident žertoval s chirurgy: „Doufám, že jste všichni republikáni.“

Cade mezitím vyzvedl jediného člověka, který mohl napáchané škody napravit – který uměl oživit mrtvou tkáň.

Konrad byl vězněn v Jonesvillu. Kdyby byl v kterékoli jiné věznici, neměli by sebemenší naději. Nestačil by se do nemocnice dostat včas.

Jonesville nebylo lepší ani horší než kterákoli jiná federální věznice s maximální ostrahou. Seděli v ní násilníci, pašeráci drog a vrazi. Cade o tom upřímně řečeno vůbec nepřemýšlel, když tam Konrada zavřeli.

Když teď ale došel k cele, viděl, že Konrad už stačil okusit všechno, co věznice nabízela.

Obličej měl zjizvený a na spánku měl čerstvou zhmožděninu. V situaci, kdy neměl přístup ke svému vybavení a ke svým lektvarům, dokonce zestárl – jeho dokonalá pleť se začínala bortit a vrásnit.

Stále se však držel zpříma s veškerou důstojností, kterou v sobě dokázal najít; špinavé vlasy měl zvlhčené vodou z toalety a sčesané dozadu. Shlédl ze své výše na Cadea a minimálně v duchu byl stále baronem.

Druhý den už byl prezident znovu v televizi. Usmíval se a žertoval. Médiím se dostalo vysvětlení, že kulky selhaly a neexplodovaly. Kolabovaný plicní lalok, nic víc. Pár centimetrů od srdce. Prezident měl štěstí.

Jeho mysl se z dlouhého období klinické smrti nikdy plně nevzpamatovala, ačkoli tělo fungovalo ještě dlouhá léta. Ke konci druhého funkčního období často celý den proseděl v pyžamu v ložnici.

Cade si vzpomínal na triumfální výraz v Konradově obličeji, když dorazil ke dveřím jeho cely. Doktor se usmál a ukázal několik chybějících zubů. Přesto vypadal náramně spokojeně.

„Říkal jsem vám to, Cade,“ prohlásil. „Vždycky se najde někdo, kdo bude ochoten zaplatit za moje služby.“

KAPITOLA OSMNÁSTÁ

Existuje dlouhý seznam osob, které se prohlašovaly či prohlašují za nesmrtelné. Holedbání mnoha z nich lze jednoduše vyvrátit prostě tím, že čtyřicet nebo padesát let počkáme. Pokud ale na něco takového nemáme čas, musíme si vystačit s pátráním v historických archivech. Ponecháme-li stranou ty, jimž byl neobyčejně dlouhý a odolný život zajištěn nadpřirozenou cestou – jako je náš dobrý přítel pan Cade –, najdeme přinejmenším devět jedinců, kteří se na tomto světě zjevně pohybují už několik staletí a jejichž ověřenou existenci zaznamenali různí historikové v obdobích, která od sebe dělí až pět set let. Některé z těchto devíti osob hrají možná roli i v amerických zájmech. Takovou osobou je samozřejmě například hrabě St. Germain, který před nedlouhou dobou navštívil i Bílý dům.… Nedávno jsme však byli informováni o další z těchto požehnaných (nebo prokletých) bytostí, jež údajně navíc byla inspirací oblíbeného románu sepsaného paní Shelleyovou, románu pojednávajícího o vědci, který k objevu tajemství života dospěje vylupováním hrobů. Proslýchá se, že dotyčný nabídl své nadání do služeb německé říši.

– Dopis prezidentu Theodoru Rooseveltovi, datovaný 1903 a podepsaný pouze „HH“ (utajeno)

Poté, co Cade odešel, čekal Konrad celých pět minut a dopřál si dostatek času na to, aby se jeho dech plně zklidnil. Uplynulo už víc než šedesát let, přesto v něm nenávist stále přetrvávala a stoupala znovu k povrchu.

V některých chvílích Konrad prostě toužil po tom, aby si s Cadem mohl popovídat. Vzpomínal si, jakou absurdní radost pocítil, když se o něm poprvé doslechl. O existenci upírů samozřejmě věděl i předtím – díky svým studiím byl s Druhou stranou obeznámen už dávno.

V Cadeově případě se však domníval, že snad konečně našel někoho, kdo by mu mohl porozumět. Jiní upíři téměř okamžitě lidský svět opouštěli a vraceli se, jen když se potřebovali nakrmit. Cade se vytrvale oblékal, jednal a mluvil jako člověk. Byl právě tak jako Konrad stále spojen s lidmi, stejně jako Konrad nad ně byl ale povznesen.

Cade byl samozřejmě mnohem mladší. A znepokojivě moralisticky založený, dokonce až puritánský. Konrad byl nucen upustit od představy, že si spolu sednou jako dvě civilizované bytosti, možná k partii karet nebo šachu, a promluví si o tom, co všechno se za své dlouhé životy naučili.

Cade ho nenáviděl. Nenáviděl ho od prvního okamžiku, kdy ho spatřil. Konrad samozřejmě příčinu jeho nenávisti znal. Kdysi ve Vídni strávil dostatek času se Sigmundem, aby dokázal stanovit jednoduchou diagnózu. (Sigmund ho považoval za odpudivého – pravděpodobně z důvodů, které by ani sám analytik neuměl vysvětlit a nechtěl příliš podrobně zkoumat. Konvencemi a noblesou zdvořilé společnosti byl však nucen s mužem Konradova bohatství a postavení rozmlouvat.) Cade v Konradovi viděl netvora parazitujícího na životech druhých. A proto jím pohrdal.

Byl to ale pouhý odraz. Konrad byl jen plochou, na kterou si Cade promítal nenávist, již cítil sám k sobě.

Konrada to přimělo k závěru, že je Cade příliš sentimentální. Neuvědomuje si, co je zač, jak výrazně převyšuje širokou lidskou veřejnost.

Nedovolovalo mu to ani plně docenit Konradovo postavení, pochopit, že je Konrad stejně vysoko nad ním, jako je on sám nad obyčejným lidským stádem. To byl také důvod, proč byl Cade odsouzen k věčnému neúspěchu. Neví, kde je jeho místo, usoudil Konrad. Nepozná, kdo je mu nadřazený.

Teď konečně přišel čas to napravit.

Zvedl telefon a vytočil číslo. Chvíli trvalo, než dostal spojení, připojení na kódovací zařízení bylo vždycky trochu pomalé.

„To jsem já,“ oznámil hlasu, který se mu ozval. „Zrovna ode mne odešel prezidentův oblíbený ohař.“

Krátké mlčení. „Co chtěl?“

„To není správná replika,“ konstatoval Konrad.

Další chvíle ticha, tentokrát delší. „Postaráme se o to,“ odpověděl hlas.

„Ano, myslel jsem, že chcete říct tohle.“

„Tu ironii si můžete odpustit, doktore.“ I přes elektronické zkreslení slyšel Konrad zraněnou pýchu. „Prostě mě zajímalo, co jste udělal, že jste upoutal prezidentovu pozornost.“

„Na tom nezáleží.“

„Jste si jistý?“

„Ano,“ potvrdil Konrad. „Na naší dohodě to nic nemění. Nepotřebujete to vědět.“

„Připadáte mi vystrašený, doktore.“ Tentokrát to bylo proneseno lehce posměšným tónem.

Konrad okamžik počkal, než se zklidní. „Vážně se domníváte, že si můžete dovolit na mě naléhat?“

Další odmlka. „Chápu.“

„Ne, nechápete,“ odsekl Konrad. „Ale pochopíte.“

KAPITOLA DEVATENÁCTA

Samotná krev subjektu je plná dříve neidentifikovaných hormonů, enzymů a protilátek. Tyto sloučeniny, jejichž složení nadále studujeme, možná vysvětlují imunitu subjektu vůči celé škále testovaných chorob. Pokusy naočkovat subjekt vším možným od obyčejné rýmy (rhinovirus) až po AIDS (HIV) skončily naprostým neúspěchem. Během hodiny nebylo možno v krvi subjektu najít sebemenší stopu po virové nebo bakteriální infekci. Neúspěšné byly i podobné pokusy s biologickými zbraněmi (práškový antrax), nervovými činidly a plyny.

– INSTRUKTÁŽNÍ PŘÍRUČKA: KRYCÍ JMÉNO „OCHOČENÁ NOČNÍ MŮRA“

Zach následoval Cadea do nadzemních garáží, které patřily ke klinice, a zamířil k sedanu.

„Tak co jste mu říkal?“ zeptal se Cade.

„Nejsem úplný idiot,“ ušklíbl se Zach. „V tom chlapovi je víc sraček než v rybníku plném kachen.“

Cadeovi škublo v koutcích úst, než mu obličej znovu znehybněl v obvyklou kamennou masku.

Otevřel zavazadlový prostor auta a vytáhl z něj černý nylonový kufřík. Když roztáhl zip, ukázaly se vyrovnané elektronické přístroje, přichycené poutky se suchým zipem.

Zach se zazubil. „Paráda. Konečně nějaká superšpionská technologie.“

Cade potlačil nutkání povzdechnout si. Zapnul malý bateriový vysílač signálu GPS. Na satelitním telefonu se mu rozsvítila kontrolka.

Pak, se Zachem stále v patách, našel Konradovo parkovací místo.

Pod cedulí s nápisem VYHRAZENO stálo doktorovo ferrari. Cade se rozhlédl, a když nespatřil žádné kamery, přikrčil se u zadního kola. Magnet ze vzácných zemin vysílač přichytil k nápravě jako lepidlo.

Zach ho sledoval a stále se zubil. „A co podnikneme teď?“

„Teď tady počkáte. Konrad má několik aut. Zítra ráno zopakujete totéž, co jsem právě udělal já, pokud přijede do práce nějakým jiným.“

Zach se zatvářil zklamaně. „A to je všechno?“

„Prozatím ano.“

V Zachovi to celou cestu zpátky k sedanu vřelo. Cade počítal, že vybuchne ještě dřív, než vyjedou z garáží. Nevydržel to ani do auta.

„Poslyšte, už mi to trochu začíná lézt krkem,“ prohlásil. Zadíval se na Cadea přes střechu sedanu. „Nezapomínáte, že máte poslouchat moje rozkazy?“

Cadea náhle napadla odpověď na otázku, proč ho Zach rozčiluje. Byl absolutně přesvědčený, že ví, jak to na světě chodí, a vzpíral se jakémukoli pokusu o tuto jistotu ho připravit. Cade s nikým takovým nejednal už celá desetiletí.

Krátce řečeno byl mladý a Cade si vedle něj připadal starý. To byl lidský pocit – pocit, s nímž neměl zkušenosti. Ještě nikdy.

Nebyl si jistý, jak si to má vykládat.

Bylo mu jasné, že je Zach frustrovaný a vyvádí, protože se snaží zvládnout zdánlivě šílenou situaci.

To ovšem neznamenalo, že by mu méně lezl na nervy.

Cade své pocity zasunul někam hluboko. „Ono to stoprocentně takhle nefunguje.“

Zach se nehodlal nechat odbýt. „Tak jak to funguje? Povězte mi to. Co se stane, když vám dám nějaký příkaz a vy ho nesplníte?“

„To radši nechtějte vědět.“

Zach protočil oči, pak sáhl do kapsy saka a vytáhl z ní malou stříbrnou plochou láhev.

„Jenže já to chci vědět.“

Cade necítil, co v láhvi je – byla důkladně uzavřená. „Co je to?“

Zach se zatvářil, jako by byl sám na sebe náramně pyšný. „Asi tak tři deci krve – skupina O, RH negativní, jestli se nemýlím.“

„Cože? Kde jste k ní přišel?“

„Štípl jsem ji doktorovi z lednice, když jsem vám říkal, že se jdu podívat po toaletě.“

Cade ustoupil od auta. Ruce se mu třásly a nechtěly přestat, ať se snažil jakkoli.

„A k čemu vám… proč?“

„Protože to chci vědět, Cade. Co jste to za upíra, když nepijete lidskou krev?“

„To neudělám.“

„Ale ano, uděláte. Postupuju podle pravidel. Právě jsem vám dal právoplatný příkaz. A jsem zástupcem prezidenta. Z vašeho hlediska je to totéž, jako kdyby vám to přikázal přímo on.“ Zachův samolibý výraz byl v tom okamžiku prakticky nesnesitelný. „Tak pijte.“

Cade cítil, jak se mu pravá noha jakoby sama od sebe pohnula zpět směrem k autu. To byl první krok k tomu, aby si láhev vzal a jediným dlouhým snadným douškem ji vyprázdnil…

Ústa měl plná slin. Dělalo mu problémy cokoli vyslovit. „Prosím,“ zasténal. „Snažně vás prosím.“

„Snažně prosíte?“ rozesmál se Zach. „Myslel jsem, že vy jen rozkazujete, Cade –“

Dál už nic neřekl, nebo to Cade neslyšel, protože v tu chvíli u něho propukl záchvat.

Jeho pravá ruka se sama natáhla pro láhev, vrazil ji proto místo toho do dveří auta. Dveřní panel se úderem celý zmuchlal. Síla, která byla do toho okamžiku zasutá pod všemi myšlenkami, si proklestila cestu do popředí jeho mysli a přesvědčovala ho, aby se prostě láhve chopil a poslechl udělený příkaz. Stál před ní jako plavec před přílivovou vlnou na pláži a zoufale se snažil udržet na nohou zabořených do písku.

Celé jeho tělo se zmítalo a snažilo se vyrvat zpod kontroly. Nervovou soustavu mu zahltila bolest. Trýzeň. Nohy mu samy vykoply a nezřetelně viděl, jak urážejí blatník levého předního kola.

V paměti se mu vybavil hlas madam Laveauové, silnější než všechny okolní zvuky, měkčí než hedvábí. „Touto krví jsi připoután,“ sděloval mu, „k příkazům, jež obdržíš prostřednictvím jím jmenovaných zástupců…“

Zaječel, aby ten hlas přehlušil. Protože i kdyby ho to mělo zničit, zapřísáhl se. Už nikdy, ani jedinou kapku, za žádných okolností.

Vzpomněl si na loď a na ten poslední večer, kdy byl ještě člověkem. Připomněl si, jak se nedokázal vzepřít silám temnoty. A uvědomil si, jak snadné by bylo prostě se jim poddat znovu.

Ne. Už nikdy. Za žádných okolností.

Pak zaslechl další křik, ale jiný hlas. Hlas, v němž zaznívala čirá panika. Chvíli mu trvalo, než si uvědomil, komu patří. Než k němu přiřadil jméno.

Zach. „– Ježíši Kriste, Cade, omlouvám se. Promiňte mi to, beru to zpátky. Beru ten příkaz zpátky –“

Právoplatný příkaz od prezidentova styčného důstojníka.

Bolest zmizela. Na správné místo, do pozadí Cadeovy mysli, se vrátila jistota.

Šedá mlha, která mu zakalila oči, se rozptýlila a zjistil, že leží na podlaze. Prsty vyryl do betonu mělké rýhy.

Zach stál u něj a jeho výraz byl směsicí úžasu a strachu.

Cade měl prokousnutý ret. Zatáhl špičáky a pomalu se zvedl do sedu. Opřel se o dveře sedanu. Měl dojem, že vstát by se mu ještě nepodařilo.

Zach nepřestával mluvit. Samozřejmě.

„– nevěděl jsem to, přísahám. Kristepane, Cade, kristepane, omlouvám se, vážně jsem to nevěděl, jen jsem –“

„Jen jste chtěl zjistit, jak daleko můžete zajít,“ dořekl za něj Cade. Mluvil skřehotavým hlasem, který mu ve vlastních uších zněl podivně vzdáleně.

Zach si k němu přiklekl. Láhev držel v ruce.

„Prosím,“ vydechl Cade. „Dejte to někam pryč.“

„Cože? Aha, tohle?“ Zach láhev otevřel a vůně Cadea ovála jako žár ohně.

Zach si rychle zavdal.

„Whisky,“ vysvětlil. „Dostal jsem ji od táty k promoci. Všude ji s sebou nosím. Myslel jsem, že až ji jednou konečně otevřu, bude z ní dvanáctiletá skotská místo těch laciných patoků, co tam nalil.“

Cade ho dlouhou chvíli upřeně pozoroval.

Zach konečně odvrátil oči. Pokud se skutečně nestyděl, rozhodně to úspěšně předstíral.

„Omlouvám se,“ opakoval. „Chtěl jsem to vědět.“

„Tak už to víte,“ zabručel Cade.

Pomalu se zvedl na nohy. Pohlédl na auto. Levé zadní dveře byly úplně zničené. Sklo v okně prasklo, ale nevysypalo se. Pravý přední blatník odlétl na opačnou stranu garáže. V laku auta byly škrábance, které tam Cade nadělal, ani nevěděl kdy, a ve střeše promáčklina tvaru pěsti.

Zach se ho pokusil při vstávání podepřít. Odstrčil nabízenou ruku větší – možná – silou, než měl v úmyslu.

„Cade. Vážně, člověče, omlouvám se.“

„Zůstaňte tady,“ přikázal mu Cade. „Počkejte, až Konrad odjede, a pak mi zavolejte. Kdybych to nebral, zavolejte Griffovi. Poví vám, jak se aktivuje sledovací signál na mém telefonu.“

Zach se zatvářil ustaraně. „Necháte mě tu samotného? Kam půjdete?“

Cade přešel ke straně garáže. Byli na čtvrtém podlaží. Stěny parkovací budovy byly otevřené ven. Zhluboka se nadechl a cítil vůni v noci rozkvétajícího jasmínu i těžké kovy ve smogu.

Ruce se mu stále třásly.

„Dovolte mi dát vám jednu radu,“ řekl Zachovi. „Nejsem člověk. Nedopouštějte se tedy té chyby, že se mnou budete jako s člověkem jednat.“

„Jak to myslíte?“

„Vzpomínáte si na toho kouzelníka v Las Vegas? Jak ho potrhal tygr, kterého léta používal ve svém vystoupení?“

Zach přikývl.

„Divokou šelmu si můžete přivést domů, nasadit jí obojek a vyparádit ji, záliby v krvi se ale nikdy doopravdy nezbaví,“ vysvětloval Cade. „Možná byste se nad tím měl zamyslet, než se rozhodnete znovu mě testovat.“

Přeskočil boční zeď a zmizel.

KAPITOLA DVACÁTÁ

Navzdory slavnému jménu je dnes hrad Frankenstein sotva víc než hromada sutin jižně od Darmstadtu. V sedmnáctém století však byl domovem Johanna Konrada Dippela. Konrad, který se narodil roku 1673, po čase vstoupil do semináře, kde všichni učitelé i spolužáci obdivovali jeho pohotovou mysl. Možná však tohoto obdivu bylo až příliš mnoho, zvláště když se skloubil s jeho přirozenou arogancí. Uvádí se, že Konrad už ve věku devíti let zpochybňoval katechismus a ještě za studií se zabýval věštěním z dlaně a vykládáním tarotu; objevil také svoji budoucí nepomíjející vášeň – alchymii. Posedlost smrtelností se jasně projevila v jeho dizertační práci z roku 1693, kterou nazval De Morte ( O smrti).

– Chapman a Ainsworth, Životy alchymistů

Po tom mizerném dni měl Konrad v úmyslu trochu se uvolnit. Zmáčkl tlačítko domácího telefonu. Laura mu sdělila, že objednaný sklenář právě končí s instalací nového okna. Poslal ji domů a pak se podíval na hodinky. Zbývalo mu trochu času, který potřeboval nějak zabít.

Přešel do vedlejší místnosti, luxusně zařízeného salonku, kde nechyběl ani dobře zásobený bar, do něhož zval věhlasné klienty, kteří dávali před papírem potaženými vyšetřovacími lehátky přednost koženým křeslům. Nalil si skleničku a zadíval se na svůj odraz v zrcadle nad barem.

Nikdo nemohl tvrdit, že vypadá na svůj věk. Zpozoroval ale nepatrně povislý podbradek, který se mu vůbec nelíbil, a vlasy na temeni mu začínaly trochu řídnout…

Vytáhl mobil a zavolal Nikki. Navzdory pozdní hodině byla víc než ochotná přijet za ním na kliniku.

Nikki byla překrásná dívka, vychovaná zbožňujícími rodiči a obletovaná mnoha pohlednými mladíky na jednom z komfortních předměstí Chicaga, kde se věnovala modelingu pro různé katalogy a věřila všem, kdo jí tvrdili, že by měla dělat kariéru u filmu. Vystudovala obor mediální komunikace a odjela do Los Angeles. Domnívala se, že se stane herečkou či přinejmenším televizní moderátorkou.

O dva měsíce později pracovala pro „modelingovou agenturu“, která se specializovala na zajišťování hezkých a nezadaných dívek pro ty pravé příležitosti. Do Konradova zorného pole se dostala na večírku, kam ji poslali, aby trochu oživila scenérii a posloužila jako živý podnos pro sushi. Nahá pod pečlivě vyrovnanými svitky lososa a úhoře se na něj usmála.

Přicházela za ním, kdykoli ji zavolal, a odcházela vždy s penězi a dárky. Byla by vrazila políček každému, kdo by ji nazval děvkou.

Konrada už začínala nudit, byla ale spolehlivá.

Během hodiny dorazila. Nikdo ji neviděl vcházet dovnitř, přišla totiž dveřmi vedoucími do přilehlé uličky, což byla další služba, kterou Konrad nabízel svým slavným pacientům.

Vešla do salonku, ještě celá zarůžovělá a rozehřátá ze sprchy, kterou si před chvilkou dopřála, a pevné mladé tělo měla oblečené v drahé sportovní kombinéze. Konrad se na ni usmál a předstíral, že ho zajímají její stížnosti na zácpy v dopravní špičce.

Pak přešla k jakémusi dalšímu tématu, zatímco Konrad stál u baru a připravoval jí pití. Jak se v jejím případě dalo čekat, měla v oblibě ledové napěněné koktejly, které musel míchat v mixeru.

To ho přivedlo na nápad.

Přerušil ji v polovině věty a zavolal ji k baru.

„Jak by se ti líbilo, zasoutěžit si v takové malé společenské hře?“ zeptal se.

S úsměvem k němu přistoupila.

„No, to nevím. Ve veřejné televizi nebo v kabelovce?“

„Přímo tady,“ odpověděl a vylil z mixeru růžovou břečku, takže se ukázaly nože z nerezové oceli. „Jmenuje se ‚Důvěra‘.“

Zachichotala se. To byla její standardní reakce, kdykoli nevěděla, o co jde, jako když si kočka olizuje kožíšek.

„Dám ti – říkám dám – dvacet pět tisíc dolarů. V hotovosti. Příští tři měsíce za tebe budu platit nájem. A přihodím dokonce leasing na nový Mercedes SL“ – zvýšil hlas jako televizní moderátor – „no vážně, úplně nové auto.“

Nikki před ním stála a úsměv jí v obličeji ztuhl. „Co musím udělat?“

„Skoro nic,“ opáčil Konrad a také už se usmíval. „Jen mi musíš věřit.“

Uchopil ji za zápěstí a strčil jí ruku do mixeru. Byla to drobná a jemná ručka a snadno se tam vešla.

Chtěla uškubnout, ale přidržel ji. „V tom spočívá ta hra, zlato. Věříš mi?“

Pohlédla mu do očí. Pustil ji. A ona nechala ruku tam, kde byla.

Konrad přikývl. Pak zmáčkl tlačítko s označením PYRÉ.

Její zaječení splynulo s vrčením točících se nožů.

Chtěla vytáhnout ruku z mixeru, tentokrát ji ale pevně popadl za zápěstí a nepustil ji.

Oba měli obličej zastříkaný krví, když konečně uvolnil tlačítko a současně i její zápěstí. Stočila se do klubíčka, zmrzačené prsty si tiskla k hrudi a hlasitě naříkala.

Konrad zhluboka vydechl a vychutnával si slastný pocit. Okna měl samozřejmě zvukotěsná.

„Vyhrála jsi,“ řekl jí.

„No TAK, NO TAK,“ domlouval jí Konrad konejšivým tónem, když ji odváděl k ordinacím. „To bude v pořádku.“

Nikki tiše vzlykala, po tvářích jí stékaly slzy a poraněnou ruku si tiskla k ňadrům. Osuškou, do níž jí Konrad ruku zabalil, prosakovala krev.

„Doopravdy to zase umíš napravit?“ Konrad měl dojem, že se ptá už nejméně posté.

Neuvěřitelné, pomyslel si. Ani náznak hněvu. Jen zoufalé prosby o pomoc.

V situacích, jako byla tahle, si Konrad připadal, jako by přišel z nějakého jiného světa. V době, v níž vyrůstal, byli všichni lidé jeho nepřátelé. To ho naučil otec. Všechno, co otec měl, získal tak, že si to prostě přivlastnil a zabil každého, kdo ho o to chtěl připravit. Smrt byla všudypřítomná a trpělivě čekala. Německo bylo rozdrobené na malá knížectví, zpustošená třicetiletou válkou. Otec pamatoval žoldnéřské armády, které táhly zemí, plenily ji a šířily hladomor a choroby. Často opakoval, že největším ze všech pokladů je život. A ten je třeba neustále chránit.

O několik staletí později se Konrad stále ještě nevyznal v těchhle dětech, které vyrůstaly obklopené hojností a nedokázaly pochopit význam pojmů jako hlad nebo zoufalství. Které ochotně věřily cizím lidem. Které čekaly, že budou v bezpečí, když vesele opouštěly domov a místa svých dětských hrátek.

Děvčata jako Nikki považovala představu, že by jim někdo mohl chtít ublížit, za tak absurdní, že jí odmítala uvěřit, i když k tomu doopravdy došlo. Bez ohledu na skutečný věk mu všechna připadala jako malá batolata.

„Samozřejmě že to napravím,“ ujistil ji Konrad. „Až budu hotový, vůbec nepoznáš rozdíl.“

Nebylo to příliš daleko od pravdy.

Odvedl ji dozadu na soukromý operační sál, tedy tam, kde se věnoval své skutečné práci. Do téhle části kliniky nikdy nepovolil přístup žádnému pacientovi.

„K čemu tady máš všechna ta zvířata v klecích?“ zeptala se.

„Na testování,“ odpověděl. „To je jeden z nešťastných aspektů medicíny. Na lidech testy provádět nemůžeme.“

Zachvěla se. Nebylo to šokem, ani ztrátou krve. Musel si pospíšit.

„Prosím,“ vyzval ji. „Musíme sebou hodit. Polož se.“

Zaváhala a skousla si ret. Slzy jí smyly většinu líčidel. Vypadala teď jako malé děcko.

„Myslím, že jsi to udělal schválně,“ prohlásila.

Konrad se přinutil nepovzdechnout si a neotočit oči v sloup. „Ne,“ přesvědčoval ji, „byla to nehoda. Uklouzl mi prst, už jsem ti to přece vysvětloval.“

„Možná bychom prostě měli zajet na pohotovost,“ hlesla.

„Tam by ti to docela obyčejně zašili,“ namítl Konrad. „Já se postarám, abys zase byla krásná. Dokonalá.“

Nikki ještě na okamžik zaváhala a pak přikývla. Vylezla na ocelový stůl a položila se na záda.

Konrad vytáhl ze zásuvky injekční stříkačku a vstříkl Nikki kombinaci sedativa a paralytika. Víčka se jí okamžitě zachvěla a začal se o ni pokoušet spánek.

Konrad zamířil do kouta místnosti a stáhl těžkou plachtu z jakéhosi zařízení.

Když přístroj dotlačil k Nikki, otevřela znovu oči. To už se samozřejmě nemohla hýbat.

Dech se jí zrychlil. „Co je to za krám?“ zeptala se a pokusila se zvednout hlavu. „Proč se nemůžu pohnout?“

„Pssst,“ šeptl a pohladil ji po hlavě. „Za chviličku bude po všem.“

Ani to nebylo příliš daleko od pravdy.

„Co to děláš?“ Její hlas byl teď sotva silnější než šepot.

„Omlouvám se, Nikki,“ sklonil se k ní Konrad a políbil ji na čelo. „Něco od tebe potřebuju.“

Pokusila se zaječet, drogy jí ale stěží dovolovaly dýchat. Musel se dát do práce. K proceduře, k níž se chystal, ji potřeboval živou.

Zajel s přístrojem na místo. Aparatura vypadala jako průmyslový lis zkřížený s jedovatou portugalskou medúzou zvanou měchýřovka: z hlavního bloku přístroje se odvinuly trubice a klouzaly jí po těle. Konrad otočil spínačem a chapadla se probudila k životu, svíjela se jí na kůži a snažila se na ní zachytit. Ploché disky na jejich koncích se doplazily na místo na jejích pažích, nohou, krku a hrudi. Pak se do ní s náhlým cvaknutím zavrtaly.

Nikki to navzdory podaným drogám cítila. Poznal to podle toho, jak vykulila oči.

Přístroj se dal do pití. Chapadla z ní začala vysávat život, odčerpávat samu její podstatu spolu se všemi buňkami a tělesnými tekutinami, které byly jejími nositeli.

Nikkina paže volně visela ze stolu. Osuška se z ní odmotala a krev odkapávala na kachlíkovou podlahu.

Přístroj pracoval dál. Za necelou minutu se proud krve zpomalil v drobný pramínek a pak se zastavil úplně.

Konrad sledoval číselníky a monitory ukazující, jak se plní nádobky umístěné uvnitř aparatury. To už začínal další proces, jehož účelem byla rafinace získané sklizně do té nejčistší podoby.

Konrad měl, co potřeboval, stále však ještě spousta materiálu zbývala. Zásadně nedovoloval, aby něco přišlo nazmar.

Uprostřed mezi chapadly se otevřel další příklop. Z přístroje se vynořila jakási kytice lesklé oceli: v kruhu uspořádané skalpely, pilky a nože, každý nástroj na vlastním mechanickém ramenu.

Nástroje s téměř veselým zabzučením ožily, spustily se k tělu a začaly je porcovat.

Kůži, která se odlupovala v dlouhých pruzích, bylo možno zredukovat na řídkou kaši a z té pak vyrobit kolagenové plnivo na vyztužení ochabujících tělesných partií jeho pacientů, k navrácení mladistvé plnosti jejich rtům či dokonce k prodloužení penisu na velikost, jakou si podle svého majitele zasloužil.

Kosti, rozřezané a shromážděné vysunutými sondami, čekalo použití při rekonstrukci nosů, brad a čelistí. Měkká svalovina i tvrdší chrupavky mohly posloužit k náhradě opotřebovaných kloubů a šlach. A samozřejmě existovala obrovská poptávka po náhradních orgánech pro lidi, kteří nechtěli čekat, až na ně v transplantačním pořadníku dojde řada.

Přístroj to všechno odřezával z těla, každý oddělený kousek sbíral a ukládal do vakuově uzavřených sklenic a plastových nádob, které následně nechával zamrazit.

Konrad se na něj ani nemusel dívat. Přístroj už téměř všechno prováděl samostatně. Konrad na něm pracoval dlouhá léta a zdokonaloval jeho mechanismus. Klidně si mohl odskočit na kávu.

Moc rád ale tenhle svůj výtvor při práci pozoroval.

Malá kontrolka – distingovaná a důstojná, pomyslel si Konrad – se rozsvítila na znamení, že byl proces zpracování tekutin ukončen. Zatímco jeho úžasný přístroj ukládal Nikkiny tkáně a orgány, připravil si injekční stříkačku.

Životodárné kapaliny byly necelé dva kubické centimetry. Přesto to stačilo. Natáhl životní esenci jehlou do stříkačky a pak si ji píchl do žíly.

Otřásl se. Cítil, jak mu na hlavě narůstají vlasy. Cítil, jak se mu vypíná kůže a zplošťuje zakulacené bříško.

Konrad získal elixír věčného života z mrtvol, které před staletími kradl z hrobů.

Jenže věčné mládí… k tomu bylo zapotřebí něčeho trochu… čerstvějšího.

Konrad vyhodil jehlu do odpadkové nádoby pro ostré předměty, oblékl si sako a zamířil ke dveřím. Než zhasl světlo, ohlédl se přes rameno na svůj přístroj. Ocelový stůl se leskl, jako by na něm nikdy nic neleželo.

*

PŘIBLIŽNĚ V SEDM HODIN VEČER Zach ze sedadla sedanu sledoval, jak Konrad vystupuje z výtahu a pomalu kráčí ke svému autu. Ferrari zaburácelo jako proudový bojový letoun, který se chystá ke startu. Konrad jako po másle vyklouzl ze svého parkovacího místa, auto sjelo po rampě dolů a zmizelo.

GPS lokátor na Zachově telefonu začal okamžitě blikat a zobrazil červenou tečku, která se pohybovala po mřížce a vzdalovala se od Zachova postavení.

S takovým zařízením dokázal zacházet i naprostý idiot. Kdyby chtěl, mohl by Konrada sledovat po celém městě.

A proč by vlastně neměl chtít?

Není přece Cadeův poskok ani poslíček. Je jmenovaným představitelem prezidenta Spojených států, tak by se podle toho zatraceně měl chovat.

Nastartoval sedan – blatník, do kterého Cade kopl, hlasitě zařinčel – a rozjel se za Konradem.

ZÁCHOVO AUTO vyjelo na ulici. U parkovacího automatu půl bloku od kliniky čekal černý vůz.

Měl zabarvená okna, sakže to při pohledu zvenčí vypadalo, jako by byl zaplněný tekutou temnotou, černější než inkoust, hustší než olej.

Když Zach zabočil za roh, černý vůz se zařadil do provozu a rozjel se za ním.

KAPITOLA DVACÁTÁ PRVNÍ

Výzkumy (viz složku „Upíří král“) naznačují, že většina upírů Cadeova věku by byla podstatně silnější a rychlejší, vybavená celou škálou dalších schopností, jimiž Cade nedisponuje. Na rozdíl od ostatních upírů se však tento objekt krmí zvířecí krví. Lidskou krev pít odmítá, ačkoli právě lidská krev je potravou, k jejíž konzumaci a metabolické přeměně je jeho upírské tělo především uzpůsobeno. (Odmítá pít dokonce i lidskou krev určenou k likvidaci po transfuzích a přistupuje k ní velice podobně jako alkoholik k lihovým nápojům.) Kdyby existoval nějaký způsob, jak odpor subjektu v tomto ohledu překonat, nelze vůbec odhadnout, jak efektivním agentem by se mohl stát.

– INSTRUKTÁŽNÍ PŘÍRUČKA: KRYCÍ JMÉNO „OCHOČENÁ NOČNÍ MŮRA“

Neonová písmena korejské abecedy hangul zářila nad vchodem do budovy, kde se ve zchátralé posluchárně nedaleko korejské čtvrti konala schůzka Anonymních alkoholiků. Vstupní hala byla polepená plakáty inzerujícími různé semináře metod rychlého zbohatnutí a uvnitř stály vyrovnané řady sedadel, zachráněných z nějakého likvidovaného kina. Cade si našel místo skoro až vzadu.

Na schůzky AA začal chodit krátce po druhé světové válce. Válka pro něj nebyla snadná. Mnohokrát si byl jistý, že stojí na straně, která prohrává, že síly temnoty vítězí nad silami světla. I když si odmyslel zlo z jiného světa, které přivolávali Hitlerovi okultisté, téměř nesnesitelná byla i samotná lidská brutalita. Osvětim a Dachau, bataanský pochod smrti, dokonce i internační tábory ve Spojených státech. Nesčetněkrát byl v pokušení začít pít z fontán krve, které jako by stříkaly všude kolem něj.

Žízeň ho neopouštěla ani po vítězství v Evropě. Vrátil se do Spojených států a zjistil, že se jeho víra téměř vytratila. Vítězství na tom nic nezměnilo. Podle něj měli spojenci prostě štěstí.

Všichni tvrdili, že zachránili svět, Cade tomu ale nevěřil. A ještě horší bylo, že už si ani nebyl jistý, jestli si svět záchranu zaslouží.

Jednoho večera roku 1947 vešel v New Yorku klopýtavě do jakéhosi kostela. Bolelo to – svatyně jakéhokoli typu mu působily bolest, dokonce větší než křížek, který stále nosil kolem krku. Bylo to ale lepší než žízeň.

Překvapilo ho, když zjistil, že jsou uvnitř lidé. Vyprávěli si různé příběhy – o tom, jak zápasili a často prohrávali boj o zvládnutí vlastní touhy po omamném nápoji. A přesto se snažili dál. Nepřestávali bojovat.

Poslouchal je, dokud nepřestali mluvit, a druhý den večer se tam opět vrátil. A pak už jejich schůzky vyhledával, kdykoli k tomu měl možnost.

Tihle lidé po něm nikdy nechtěli, aby něco řekl, nebo aby se jim třeba jen představil. Dával si postupem let záležet na tom, aby chodil pokaždé jinam a aby si tak nikdo nemohl všimnout, že jako jediný ze všech pijáků vůbec nestárne. I tak všichni lidé na schůzkách vždy respektovali jeho soukromí.

Věděl, že jejich žízeň je jiná než ta jeho, ale pomáhalo mu to. Nebyl si sám docela jistý, jak vlastně, ale pomáhalo.

Právě teď si to zase potřeboval poslechnout. V ústech cítil hořkou chuť vlastní krve a nechtěl raději myslet na to, jak moc toužil podvolit se Zachovu příkazu – vyprázdnit láhev a pak pokračovat v pití, pokud možno se utopit v oceánech krve.

Někdo vepředu mluvil o tom, jak dostal medaili za první výročí abstinence, když si vzadu ke Cadeovi přisedl nějaký muž.

Měl na sobě drahé, ale neformální oblečení, ukusoval z koblihy, které se tu zdarma nabízely, a v druhé ruce držel kelímek s kávou od Starbucks.

„Tak co se děje?“ zeptal se Cadea, aniž se namáhal ztišit hlas. Několik lidí se na sedadlech otočilo a zadívalo se na něj, muž si jich však nevšímal.

Cade neodpověděl, což ovšem muži nijak nevadilo. Ani se nenadechl a mluvil dál.

„Jste tu novej? Já jo. Myslím konkrétně tady. Jinde už jsem na pár schůzkách byl. Jeden kámoš mi ale povídal, že sem chodí Robert Downey junior. Neviděl jste ho?“

Cade po něm střelil pohledem a pak ukázal na mluvčího.

Muž přikývl, usmál se a na celé tři vteřiny se odmlčel. „Hele, jen mezi náma, já v podstatě žádnej problém s alkoholem nemám. Teda pokud zrovna není zavírací hodina a neodmítnou mi nalejt ještě jednu, jestli víte, jak to myslím. Já jen, že jsem slyšel, že je to skvělý místo k seznámení.“

Z muže nebyl cítit alkohol. Cadeovi to připadalo neuvěřitelné, ale ten chlap byl opilý sebou samým.

„Upřímně řečeno nevypadáte jako ti ostatní ztroskotanci. Chci říct, že pokud máte nějakej problém, nechci se vás dotknout. Vypadáte ale, jako byste to měl pod kontrolou. Já jsem Brad. Brad Lawrence,“ představil se, strčil si do úst zbytek koblihy a stejným pohybem napřáhl ruku ke Cadeovi.

Cade se na něj upřeně zahleděl. Zdálo se, že si Brad teprve teď doopravdy všiml, koho má před sebou. Polkl. ♦

„Takže… hmm… jak dlouho už jste to vydržel? Myslím od posledního napití.“

Cade se rozhodl, že mu odpoví. „Jedenapadesát tisíc devět set šedesát osm dní,“ pronesl klidně.

Brad si to v duchu spočítal. Pak Cadeovi věnoval zvláštní pohled a přesedl si jinam.

Cade cítil cosi jako pobavení, nebo alespoň něco, co se pobavení nejvíce blížilo. Jeho lidství bylo dávno pryč a zpátky už je nikdy získat nemohl. Neměl naději na spasení a věděl to. Tyhle schůzky mu ale připomínaly, co to lidství je – jak je malé a zároveň jak obrovské.

Připomínaly mu, co všechno ztratil, a to pro něj bylo důležité. Kromě křížku na krku to bylo to nejbližší skutečné víře, čeho byl schopen.

KAPITOLA DVACÁTÁ DRUHÁ

Termín „upíří král“ není zcela přesný v tom smyslu, že není označením vůdce celého upířího národa, jak jsme si zvykli tyto tvory nazývat. Podle toho, co jsme zjistili, jsou upíři podobně jako všechny ostatní špičkové predátorské druhy obsesivně teritoriálně a izolacionisticky založení a udržují jen omezenou sociální interakci. Kdyby se stejné sklony projevovaly u člověka, nazvali bychom ho sociopatem. Jako jiní špičkoví predátoři však upíři respektují sílu a „upírský král“ je zhruba ekvivalentem vůdčího sloního samce – největším a nejsilnějším exemplářem svého druhu. Mezi několika sty upírů, kteří údajně na celém světě existují, jsou třeba jen dva nebo tři „upíří králové“ – možná se vyskytli dokonce pouze dva nebo tři za celou historii tohoto druhu. Tito upíří králové zjevně nemají nad zbytkem upířího národa jinou autoritu než tu, kterou jim umožňuje uplatnění hrubé síly. Upíra, jenž se upírskému králi nepodrobí, pravděpodobně čeká brzký konec jeho nepřirozené existence.

– Poznámky dr. Williama Kavanaugha, výzkumná skupina Sanction V

Když schůzka skončila, zůstal Cade chvíli stát venku a vstřebával zvuky i pachy odcházejících lidí. Bavili se o své práci, o dopravní situaci, o šňůře neuvěřitelně mizerných výkonů, které předváděli basketbalisté Lakers. Zapalovali si cigarety, cinkali v rukou klíčky od aut, jiní zase odcházeli, aniž pohlédli na kohokoli jiného. Právě kvůli téhle chvíli sem potřeboval zajít víc než kvůli všemu ostatnímu.

„Ty jsi hrozný masochista, Nathanieli.“

Hlas se mu ozval za zády. Pohlédla na něj s nakrčeným nosíkem a zachichotala se. Jako pokaždé, když ji viděl, si Cade vzpomněl na píseň oblíbenou za druhé světové války, v níž se zpívalo o děvčeti, které nechtělo pod jabloní sedět s nikým jiným.

Pak roztáhla ústa v ještě širším úsměvu, takže ukázala tesáky a jako vždy dojem pokazila.

„Ahoj, Tanio,“ pozdravil. „Co tady děláš?“

Rozhlédla se po davu, který se začínal rozcházet, a oči se jí znovu roztančily. „Věděla jsem, že tě najdu na nějakém podobném místě. Vážně, Cade, ty jsi strašný mučedník.“

„Co chceš?“

„No tak, nech toho. Copak se děvče nemůže pozdravit se starým kamarádem?“

Několik mužů, kteří procházeli po chodníku kolem nich, se na Taniu zadívalo. Reagovala na to zkoumavým pohledem, jako když se lev dívá na gazely.

„A my jsme pořád kamarádi?“

„Nejspíš ano,“ odpověděla. „Přišla jsem ti totiž dát malou přátelskou radu. Konrad vypsal odměnu na tvoji hlavu. Poptává se po případných zájemcích. Chce tě vidět mrtvého. Doopravdy mrtvého. Hlava nebo srdce. A pak popel.“

Cade si všiml, že nikdo z lidí, kteří je míjeli, se ani neotočil jejich směrem, ačkoli se Tania nijak nesnažila ztlumit hlas. To byla možná jediná věc, která se mu na L. A. zamlouvala. Ať jste říkali cokoli, lidé automaticky předpokládali, že mluvíte o nějakém filmu.

„Zajímavé,“ utrousil Cade.

Tania čekala. Cade už nic nedodal.

„A to je všechno? Neměl bys s tím něco udělat?“

„A co bych podle tebe měl dělat?“

„Zabít ho.“

„To nemůžu. Mám svoje rozkazy. A zabít mě není zločin. Vlastně ani nejsem naživu.“

„Idiote,“ vyštěkla. „Nevím, proč se vůbec snažím.“

Otočila se k odchodu, Cade ji ale popadl za paži. Vložil do svého stisku přesně jen tolik síly, aby jí dal najevo, že to myslí vážně.

„Ano, proč se vůbec snažíš, Tanio? Byla jsi v New Yorku. Proč jsi vážila tak dlouhou cestu?“

Přistoupila k němu tak blízko, že se ho téměř dotýkala. I s vysokými podpatky k němu musela zvednout hlavu.

„Věř nebo nevěř,“ prohlásila, „ale pořád ještě mi na tobě záleží.“

„Zajímavé.“

„Co je zajímavé?“

„Byl bych myslel, že vražedkyně bude umět líp lhát.“

Zamračila se a o krok ustoupila. „Legrační. To bylo skoro legrační.“

„Poslední dobou trávím dost času s jedním komikem.“

Ušklíbla se. „Už zase s dalším?“ Kývla na kolemjdoucí. „Proč to děláš? Nikdy nepochopím, proč trávíš tolik času tím, že se stýkáš s dobytkem.“

S dobytkem. Jako na farmě. Slovo, jímž jeho druh označoval lidi. Když je slyšel poprvé, uvědomil si, jak dokonale vystihuje pohrdání, jež upíři k lidem cítí: ničím se kus od kusu nelišící stádo, sloužící jako potrava. Vůbec ho nepřekvapovalo, že Tania toho termínu používá, kdykoli se jí naskytne příležitost.

„Možná se snažím napravit staré omyly,“ odpověděl.

„Ach, bože,“ zasténala a téměř to znovu zaznělo jako z úst teenagera. „Tohle na mě nezkoušej, Cade. Už jsem ti to přece říkala bůhvíkolikrát. Chtěl jsi mě zachránit před věčným mládím a božskou mocí. Jsem ráda, že se ti to nepodařilo.“

Cadeovo sebeovládání povolilo a trýzeň, kterou cítil, mu zkřivila obličej. „Tohle nedělej,“ napomenula ho. „Tváříš se, jako bych zrovna zabila štěně.“

„Tohle není život, Tanio.“

„Promluv si se mnou za další stovku let. Pokud tak dlouho vydržíš naživu. Víš, co se stane, když se nebudeš krmit dobytkem?“

Cade se znechuceně zašklebil. „Chystáš se mi říct, že mě ostatní našinci považují za zrádce. To už jsem slyšel. A všichni, co mi vyhrožovali, jsou –“

Protočila oči a skočila mu do řeči. „Ano, ano, já vím, že jsi strašlivý drsňák, zlato. Na to jsem se ale neptala. Víš, co se s tebou stane, když nebudeš pít?“

Cade na ni beze slova hleděl.

„Je to, jako bys lil petrolej do motoru, který je zkonstruovaný na bezolovnatý benzin,“ vysvětlovala. „Už teď nejsi tak výkonný, jak bys měl být. A když budeš tělu i nadále odpírat, co potřebuje, bude se to jen zhoršovat. Budeš míň odolný, hůř se ti budou hojit utrpěné rány, klesne tvoje výkonnost. Začneš být unavený. Zestárneš.“

„Nebojím se smrti.“

„Kdo mluvil o smrti? Proměna tě udrží při životě – tvoje tělo se ale bude opotřebovávat. Dřív nebo později z tebe bude troska. Slaboch. Navždy se proměníš ve starce. Nikdo se ani nebude namáhat, aby ti pomohl to trápení ukončit.“

„Máš pravdu,“ přitakal.

To ji zarazilo. „Mám pravdu?“

Cade se usmál. „Jsem starší než ty. Na rodinné sešlosti mě sice nikdo nezve, viděl jsem ale, jak končí ti z nás, kteří se nekrmí lidmi.“

Cade kdysi viděl upíra na konci jeho dráhy – připraveného o přísun lidské krve a za trest ponechaného, aby se živil všelijakou ulovenou havětí.

Nebyl to hezký pohled, ani pro někoho jeho druhu.

Vzpomínal si na pergamenovou kůži vyhladovělého upíra, protkanou hlubokými vráskami. Na nepoužívané a ztuhlé klouby. Na zduřelé nádory na břiše. A na jeho oči, ječící bolestí a škemrající o vysvobození.

Byla to názorná lekce. A on se ji rozhodl ignorovat.

„Natolik si ceníš své čistoty?“ zeptala se Tania.

To ho přimělo k něčemu, co u něj bylo velkou vzácností. Zasmál se. Vysmál se jí.

„Nejsem čistý,“ odpověděl pak. „A ano, cením.“

„Idiote,“ ucedila znovu. Tentokrát bez jakéhokoli škádlivého podtónu.

Cadeovi v saku zazvonil telefon. ZACHARY BARROWS, přečetl si na displeji.

„Musím jít,“ řekl jí.

„Nenech se zdržovat,“ odsekla lhostejně a posměšně. „Stejně jsem měla namířeno na křesťanskou dívčí školu, abych něco zakousla.“

Cade už k ní byl otočený zády a odcházel. Až bude chtít, najde si ho znovu. Vždycky si ho našla.

Teď právě měl Cade jiné priority.

KAPITOLA DVACÁTÁ TŘETÍ

Některé jiné schopnosti upírů můžeme naopak považovat za pouhý mýtus. Cade neprokázal, že by se uměl proměnit v netopýra, v mlhu nebo ve vlka. K těmto báchorkám zavdaly nepochybně podnět výpovědi o skutečné rychlosti a síle upírů, které jsou samy o sobě velice impozantní. Můžeme ale bezpečně konstatovat, že přes veškeré schopnosti, jež Cade projevil, upíři neumějí létat ani měnit podobu.

– INSTRUKTÁŽNÍ PŘÍRUČKA: KRYCÍ JMÉNO „OCHOČENÁ NOČNÍ MŮRA“

Když se Cade od Tanii odvrátil a odcházel, měla sto chutí praštit ho zezadu přes hlavu. Nechápala, proč se vůbec namáhá. Bylo to, jako by na zeď nastříkala graffiti a čekala, že se z něj zeď naučí anglicky.

Nechala se za ním dokonce poslat kurýrní službou FedEx. V bedně. A to přímo nenáviděla.

Nešlo jí do hlavy, jak může Cade stát přímo u zdroje nevyčerpatelného hodokvasu, u bufetového stolu táhnoucího se až na věčnost, a nic si z něj nedopřát. Nevěděla, co v jeho nitru tuhle potřebu nahrazuje.

A chtěla-li k sobě být naprosto upřímná, vlastně ji to ani nezajímalo.

Otočila se a vykročila opačným směrem, zamířila po bulváru Wilshire na západ.

Podívala se na hodinky. Měly automatickou synchronizaci s východem a západem slunce v každém časovém pásmu, v němž se nacházela, a s dostatečným předstihem se ozývaly několikerým varovným pípnutím. Vyšly ji přibližně stejně draho jako ojeté auto.

No prosím. Když Cade nechce udělat, co je třeba, udělá to za něj. Času má spoustu, pokud se nebude zdržovat městskou dopravou.

Naštěstí byly v téhle části města vysoké budovy. Ne přímo mrakodrapy – ale dostatečně vysoké.

Vmísila se do davu, který se tlačil před vchodem do divadla Wiltern a netrpělivě čekal, až se otevřou dveře. Na programu byl koncert nějaké kapely, o níž v životě neslyšela. Pomyslela si, že se na ni bude muset podívat na iTunes.

Krátce se nadechla opojných pachů, které se z davu šířily – vlasového gelu, parfémů, až trochu sexuálně zbarveného očekávání a pod tím vším krve. Neměla čas, aby ze stáda uchvátila některou ovci, i samotná vůně jí ale dělala dobře.

Natlačila se před jakéhosi mladíka se svaly vypracovanými posilovnou, oblečeného v drahém značkovém oděvu, čpícího kreatinem, proteinovými doplňky a toaletní vodou Ralph Laujen Polo. Chtěl něco namítnout, stačilo ale, aby se na něj usmála, a ihned se zklidnil.

Protáhla se kolem něj, rukou mu lehce přejela po hrudi a pokračovala podél zdi budovy do uličky za rohem. Za zády slyšela, jak mladíkova přítelkyně vyštěkla „Hele!“ a praštila ho – pořádně.

Zazubila se, pak ale znovu zvážněla. Možná ji Cadeova poznámka na adresu jejího věku ranila víc, než si byla sama ochotná přiznat.

Setřásla ze sebe podobné myšlenky, když v uličce našla požární únikové schodiště. Byla to zrezivělá železná konstrukce, kterou využívali jen lidé z kanceláří nad Wilternem, když si chtěli jít zakouřit. Jejím účelům ale postačovala.

Vyskočila a jediným pohybem se ocitla v druhém patře. Ještě jeden skok a lehce se vymrštila na střechu.

Chvíli jí trvalo, než se zorientovala a porovnala plán města, který si dříve toho večera jediným pohledem uložila do paměti, s mřížkou skutečných městských světel před sebou.

Tam. Její cíl ležel tímhle směrem.

Znehybněla a připravovala se k proměně.

Bylo by to snazší, kdyby předtím dostala něco do žaludku. Jenže v tom případě by Cadea vůbec nezastihla.

Nikoli poprvé přemýšlela o tom, proč k němu pořád zůstává tak připoutaná.

Vzpomínala si, že k němu něco cítila. Bylo to něco intenzivního, žhavého a zářivého jako slunce.

Teď už to ale cítit nemohla, stejně jako se nemohla podívat do slunce.

Byla to vzpomínka na ten pocit, která ji nutila, aby se neustále vracela. Nebyla si jistá, jestli by se jí líbilo, kdyby na něj zapomněla.

Navíc byl Cade sice víc než sto let starý, ale pořád zatraceně sexy. To hrálo velkou roli.

Vyklouzla z šatů, pod nimiž neměla vůbec nic.

Složila šaty do úhledného čtverečku a pak je i s botami schovala do tašky. Řemínek tašky si pověsila kolem krku.

Na okamžik se zastavila a jen vychutnávala chlad večerního vzduchu na holé kůži. Představila si někoho z okolních budov, třeba nějakého muže, který se zdržel v práci, jak se dívá z okna a nevěří vlastním očím.

Zaklonila hlavu a přejela si rukama po krku, ňadrech a břiše. Představovala si, jak ji její pozorovatel sleduje a vzrušuje se tím, co vidí. Doufá, že přijdou další doteky.

Pak se zazubila. Po tomhle mu erekce určitě zvadne.

A začala s proměnou.

Všechny myšlenky vypudila z hlavy. Veškerou svou hmotnost stlačila do středu těla. Protáhla si šlachy, rozpřáhla se a cítila, jak jí klouby přeskakují do nových pouzder. Vysála morek z vnitřku svých kostí a uložila ho jinam.

Nezřetelně slyšela praskot svědčící o tom, že se její kostra přizpůsobuje novému tvaru. Sáhla do vlastního nitra, jako by vysouvala paže z rukávů, a zatlačila, odtáhla si kůži od žeber a po obou stranách těla si vymodelovala obrovská blanitá křídla.

Pak úplně přestala racionálně uvažovat, lebka se jí ve švech zploštila a dodala jí aerodynamičtější profil.

Musela se teď řídit především instinktem a zamířit k místu svého určení, které jí v mysli zářilo jako světlo proudící klíčovou dírkou do temného přístěnku.

Seskočila ze střechy. Zachytil ji vzdušný proud stoupající z ulice a klouzavým letem se vznesla k noční obloze.

KAPITOLA DVACÁTÁ ČTVRTÁ

Zmíněná vysoká odolnost vůči poranění je částečně důsledkem změněných fyziologických hodnot, jevících se na snímcích těla subjektu pořízených metodou magnetické rezonance i rentgenem (viz příloha: „Zobrazovací diagnostika“). Hustota svalové hmoty je přibližně stejná jako U aramidových vláken (kevlar = 1,50 g/ml), neboli téměř o 50 procent vyšší než u standardních lidských svalů (1,06 g/ml). Jeho kosti mají v porovnání s průměrnými lidskými kostmi dvojnásobnou pevnost v tahu (300 MPa versus 150 MPa).

– INSTRUKTÁŽNÍ PŘÍRUČKA: KRYCÍ JMÉNO „OCHOČENÁ NOČNÍ MŮRA“

Zachovi chvíli trvalo, než si všiml černého auta, které ho sledovalo. Plně se totiž soustředil na Konradovo ferrari a na neznámé ulice L.A.

Pak ferrari náhle přidalo a prolétlo křižovatku na červenou. Zach dupl na brzdy a těsně před nosem mu přejela dodávka s ječícím klaksonem.

Konradovo ferrari zmizelo a Zach po sobě uprostřed křižovatky nechal šmouhu spálené gumy. Zařadil zpátečku, aby se vyhnul dalším projíždějícím vozům.

V tom okamžiku si poprvé všiml černého auta, které zůstalo stát na světlech.

Za zabarvenými okny nebylo nic vidět. Obě auta stála, jako by před závodem čekala na mávnutí startérova praporku.

Zach se rozhlédl po ulicích kolem sebe, pak se podíval na navigaci zabudovanou do přístrojové desky a uvědomil si ještě něco. Byl téměř v centru Los Angeles a vůbec neměl tušení, jak se tam dostal.

Na semaforu naskočila zelená. Zach se nepohnul. Druhé auto také ne.

To není dobré znamení, pomyslel si.

Zach nebyl úplný hlupák. Vytáhl z kapsy telefon a na dotekovém displeji ťukl na tlačítko označené CADE.

Cade se ozval okamžitě.

„Konrad někam jede?“

„Totiž, musím vám toho povědět mnohem víc,“ přiznal Zach.

„Kde jste?“

„To přesně nevím. Pokoušel jsem se Konrada sledovat…“

„A?“

„Pardon, ale myslel jsem, že teď na mě začnete křičet.“

„Předpokládám, že už vám došlo, že to nebyl dobrý nápad.“

Zach pohlédl na černé auto, které pořád ještě nehybně stálo vedle něj. „Dalo by se to tak říct. Někdo mě sleduje. V černém autě.“

„Víte to jistě?“

Další řidič za oběma auty zmáčkl klakson. Zach vylekaně šlápl na plyn. Černé auto se rozjelo několik vteřin po něm a udržovalo si stabilní odstup jedné délky za ním.

„Cade, mám je přímo v zádech.“

„Nepropadejte panice. Za chviličku tam budu.“

„Já ale nevím, kde jsem.“

„Najdu vás.“

„Cade?“

„Co je?“

„Víte jistě, že tohle auto nemá raketomet?“

„Prostě jeďte dál. Najdu si vás.“

Ozvalo se cvaknutí a Cade zmizel z linky.

Zach prudce zabočil doleva a uvědomil si, že jede jednosměrnou ulicí v protisměru.

Černé auto ho následovalo a udržovalo si odstup.

To rozhodně není dobré znamení, usoudil Zach.

CADE SE DOTKL dalšího tlačítka na displeji svého telefonu a objevil se městský plán Los Angeles. Na okraji centra se objevil Zachův signál GPS – bylo to asi osm kilometrů od místa, kde Cade stál.

Bulvár Wilshire byl plný pátečního večerního provozu; auta stála nárazník na nárazníku.

Cade se dal do běhu.

Několik lidí se po něm podívalo, doběhl proto do postranní ulice a teprve tam nabral opravdovou rychlost.

Na konci druhého bloku už běžel tryskem. Držel se stále uprostřed vozovky a zvuk jeho dusajících nohou se podobal nepřetržitému víření bubnu. Na jednom z malých sídlišť za Miracle Mile projelo nějaké auto bez zastavení kolem stopky a vjelo mu přímo do cesty.

Cade je snadno přeskočil. Řidič si ho vůbec nevšiml.

Cade běžel dál.

ZACH SE VÍC NEŽ NA VOZOVKU před sebou díval do zpětného zrcátka. Než se nadál, byl úplně ztracený. Vůbec netušil, že přes Los Angeles vedou i železniční koleje, už několikrát je ale přejel. Projížděl pod dálničními nadjezdy, které pro něj byly příslibem možnosti uniknout, pořád se mu ale nedařilo najít žádnou nájezdovou rampu. Pokaždé k nim zvedl oči, zaskřípěl zuby a byl by rád věděl, proč se sakra říká, že se v tomhle městě řidiči snadno orientují.

A černé auto se na něj celou tu dobu drželo nalepené, jako by je k-němu přitahoval magnet.

Nějak se mu podařilo dostat se do téměř zcela opuštěné části města, všude kolem sebe měl betonové stěny a před sebou jakýsi most – most? Odkdy je v L. A. nějaká řeka?

Pouliční světlo nad jeho hlavou zhaslo. Jako by šlo o smluvený signál, ozvalo se zaburácení motoru a černé auto dojelo mezeru mezi nimi. Jeho reflektory zaplnily celé zrcátko.

Ťuklo do jeho nárazníku.

Dupl na plyn, sedan málem vyskočil z vozovky a rychlost ho vmáčkla do sedadla.

Ať byl motor pod kapotou jeho vládního vozu jakkoli speciálně upravený, jeho pronásledovatel měl ještě lepší. Černé auto se na něj znovu dotáhlo a tentokrát do něj narazilo ještě důrazněji.

Zachův telefon začal pípat. Tohle vážně není nejvhodnější chvíle na přijetí hovoru, pomyslel si.

*

CADE TROCHU ROZČILENĚ odložil telefon. Ten kluk se neozýval. To jeho následující úkol poněkud ztěžovalo.

Zatímco o tom uvažoval, běžel po dálničním nadjezdu rychlostí přibližně sedmdesáti kilometrů za hodinu, stále ještě se ale ani nezadýchal.

Podle GPS signálu na jeho telefonu musel být Zach někde přímo pod ním.

A pak je oba spatřil – divoce se řítící sedan a černé auto, které za ním plynule akcelerovalo a dojíždělo ho.

Usoudil, že to sice bude trochu obtížnější, ne ale příliš obtížné.

Aniž změnil rytmus běhu, přeskočil betonovou bariéru a letěl vzduchem.

ZACH SMYKEM vybral zatáčku – a dupl na brzdy.

Slepá ulice. Jediné, co ho dělilo od betonového odvodňovacího kanálu, byl plot z pletiva, nahoře chráněný ostnatým drátem.

Neměl příliš času na to, aby zvažoval možnosti dalšího postupu. Černé auto se objevilo na konci ulice, nabralo rychlost a blížilo se k němu.

CADE STÁL V ULIČCE, do níž dopadl. Sotva před vteřinou se kolem něj prohnal Zach. Cade zaslechl zakvílení brzd, které mu prozradilo, že Zach právě zjistil, že vjel do pasti.

Položil obě ruce na okraj kontejneru plného kovového odpadu z obráběcí dílny.

Ze zvuku motoru černého auta poznal, že pronásledovatel Zacha našel. Slyšel, jak vůz nabral obrátky a vyrazil.

Sotva vteřinu čekal a v duchu počítal, jak dlouho bude černému autu trvat, než dojede na konec ulice, a kolik času potřebuje on sám, aby doběhl k ústí své uličky.

Pak se rozběhl a kontejner tlačil před sebou.

ZACH SE ZAPŘEL nohama o podlahu v očekávání nárazu a přemýšlel o tom, jestli to bude bolet, až i s autem přepadne přes okraj vozovky.

Nedokázal odtrhnout oči od zpětného zrcátka. Reflektory v něm se znovu zvětšily, motor černého vozu hlasitě burácel – Náhle do přijíždějícího vozu cosi narazilo a dočista ho smetlo z vozovky. Reflektory ze zrcátka zmizely tak rychle, jako by je někdo zhasl.

Zach se nevěřícně na sedadle otočil.

Z malé postranní uličky vylétl jako řízená střela odpadkový kontejner a zabořil se do černého auta přímo u dveří řidiče.

Kontejner se odkulil stranou, nárazem zcela zdemolovaný. Černé auto, na jednom boku promáčklé a zdeformované, se teď opíralo o řadu parkovacích automatů, z nichž některé byly ohnuté nebo přeražené.

Zach cítil v zátylku něčí pohled a otočil se opačným směrem.

Na ulici stál Cade, zahalený oblakem páry, která vytryskla z prasklého chladiče černého auta.

Cade došel až k vraku.

Ze zničených dveří na řidičově straně se klopýtavě vysoukal zavalitý chlapík v obleku a nejistě šmátral po pistoli v podpažním pouzdru.

Cade ho srazil na chodník. Pak promáčklé dveře popadl za okraj, vytrhl je z pantů a odhodil je stranou.

Vytáhl z auta spolujezdce. Zach na okamžik zahlédl jasně blonďaté vlasy, když Cade ženu pokládal na zem k jejímu společníkovi.

Vystoupil a rozběhl se ke Cadeovi.

Cade si ho prohlédl. „Jste v pořádku?“

Teprve teď měl Zach možnost pořádně si bok černého auta prohlédnout. Bylo na odpis. Kola zkrouceně visela na ohnuté nápravě.

„Jo – jen jsem – kristepane, Cade, jak jste to dokázal?“

Blondýna se otřásla a pokusila se vstát.

Cade zaujal postavení mezi ní a Zachem. Na vysokých podpatcích trochu vrávorala.

Zach si připadal trochu směšně při pomyšlení, že ho Cade chrání před padesátikilovou ženou. Postoupil kupředu a kryl se falešným odznakem jako štítem.

„Jste ve velkém maléru, dámo,“ rozkřikl se. „Jsme z ministerstva vnitřní bezpečnosti.“

Sehnula se k odznaku, prohlédla si ho, pak se zasmála a napřímila se.

Na první pohled jste si ji klidně mohli splést s podnikovou právničkou nebo snad dokonce s televizní reportérkou. Vyznačovala se stejnou drze sebevědomou, až příliš dokonalou přitažlivostí.

„Ne, to tedy nejste,“ prohlásila a ometala si z blůzy střepy roztříštěného bezpečnostního skla. „Z MVB jsme my.“

Mávla mu před očima vlastním odznakem.

„Helen Holtová,“ představila se. „Zvláštní agentka MVB.“

Zach stál a připadalo mu, že si odznak prohlíží strašně dlouho. Cade nic neřekl.

Ještě jednou se na blondýnu podíval. Zareagovala úsměvem, za jaký by se nemusela stydět žádná modelka.

„No… do hajzlu,“ ulevil si Zach.

KAPITOLA DVACÁTÁ PÁTÁ

1957 – incident známý jako „teenagerské monstrum“, Camden, New Jersey. Stopy dalšího experimentu s Konradovou prací vedly k místnímu lékaři, příjmením Carltonovi nebo Karltonovi, který netvora sestavil z částí těl několika zemřelých dorosteneckých sportovců. Poté, co obluda zavraždila několik lidí, postaral se o lékaře i jeho experiment agent Cade.

– INSTRUKTÁŽNÍ PŘÍRUČKA: KRYCÍ JMÉNO „OCHOČENÁ NOČNÍ MŮRA“

Také muž se mezitím zvedl z chodníku.

Trochu napadal na jednu nohu, nijak to ale nekomentoval. Ukázal Cadeovi vlastní průkaz, který ho identifikoval jako Reyese, rovněž od MVB.

„Můžu to zvednout?“ zeptal se. Ukázal na svoji pistoli, která dosud ležela na zemi.

„Já bych to nedělal,“ zabručel Cade.

Reyes se ušklíbl a vytrčil hrudník, jako by se snažil zachránit alespoň nějaký zbyteček hrdosti. „Myslíte, že mi v tom zabráníte?“

„Ano,“ odpověděl Cade. Naprosto věcně, bez jakéhokoli vyhrožování. Reyes se zamyslel nad svými možnostmi a pak se moudře rozhodl stoupnout si k Helen, která se opírala o auto.

„Takže vy dva nás teď někam odvezete, nebo co bude?“ zeptala se.

Cade si její otázky nevšímal. „Proč jste ho sledovali?“

„Váš kolega se pověsil na jeden z našich objektů,“ odpověděla Helen. „Dalo by se říct, že tím na sebe upoutal naši pozornost.“

„Chráníte Konrada. Proč?“

„Obávám se, že tahle informace je tajná,“ odsekla. „Řekněme prostě, že je Konrad životně důležitý pro zájmy národní bezpečnosti, které se vás nijak netýkají.“

„Asi nemohu předpokládat, že je o těch zájmech informovaný i prezident?“

„No tak, nebuďte dětina. Věrohodná popiratelnost. Slyšel jste o ní někdy? Reálná fakta přece politikům nemůžete svěřit. To už byste měl vědět.“ Cade k ní přistoupil blíž a zatvářil se jako vtělená hrozba. „Tak co kdybyste to tajemství svěřila mně?“

Zach přímo cítil Cadeův vztek. Dokonce i Reyes sebou trochu škubl. Helen stála naprosto klidně. „Nebojím se vás,“ prohlásila.

Cade si ji chvíli zkoumavě prohlížel. „Ne,“ připustil pak, „nebojíte. Snášíte to všechno pozoruhodně dobře.“

„No tak, pane Cade. Nemyslíte si přece, že jste jediný extranormální agent, který pro vládu pracuje, že ne?“

Cadeovi škublo v koutcích úst. „Extranormální. To je hezky řečeno.“ Pokrčila rameny. „Oficiální žargon. Tak co teď budete dělat?“ Stále ještě se tvářila pobaveně, nezdálo se však, že by se mu chystala poskytnout další informace.

Cade se od ní náhle odvrátil a přiložil si k uchu telefon.

Zachovi nezbývalo než zůstat stát a pokračovat v hovoru s oběma agenty sám.

Reyes se na něj zlostně škaredil, Helen si ho ale prohlížela, jako by ho oceňovala.

„Jak se vám líbí nová práce, Zachu?“ zeptala se.

To ho zaskočilo. „Já vás znám?“

„Ne.“ Stále se usmívala. „Ale já znám vás.“

Kristepane. Další hlavolamy. Jako by jich za dnešek ještě nebylo dost. „Když to říkáte.“

„Měl byste mě vyslechnout, Zachu,“ prohlásila nesnesitelně klidným tónem, jako by jí někdo – nebo spíš něco – právě málem nerozpáral auto na dvě půlky.

„Pročpak?“

Obdařila ho dalším tisíciwattovým úsměvem. „Samozřejmě proto, že jsme na té správné straně.“

„No jasně, to vidím,“ zasmál se Zach.

Teď se pro změnu zatvářila soucitně. „Ne, nevidíte. Nakrmili vás spoustou lží. Přidal jste se k nesprávnému týmu. No tak, řekněte sám, copak by pro ten opravdu správný tým mohl pracovat upír?“

Zach od ní odtrhl oči a obrátil je směrem ke Cadeovi, který stále ještě telefonoval.

Naléhala na něj dál. „Zeptejte se ho na něco: ať vám poví, kolik zabil lidí. Ne při plnění povinností. Kolik zabil nevinných lidí, jen aby se nakrmil.“

„Nepije lidskou krev,“ namítl Zach.

„A vy tomu věříte?“

Na to neměl odpověď.

Rozesmála se. „Chudinko Zachu,“ politovala ho. „Nevíte, komu věřit.“

CADE ZMÁČKL TLAČÍTKO s Griffovým číslem. Chvíli trvalo, než se dočkal odpovědi. Griffův hlas zněl ochraptěle.

„Jo?“

„Narazili jsme na nějaké lidi z Agentury.“

„Víš to jistě?“

Cade poslouchal, jak se ta ženská snaží obrátit Zacha proti němu. „Ano, vcelku jistě. Co bych s nimi měl udělat?“

„Připadají ti nebezpeční?“

Cade se málem usmál. „To mi nepřipadají nikdy.“

Griff se nad tím na okamžik zamyslel. „Prostě odtamtud vypadněte. Nepotřebujete, aby po vás šla ještě Agentura.“

Cade se ohlédl na Helen a Reyese. Všiml si ustaraného výrazu v Zachově obličeji. Ta ženská mu něco vykládala a Zach ji poslouchal.

„Už je možná pozdě,“ zahučel.

Ukončil hovor, sebral Zacha a posadil se zpátky do auta.

HELEN SE DÍVALA, jak Cade s tím klukem odjíždějí. Věděla, že se za ní Zach ohlíží. Usmála se a zamávala.

Jakmile auto zmizelo za rohem, její široký úsměv se vytratil.

Podívala se na hodinky. Bylo už po třetí hodině ráno. Do východu slunce zbývalo něco málo přes čtyři hodiny. Cade se brzy bude muset někam schovat.

Reyes už telefonoval a přivolával posily. Byl teď zkroucený bolestí. Dokázal to dobře zamaskovat, ale Cade mu doopravdy ublížil. Helen by nijak nepřekvapilo, kdyby se ukázalo, že má něco zlomeného.

Nebyl to její problém. Zkřížila si ruce na prsou a znovu se zády opřela o kufr auta.

Reyes zaklapl mobil. „Za pět minut pro nás přijedou.“

Popuzeně si povzdechla. Bude to muset stačit. Potřebovala dnes v noci absolvovat ještě jednu schůzku. Nijak se na ni netěšila, ale chtěla to už mít odbyté.

Bože, jak nenáviděla čekání.\

KAPITOLA DVACÁTÁ ŠESTÁ

A domnívali jste se, že jediné, z čeho musíme mít strach, je zemětřesení. Podle důlního inženýra G. Warrena Shufelta leží Los Angeles nad ztraceným městem plným zlatých pokladů a tajemných vynálezů, které po sobě zanechala rasa ještěřích lidí, jejíž intelekt dalece převyšoval ten náš. Shufelt tvrdí, že zmínky o této rase plazů našel v pradávných legendách indiánů kmene Hopi, a v současné době shání finance, které by mu umožnily vykopat pod centrem města šachtu dosahující hloubky pětasedmdesáti metrů.

– Los Angeles Daily Tribune, 29. ledna 1934

Když odjížděli, Zach se neustále ohlížel zadním oknem.

„To je tady jen tak necháme?“

„Ano.“

Zach od zadního okna neodtrhl oči, dokud Cade neodbočil do další ulice.

„No jo, nejspíš si můžou zavolat na MVB, aby poslali někoho, kdo je odtáhne.“

„Nebyli z ministerstva vnitřní bezpečnosti,“ konstatoval Cade.

„Jak to víte? Měli falešné průkazy?“

„Průkazy falešné nebyly. Jména ano. Na MVB nepracuje žádná Helen Holtová ani Augusto Reyes.“

„Jak si můžete být tak jistý? Znáte snad jména všech zaměstnanců vnitřní bezpečnosti?“

Cade neodpověděl.

„Vy skutečně znáte jména všech zaměstnanců vnitřní bezpečnosti, že ano?“

„A jejich funkce,“ doplnil ho Cade. „Nevím, co jsou tihle dva zač – ale neexistují.“

Zach by byl rád věděl, jak to myslí. Než se ale stačil zeptat, Cade znovu promluvil. „Od zloděje aut bych čekal, že bude umět líp řídit.“

Zach na něj ohromeně pohlédl. O tom přece nikdo nevěděl.

„Nikdy jsem –“ zakoktal. K čertu s tím, řekl si pak ale, nemá smysl lhát.

„To už je dávno.“

„Jen devět let.“

„No jasně, zapomněl jsem. To je pro vás jako vystát frontu na kafe, že jo? Co je vám vůbec do toho?“

„Zajímalo by mě, jak je možné, že vám to prošlo.“

„No, evidentně mi to neprošlo, protože mě chytili.“

„Jen jednou,“ podotkl Cade.

„Jednou to stačilo.“

Zpočátku Zach sám sebe přesvědčoval, že je to vlastně jen něco jako kanadský žertík. Lidé v jeho městě stále ještě nechávali auta nezamčená. A pokud ne, Zach přišel na metodu, jak většinu dveří otevřít. Pokud si nedokázal poradit se zámkem, zjistil, že šikovně použitá zapalovací svíčka okamžitě a prakticky nehlučně rozbije okno auta. Zkratovat zapalování a nastartovat se naučil ze schématu, které našel na internetu.

Byla to pro něj výzva. A bylo to nebezpečné – něco na míle vzdáleného škole, kde byl podle očekávání vynikajícím studentem, který s každým dobře vycházel a za všech okolností říkal a dělal, co se sluší a patří.

Peníze mu také přišly vhod. Tyler, jeden ze Zachových kamarádů, měl namířeno za mříže prakticky od okamžiku, kdy se vynořil z matčina lůna. Bez otce musel snášet hrubé zacházení matčiných partnerů, měl málo peněz a příliš mnoho volného času.

Na základní škole se se Zachem skamarádili dřív, než si jeden či druhý uvědomil, že je na tom něco nepatřičného. Oba žili jen s matkou a většinu času trávili bez dozoru. Tyler po vyučování chodil k Zachovi domů. Drželi spolu jako dvojice z nějakého mizerného filmu – ostrý hoch a koumák. Pokud se nad tím Zach někdy pozastavil a zamyslel, bylo mu jasné, že u něj Tyler hledá stabilitu. A také mu bylo jasné, že až nastoupí na vysokou školu, nikdy už Tylera neuvidí.

Zatím však Tyler přišel s jedním známým, který byl ochoten platit jim za přivezená auta. Popravdě řečeno to byly směšně nízké částky. Zach ale také nebyl právě bohatý a potřeboval peníze na financování útěku na prestižní školu, který měl v plánu.

Zatímco tedy trávil volný čas po vyučování a víkendy na seminářích základů práva, v klubu politických věd a jako dobrovolník na volebních kampaních, každý měsíc se navíc několik večerů věnoval krádežím aut.

A pak je chytili.

Policistovi, který se nenechal oklamat Zachovými báchorkami – tomu, jemuž byl tolik podobný Griff –, také došlo, že má před sebou příčinu nedávného prudkého vzestupu počtu ukradených vozů. Dali s prokurátorem Zachovi na vybranou – půjde do pasťáku, nebo shodí Tylera a jeho kupce.

Zach, který seděl v ponuré zasedací místnosti místního soudu, se nemusel rozmýšlet dlouho. Viděl, jak se celá jeho budoucnost obrací v prach. Měl jen jednu podmínku: aby nebyl záznam o zatčení zanesen do jeho rejstříku.

Tylera poslali do polepšovny a překupníka do vězení. Zach vyvázl bez trestu.

A k tomuhle to dopracoval. Zavrtěl se na sedadle a hledal pohodlnější pozici.

„Nejste tak odlišný, jak si myslíte, Zachu,“ ozval se Cade. „Každý má nějaká tajemství. Však uvidíte.“

Zach si znovu nebyl jistý, co tím chce říct. Byl by rád věděl, jestli Cade neslyšel jeho rozhovor s Helen. Pak zazíval tak usilovně, že málem usnul. Podíval se na hodinky a přemýšlel o tom, kdy se asi dostane do postele.

„Brzy bude svítat,“ jako by mu odpověděl Cade. „Pojedeme se schovat do zabezpečeného domu.“

KAPITOLA DVACÁTÁ SEDMÁ

Zatímco mnohé tělesné orgány subjektu – především to platí pro žaludek a střeva – v důsledku nepoužívání atrofovaly, jiné orgány se přesunuly, zvětšily a přizpůsobily novému účelu. Jeho plíce se zaplnily hustými „svazky“ cév, které při krmení nasávají tekutou krev přímo z jícnu. Tyto svazky se navíc rozšířily do uprázdněného prostoru břišní dutiny, který uvolnily zmenšené zažívací orgány. Ukládají se v nich zásoby tekuté stravy subjektu a krev se z nich uvolňuje v případech, kdy ji požadují jiné orgány nebo svaly. Zvětšily se rovněž ledviny a játra – tyto orgány zřejmě filtrují krev subjektu a zbavují ji cizích částic až 15 mikronů malých.

– INSTRUKTÁŽNÍ PŘÍRUČKA: KRYCÍ JMÉNO „OCHOČENÁ NOČNÍ MŮRA“

Konrad vešel do svého domu v Hollywood Hills. Z domu řešeného architektonicky čistými liniemi byl nádherný výhled na město, byla v něm profesionálně vybavená kuchyně – a v obývacím pokoji na něj čekala upírka.

Na kraji pohovky seděla Tania a klátila nohama.

Konrad potlačil zaklení, které se mu dralo na jazyk. Na jeden den už toho vážně začínalo být moc.

„Copak vy nemusíte čekat, až vás někdo pozve dovnitř?“ zeptal se a přistoupil k panelu u vchodu. Alarm už byl vypnutý. Jak ohleduplné.

„Víte přece, že to je jen pověra,“ mávla rukou.

„Aspoň byste dala najevo dobré vychování. Předpokládám, že jste přišla kvůli té odměně vypsané na Nathaniela Cadea.“

Její úsměv se jen rozšířil. „No jistě. Ne ale tak, jak si myslíte. Přišla jsem se postarat o to, že už Cadea nikdy nebudete obtěžovat.“

Konrad odložil stranou poštu, kterou právě na vstupním panelu třídil. „Zajímavé,“ poznamenal. „Vy musíte být Tania.“

„Vy mě znáte?“

Přikývl. „V našem malém světě jste známá jako děvče, které je ochotné pro peníze udělat všechno. A vždycky se najdou nějaké pochůzky, které je třeba obstarat. Zařídila jste si díky tomu docela slušné živobytí. Řekl bych, že moji zakázku byste měla uvítat. Smím se zeptat, proč tomu tak není?“

„Na důvodech nezáleží.“

„Na důvodech vždycky záleží,“ opravil ji Konrad. „Nabízím krev, peníze a dokonce i omezenou schopnost cestovat za dne. To všechno je naprosto reálně v mých silách. Co pro vás tedy Cade znamená, že jste kvůli němu ochotná vzdát se tak zajímavé odměny?“

Taniin úsměv se vytratil. „Cade patří mně,“ prohlásila. Bylo to téměř zavrčení. „A ničemu, co mi patří, nebude nikdo vyhrožovat.“

Konrad přikývl; teď už to dávalo smysl. „Ano, rozumím. City vám sice moc neříkají, ale jste nesmírně majetnicky založená, že ano? Teritorialita. Vlastnictví.“

Zatvářila se znuděně. „Můžete zdržovat, jestli chcete, víte ale, jak tenhle rozhovor skončí.“

Přistoupila ke Konradovi o krok blíž. Netvářil se nijak vystrašeně.

„Žiju už hodně dlouhou dobu. A nedožil jsem se takového věku, aniž bych přijal potřebná opatření proti parazitům, jako jste vy.“

Konradova ruka vystřelila rychleji, než Tania považovala za možné, a zmáčkla něco, co vypadalo jako vypínač.

Žárovky na stropě se rozzářily a náhlá bolest ji srazila na kolena.

Ultrafialové světlo. A intenzivní. Tisíce wattů. Stačilo by k osvícení malého stadionu.

Nevyrovnalo se to sice opravdovému dennímu světlu – tyhle paprsky ji nemohly zabít přesto jí to však působilo zcela ochromující utrpení.

Než ze sebe stačila bolest setřást, stál už Konrad nad ní. Rozmáchla se po něm jednou paží, stále ještě se jí ale točila hlava a neodhadla správně směr rány. Něco jí přehodil kolem krku. Slyšela cvaknutí zámku a na hrdle jí spočinula nějaká nová tíha.

Vstala. Záře byla stále příšerná, teď už se s ní ale dokázala vyrovnat. Otevřela oči a chystala se po Konradovi skočit.

„Okamžik, prosím,“ zarazil ji. V jedné ruce držel dálkové ovládání. „Máte teď na sobě sto sedmdesát gramů plastické trhaviny C-4. Připouštím, že to není příliš vkusný módní doplněk, víc než bohatě to ale stačí, aby vám výbuch utrhl hlavu od těla.“

Sáhla na obojek. Oddělení hlavy od těla. Jeden ze dvou spolehlivých způsobů, jak upíra zabít. Hlava nebo srdce.

„Přiměl jsem vás, abyste poslouchala,“ konstatoval Konrad. „To je dobře.“ Zhasl světla. „Tímhle dálkovým ovládáním mohu obojek aktivovat. Stačí zmáčknout tlačítko a zemřete. Je v něm také snímač pohybu. Pokud se pokusíte ke mně přiblížit, zemřete. A v obojku je navíc zabudovaný senzor GPS, takže ho mohu naprogramovat tak, že se budete moci pohybovat jen v přesně vymezeném sektoru. Pokusíte-li se tento sektor opustit, zemřete. Jsou vám tahle pravidla zcela jasná?“

Tania s pevně zaťatými zuby přikývla.

„Výborně,“ pochválil ji.

Napjala celé tělo. Měla rychlejší reakce než on, takže kdyby prostě…

Náhle byly všechny její nervy v jednom ohni. Každého svalu v celém těle se zmocnila křeč. Padla na podlahu jako hadrová panenka, kterou odhodilo vrtošivé děcko.

Matně slyšela Konradova další slova. „Obojek vám také může uštědřovat elektrické šoky na úrovni osmi ampérů. To je víc, než má elektrické křeslo. Jak jste si nejspíš všimla.“

Zvedla hlavu a zlostně se na něj zahleděla. Měla pocit, jako by plavala ve vlhkém cementu.

„Teď už svoji situaci chápete?“

Přikývla.

Konrad si klekl a zadíval se jí do očí. „Nebudu urážet vaši inteligenci a předstírat, že by vás tenhle malý cvičební obojek dokázal přinutit, abyste zabila Cadea. Na to mám někoho jiného. Je ale celá řada dalších službiček, které mi můžete prokázat. V příštích několika dnech mě čeká spousta práce.“

„Co ode mne chcete?“ zeptala se Tania a každé slovo jako by po něm plivla.

„To se dozvíte,“ odbyl ji Konrad, zvedl se a uhladil si košili i kravatu. „Prozatím bude stačit, když si zalezete do přístěnku v přízemí a zavřete se tam.“

Tania se mimoděk zatvářila nechápavě.

„Ne že by vám do toho něco bylo, ale mám rande,“ vysvětlil jí Konrad.

KAPITOLA DVACÁTÁ OSMÁ

Posílené jsou i smysly subjektu, a to v důsledku několika změn ve struktuře a chemii mozku, jakož i fyziologických změn, jež jeho organismus po „proměně“ očividně prodělal. Sluch subjektu je natolik citlivý, že zaznamená i tep srdce jiné osoby (3 dB) na vzdálenost sta metrů, zatímco normální lidský sluch je schopen registrovat zvuky až od minimální výše 10-12 dB. Kromě tyčinek a čípků, které se běžně nacházejí v lidském oku, si subjekt vypěstoval ještě tělíska třetího typu – tyto receptory tvaru krychle jsou schopny registrovat a rozlišovat téměř všechny infračervené úseky světelného spektra. Oči subjektu jsou rovněž vybaveny reflexní vrstvou (tapetum lucidum), kterou nacházíme u četných druhů zvířat a která usnadňuje noční vidění. Za svitu hvězd vidí proto subjekt skoro stejně jasně jako za plného denního světla. Čich má subjekt stejně dokonalý jako psovité šelmy a při testech byl opakovaně schopen identifikovat konkrétní pachy o intenzitě pouhých několika částic na miliardu.

– INSTRUKTÁŽNÍ PŘÍRUČKA KRYCÍ JMÉNO „OCHOČENA NOČNÍ MŮRA“

Už skoro svítalo, když do domu dorazila Helen. Otevřela si dveře vlastním klíčem, vešla do haly, pak si protřela oči a zívla.

Konrad čekal na pohovce. To byl jeden z vedlejších účinků jeho dlouhověkosti – jen zřídkakdy potřeboval spát. Nějak se mu dařilo vypadat ještě mladší, než když ho viděla posledně. Parchant.

„Unavená?“ zeptal se.

„Byl to dlouhý den,“ odpověděla.

„A ještě neskončil.“

Byla vyčerpaná, to ale nic neznamenalo. Čekala ji další práce.

Odložila kabelku a začala se svlékat. Nejprve sako kostýmu, pak blůzu, sukni a nakonec hedvábné punčocháče. Svlékala se bez jakýchkoli vábivých gest. Měl rád, když to dělala co nejmechaničtěji.

Pak nahá přešla k němu a položila se přes opěrku pohovky.

Konrad vstal a spustil si kalhoty. Košili si nechal.

Pobrukoval si Wagnera. To byl také jediný zvuk, který ze sebe za celou dobu vydal.

KDYŽ BYLO PO VŠEM, prohlížela si sama sebe v Konradově koupelně a důkladně studovala odraz svého obličeje v zrcadle. Další vráska v koutku pravého oka, sice jen nezřetelná, ale naprosto nepopiratelná. Cena, kterou musela zaplatit za to, že zůstávala takhle dlouho vzhůru.

Přehrabovala se v pouzdru s kosmetickými potřebami a vytáhla lahvičku krému proti vráskám s přídavkem kolagenu. Rázně si ho vetřela do pokožky, přestože věděla, že to nebude nic platné.

Stárla. A nemohla s tím vůbec nic dělat. V šestatřiceti letech nemohla prostě přikázat času, aby se vrátil.

Konrad to ale udělat mohl.

Vešel do místnosti za jejími zády, stál a díval se do zrcadla na sebe i na ni. Pak jí odhrnul plavé vlasy z krku gestem, které by si snad někdo mohl mylně vyložit jako něžnost.

Věděla, že nemá s něžností nic společného. Prohlížel si ji jako vzorek pod mikroskopem.

„Další maličká vráska,“ poznamenal.

Parchant. „Já vím.“

„Měla bys na sebe víc dbát, Helen.“

Snažila se potlačit ironický úšklebek.

„Ty bys s tím mohl něco udělat,“ připomněla mu.

„Nikdy neplatím předem. To už jsme spolu přece probrali.“

Otočila se obličejem k němu. „Uvědomuješ si, jak strašně kvůli tobě riskuju?“

„Víš přece, co se říká o velkém riziku. Je to jediná cesta k velké odměně.“

„Neudělala jsem už dost?“

„Ne, zavrtěl hlavu. Ještě ne.“

„To říkáš pořád.“ Snažila se potlačit v hlase zlost a bolest. „Jak mám vědět, že mi někdy doopravdy dáš, co chci?“

„Dávám ti svoje slovo,“ odpověděl klidně. „Nezestárneš o jediný den. Jen co bude Cade doopravdy mrtvý.“

Odtáhl ruce, kterými ho na prsou držela za župan, a nechal ji v koupelně samotnou.

Ještě jednou se na sebe podívala do zrcadla. Žádné šedivé vlasy. Nic, co by se objevovalo u kořínků. Žádné viditelné povadání, žádné další vrásky.

Musí jí už konečně vyhovět. Protože každý den, o který to odkládá a jen jí příslibem věčného mládí mává před nosem, je dalším dnem stráveným na nesprávné straně kalendáře.

Čas neúprosně odtikává. Musí Konradovo tajemství získat co nejdřív.

Věčný život by jí byl zatraceně málo platný, kdyby napřed musela zestárnout.

KAPITOLA DVACÁTÁ DEVÁTÁ

Zprávy o hanoverském incidentu se nepochybně dostaly i k vám.… Je třeba zamyslet se nad tím, proč byl onen netvor z Leedsu v blízkosti místa tak životně důležitého pro obranu našeho národa. Hranice mezi naším územím a Peklem zřejmě není příliš stabilní a jako každou jinou hranici s nepřátelskou mocností je třeba ji opevnit. Bez ohledu na to, jak fantaskně to vypadá.… Pohybuje-li se na území našeho národa Ďábel, musíme se před jeho démony bránit.

– Komodor Stephen Decatur, komisař válečného námořnictva Spojených států, dopis prezidentu Thomasi Jeffersonovi, 1804 (utajeno)

Bezpečným úkrytem se ukázal být malý kamrlík bez oken v kancelářském komplexu jen s hrstkou dalších nájemníků, ležícím nedaleko losangeleského mezinárodního letiště. Zaparkovali vzadu v garáži, kde se za nimi zavřela těžká ocelová vrata.

Uvnitř to vypadalo jako garáž s připojeným laciným hotelovým pokojem. Auto stálo na holém betonu, který se táhl až k tenkému koberci s postelí, stolem a koupelnou v koutě.

Uprostřed stěny byly další ocelové dveře. Zatímco Cade vykládal věci z auta, Zach k nim přešel a otevřel je. Cade to nijak nekomentoval a nebránil mu v tom. Za dveřmi byla falešná kancelář – recepční stolek s umělou palmou. Za oknem z mléčného skla bylo hlavní parkoviště.

Zach se vrátil do garážové místnosti. V koupelničce velikosti skříně našel toaletní potřeby včetně zubních kartáčků a pasty. Rozpočet Bílého domu na zubní péči. Překvapivě vysoký, jak říkal Griff.

Zazvonil telefon.

„Čekáte nějaký hovor?“ zeptal se Zach.

Cade zvedl sluchátko. „Co je?“

„Přepni to na hlasitý odposlech, chci, aby mě slyšel i ten kluk,“ vyzval ho Griff. Byl už na způsob, jímž se Cade hlásil do telefonu, zvyklý.

Cade zmáčkl příslušné tlačítko a Griffův unavený a ochraptělý hlas se rozlehl po celé místnosti. Zach se podíval na hodinky, na nichž měl dosud washingtonský čas. Bylo tam skoro sedm hodin ráno a nezdálo se, že se Griff vůbec dostal do postele.

„Povím vám, co jsme zjistili: ten kontejner odeslala firma KSM Holdings, což je kuvajtská zástěrka pro jistého občana Saudské Arábie.“

„Paráda,“ zaradoval se Zach. „Tak pošleme CIA nebo někoho takového, aby si s tím chlapem promluvili.“

„Bohužel to nikdy takhle jednoduše nejde,“ povzdechl si Griff. „Tím saúdským občanem je Mahmúd al-Attar.“

„A sakra!“ zaklel Zach. Věděl přesně, o koho jde. O bratrance současné saúdské vládnoucí rodiny, který investoval obrovské prostředky do západních podniků. Občas navštěvoval Spojené státy, a to i jako člen diplomatických misí zastupujících jeho příbuzné. Existovala pravděpodobně víc než jedna fotografie, na níž si potřásal rukou s americkým prezidentem.

„Jo. Přesně tak.“

„Na tom nezáleží,“ ozval se Cade. „Jestli v tom má prsty, měl by být potrestán.“

„Ne tak zhurta, Cade, to ještě není všechno,“ pokračoval Griff. „Tuhle nastrčenou firmu – lodní zasilatelskou společnost – řídí jeden z al-Attarových synů. Al-Attar ho má se svou druhou nebo třetí manželkou, teď si nevzpomínám přesně. Jmenuje se Cháled al-Attar. S otcem si evidentně není nijak blízký.“

„V tom případě můžeme CIA poslat, aby si promluvila s ním, ne?“ zeptal se Zach.

„CIA by si s ním moc ráda promluvila. Už delší dobu ho hledá. Cháled je významným sponzorem Hamásu, Islámského džihádu… v podstatě každého, kdo je ochotný navléknout na sebe sebevražedný opasek a vnořit se s ním do davu. Problém je ale v tom, že úplně zmizel ze světa. Poslední zpravodajská hlášení, která jsem našel, uvádějí, že Cháled ztrácí trpělivost s tím, jak pomalu pokračuje vyhlazování nevěřících.

Začal inklinovat k mystičtějším interpretacím islámu, včetně učení Iblisova…“

„Kdo je Iblis?“

„Ďábel,“ odpověděl Cade. „Podle islámu se ďábel jmenoval Iblis, než padl a stal se Šajtánem.“

„Podle toho posledního hlášení měl Cháled dojem, že je náš svět natolik zkažený, že možná patří Iblisovi,“ pokračoval Griff. „A jedinou možností, jak tuto zkaženost vymýtit, je vyvolat rozhodující bitvu mezi dobrem a zlem. Vypadá to, že založil skupinu zvanou Zulfikar – pojmenovanou podle kouzelného meče, který byl použitý v nějaké slavné bitvě. S touhle skupinou se věnoval hlubšímu studiu černé magie, rituálů vyvolávání démonů a podobných záležitostí. To naše tamní agenty vedlo k přesvědčení, že jde o cvoka. Domnívají se, že šel do kláštera, aby tam studoval náboženství nebo něco takového.“

„A vsadím se, že tam ho taky ztratili z očí,“ poznamenal Zach.

„Správný odhad.“

„Tak ho najdeme sami,“ zabručel Cade. „Až přijde za Konradem.“

Zach se zamračil. „Počkejte moment. Něco mi na tom nesedí. Konrad je šílený génius, je to tak? Přičemž důraz kladu na slovo génius. Jenže odeslání kontejneru, který je možno tak snadno vysledovat zpátky ke zdroji, mi zrovna jako geniální tah nepřipadá.“

Jediným zvukem v příštích několika okamžicích byl praskot statické elektřiny z reproduktoru telefonu.

„Na tom něco je,“ uznal Griff.

Na Cadea to dojem neudělalo. „Chcete snad tvrdit, že na Konrada někdo ušil boudu?“

„Vůbec nic nechci tvrdit,“ ohradil se Zach. „Vy dva znáte jeho minulost, a to nepochybně něco znamená. Možná byste to ale měli prošetřit trochu důkladněji. Možná bychom se měli zaměřit někam jinam.“

„Ne,“ odmítl to rázně Cade. „Je to Konradova práce. Je jediný, kdo dokáže proces tvorby Unmenschsoldaten uvést do praxe.“

„On sám ale tvrdí něco jiného.“

„Je to ztráta času, pane Barrowsi.“

Cade byl zjevně přesvědčen, že tím je celá záležitost vyřízená. Zach byl jiného názoru.

Obrátil oči v sloup. „Dejte si přece říct, ano? Nechce se mi věřit, že tohle povídám upírovi a tajnému agentovi, ale věci nejsou vždycky takové, jaké se zdají být.“

Z telefonu se ozvalo jakési Griffovo odfrknutí. „Možná by stálo za to zvážit i jiné alternativy, Cade.“

„Kde je ta poslední zásilka od KSM Holdings?“ zeptal se Cade.

„Zítra večer by měla dorazit do Los Angeles,“ odpověděl Griff.

„Na žádné alternativy není čas. Bez Konrada nebude mít Cháled možnost ty nestvůry nijak použít. Je to nejpřímočařejší řešení.“

Griff se odmlčel. „Myslím, že má Cade pravdu,“ řekl pak.

„Jak myslíte,“ kapituloval Zach. „Vy jste koneckonců strašliví zabíječi nestvůr. Mě k ničemu nepotřebujete, takže si jdu vzít něco k jídlu.“

Trucovitě odešel od telefonu do přední části garáže.

„Vypni ten hlasitý odposlech, Cade.“

Zach byl už na opačné straně zabezpečeného domu. Cade si přiložil sluchátko k uchu.

„Začíná se ti dostávat pod kůži, co?“ poznamenal Griff. Cade pohlédl na klouby svých rukou, stále ještě lehce zhmožděné od toho, jak jimi při záchvatu na Konradově klinice zprohýbal karosérii auta.

„Je chytřejší, než vypadá,“ připustil. „Co je nového tam u tebe?“

Po lince k němu dolehlo těžké povzdechnutí. „Volali mi z Wymanovy kanceláře. Chce se mnou mluvit. Mám pocit, že se mu tohle vyšetřování nějak nelíbí, důvod ti ale říct nemůžu,“ sdělil mu Griff.

„To je další věc, která nedává smysl,“ zahučel Cade. „Konrada sleduje párek agentů. Teď s tebou chce mluvit Wyman. Proč se tolik lidí může přetrhnout, aby Konradovi pomohli?“

„Podívám se na to. Ve vlastním volném čase.“

Cade čekal.

„Říkám, že se na to podívám,“ opakoval Griff. „Tak tam nestůj s tím hrůzostrašným výrazem v obličeji. Znám tě.“

„Máš bolesti,“ opáčil Cade. „Já ty informace potřebuju. Zvlášť teď, když musíme počítat s možností bezprostředně nadcházejícího útoku. Jestli na to nemáš –“

„Nedělej mi přednášky. Mám to pod kontrolou. Ty se prostě starej o sebe i o moji náhradu.“

Ticho.

„Tebe nenahradí,“ odtušil Cade.

Griff chvíli mlčel. „Prokristapána. Snad nade mnou teď nezačneš ronit slzy, Cade.“

Zavěsil.

Než Cade vrátil sluchátko zpátky do vidlice, už na svůj kratičký okamžik sentimentality zapomněl.

Zach se přišoural zpátky k telefonu a přežvykoval při tom suché vločky z krabice.

„Přemýšlel jste ještě o tom, co jsem říkal?“

„Ne,“ odsekl Cade. „Zítra před sebou máme dost dlouhý den. Měl byste jít spát.“

„Jak myslíte.“ Zach pokrčil rameny a zamířil zase do hotelově zařízené poloviny zabezpečeného domu. Pak se zastavil a otočil se zpátky ke Cadeovi.

„Poslyšte,“ zeptal se, „pokud jsou ty bestie doopravdy na cestě sem… Totiž, vy už jste s nimi bojoval, co?“

„S jedním. Bojoval jsem jen s jedním.“

„Ale poradil byste si i s několika najednou, že ano? Chci říct, že to je přece vaše parketa, ne? Kdyby na to přišlo, vyřídil byste je.“

Upír neodpověděl.

„Cade?“

„Je pozdě, pane Barrowsi,“ opáčil Cade. „Trochu se prospěte.“

KAPITOLA TŘICÁTÁ

Traduje se, že než se generál George Washington stal prezidentem, varoval své krajany před velkým nebezpečím, které mělo v nadcházejících letech ohrozit jejich svobodu. V táboře Valley Forge ho údajně navštívil „šerý anděl“ a pověděl mu o „temném mračnu“, které „zakryje Ameriku svými kalnými závoji… Čas od času jím projížděly zářivé zášlehy blesků a slyšel jsem přidušené steny a výkřiky Američanů.“ Toto osudové znamení se obvykle vykládá jako varování Američanům, že jejich země nikdy nemůže být poražena žádnou vnější hrozbou, mohl by ji však zničit vnitřní nepřítel.

– Prezidentská tajemství: Neobvyklá fakta týkající se amerických Otců zakladatelů

Helen dorazila do práce v devět hodin se zarudlýma očima a v nerudném rozpoložení. Procházela běžně užívanými chodbami federální budovy na bulváru Wilshire a mířila do zasedačky. Lidé, které potkávala, se na ni neurčitě usmívali, jak je zvykem v případě spolupracovníků, které jen matně poznáváme. Pracovala tady už rok, pořád ještě však byla „neviditelná“.

Podle osobních dokladů pracovala pro ministerstvo vnitřní bezpečnosti, její agentura už ale dávno zmizela ze všech oficiálních organizačních schémat a vládních rozpočtů. Ani nejvýš postavený federální úředník v celé budově se zdaleka neblížil jejímu stupni prověření. Jediným telefonátem mohla nařídit cokoli kromě jaderného úderu.

Cade se domníval, že je agentkou CIA. To byla pravda před dávnou dobou. Teď z ní bylo něco úplně jiného.

Už tehdy slýchala pověsti o jakési „agentuře“ v zákulisí oficiální agentury, která vyřizuje záležitosti, jež nelze vytáhnout na světlo. Utajený rozpočet a utajené operace.

Neměla ale vůbec představu o velikosti této agentury ani o rozsahu její činnosti.

Zatímco CIA vedla studenou válku, Helenin zaměstnavatel realizoval podloudné obchody se zbraněmi a narkotiky a pral špinavé peníze, jimiž za ně platil. Zajišťoval nacistickým vědcům bezpečné přijetí výměnou za jejich objevy. Příliš otevřeně se vyjadřující zahraniční političtí vůdci umírali a na jejich místo byli dosazováni přátelsky naklonění diktátoři.

Oficiální vedoucí představitelé CIA svědčili před kongresovými výbory a popírali jakékoli vědomosti o atentátech, mučení či úplatcích. Prezident mohl při obraně Spojených států držet hlavu hrdě vzpřímenou.

Její šéfové zatím obstarávali skutečnou práci, záležitosti, které se nikdy nesměly dostat na veřejnost, a zabředali stále hlouběji a hlouběji do temnoty. I nejzarytější konspirační teoretiky by ohromilo, kdyby zjistili, co všechno Agentura za léta své činnosti dokázala. Všechny ty amatérské teorie ohledně Johna Fitzgeralda Kennedyho, Roswellu a AIDS byly zcela nicotné v porovnání s pravdou.

Postupem času se její zaměstnavatel vypracoval v něco jiného, podobně jako se ryby v podzemních řekách po staletích promění v bezoké příšery. Narůstaly mu nové části těla, vyvíjely se další orgány, až se po čase zcela oddělil od předků žijících na denním svědě. Nezodpovídal se už žádným voleným představitelům vlády. Rozhodoval o všem sám a uzavíral spojenectví s jinými věcmi tam venku v temnotě…

Až nakonec pevně stál na vlastních nohou a začal také sledovat vlastní agendu. Agentura stále věřila v nadřazenost Ameriky, ale pouze v takovou, která by nezasahovala do její vlastní nadřazenosti. Válka proti terorismu k tomu byla ideální zástěrkou. Agenti, které léta nikdo neviděl, se náhle vraceli do svých někdejších kanceláří, rozdávali rozkazy a zjišťovali jména.

Stejně jako Helen ale nikdo nevěděl, kdo tomu všemu doopravdy velí.

Organizace neměla žádné oficiální jméno, všichni jí ale říkali Stínová firma. To se Helen líbilo. Bylo to výstižné.

Byli prostě tady, přímo v sousedství ostatních vládních agentur, za nimiž se schovávali a neustále s nimi drželi krok. Přesně jako stíny.

*

VEŠLA DO ZASEDACKY, pak si od pasu odepjala devítimilimetrovou pistoli SIG Sauer a položila ji na stůl.

„Tak co tu máme?“ zeptala se.

Dva podřízení agenti Stínové firmy zvedli oči a opětovali přes stůl její pohled. Jednotky Stínové firmy fungovaly na principu teroristických buněk – malé a pohyblivé, skryté v rámci širší struktury jiných organizací.

Po pravé ruce měla Kena. Byl stejně bezvýrazně pohledný jako partner panenky Barbie, s nímž sdílel jméno. Nastoupil k CIA ve stejnou dobu jako ona a výcvikem prošli společně. Do řad Stínové firmy ji zverbovali dlouho před ním, když se jí ale naskytla příležitost přidat ho ke svému týmu, vůbec nezaváhala. Věděla, že udělá všechno, co mu přikáže.

Vzpomínala si, jak je tehdy na Farmě, jak se říkalo základně, kde probíhaly výcvikové programy CIA, když je poprvé dali při cvičení dohromady, jeden z ostatních kadetů nazval Ken a Barbie. Při nácviku bojových umění mu dala takovou ránu, že přišel o zub. Přezdívka se neujala.

Druhého agenta jí přidělili, aniž měla možnost se k němu vyjádřit. Demokracie, jak jí opakovaně dávali na vědomí, se u Firmy příliš nenosila. Reyese jí dali, protože chtěli, aby měla někoho, kdo se vyzná v okolí.

Pocházel odtud, blížil se už ke čtyřicítce a byl to bývalý policista, kterého vyhodili ze sboru kvůli velké korupční aféře. Vyrůstal ve východním Los Angeles, a jak se ukázalo, ani když si oblékl uniformu losangeleského policejního sboru, nevzdal se příslušnosti k jednomu z tamějších gangů. Pod límcem košile mu vylézal okraj vězeňského tetování.

„Jak se cítíš?“ zeptala se ho. Ruku měl na pásce jako vzpomínku na noční setkání s Cadem.

„Dobrý je to,“ ujistil ji Reyes.

Tím její starosti o Reyese končily. „A doručili jsme zásilku na novou adresu?“ zeptala se.

Oba muži na sebe pohlédli. Nějakou nevyslovenou dohodou byl k odpovědi vybrán Ken.

„Trochu nám to dělalo starosti,“ prohlásil opatrně.

Helen se zamračila. Oba muži zadrželi dech. Rozhodně nestáli o to, aby se na ně naštvala.

„Jaké starosti?“

„Tahle věc určitě vyvolá zpětnou reakci. Jsme na to připravení? Riskujeme, že se něco dostane na veřejnost.“

Helenin obličej zlostně ztuhl, hlas však ani teď nezvýšila. „Chceš říct, že jsme zásilku nedoručili?“

„Ne, ne, to jsem neřekl. Vůbec ne,“ ubezpečil ji Ken. „Zásilka je doručená. Všechno jsem dvakrát překontroloval. Je na místě. Můžeme to spustit.“

„Stoprocentně?“ ujišťovala se Helen.

Oba horlivě přikyvovali.

„Dobrá,“ zabručela. Zlost ji přešla a muži se uklidnili.

„Můžete jít,“ propustila je. „Mám práci.“

Vstali a zamířili ke dveřím. „Držte se u Konrada,“ zavolala za nimi. „Nechci, abyste ho nechali nehlídaného.“

„Ale… je přece den,“ namítl Ken.

„Díky za informaci,“ odsekla Helen. „Příště si probereme malou násobilku. Dokud neřeknu jinak, hlídejte Konrada.“

Dveře se zavřely. Helen si vychutnávala ticho a klid, kterého si užívala jen ve chvílích, kdy jí nikdo nekladl stupidní otázky.

HLAVNÍ INSTRUKTOR Helen Holtové při ukončení jejího výcviku u CIA v závěrečném hodnocení uvedl: „Kdybych měl jen tucet dalších rekrutů, kteří by měli koule jako Holtová, dokázali bychom znovu ovládnout svět.“

Kdyby to nepocházelo z utajeného spisu, byla by si to dala zarámovat.

CIA ji prakticky okamžitě nasadila do terénu. Osvědčila se skvěle, byla inteligentní a ambiciózní. Nikdo netušil, jak ambiciózní. Ani jak inteligentní.

Snadno procházela všemi obvyklými testy a hodnoceními používanými pro agenty CIA. Znala správné odpovědi na otázky osobnostních testů a psychodiagnostický test MMPI absolvovala tolikrát, že mohla dosáhnout přesně takového výsledku, jaký chtěla. CIA si u rekrutů cení trochy bezohlednosti, ovšem jen v té správné míře. Helen se vždy umístila v rámci požadovaného intervalu.

Teprve po dvou letech aktivní služby vyvolal její návrat z Montrealu, kam byla vyslána v rámci čtyřčlenného týmu, v systému první varovný signál. Zbývající tři agenti – všichni tři služebně starší než ona – byli zabiti při sledování jistého radikálního muslimského duchovního, který byl podezřelý z náborové činnosti pro al-Kajdu.

Po dobu závěrečného hodnocení a analýzy akce ji v Langley umístili do ubytovny pro hosty – ne jako vězně, alespoň ne tak docela. Různí lidé jí znovu a znovu kladli tytéž otázky a hledali v jejích odpovědích nesrovnalosti.

Neměla strach. Říkala si, že to je standardní agenturní postup ve všech případech, kdy někdo v terénu přijde o život. Bylo to ale vyčerpávající. Patnáctihodinová nebo dvacetihodinová sezení a neustále se opakující otupující výslechy. Občas patnáctiminutová přestávka a pak zpět k otázkám.

Toho večera stejně jako každého jiného dne usnula, jen co v přiděleném antiseptickém pokoji položila hlavu na polštář.

A pak náhle stála zcela nahá v kruhu ostrého světla uprostřed nějaké temné místnosti.

Za hranicí oslepující záře vrhané nezakrytou žárovkou nad její hlavou skoro nic neviděla, věděla ale, že tam někdo je. Ve stínech jen pár kroků od ní sedělo za stoly několik lidí. Dívali se na ni. Zvědavě, ale bez jakéhokoli sexuálního zaujetí zkoumali její tělo.

Připomínalo jí to neskutečnou atmosféru podobného snu, v němž přišla do školy k závěrečným zkouškám, neměla ale nic na sobě, vůbec nic se neučila a navíc nemohla najít svoji třídu.

Tady to ale z jakéhosi důvodu bylo ještě horší. Zábly ji nohy. Chtěla ustoupit ze světla a něčím se zakrýt, nemohla se ale ani hnout. Sklopila oči a zjistila, že stojí v kruhu nějakých znamení, nakreslených na kamenné podlaze. Byly to jakési zvláštní symboly – něco jako písmena cizí abecedy, jakou ještě v životě neviděla.

Jeden z lidí ve stínu na ni promluvil. „Zvažujeme možnost vašeho zařazení do velice speciálního programu, Helen,“ sdělil jí. Byla si alespoň téměř jistá, že je to muž. Stále mu neviděla do obličeje, když se ale předklonil, zahlédla matně bílou barvu límce a manžet jeho košile v černém obleku s vázankou. Kalné světlo se odráželo od brýlí s kovovými obroučkami.

„To, co jsme dosud viděli, na nás udělalo velký dojem,“ pokračoval. „Musíme vám ale položit několik otázek.“

„Co jste zač? Co to má znamenat?“

Slyšela zašustění papírů. Muž ve stínu mluvil dál, jako by nic neřekla.

„Když vám byly čtyři roky,“ konstatoval, „pobývala jste na návštěvě u babičky. Ta měla ptáka, kterému říkala – nepříliš originálně – Petey. Co se Peteyovi stalo?“

Helen se rozesmála. Tohle musel být důsledek stresu spojeného s přílišnou konzumací bufetových jídel a kávy. Nevzpomínala si na žádného zatraceného –

A pak si vzpomněla. Vybavilo se jí to tak jasně, jako by to bylo včera.

„Nevím,“ odpověděla.

Pravou paží se jí náhle rozlila bolest, jako by ji někdo žiletkou rozřízl až po rameno. Zalapala po dechu a byla by padla na kolena, něco ji však drželo ve vzpřímeném postoji. Nezastavilo to ale slzy, které jí vytryskly z očí.

Ve snu by přece člověk neměl cítit bolest, pomyslela si. Tím si byla jistá.

„Už nám víckrát nelžete, prosím,“ napomenul ji muž mírným tónem. „Tak znovu. Co se s tím ptákem stalo?“

„Zabila jsem ho,“ vyhrkla Helen a pak se z ní rázem vyvalilo i všechno ostatní. „Měla tu zatracenou potvoru radši než mě. Klovnul mě, a já jsem ho přitom jen chtěla pohladit, klovnul mě a ona s tím vůbec nic neudělala, tak jsem vzala jednu z těch malých zelených kuliček z krabice s jedem na krysy, a ten nenažranej malej zmetek mi ji sezobnul přímo z dlaně.“

Skočil jí do řeči. „Děkuji. To bude stačit.“

Vzpomínka však už uvázla v Helenině paměti: ztuhlé malé ptačí tělíčko na dně klece, babiččiny slzy a matka, která ji předčasně odvezla domů.

Babička už ji k sobě nikdy nepozvala.

„Tak dál,“ ozval se muž a představy zmizely. „Co se stalo vašemu prvnímu milenci?“

Tentokrát se Helen nepokoušela lhát. Upřímně řečeno byla pořád ještě docela hrdá na to, jak tehdy celou tu záležitost zvládla.

Byla v prvním ročníku vysoké školy a šetřila se pro toho správného muže, on pracoval jako asistent a všechno to bylo nesmírně předvídatelné. Myslela, že je zamilovaná, nebo alespoň cítila něco hodně podobného, dokud ho jednou ráno nepřistihla, jak ještě ve včerejším oblečení vychází z jiného kolejního pokoje. Šla si promluvit s právníkem, s děkanem a s vedoucím katedry, to vše v uvedeném pořadí. Během dvou dnů ho vyhodili z katedry i ze školy a hrozilo mu obvinění z trestného činu. Helen už nemusela zaplatit ani cent školného.

„Děkujeme, Helen,“ zarazil ji opět muž. „Měl jsem na mysli, co se s ním stalo pak?“

„Spáchal sebevraždu. Spolykal prášky.“

„Litujete toho?“

„Ne,“ odpověděla Helen a pocítila příval stejného triumfu jako před lety, když se tu zprávu dozvěděla. „Byl to slaboch.“

„Rozumím.“ Zaskřípělo pero, jak si neznámý zapisoval nějaké poznámky. „A co se tedy doopravdy přihodilo v Montrealu?“

Helen bylo jasné, že nemůže přiznat pravdu. V tomhle případě ne. Jako by vycítili její zaváhání, začala jí paže znovu pulzovat bolestí.

V ústech měla naprosté sucho. Těžce polkla. „Začněte od začátku,“ vyzval ji muž.

„Naším úkolem tam bylo sledovat cílovou osobu jménem Chalil Hadž-Imad. V posledních několika letech si vybudoval malou skupinu učedníků. Většinou mladých kluků. Před šesti měsíci se několik bývalých členů kongregace jeho mešity objevilo na různých místech v Iráku – oblékli se do sebevražedných vest a pokoušeli se proniknout do zelené zóny.“

„Ano, ano.“ Tentokrát to znělo netrpělivě. „Co jste tedy udělala?“

„Moc mi toho na práci nedali,“ odpověděla Helen a nedokázala potlačit rozladění, které se jí vloudilo do hlasu. „Zajišťovala jsem spojení, zatímco starší členové týmu“ – nafoukaní kreténi, pomyslela si – „sledovali pohyby cílové osoby a vyhodnocovali možnost jejího stažení ze scény za účelem výslechu.“

„Vy jste s tím nesouhlasila?“

„Domnívala jsem se, že bych ho dokázala přesvědčit mezi čtyřma očima. Měl rád blondýny.“

„Rozumím. Pokračujte.“

„Pak došlo k našemu prozrazení. Všichni tři ostatní agenti v terénu byli zabiti.“

Vzpomínky se jí vynořily z paměti v přesných podrobnostech. Corman, který byl pověřený velením, s napůl ustřelenou hlavou a mozkem rozstříknutým po stěně kavárny. Marta, jejíž tělo s podříznutým krkem se našlo v úzké uličce deset bloků od mešity. A David – toho měla docela ráda – kterého vytáhli zpoza volantu dodávky a kterého později našli umláceného u jakési zapadlé silničky.

Ji nedostali, protože zůstala v bezpečí pronajatého pokoje za stěnou počítačů a sledovacího zařízení. Když se její tým neohlásil a nevrátil se, okamžitě z Kanady odletěla a vrátila se do Spojených států. Nejhorší, co ji tam mohlo čekat, byli nabručení celníci.

„Jak došlo k prozrazení?“

„To nevím…“ začala a tentokrát ji bolest skutečně srazila na kolena. Probrala se o vteřinu později – ještě nikdy předtím ve snu neztratila vědomí – a od úst jí visely chomáče slin.

„Druhá výstraha, Helen,“ ozval se muž ve tmě. „Třetí už nebude. Musím opakovat otázku?“

„Udělala jsem to já,“ přiznala Helen. Když to vyslovila nahlas, téměř se jí ulevilo. „Už jsem měla až po krk toho, jak jsem musela vysedávat a nic nedělat. Myslela jsem, že když bude Martino krytí vyzrazené, posunu se do čela akce já.“

„Jak se vám to podařilo udělat, aby na to nepřišli vaši nadřízení?“

„To bylo snadné.“ Pocítila vlnu hloupé pýchy. „Nenápadně jsem na ulici pořídila její snímek mobilem. O polední přestávce jsem ho v jedné internetové kavárně natáhla do počítače, přes anonymizér ve Finsku jsem ho nechala prohnat sem a tam několika elektronickými vývěskami a pak jsem se postarala o to, aby se dostal na jednu z webových stránek Islámského džihádu. Vůbec nevěděla, co se stalo, ale byla prozrazená.“

„Proč jste takhle ohrozila život své kolegyně agentky?“

Helen zvažovala, jestli nemá znovu zkusit zalhat. Kašlu na to, řekla si pak, vždyť je to jen sen, ne? A bude to dobrý pocit, když to konečně řekne nahlas.

„Nesnášela jsem tu mrchu,“ zasyčela a vycenila zuby ve vzteklé grimase. „Nastrčili ji do mešity jen proto, že měla tmavou pleť, dělali, jako by byla nějaká pojebaná Marta Hari, a mě nechali brát telefony, prokristapána! Věděla jsem, že bych ho dostala. Viděla jsem ho chodit do striptýzových barů. Byl by za mnou šel kamkoli.“

„A tak jste ji nechala zabít.“

„Nenapadlo mě, že přijde o krytí celý tým.“

„Jenže přišel. Zemřeli tři lidé. Protože jste si připadala… jak byste to řekla? Profesionálně nedoceněná?“

Svěsila hlavu a znovu na sobě cítila jeho oči. „Ano.“

„Tak tedy poslední otázka,“ uzavřel muž výslech. „Litujete toho?“

Vzdorně pohlédla jeho směrem. „Ne,“ odpověděla. „Měli poslouchat, co jim povídám. Kdyby byli udělali, co jsem jim radila, nic z toho by se nestalo.“

V duchu jí před očima bleskl další obraz. Byla na něm ona sama. Na nižší střední škole. Sama, jako každý den, a to navzdory oblečení, účesu, rodinnému jmění i své zářivé kráse. Jako by v ní ostatní cítili tu prázdnotu a udržovali si od ní bezpečný odstup ze strachu, aby se do ní nezřítili.

Muž se rozhlédl po ostatních postavách v šeru a pak přikývl. „Děkujeme za čas, který jste nám věnovala,“ prohlásil. „Ozveme se vám.“

Hned poté se Helen probudila, stále ve své posteli v Langley.

Rozsvítila a prohlížela si paži. Nic na ní neviděla, bolela ji ale přímo pekelně.

Přišli si pro ni druhý den ráno, hned po posledním zasedání vyšetřovací komise. Muž v brýlích s kovovými obroučkami, jemuž se později naučila říkat Řídící, jí předal novou sadu dokladů.

Pak začal její skutečný výcvik. Zjistila, že její nová práce je neporovnatelně náročnější než u CIA. A neporovnatelně lépe odměňovaná.

Netrvalo dlouho, než si uvědomila, že to, co se stalo v Montrealu, její noví zaměstnavatelé nepovažují za prohřešek. Právě naopak.

Stínová firma preferovala lidi, kteří se uměli postarat o vlastní přežití. To byl také jediný pravý důvod, proč ji přijali. Kašlali na to, že jako školačka kdysi tíhla k fašismu, i na poněkud vyšinutou chemii jejího mozku, která ji dovedla k přesvědčení, že všichni ostatní lidé jsou postradatelní. Tyhle její atributy byly samozřejmě prémie navíc, nebyly ale podstatné.

Chtěli Helen na své straně prostě proto, že byla v zájmu dosažení vlastních cílů ochotná udělat cokoli. A nenáviděla – doslova nenáviděla – každého a všechno, co jí stálo v cestě.

To jim mohlo přijít vhod.

KAPITOLA TŘICÁTÁ PRVNÍ

Dylan stál ve frontě před odtahovým parkovištěm. Všichni, kteří tam čekali s ním, mu připadali stejně zpocení, unavení a zmožení kocovinou, jako se cítil on sám. Muž přímo před ním měl v jednom oku prasklou cévku a kolem hlavy omotaný obrovský obvaz.

Když zjistil, že jeho náklaďák zmizel, musel potlačit nutkání chytit si taxíka, nechat se odvézt na letiště a prásknout do bot. Pořád ještě měl šanci, pokud se nikdo nepodíval, co veze…

Noc strávil zamčený na hotelovém pokoji a tak vyděšený, že se bál podívat i na zvonící mobil. Pokaždé, když se telefon ozval, věděl, že volá Cháled. Nepotřeboval, aby ho ke všem těm malérům stresoval ještě on. Dveře otevřel jen hotelové službě, a to teprve poté, co si číšníka prohlédl kukátkem. Byl si jistý, že je s ním konec. Nebylo přece možné, aby mu odtáhli auto a aby při tom nikdo nezkontroloval náklad.

Když konečně přišlo ráno a na dveře mu stále nebušila policie, sebral veškerou odvahu. Rozběhl se do koupelny, kde vyzvrátil bourbonskou whisky, kterou si prostřednictvím hotelové služby objednal. Sešel do přízemí a v kasinu našel přepážku, kde byli ochotní vyplatit mu peníze v hotovosti. Bylo to nejjednodušší, co musel od začátku celé cesty udělat.

Následovala nesnesitelná jízda taxíkem se starým řidičem, který páchl jako otevřená rakev, dlouhé čekání v nesprávné frontě a ještě delší v té správné.

Zvedl oči, zadíval se na bezpečnostní kamery v koutech místnosti a uvažoval o tom, kdo se na něj asi dívá. Čím déle čekal, tím větší v něm narůstalo přesvědčení, že je to všechno jen trik, který ho má zdržet, dokud policie náklaďák neprohlédne.

V duchu si tu scénu přehrával a viděl, co se právě v tom okamžiku děje. Jeden z těch hajzlů ho sleduje objektivem a říká: „To je on. To je ten zatracenej bastard.“

Pochopí, co to vlastně veze? Nebo prostě budou automaticky předpokládat, že je nebezpečný a že je třeba ho zabít?

Dylan věděl, jak by si na jejich místě počínal on.

Když dospěl do čela fronty, byl si naprosto jistý, že se odněkud zčistajasna vynoří banda hrdlořezů od vnitřní bezpečnosti v černých kombinézách a zasype ho sprškou kulek z automatických zbraní. Nebo ho možná budou napřed mučit. Slyšel, že to dělávají často.

Úředník odtahové služby, který za skleněným okénkem vypadal maximálně znuděně, ho mávnutím přivolal k sobě.

Dylan polkl. Podal úředníkovi oznámení o odtažení vozidla a potvrzení o registraci.

„Odkud jste?“

„Z Orange County,“ odpověděl Dylan. Dostal od Cháleda školení: krycí historka by měla být jednoduchá a co nejvíc se blížit pravdě. „Vracím se na univerzitu.“ Vypadal na to: krátce ostříhané vlasy, džíny a tričko s logem studentského klubu. Nebyl si jistý, jestli to s tím tričkem trochu nepřehnal.

„Tady se píše, že je náklaďák z půjčovny.“

„Jo,“ přikývl stále s úsměvem Dylan. „Vezu si zpátky na kolej svoje věci.“

Úředník se zamračil. „Na to teda máte dost velkej auťák.“

Dylan pokrčil rameny a snažil se nepropadnout panice. „Nic menšího v půjčovně neměli.“

Úředník na něj beze slova hleděl.

„Vezu pro klubovnu velkou několikamístnou vanu,“ dodal Dylan co nejležérnějším tónem.

Úředník se na okamžik zatvářil nevěřícně a pak se zeširoka zazubil. „Vážně?“ zakroutil hlavou. „Zatraceně, vy se teda umíte odvázat, kamaráde. Škoda že mě to taky nenapadlo, když jsem ještě byl na škole.“

Orazítkoval mu papíry.

„Odneste tohle tomu chlápkovi vzadu a on vám doveze auťák.“

Dylan po papírech vděčně sáhl, úředník je ale nepustil z ruky. Naklonil se blíž a Dylan se k němu také sklonil.

„Vím, jak jste na tom,“ prohlásil úředník se škodolibým úsměškem.

Dylan se málem rozplakal. Byl už tak blízko…

„Včera večer jste to trošičku přehnal v některým baru, co?“

Znovu se zasmál a Dylan se tentokrát hlasitě rozesmál s ním. „Jo,“ přitakal a cítil, jak z něj úzkost padá. „Dalo by se to tak říct.“

„No jasně, vždyť to znám. Když těm holkám vyváznete z drápů i s peněženkou, máte kliku. Tak bezpečnou cestu.“

„Díky,“ vydechl Dylan a v podpaždích mu po těle stékal pot. „Vám taky. Totiž, chci říct…“

Úředník už ale kýval na příštího čekajícího ve frontě.

Dylan prošel chodbou, předal papíry dalšímu zaměstnanci a o dvacet minut později už zase seděl za volantem svého náklaďáku.

Za dalších dvacet minut byl zpátky na dálnici. Počítal, že dohodnutou schůzku ještě stihne. Pokud si pospíší.

Nechtělo se mu věřit vlastnímu štěstí. Možná na těch Cháledových řečech přece jen něco bylo. Možná Dylan skutečně plnil Boží poslání. Rozhodně se zdálo, že nad ním někdo drží ochrannou ruku.

KAPITOLA TŘICÁTÁ DRUHÁ

Wyman seděl za svým stolem jen v džínech a v košili s rozhalenkou. Griff se ani nemusel dívat, aby věděl, že viceprezident má na nohou mokasíny – byl to pozůstatek z jeho „hipíckého“ období, kdy kouřil marihuanu a protestoval proti vietnamské válce. Nosil mokasíny pokaždé, když musel o víkendu přijít do práce. Mokasíny u něj dnes znamenaly něco jako ochrannou značku, o níž se obsáhle psalo v několika jeho novinových i časopiseckých profilech. Samozřejmě se už dávno naučil ocenit přednosti spořádaného životního stylu i správně vedené války, zejména teď, kdy ho už nemohli povolat do armády.

Griff stál s rukama založenýma za zády.

„Posaďte se, Griffe,“ vyzval ho Wyman.

„Ne, pane, děkuji.“

„Jak myslíte.“ Přistrčil ke Griffovi volný list papíru. „Co je tohle?“

Griff zvedl papír ze stolu.

Byla to kopie úředního povolení k prodeji zbraní – letadel, kanónů a řízených střel v hodnotě dvou miliard dolarů – do Kuvajtu.

„Připadá mi to jako hotová věc, pane.“

„Vypadá to tak, že ano? Doslechl jsem se ale o jistém bývalém agentovi FBI – dnes mimochodem pracuje pro jistou organizaci, která ve skutečnosti vůbec neexistuje –, který mezi našimi kuvajtskými přáteli vyvolává všemožné nepříjemné vlny. A pak zjistím, že se tenhle agent vyptává na dobrého přítele téhle administrativy, uznávaného diplomata.“

„Mahmúda al-Attara,“ skočil mu Griff do řeči. Jo, já vím. Byla to právě jeho holdingová společnost, která vypravila tu zásilku, co obsahovala kusy našich vojáků. Jeho syn Cháled má kontakty na „Na to kašlu. Mahmúd al-Attar je náš přítel. A jeho firmy nám pomáhají při zprostředkování tohohle obchodu.“

„To ovšem není můj problém, pane.“

„Vím, že mě nemáte rád, agente Griffine. A já zase nemám rád vás.“

„Na vašem názoru mi nesmírně záleží, pane.“

„Zkuste se na to ale dívat rozumně,“ pokračoval Wyman. „Je to největší námořní spediční firma v Kuvajtu. Každodenně zajišťuje přepravu milionů tun zboží. Máte nějaký skutečný důkaz, že se podílí na tom vašem problémku?“

„To se právě snažím zjistit.“

„Ne, nesnažíte. A co zjistil váš přítel Cade v Los Angeles?“

„Ještě stále pátrá.“

„Jinými slovy nic. Potřebujeme na Blízkém východě každého přítele, kterého tam máme, a zejména tohohle, abychom byli schopni zásobovat svoje jednotky. A vy to ohrožujete. Kvůli čemu? Kvůli ničemu. Jen na základě čirých spekulací.“

„Velice rád si o tom problému promluvím s prezidentem, až se vrátí, pane.“

„Mluvíme o něm právě teď spolu,“ vyštěkl Wyman. „Aby byla tahle administrativa spojována s nějakým skandálem, to je poslední, co potřebuje. Nařizuji vám, abyste toho nechal.“

Griff se neubránil úsměvu. „Jak prosím, pane?“

„Netvařte se tak pobaveně, Griffine,“ okřikl ho Wyman. „Myslím to vážně. Nařizuji vám, abyste nechal al-Attarovu rodinu na pokoji.“

„Ne,“ odsekl Griff.

„Cože?“

„Slyšel jste, pane.“

Wyman v obličeji zrudl jako řepa. „Dal jsem vám jednoznačný příkaz, agente Griffine.“

Griff se předklonil s pěstmi opřenými o Wymanův stůl. Necítil se právě nejlíp a neměl chuť nechat se zdržovat nějakými byrokratickými snahami postavit ho do haptáku. „A já jsem ho odmítl splnit. Co s tím hodláte udělat?“

Wymanova ústa se chvíli pohybovala naprázdno, než z nich vyšel nějaký zvuk. „Prezident je až do zítřka mimo město. To znamená, že v jeho nepřítomnosti jsem šéfem speciální bezpečnostní rady já. Z právního hlediska jste povinen řídit se mými –“

„Za co tuhle situaci považujete, pane viceprezidente?“ zeptal se Griff a stále se tyčil přímo nad menším mužem. „Myslíte si, že to je ta známá filmová scéna, kdy nadřízený detektivovi poručí, aby dal od případu ruce pryč? Tak to jste na omylu. V téhle části filmu nejsme. Chcete, abych přestal vykonávat svoji práci? Zavolejte prezidentovi. Jinak sakra držte hubu a přestaňte mě obírat o čas.“

Wyman se od něj v křesle odtáhl s nenávistným hadím pohledem v očích.

„Vypadněte!“ ucedil.

„Děkuji vám, pane,“ opáčil Griff. Otočil se a zamířil ke dveřím. „Víte, Griffine, jednoho dne budu možná sedět v Oválné pracovně. Měl byste to mít na paměti.“

Griff se zarazil s rukou na klice. „A vy byste možná měl mít na paměti, že jste sedmý viceprezident, pod kterým pracuju.“

„Co tím chcete říct?“ zeptal se Wyman.

„Zdá se pravděpodobnější, že odtud vypadnete dřív než já, pane.“ Griff zavřel dveře kanceláře dřív, než se Wyman zmohl na odpověď.

SOTVA SE ZA GRIFFEM zavřely dveře, vytáhl Wyman ze zásuvky stolu laciný mobil s předplacenou kartou a vyťukal číslo.

Jako vždy chvíli trvalo, než naskočila kódovací ochrana. Pak, jakmile se účastník na druhém konci ozval, Wyman spustil.

„To jsem já,“ ohlásil se. „Mluvil jsem s Griffinem. Vůbec s ním není řeč. Má v úmyslu pokračovat v prošetřování té kuvajtské stopy.“

Poslouchal.

„Ne. To by přitáhlo příliš mnoho pozornosti. Situace je tady i tak dost napjatá.“

Znovu čekal a s každou vteřinou se tvářil rozčileněji.

„Ne,“ štěkl. „To není můj problém. Já jsem svoji část dohody splnil. Dal jsem vám informace, které jste potřebovali. Prozradil jsem vám, kde má Cade svůj zabezpečený dům. A umožnil jsem vám jednoduše vyřídit i… i tu druhou záležitost. Jak s těmi informacemi naložíte, to už je jen na vás. Já si nic dalšího dovolit nemůžu.“

Hlas na druhé straně se o několik tónů zvýšil.

„Poslyšte, udělal jsem, co bylo v mých silách,“ odpověděl Wyman. „Čím mám asi toho chlapa vystrašit? Kristepane, vždyť celé dny tráví ve sklepení s upírem. Teď už je to na vás.“

Zmáčkl tlačítko a ukončil hovor.

Na opačném konci země, ve své kanceláři v Los Angeles, praštila Helen sluchátkem do vidlice. Neuvěřitelné, pomyslela si. Wyman nemá dost kuráže ani k tomu, aby si poradil s přestárlým agentem FBI. Ježíši, vážně musím všechno zařídit sama.

KAPITOLA TŘICÁTÁ TŘETÍ

Helen se nechtělo věřit, že jí Wyman položil telefon. Ze stejného aparátu mohla nařídit cokoli od daňového auditu až po útok střelami s plochou dráhou letu, nemohla ale nijak přimět Wymana, aby jí zaplatil za tu urážku. Někoho, kdo by jim dodával interní informace z Bílého domu, nezbytně potřebovali. Bohužel se vždycky museli spokojit s nějakým takovýmhle hajzlem.

Dveře její kanceláře se otevřely. Bez zaklepání. Helen se ušklíbla; potěšilo ji, že se našel někdo tak stupidní, že se ji opovážil vyrušit, zrovna když má takovouhle náladu –

Pak spatřila muže ve dveřích a ztuhla.

Na první pohled žádnou hrůzu nevzbuzoval. Ani zdaleka ne. Středně vysoký chlapík s řídnoucími vlasy a kulatými brýlemi, v nichž působil dojmem maloměstského knihovníka.

Veškerá moc, jíž Helen disponovala, však pocházela právě od něj. Říkala mu Řídící. Ten termín označoval jeho funkci, zároveň ale i jeho roli v Helenině životě.

Občas ji přišel zkontrolovat a někdy jí při té příležitosti předal i nějaké pokyny. Našel ji kdykoli a kdekoli a prostě se tímto způsobem objevil, neohlášené a neplánovaně. Znal její život do nejmenších podrobností. Helen naopak neznala ani jeho pravé jméno.

Věděla však, že by ji mohl zabít a že by to také bez vteřiny zaváhání udělal, kdyby to považoval za nutné.

Helen měla velkou moc, ale Řídící – Řídící byl Bůh.

Potlačila strach, který se jí zmocnil, a pohlédla na něj s tím nejzářivějším úsměvem, jakého byla schopná. „Co pro vás mohu udělat, pane?“

Řídící opětoval její pohled se stejně nevzrušeným výrazem jako vždy.

„Agentko Holtová,“ promluvil. „Můžete na slovíčko, prosím?“

Ukázala na křeslo.

Zvedl oči ke stropu a rozhlédl se po zdech. „Tady ne,“ prohlásil.

Vyšel na chodbu. Ať jí chtěl povědět cokoli, nestál o to, aby nahrávací zařízení v její kanceláři rozhovor zaznamenalo.

Ruka se jí nepatrně třásla, když brala za kliku a vycházela ven za ním. Řídící se na chodbě opřel o stěnu.

„Co to provádíte, Helen?“ zeptal se.

„Prosím?“

Povzdechl si. „Proč se snažíte znepřátelit si Cadea?“

Helenin strach zmizel pod vlnou vzteku, která se v ní vzedmula. „Obtěžoval jednoho z našich primárních subjektů.“

„No a?“

Helen několikrát naprázdno pohnula ústy, než se zmohla na odpověď. „Konrada potřebujeme. Nemůžeme si dovolit o něj přijít.“

„Proč bychom o něj měli přijít?“

To Helen zcela umlčelo.

„Protože – znáte přece jejich minulost,“ vykoktala. „Nemůžeme dovolit, aby mu Cade byl takhle blízko.“

Řídící se zatvářil popuzeně. „Ale prosím vás. Kdyby Cade chtěl Konrada zabít, už pětkrát to mohl udělat. Jenže to neudělal. Co to znamená?“

„Prezident mu nedal zmocnění, aby proti němu něco podnikl,“ připustila neochotně.

„Přesně tak,“ přikývl, jako když učitel chválí pomaleji chápajícího žáka. „Proč tedy ohrožujete vlastní krytí a zatahujete do toho Bílý dům?“

Výraz jeho obličeje nenaznačoval nic než nevinnou zvědavost. Chodbou mezi nimi prošel další federální kancelářský parazit a omluvně se na ně usmál. Helen počkala, dokud nebyl mimo doslech.

„Konrad chtěl, abychom s tím něco udělali,“ vysvětlila.

Řídící si sundal brýle a otřel si je kravatou. „Vy teď přijímáte rozkazy od Konrada?“

Začervenala se. „Ne, pane.“

„A nemáme žádný důvod domnívat se, že se Konrad zabývá něčím, co by ho mohlo ohrozit – ani jeho, ani firmu,“ pokračoval. „Nebo snad ano?“

„Ne, to samozřejmě ne,“ odpověděla až příliš rychle. Snažila se udržet vlastní obličej – i myšlenky – co nejneutrálnější.

Řídící čekal, jestli Helen ještě něco dodá, přinutila se však mlčet. Nasadil si znovu brýle a kývl na ni.

„V tom případě se nemáme čeho bát.“

„Cade strká nos do našich záležitostí,“ hlesla. „Měli bychom mu vrazit kůl do srdce. Nebo tomu klukovi, co je s ním. Jen jako varování.“

„Na důsledky takového varování nejsme připravení.“

Helen v těchto slovech vycítila slabost a zareagovala na ni stejně jako vždy: okamžitě přitlačila.

„Možná vy nejste,“ zavrčela.

Dlouze se na ni zadíval. Tak dlouze, že se jí opět začala zmocňovat nervozita.

„Myslíte, že na Cadea stačíte?“

Otevřela ústa, zarazil ji ale zdviženou rukou. „Nebyla jste ještě u nás, když jsme naposledy zabili někoho, kdo Cadeovi pomáhal při jedné z jeho operací. Prezident ho na nás poštval jako vzteklého psa. Co myslíte, že by se stalo, kdyby Cade prezidenta informoval, že jeho bývalého asistenta v Los Angeles někdo zabil? Museli jsme tehdy obětovat spoustu lidí, abychom zametli stopy. Velkou spoustu lidí, kteří ke své smůle zjistili, že nejsou tak cenní, jak si mysleli.“

„To má být výhrůžka?“

Její nadřízený se zatvářil rozladěně. Pomalejší student už zase zklamal.

„Samozřejmě že je to výhrůžka, krávo jedna pitomá.“

Odvrátila oči. „Promiňte,“ omluvila se.

Otočil se a zamířil k výtahu. Rozhovor pro něj skončil.

„A co mám tedy dělat?“ zeptala se.

„Říkala jste, že Konrad nic nepodniká, je to tak?“ zeptal se Řídící a zmáčkl tlačítko výtahu. „Pak je to jednoduché. Cade nemá důvod se tady zdržovat, přestanete-li ho provokovat.“

„Ano, pane,“ přitakala.

„Hodná holka.“ Nastoupil do kabiny a dveře se zavřely. Helen věděla, že jen co vyjde ze vstupní haly, zmizí.

Předklonila se a cítila, jak se jí zvedá žaludek. Byla Konradovi nesmírně vděčná, že ji učiní nesmrtelnou. Chystala se totiž zradit Stínovou firmu a ta měla škálu trestů, z nichž smrt byla tím nejmírnějším. Všechny ostatní byly mnohem horší.

Zhluboka se nadechla a zvažovala, co dál.

Řídící ji z něčeho podezíral, nebyl si však jistý. Kdyby si byl jistý, byla by už mrtvá.

Teď si na ni dával pozor, byl to ale nesmírně zaměstnaný člověk. Nebyla mezi agenty jediná, koho musel sledovat. Firma jí určitě hodlala poskytnout dostatek prostoru a počkat si, až sama strčí hlavu do oprátky.

Musí si ale pospíšit.

Vrátila se do kanceláře a zmáčkla tlačítko domácího telefonu.

„Kene,“ požádala, „potřebuju aktivační kód pro tu zásilku.“

„Hmm… jasně,“ odpověděl. „Víš to jistě?“

Helen zaskřípěla zuby. Copak se dneska všichni rozhodli ji naštvat?

„Právě jsem dostala potvrzení,“ ubezpečila ho zřetelným a vyrovnaným hlasem. „Firma se chce Cadea definitivně zbavit. Nemá tady co dělat. Bílý dům se postará o všechny případné důsledky. Bude muset.“

Odpovědí jí bylo jen Kenovo mlčení. Obrátila oči v sloup.

„Nebuď přece taková měkkota,“ napomenula ho. „Kolik lidí má šanci napsat si do služebního výkazu ‚zabíječ upírů‘?“

KAPITOLA TŘICÁTÁ ČTVRTÁ

Přesvědčení, že se upír při doteku slunečního světla okamžitě rozplyne nebo vznítí plamenem, má pravděpodobně svůj původ ve filmu Upír Nosferatu (1922). Stojí za zmínku, že před uvedením zmíněného filmu se toto tvrzení v pověstech o upírech nevyskytovalo. Podle těchto pověstí spíše platilo, že jsou upíři během dne velice oslabení – a celodenní vystavení přímým slunečním paprskům se často považovalo za jeden z možných způsobů, jak upíra zabít. Tuto hypotézu potvrzuje i naše vlastní šetření. Přímé sluneční světlo subjekt zbavuje jeho schopností, působí mu obrovské bolesti a vyvolává stále větší slabost. (Simulované ultrafialové světlo ho sice oslabí, nedokáže ho však kompletně zneškodnit.) Proteiny v buňkách subjektu, které za normálních okolností napravují utrpěné škody, zjevně přestávají fungovat a lze s velkou pravděpodobností předpokládat, že dlouhodobé působení slunečního světla by vedlo k vysychání a následnému úplnému rozkladu krve a tkání subjektu, jehož následkem by bylo upadnutí do kómatu, zastavení všech tělesných funkcí a nevyhnutelná smrt. Schopnosti subjektu jsou ovšem za dne omezené i mimo přímé sluneční světlo. Jeho síla klesá na ekvivalent pěti mužů (tlak v lehu = 450 kg) a jeho reflexy jsou pouze dvakrát rychlejší než reflexy průměrného člověka. Pokud si navíc zhruba jednou za každých 7 dní nejméně na 12 hodin neodpočine v úplné tmě ve stavu podobném kómatu, neustále slábne.

– INSTRUKTÁŽNÍ PŘÍRUČKA: KRYCÍ JMÉNO „OCHOČENÁ NOČNÍ MŮRA“

Zach se probudil vleže na posteli. Od odletu z Washingtonu si nepřeřídil hodinky, takže neměl ponětí, kolik je hodin.

Překulil se na druhý bok – a zjistil, že nad ním stojí Cade. S rozevlátýma rukama i nohama vyskočil z postele. „Ježíši Kriste!“

„O tomhle už jsme myslím mluvili,“ zamračil se Cade.

Zach se opatrně znovu posadil na postel. „Možná by pomohlo, kdybyste nepostával nad mou postelí, když spím.“

„Slyšel jsem, že jste se probudil. Změnil se rytmus vašeho dechu.“

„Ach tak. To je samozřejmě něco jiného. Kolik je hodin?“

„Už je den. Dejte mi vědět, až budete oblečený,“ požádal Cade. „Budete muset jet na kliniku a znovu začít sledovat Konrada.“

„Rozkaz, pane,“ zamumlal Zach.

Přimhouřenýma očima se znovu podíval na hodinky, odečetl v duchu časový rozdíl… Bylo jen pár minut po desáté. Spal necelé čtyři hodiny.

Ze zabručením se zvedl z postele.

Zazvonil telefon. Cade ho zvedl. „Co je?“

Nebyl to Griff. „Velice zdvořilé,“ ozval se ženský hlas. „Jste vždycky takhle hrubý?“

Falešná agentka ministerstva vnitřní bezpečnosti ze včerejší noci. Holtová.

„Nečekal jsem, že to budete vy,“ odpověděl Cade.

„Nic mi neříkejte, jste chlap ze staré školy. Podle vás by děvče nemělo volat tak brzy po prvním rande.“ Cade slyšel z jejího hlasu pýchu. Tohle číslo neměl nikdo znát. Její zdroje informací ho překvapily. Už zase.

Nehodlal ale návnadu spolknout. Čekal.

„Kdo je to?“ zeptal se Zach. Přišel blíž k telefonu a zase už se krmil z krabice vločkami.

Cade po něm střehl pohledem.

„No jo, pardon, jako bych nic neřekl.“ Odešel.

„Takže,“ ozvala se Holtová, když bylo jasné, že Cade nepromluví. „Asi bych měla přejít k věci. Nechte doktora na pokoji. Patří nám.“

„A vy jste kdo?“ zajímal se Cade. „Od CIA nejste. Od vnitřní bezpečnosti také ne.“

„To smíme prozradit jen tomu, kdo to potřebuje vědět, a mezi takové vy nepatříte. Je to v zájmu americké bezpečnosti. To nepochybně chápete.“

„Už jsem to slyšel. Obvykle těsně předtím, než zemřela spousta lidí.“

Holtová si pohrdlivě odfrkla. „Raději byste se měl starat sám o sebe.“

Cadea rozhovor nudil. Bavit se s lidmi mu někdy připadalo směšné. Jejich myšlenkové procesy byly tak pomalé, jejich životy tak krátké a křehké.

„Tyhle řeči už mě nezajímají,“ odsekl. „Tvrdíte, že mě znáte. V tom případě víte, že toho nenechám. Nevím, co se chystáte udělat, ale měla byste se do toho dát.“

„Jo,“ přitakala Holtová. „Přesně to jsem si myslela.“

Cade v pozadí jejího hlasu něco zaslechl. Zvuk plastového tlačítka, které právě někdo zmáčkl.

Pustil telefon v téže vteřině, kdy si uvědomil, co se děje. Zachoval se jako idiot. Zavolala mu ve dne, kdy byl pomalejší. Slabší. Kdy měl smysly natolik otupené, že fungovaly skoro stejně pomalu jako lidské.

V době, kdy bylo méně pravděpodobné, že uslyší roznětku aktivovanou rádiovým signálem.

Už byl v pohybu, byl ale příliš pomalý. Telefon ještě visel ve vzduchu. Objevil se před ním Zach, stojící ve dveřích. Tvářil se překvapeně.

Karton vypadl Zachovi z ruky a vločky se za ním snášely k zemi jako ohon komety.

„Co se to –“ začal Zach, ještě než do něj Cade narazil a unášel ho před sebou.

Cade cítil, jak pod nárazem jeho těla prasklo jedno ze Zachových žeber. Přesto byl příliš pomalý.

Výbuch se šířil od protější stěny a poslal za nimi spršku betonových úlomků. Cade viděl, jak se každý kousek vylamuje ze zdi a prolétá vzduchem.

Ocelové vstupní dveře byly zamčené. Na odemčení nebyl čas. Na nic nebyl čas. Vykopl je.

Výbuch už ho zezadu dostihl a tlaková vlna do něj udeřila jako gigantický obušek. Zrychlil. Skleněné dveře u vchodu se rozpadly v tříšť střepů.

Ozářilo ho planoucí denní světlo a jeho rychlost i síla zmizely. Příval horka ho zasáhl do boku, zatímco se všemožně snažil uchránit před ním Zacha.

Cítil, jak je náraz oba zvedl do vzduchu, když na ně pěst exploze plně dopadla a vyhodila je na dlažbu parkoviště; bezprostředně poté je ohlušil třesk podobný burácení motoru proudového letadla.

Zach už nebyl v jeho náručí. Světlo ho spalovalo, hlava mu připadala tak těžká, jako by s ní už nikdy neměl pohnout, a zněla mu v ní jediná myšlenka: Příliš pomalý.

KAPITOLA TŘICÁTÁ PÁTÁ

Helen se usmála a položila telefon. Náhlé prudké zapraskání statické elektřiny na druhém konci linky považovala za velice dobré znamení.

Zalil ji hřejivý pocit pýchy, překvapená však nebyla. Upír neupír – Cade prostě představoval překážku. A Helen si překážky brala velice osobně.

Ten kretén Wyman měl v jednom pravdu. Měla sto chutí poslat na Griffina likvidační komando, to už by ale přehnala. Něco takového by mohlo varovat prezidenta.

Navíc k tomu, aby někoho připravila o život, nepotřebovala nic tak okatého. Obrátila se místo toho ke svému počítači.

Jako všechno ostatní v její kanceláři představoval i osobní počítač něco víc než standardní vybavení státních institucí.

Znehybněla a počkala, až úzký červený laserový paprsek pořídí snímek její sítnice, pak vyťukala několik hesel a zmáčkla sekvenci kláves.

Za dobu kratší, než trvá spuštění obvyklé verze Windows, už byla hluboko v Basketbalu, což byl název softwaru tvořícího základ Programu totálního sledování informací.

Nikdy se nepřestala bavit tím, jak se Američané rozčilují v diskusích o možnosti, že by je někdo špehoval a sledoval jejich ubohé upocené životy. Skutečnost byla taková, že v Americe už byl sledován doslova každý.

Obří počítače ve Fort Meade každodenně snímaly miliardy telefonických hovorů, e-mailových zpráv a faxů a vyhledávaly v nich klíčová slova jako „terorista“, – „bomba“ nebo „Alláh“. V případě, že některá ze zmíněných zpráv odpovídala statisticky stanoveným kritériím, přeposlal ji počítač živému analytikovi, který ji překontroloval a prohlédl si zároveň úvěrovou situaci, trestní rejstřík a daňová přiznání osoby, která ji odeslala.

V převážné většině případů to vůbec nic neznamenalo. Šlo o naprosto nevinnou a malichernou komunikaci mezi lidmi, obvykle diskutujícími o nějakém filmu nebo televizním pořadu.

BASKETBAL byl krycí název programu, který tohle všechno umožňoval. Šlo o nejdokonalejší existující vyhledávač: počítačoví nadšenci, kteří vytvořili Google, by se rozplakali, kdyby mohli jen nahlédnout do jeho algoritmů. Jeho mozek tvořilo několik místností zaplněných počítačovými servery. Dokázal najít cokoli, jakýkoli drobný útržek informací, a to kdekoli na světě; stačilo jen, aby se daná informace někde někdy objevila v elektronické podobě.

Pravým důvodem, proč Helen BASKETBAL tak milovala, ovšem nebyla jeho schopnost vyhledat jakoukoli soukromou konverzaci nebo databázi v celé zemi. Ne, tenhle software ji fascinoval tím, že jeho prostřednictvím mohla do databází také vkládat falešné důkazy.

Informace o soukromí agenta Williama H. Griffina byly lépe chráněné než informace o obyčejných civilistech. Byl to koneckonců tajný agent s přístupem k důvěrným informacím, zodpovědný přímo prezidentovi.

V jistých směrech ale právě to Heleninu práci usnadnilo. Nikdo doopravdy nepočítal s tím, že se budou vládní organizace špehovat navzájem. Tytéž protokoly, které otevíraly daňová přiznání a telefonní účty, jí také umožňovaly vkládat, cokoli se jí zachtělo.

Spokojeně si prohlédla hotovou práci. Jediné, co ještě chybělo, byl motiv. Griffin byl celý život loajálním zaměstnancem. Proč by teď najednou zradil?

Pak nahlédla do jeho medicínských záznamů a zkontrolovala fakturační kódy jeho lékaře.

Usmála se, když spatřila diagnózu: rakovina. Griffin umíral.

Pro něj to byla špatná zpráva. Zato pro ni byla naprosto dokonalá.

KAPITOLA TŘICÁTÁ ŠESTÁ

Zach měl na okamžik dojem, že přežil leteckou havárii. Vysvětlovalo by to spoustu věcí: všechen ten prach, kouř a hluk. A taky bolest. Ze všeho nejhorší byla bolest v hrudi, připadalo mu, jako by ho při každém nadechnutí někdo bodl železným pohrabáčem.

Pak si znovu protlačila cestu ven jeho poslední vzpomínka. Slyšel zazvonění telefonu a kráčel právě krátkou chodbičkou, když do něj něco narazilo a vystřelilo ho to do vzduchu jako lidskou dělovou kouli.

Nohama, jež rozkomíhané vlály za ním, narazil do boku recepčního stolku, pohyboval se ale tak rychle, že ho bolest nestačila dostihnout. Pak bylo najednou všude plno skla, které mu zasypalo obličej a krk jako bodavé sněhové vločky.

A potom se obloha změnila v plochu parkoviště a zřítila se na něj – tvrdě.

Zavrtěl hlavou, aby si ji trochu pročistil, a uvědomil si, že přes zvonění v uších vůbec nic neslyší.

Převrátil se na záda. Bodavá bolest na prsou se zmírnila.

Sotva deset metrů od něj zbývala z budovy jen dýmající troska. Celé parkoviště bylo zasypané sutí. Alarmy automobilů s rozbitými čelními skly jako by kvílely bolestí.

Bomba. Někdo se je pokusil vyhodit do vzduchu. A Cade ho zachránil.

Zach zamrkal, posadil se a cítil, jak se mu pohrabáč znovu zaryl do boku. Bolelo to přímo pekelně. Obličej ho štípal. Otřel si ho rukou a v prstech ucítil zapíchnuté drobné skleněné střípky.

Cade ležel několik kroků od něj obličejem k zemi a vypadal jako něco, co čeká na odvoz na skládku odpadků.

Zach znovu zamrkal; připadal si rozespalý a pomalý. Zvedl oči a pohlédl do slunce.

Slunce!

„Zatraceně,“ zaklel a v hlavě se mu náhle projasnilo. Přelezl po zemi ke Cadeovi.

Cadeova paže byla v hrozném stavu, až po rameno připomínala rukáv plný mletého hovězího. Pod tělem se mu rozlévala kaluž krve.

Zach ještě nikdy takovou spoustu krve neviděl, nevypadala ale jako obyčejná krev – byla černá a hustá. Ještě horší ovšem bylo, že Cadeův obličej na straně, jíž byl otočený ke slunci… no, prostě umíral. Jinak to nebylo možné popsat. Sesychal se a praskal, žíly a vrásky, které ho protkávaly, byly každou vteřinou zřetelnější.

Zach ho odtamtud musel dostat pryč. Zvonění v uších už přecházelo, zato se ozývalo jiné sílící ječení. Sirény.

Zach prohledal Cadeovy kapsy, našel klíčky a zmáčkl dálkové ovládání, aby odemkl dveře sedanu.

Nic. A pak si vzpomněl – auto stálo v garáži, z níž teď nezbývalo nic než hromada zřícených škvárobetonových tvárnic.

„Kruci, kruci, kruci,“ drtil kletby mezi zuby. Nebyl žádný špion. Griff by možná na jeho místě věděl, co dělat, Zach byl však úplně bezradný.

Znovu sklopil oči ke Cadeovi. Za těch několik vteřin opět viditelně zestárl. Kůže se mu odtahovala od zubů a odhalovala ostré tesáky.

Lidé začali vystupovat z aut a vycházet z dalších blízkých budov a zvědavě se shlukovali kolem. Bylo jen otázkou minut, než uvidí jeho i Cadea a Zach se nedomníval, že to je ten pravý způsob, jak zachovat sto čtyřicet let staré státní tajemství.

Všiml si hondy Accord, zaparkované v poslední řadě, kde byla poměrně daleko od výbuchu. Na zemi se válel kus betonového bloku, velký asi jako jeho pěst.

O pět vteřin později už ze sedadla za volantem smetal střepy bezpečnostního skla a modlil se ke všem svatým, aby si ještě vzpomněl, jak na to.

Roztřesenými prsty zkroutil dva dráty a přiložil je k sobě. Nic. Ohnul je stranou a zkusil to s dalšími dvěma. Motor naskočil.

Oddechl si úlevou a vzpomínal na to, jak usilovně pracoval na tom, aby se nikdo nedozvěděl o jeho jediném prohřešku z mládí. Teď bylo mladistvé nezákonné počínání jeho nejlepším kvalifikačním předpokladem.

Cade byl mnohem těžší, než se na pohled zdálo, jenže Zach byl plný adrenalinu. Hodil Cadea na zadní sedadlo a co možná nejlépe ho přikryl sakem svého obleku.

Na dohled už se shromáždila poměrně velká skupinka lidí, kteří se teď blížili k nim. Jeden z nich Zacha se zájmem pozoroval. „Hej,“ zavolal na něj, „jste v pořádku?“

Zach neodpověděl. Skočil za volant hondy a rázně zařadil rychlost.

Dav stál mezi ním a výjezdem z parkoviště.

K muži, který Zacha upřeně pozoroval, se připojil další. Zatvářil se nejprve udiveně a pak rozzuřeně.

„Hej… hej… to je moje auto!“

Zach sešlápl plyn až k podlaze, Honda přeskočila chodník a těžce dopadla na vozovku ulice.

Slyšel houkání klaksonů a kvílení pneumatik. Sirény už byly skoro u něj.

Strhl volant doprava a zabočil do první ulice, kterou viděl; otřel se při tom o obrubník tak těsně, že ztratil poklici kola. Otřel si pot z obličeje a na prsty se mu nalepilo několik dalších střepů.

Zhluboka nasával do plic velké doušky vzduchu a pokoušel se zachovat klid. Musel se odtud dostat pryč. Někdo se je snažil zabít.

Odvážil se pohlédnout na zadní sedadlo. Sako v ostré zatáčce z Cadea sklouzlo, takže měl obličej zase vystavený světlu.

Cade zasténal bolestí. Zvuk, který se z něj vydral, Zacha vyděsil skoro stejně jako předtím výbuch. Nic podobného ještě neslyšel. Nikdy.

Spěšně si prohmatával kapsy, až našel telefon. Projížděl čísla a hledal to Griffovo.

Griff bude vědět, co dělat. Zach zmáčkl tlačítko a mobil hlasitě zapípal.

Přes opěrku sedadla se natáhla Cadeova ruka a popadla Zacha za zápěstí.

Zach málem narazil do auta jedoucího v protisměru.

Podařilo se mu vytrhnout ruku z Cadeova sevření. Cade zůstal vzpřímeně sedět. Sotva se v té pozici udržel. Vypadal už starší o dvacet let. „Nikomu nevolejte… Kompromitovaný…“

Zachův mozek začal znovu pracovat. Cade se mu snažil sdělit, že je někdo našel, někdo právě vyhodil do povětří přísné tajný zabezpečený dům. Mohl použít svůj telefon a zavolat Griffovi, pokud však měli být v předchozím úkrytu bezpeční, znamenalo to, že ten, kdo po nich jde, je dokáže najít kdekoli.

Byli sami.

„Musíme se schovat,“ hlesl Cade.

Nejdřív ale to nejdůležitější. Potřebovali hotovost.

Cade na zadním sedadle zhodnotil situaci: Zach měl v náprsní tašce necelou stovku dolarů. Všechny Cadeovy peníze shořely v ruinách zabezpečeného domu.

Podle Cadeových instrukcí zajel Zach s ukradeným autem k chodníku a zastavil u bankomatu.

Bylo ještě dopoledne a slunce zatím nestačilo úplně rozehnat příkrov smogu a mračen visící nad Los Angeles. Přesto Cade vypadal, jako by ho někdo poléval kyselinou.

„Počkejte tady,“ zabručel a otevřel dveře.

Zach byl přesvědčen, že se mu nepodaří z auta vystoupit, Cade už ale stál a jedna paže mu visela u těla jako kus masa na háku.

Zach se nervózně rozhlédl kolem. Nikde žádní chodci. Po ulici kolem nich projížděla auta.

Cade jim nevěnoval pozornost. Došel k bankomatu, který byl zabudovaný do betonové stěny banky. Nezraněnou rukou do něj udeřil. Nejdřív rozbil kameru nad blokem tlačítek. Pak udeřil ještě jednou a prorazil pěstí ocelový plášť.

Roztáhl ho jako kus staniolu a z bankomatu vypadl svazek dvacetidolarových bankovek.

Cade sebral hromádku peněz, která zůstala uvnitř, a zamířil zpátky k autu.

Hodil peníze na přední sedadlo a pak se zhroutil dovnitř.

„Co to vyvádíte?“ zaječel Zach.

„Jeďte.“ Z Cadeova obličeje odpadávaly dlouhé pruhy kůže v místech, kde se ho dotkly sluneční paprsky. Nebyla pod nimi krev, jen hnědočervený prach.

Rozřinčel se alarm. Zach dupl na plyn a vyjel do vozovky tak prudce, že se mu jiné auto sotva stačilo vyhnout.

„Pomalu,“ napomenul ho Cade, stočil se na sedadle a přikrčil se, jak mohl nejníž.

Zach se přinutil zpomalit na maximální povolenou rychlost. Dvacetidolarovky se rozsypaly po celém předním sedadle.

„Radši byste si je měl zastrkat do kapes,“ poznamenal Cade.

Zach popadl hrst bankovek. „Co to sakra má znamenat?“

„Provozní kapitál.“

„Kristepane… někdo se nás pokusil zabít a vy z nás teď navíc uděláte bankovní lupiče?“

„Nejdůležitější je splnit zadaný úkol. Nad všechno ostatní.“

„A co povíme policii, jestli nás chytí? No? Na to jste nemyslel? Ježíši Kriste, Ježíši Kriste, Ježíši kurva Kriste –“.

„Dost!“ štěkl Cade. Jako by Zachovi uštědřil políček do tváře. Zach zmlkl.

Cadeův obličej byl potemnělý bolestí a zlostí. Provrtával Zacha pohledem.

„Dost,“ opakoval ještě jednou. Jeho hlas jako by přicházel odněkud odjinud. „Tohle je na splnění úkolu. Na ničem jiném nezáleží. Radši si to pamatujte, chlapče.“

Zachova panika ustoupila a nahradil ji strach. Bomba ho sice strašlivě vyděsila, Cade byl však ještě děsivější.

Naštěstí se zdálo, že výbuch zlosti vyčerpal poslední zbytky Cadeovy energie. Sklouzl na sedadle níž. Víčka se mu zachvěla a zavřela.

Už o tom nebylo sebemenších pochyb: slunce ho spalovalo a zabíjelo každou vteřinou, kterou svítilo okny dovnitř. Mlžný opar se rozplýval a nastával další nádherný den.

Zach uvažoval, jestli nemá zaparkovat na straně ulice a zavolat si taxíka na letiště. Téměř se mu chtělo věřit, že by mohl letět zpátky ke svému starému životu.

Jak dlouho by ale trvalo, než by si pro něj přišli? Ať za tím byl kdokoli, už o něm věděli.

A Cade… Nebýt Cadea, byl by teď ze Zacha jenom mokrý flek pod troskami.

Zach nyní s naprostou jistotou věděl jen dvě věci: Stal se z něj terč. A jediný potenciální zachránce, který ho z toho mohl dostat živého, ležel v autě vedle něj a umíral.

KAPITOLA TŘICÁTÁ SEDMÁ

Recepční v motelu, kde se platilo pouze v hotovosti, si Zachova zkrvaveného obličeje nevšímal. Za přepážkou z neprůstřelného plexiskla dokonce ani nezvedl oči.

Pokoj vypadal, jako by ho poslední hosté používali k vaření pervitinu, měl ale tlusté závěsy, které až na malou škvírku zcela bránily přístupu denního světla.

Zach vrávoravě klopýtal pod Cadeovou váhou; položil upíra na postel stojící dál od okna. Snažil se nevnímat zvuk, který se ozval, když se roztrhla spálená tkáň na Cadeově paži.

Mimo dosah slunečních paprsků byl Cade znovu schopen pohybovat se vlastními silami. Stále vypadal příšerně, podařilo se mu však přetočit se a natáhnout nohy.

Vynaložené úsilí ho zjevně vyčerpalo. Zach byl také téměř u konce sil. Chvíli oba jen nehybně seděli a oddechovali.

Když Cade promluvil, znělo to, jako by měl hrdlo zanesené prachem.

„Kde jsme?“

Zach si pročísl rukou vlasy. Vysypaly se z nich další skleněné střípky. „No, vlastně ani přesně nevím. Asi tak osm, deset kilometrů od letiště.“

Cade sešklebil obličej, Zach si ale nebyl jistý, jestli nespokojeností nebo bolestí.

„Griffovi nevolejte.“

„Nebudu. Chci říct, že jsem mu nevolal.“

„Správně. Vedl jste si dobře.“

Poté se Cade znovu odmlčel. Se zavřenýma očima a se svým novým, o mnoho let zestárlým obličejem, vypadal jako mrtvola. Zach se do něj právě chystal šťouchnout, aby zjistil, jestli je vzhůru, když znovu promluvil.

„Omlouvám se,“ povzdechl si. „Budu potřebovat, abyste mi něco opatřil.“

„Co se to děje, Cade? Byli to ti chlapi, ti, o kterých jste říkal, že –“

Cade nesouhlasně zasyčel a Zach zmlkl.

„K tomu se dostaneme. Nejdřív mi ale musíte pomoct.“

„Co potřebujete?“

Cade konečně otevřel oči a pohlédl přímo na Zacha.

„Krev,“ prohlásil.

ZACH SE MÁLEM znovu pomočil, než mu Cade vysvětlil, jak se věci mají.

Pak se v rámci možností co nejlépe umyl a očistil, zakryl Cadea přehozem z postele a sedl do auta. Zamířil do čtvrti, kam ho Cade vyslal: jmenovala se Pico-Fairfax a sídlila v ní značná část losangeleské ortodoxně židovské komunity.

A bylo tam přinejmenším pět nebo šest košer řeznictví.

Několik mužů ve zkrvavených zástěrách mu odepřelo pomoc. Buď mu vysvětlili, že to nejde, nebo s ním úplně odmítli mluvit, když jim sdělil, co po nich chce.

Ve čtvrtém řeznictví však majitel pokrčil rameny a vzal si od Zacha ukradené peníze za vědro plné tekutiny, kterou by byl jinak stejně vylil.

Dopravit krev zpátky do hotelového pokoje bylo téměř obtížnější než ji koupit. Zach byl při každém odbočování přesvědčen, že se vědro převrhne a on že pak bude muset policistovi, který ho nevyhnutelně zastaví, vysvětlovat, co dělá v kradeném autě plném krve.

Po hodině a půl se mu však podařilo do motelu dojet.

Když stáhl přehoz z postele, nevypadal Cade o nic líp. Ještě sice dýchal, ale spálená paže mokvala a kůži na lebce měl stále svraštělou a rozpukanou.

Podařilo se mu probudit ho, teprve když mu dal pořádný políček.

Cade zvedl víčka a zahleděl se na Zacha. Zorničky mu zaplnily celé bělmo, takže měl oči úplně černé. Vycenil zuby a prudce se vztyčil.

Zach vyděšeně couvl a přepadl přes druhou postel. Potácivě se zvedl na nohy, připravený roztáhnout závěsy a vpustit do pokoje slunce.

Cade stále seděl na posteli. Oči měl sklopené a jeho obličej byl maskou agónie.

„Omlouvám se,“ zašeptal. „Nechtěl jsem… nikdy bych…“

„Já vím,“ přikývl Zach. „To přece vím. To nic. Co budeme dělat teď?“

„Do koupelny,“ procedil Cade zaťatými zuby.

NEBYLO to pravděpodobně poprvé, co byla ve špinavé malé vaně rozlitá krev. Určitě jí ale ještě nikdy nebylo tolik.

Cade si se Zachovou pomocí stáhl z těla ohořelé zbytky košile. Místy byla přichycená ke kůži, která se zároveň s ní odlupovala jako mokrý hedvábný papír.

Pak Cade vklouzl do krví naplněné vany a přikrčil se, takže mu tekutina sahala až po bradu a zcela mu zalila zmrzačenou paži.

Kůže se mu začala znovu zardívat a uvolňovat. Zach užasle o krok ustoupil a sledoval, jak se krví kolem paže šíří drobné vlnky.

Hladina krve poklesla a Zach viděl, že se z Cadeovy spálené kůže vysouvají žíly. Kroutily se jako úhoři a pily temně rudou tekutinu.

Cade k němu z vany vzhlédl a oči měl celé rudé. Zdálo se, že Zacha nevidí.

Zach dál klopýtavě couval. „Já… no… asi radši půjdu.“

Co nejrychleji za sebou zavřel dveře.

O DVACET MINUT později Zacha probudilo šumění sprchy. Bylo to neuvěřitelné, ale usnul vsedě na posteli. Zraněný bok teď měl v jednom ohni. Opatrně si rozepnul košili a prohlížel si hrudník. Kůži už měl místy zbarvenou velkými pohmožděninami.

Rozhodl se, že půjde zkontrolovat Cadea.

Vana byla až na špinavě červený pruh kolem dokola prázdná.

Cade stál vedle ní, dokonale zahojený. Oči měl jasné a paži zase celou.

Byl také nahý. Pod novou bledou kůží se mu vlnily a napínaly svaly. Vypadal jako mramorová socha, ukradená z nějakého muzea.

Zachovi na okamžik blesklo hlavou, že by měl častěji chodit do tělocvičny. Pak se soustředil na to, aby se díval kamkoli, jen ne na Cadea.

„Budete se muset ještě jednou vypravit na nákupy,“ sdělil mu Cade. „Pokud to tedy zvládnete, pane Barrowsi.“

„Tentokrát pro oblečení?“

„Ano.“

„Myslel jsem si to.“

KROMÉ OBLEČENI koupil Zach ještě instalatérskou pásku, a to hned několik kotoučů.

Pár metrů padlo na upevnění závěsů ke zdi, aby se dovnitř nedostalo sluneční světlo. Pak Cade polovinou kotouče zafixoval Zachova žebra.

„To bude dobré,“ ujistil ho, když utrhl konec posledního kusu, který mu omotal kolem trupu.

Zach si obvaz z pásky opatrně osahával. Nebyl přesvědčen, že to bude k něčemu dobré, musel však přiznat, že bolest trochu ustoupila a že zase může normálně dýchat.

„Je to lepší,“ připustil.

„Nedělám to poprvé,“ utrousil Cade.

Zach se na něj zazubil. Nedokázal se ovládnout.

Bylo teď mnohem těžší brát Cadea vážně jako noční příšeru. Krámek, kde byl Zach na nákupech, měl jen omezený výběr konfekce. Cade měl proto na sobě bermudy, sportovní triko s emblémem Lakers a na nohou vietnamky.

Cade jeho pohled zachytil. „Co je?“

„Nic.“

Cade přejel pohledem své oblečení a pak znovu pohlédl na Zacha. „Vážně neměli nic jiného?“

„Sluší vám to.“

Cade málem dodal ještě něco. Zach mu to viděl na očích. Velký zlý upír si zakládal na svém vzhledu.

Z nějakého důvodu to Zacha potěšilo víc než skutečnost, že přežili výbuch.

Překontroloval čas na svém špionském telefonu – ten byl vlastně jedinou věcí, kterou se jemu i Cadeovi podařilo odnést z místa exploze nedotčenou. Do západu slunce zbývalo ještě skoro šest hodin.

Natáhl se na druhou postel. „Zbývá nám trocha času,“ prohlásil. Oči se mu okamžitě začaly zavírat. „Myslím, že si teď nejspíš… dám dvacet.“ Cade ho nikterak šetrně šťouchl do boku. Zach otevřel oči a posadil se.

„Co to sakra mělo znamenat?“

„Možná jste utrpěl otřes mozku. V takovém případě se nedoporučuje spát.“

„No, ono se taky právě nedoporučuje usínat ve společnosti krvelačného monstra, jenže já jsem utahaný,“ postěžoval si Zach. „No dobrá, zůstanu vzhůru. Stejně to tak nejspíš bude bezpečnější.“

„To už jsme si přece probrali. Ode mne se nemáte čeho bát,“ ujistil ho Cade.

„Jo, to tvrdíte pořád. Asi vám to prostě budu muset věřit.“

Cade chvíli mlčel. „Trápí vás něco, pane Barrowsi?“

Zach se rozpačitě zavrtěl.

„Kolik lidí jste zabil?“

Cade se od něj odvrátil, jako by se mu nechtěl podívat do očí. „Zabíjel jsem při plnění služebních povinností. Zčásti jde o utajované informace.“

„To jsem neměl na mysli,“ odsekl Zach, „a vy to víte. Kolik lidí jste zabil?“

„Ptáte se jako někdo, kdo zná odpověď předem.“

„Ta ženská tvrdila, že jste zloduch. Vrah,“ upřesnil Zach. „A Griff říkal, že jste zabil lidi na té lodi.“

Cade přikývl.

„Oba mají pravdu,“ přisvědčil prostě. „Jsem zabiják. A je ve mně zlo.“

Zach čekal, ničeho dalšího už se však nedočkal.

„To je všechno, co mi k tomu povíte?“

„Co ještě chcete slyšet? Jsem zatracený. Jsem příšerná stvůra, která si zaslouží shořet v pekle. Žádné moje další skutky na tom nikdy nemůžou nic změnit.“

„Tuhle práci tedy děláte jen proto, že vás k tomu přinutili. Jste otrok. Kdyby bylo jen na vás, pil byste každou noc lidskou krev. Je to tak?“

„Věřte si, čemu chcete. Stejně byste to nikdy nepochopil,“ odbyl ho Cade.

„Bože.“ Zach rychle vstal a navzdory bolesti v boku začal rozčileně gestikulovat. „Zatraceně, vy jste ale fňukal. Pořád jen ‚Ach, já chudinka‘. Jsem upír.“

„Mně tedy připadá, že jste nedopadl tak špatně, Cade. Jste nadlidsky silný a rychlý, dokážete rozchodit smrtelné zranění a budete žít věčně. A k tomu všemu vám stačí jen pít trochu krve. To je podle mě docela pohoda. Budete běhat po světě, až já budu už dávno dva metry pod zemí, a nezlobte se na mě, ale to, že se nemůžete opalovat, nepovažuju za nijak vysokou cenu. Kdybych dokázal to, co vy…“

Zach si všiml, že Cade znehybněl. Až nepřirozeně znehybněl. Přestal žvanit.

Výraz v Cadeově obličeji náhle Zacha přinutil zapochybovat, že mu upír skutečně nemůže ublížit. Takhle se nemohl tvářit nikdo, kdo neměl chuť vraždit.

„Vy…“ Cade zjevně hledal dostatečně výstižné slovo, jímž by vyjádřil své pohrdání. „Vy… lidé,“ vyštěkl konečně. „Myslíte si, že mě znáte. Myslíte si, že se vyznáte ve všem. Ještě před necelými dvaasedmdesáti hodinami jste nevěřil, že vůbec můžu existovat, a teď si myslíte, že víte, co jsem zač. V jedné věci se však nemýlíte, pane Barrowsi: zemřete dlouho přede mnou. A pokud budete mít štěstí, nikdy se nedozvíte, jak obrovské je to požehnání.“

Následovalo dlouhé ticho. Za závěsy přichycenými lepicí páskou se slunce posunulo o další kousek k západu.

„Možná máte pravdu,“ ozval se Zach. „Možná nic nevím. Tak mě poučte.“

„Cože?“

„Povězte mi, jaké to je.“ Zach gestem paže obsáhl celý hotelový pokoj a jeho laciné vybavení. „Máme čas,“ dodal. „Co jiného mám dělat?“

Cade se znovu odvrátil a nevšímal si ho.

„Myslím to vážně, Cade. Povězte mi něco o tom, kdo jste.“

Cade se nad tím zamyslel. Pak přikývl a spustil.

„Bylo to roku 1867,“ začal. „Bylo mi dvacet let.“

KAPITOLA TŘICÁTÁ OSMÁ

1867, Velrybářská loviště, Indický oceán

Cadeovi připadalo tak trochu ostudné, že si z celé plavby až do chvíle, kdy se tak ošklivě zvrtla, po všech těch letech skoro na nic doopravdy nevzpomíná.

Paměť ho občas klamala.

Byly dny, kdy měl dojem, že si vybavuje Williamův obličej nebo tón Jonášová hlasu. Nebo chuť jídla, které jim kuchař nakládal na talíře.

Jiné dny si vzpomínal, jak stával u zábradlí a díval se na bolestně modré vlny Atlantického oceánu.

Nic z toho nebyla pravda, byly to pouhé iluze. Chtěl-li být sám k sobě upřímný, musel přiznat, že jediné, co si skutečně pamatuje, je krev.

Tisíce litrů krve. Každá velryba byla plná krve, která vytékala na všechno kolem z ran způsobených harpunami a kopími, celého ho zalévala, když vytahovali zabité kusy na palubu, a valila se proudem, když mrtvá těla rozřezávali a odkrajovali z nich velké špalky tuku.

Občas se mu stávalo, že se ze snů o oněch dnech probudil s ústy plnými slin. Hladový.

Všechno ostatní patřilo jeho lidské paměti, která byla stejně nespolehlivá a slabá, jako tehdy býval on sám.

Upír v něm se ale urputně držel představy veškeré té krve.

V podobných okamžicích přemítal o tom, kolik z jeho tehdejšího já v něm ještě zbývá – jak hluboko se do něj zavrtala kletba a následná kouzla té staré čarodějnice a nakolik to všechno nahradilo chlapce, který byl před více než sto čtyřiceti lety bostonským námořníkem. O tom, jestli ten chlapec chtěl od života ještě něco jiného a jestli by si na to byl vůbec schopen vzpomenout.

A vždy dospěl k závěru, že na tom nezáleží. Ten chlapec byl mrtvý.

JAK ŘEKL ZACHOVI, byla to teprve jeho druhá velrybářská výprava. Na té první, která trvala čtyři roky, se plavil jako palubní hlídka – tedy v podstatě obyčejný námořník, který se samotného lovu velryb neúčastnil.

S nashromážděnými zkušenostmi se přihlásil na další loď, velrybářský člun Charlotte o výtlaku dvou set devadesáti tun s třicetičlennou posádkou, doplněnou navíc o kapitána a prvního důstojníka. Nic si ale nenalhával. Věděl, že ho vzali jen kvůli jeho příteli Williamovi.

Během těch čtyř let, která s Cadem a dalším mladíkem jménem Jonas sloužil jako člen palubní hlídky, vyrostl William v rozložitého mladého muže s obrovskými svaly. Každý, kdo se na něj podíval, okamžitě viděl, že mu bude užitečný. Cade byl schopen pracovat bez odpočinku třeba i několik dnů a Jonas byl tak šikovný, že dokázal na lodi opravit všechno, co se nějak poškodilo, to ale nebyly vlohy viditelné na první pohled. Byl to William, kdo je dostal na palubu.

Podle původního plánu měla Charlotte obeplout nejjižnější cíp Jižní Ameriky a pokračovat do Tichého oceánu a tamějších velrybářských vod. Tento plán však narušila občanská válka. Už několik velrybářských člunů rozstřílely na cucky bitevní lodě konfederace.

Kapitán se rozhodl zamířit k velrybářským lovištím v Indickém oceánu. Znamenalo to delší plavbu, bylo to ale lepší než nechat se potopit.

Od vyplutí ubíhala celá cesta poklidně – téměř příjemně. Počasí jim přálo. Dny na palubě byly zaplněné obvyklou otupující rutinou tvrdé práce a prázdných hodin nečinnosti.

ŠEST MĚSÍCŮ po vyplutí z Bostonu obepluli mys Dobré naděje a za další tři měsíce dorazili do místa určení.

Pak už následovala jen horečka lovu.

Posádka měla obavy, že zdejší loviště budou vyčerpaná a že se velryby přesunuly jinam. Našli jich však víc, než vůbec mohli uštvat a zabít. Na dlouhou zpáteční plavbu se vydali o několik týdnů dřív, než původně počítali, a loď měli plně naloženou olejem a kosticemi.

Právě dosáhli otevřených vod Atlantického oceánu, od domova je však dosud dělily tisíce námořních mil. V dosahu neměli žádný přístav, ze všech stran je obklopovala jen voda. Pevninu měli spatřit až po mnoha týdnech.

A právě tehdy zmizel první člen posádky.

Cade si později uvědomil, že to nebyla náhoda.

Na lodi nikdy nevládne úplný klid, ani v noci ne. Cade už se naučil spát ve hřmotu vln a větru a praskotu lodních žeber, nerušily ho ani hlasité pšouky, chrápání a sténání ostatních námořníků, spících nad ním i pod ním v příďové nástavbě.

Přesto by byl ochoten vsadit vlastní život na to, že oné noci něco slyšel.

I přes masivní lodní trup k němu dolehlo zapraštění podobné dopadu sekery na dřevěný špalek. V polospánku uvažoval, zda nemá vstát z pryčny a jít se podívat, jestli do lodi něco nenarazilo.

Pak se ozvalo šplouchnutí, jako když na palubu vystříkne vzedmutá vlna. Usoudil, že je to normální. Nikdo jiný se neprobudil. Nechtěl být tím, kdo vyvolá paniku, kdo ze sebe udělá hlupáka a zbabělce zároveň.

Navíc věděl, že se tak jako tak už za chvíli ocitne na palubě – byla na něm řada na další hlídku. Pozorně poslouchal, zřejmě ale musel znovu usnout.

Další, na co si vzpomínal, totiž bylo, že s ním první důstojník Adams zuřivě třásl a s řevem na něj chrlil otázky.

Sotva stačil otevřít oči, když ho Adams prudce udeřil do obličeje. Slova, která se prvnímu důstojníkovi řinula z úst, konečně začala dávat smysl.

„Kde je?“ hulákal zuřivě Adams. „Tak odpovězte, zatraceně! Kde je?“

Cadeovi se podařilo vykoktat pravdivou odpověď: nikdo ho nevzbudil a neposlal na hlídku, zjevně tedy nerušeně prospal celou noc.

Adams ho ještě několikrát praštil a pak ho vystrkal na palubu. Ostatní námořníci šli za nimi.

Obzor se právě rozjasňoval prvním denním světlem. Kapitán stál u zábradlí a tvářil se, jako by se ze všech sil snažil udržet snídani v žaludku.

Nikdo jiný na palubě nebyl. Cade se zmateně rozhlížel, pak si ale uvědomil, že právě to chtějí, aby viděl. Že na palubě nikdo jiný není.

Muž, který držel noční hlídku, zmizel. Ztratil se, jako by prostě spadl do moře.

CADE VYPOVĚDĚL kapitánovi a prvnímu důstojníkovi všechno, co věděl, nebylo toho však mnoho. Ještě několik hodin na něj řvali – a tu a tam mu uštědřili pár dalších ran –, než dospěli k závěru, že mluví pravdu.

Nezodpovědělo to ovšem otázku, kam se ztracený námořník – jmenoval se Talbot – uprostřed noci a uprostřed oceánu poděl.

Talbotovo zmizení bylo prohlášeno za sebevraždu. K sebevraždám docházelo častěji, než byl kdokoli ochoten přiznat. Utonutí se považovalo za příjemný způsob smrti. Cade slyšel, že když vám začne plíce zaplňovat voda, je to, jako byste usínali.

Přestali tedy o Talbotovi mluvit a zůstalo jen devětadvacet členů posádky.

Všichni se ale na Cadea dívali tak trochu divně. Včetně jeho dvou nejbližších přátel, Jonase a Williama.

Ať se Talbotovi stalo cokoli, Cade tomu unikl jen o vlásek. Nikdo si nebyl jistý, jestli to znamená, že měl štěstí, nebo že je prostě jen příští na řadě.

NĚKOLIK DALŠÍCH DNŮ panoval klid. Loď pokračovala v pomalé plavbě. Během měsíce se na Talbota zapomnělo a všichni začali znovu mluvit o tom, za co hodlají utratit svoji mzdu, až se vrátí do Bostonu.

Pak se to stalo znovu.

V noci zmizeli dva další členové posádky. Long, který měl hlídku, a Ellery, bednář, který se rozhodl spát na palubě.

Nijak to nebylo možno utajit, kapitán s Adamsem se o tom však z nějakého důvodu odmítali bavit.

Bez dalších velryb, které by lovila, neměla posádka na práci nic jiného než ubíjení času. A nekonečné diskuse. Šeptandy zachvátily celou loď.

Někteří z mužů tvrdili, že námořník na hlídce měl s bednářem nějaké nevyřízené účty a že snad šlo o peníze prohrané v kartách.

Tohle vysvětlení ovšem posádku nadlouho neuspokojilo. Někdo jiný prohlásil, že je možná kapitán s Adamsem chtějí všechny zabít, aby se s nimi nemuseli dělit o zisk. Nikdo se jeho tvrzení nevysmál. Námořníci si s sebou začali v noci na pryčny brát nože.

Po nějaké době se začalo znovu mluvit i o Talbotovi. A také o Cadeovi. Cade si všiml, že kdykoli se k šeptajícím přiblíží, zmlknou.

UBÉHLY další dva týdny. Kapitán zůstával ve své kajutě a dveře nechával po většinu doby zamčené. Adams neudělal ani krok bez obušku a používal ho, kdykoli slyšel někoho o zmizelých námořnících jen špitnout.

Neklidné příměří vydrželo, dokud nenašli mrtvolu na palubě.

Další námořník, který držel noční hlídku. Tentokrát to byl Owens. Místo aby se prostě vypařil nebo zmizel v hlubokém modrém moři, ho však vrah nechal ležet na palubě jako trofej.

Cade si dobře pamatoval výkřik námořníka, který Owense našel – pisklavé, téměř dětské zaječení. Pak se on i celý zbytek posádky shromáždili kolem mrtvoly, ačkoli se Adams všemožně snažil zatlačit je zpátky.

Owens měl rozervané hrdlo; hlavu mu u krku drželo jen několik chrupavek.

Navzdory velké rozšklebené ráně nebyla na palubě jediná kapka krve. A nikde jinde také ne.

Owensova mrtvola byla bílá, jako by nejméně měsíc ležela na mořském dně.

Cade si nebyl jistý, kdo to vyslovil první. Slyšel to ale stejně zřetelně jako všichni ostatní. „Upír,“ šeptl někdo.

A během okamžiku už to všichni opakovali, ozývalo se to znovu a znovu všemi jejich rozličnými hlasy a přízvuky. „Upír. Upír. Upír.“

Říkali to a dívali se na Cadea.

Během pouhé půl vteřiny se skupinka námořníků proměnila v nenávistný dav. Cade byl té první noci ušetřen, a teď proto byl jediným podezřelým, jediným terčem jejich nenávisti.

Adams vykřikoval rozkazy, nikdo ho však neposlouchal. Rozběhl se ke kapitánově kajutě, kde byly uložené jediné střelné zbraně na palubě.

Cadeovi už by to ale stejně nebylo nic platné. Muži kolem něj utvořili neprostupnou zeď, stahovali se k němu blíž a byli odhodlaní udělat něco – cokoli –, co by je zbavilo příšery, která s nimi na lodi přebývá.

Čísi silná ruka ho uchopila za paži a Cade sáhl po noži. Rozhodně se nehodlal podvolit bez boje.

Pak ho ta ruka odtáhla zpět ke stěně příďové nástavby – a stáli před ním William s Jonášem. William držel v ruce harpunu napřaženou tak, že se téměř dotýkala muže, který stál v čele davu.

„Tak dost!“ křikl. Nebyl tak statečný, aby se mu netřásl hlas, harpuna se však ani nezachvěla. „Tohle je přece Nathaniel, zatraceně. Jeden z nás.“

Námořníci hleděli na Cadea a Cade jejich pohledy opětoval. Pak se v nich něco zlomilo. Viděli ho a pochopili, že má William pravdu. Cade byl právě tak vystrašený a zmatený jako všichni ostatní.

Muž s Williamovou harpunou u prsou sklopil oči a couvl. Podezření v pohledech ostatních mužů zmizelo – jako když se slunce schová za mraky.

To už k nim přiběhli i Adams s kapitánem, mávali pistolemi a hulákali, pomstychtivý dav už však zmizel a místo něj tu stáli muži, s nimiž Cade přes rok žil a pracoval.

Owensovu mrtvolu svěřili moři. Adams s kapitánem si vymysleli další pracovní úkoly a důtkami pobízeli každého, kdo při plnění zadaných povinností byť jen nepatrně zaváhal. Kapitán si navykl připomínat jim svou autoritu tím, že nosil pistoli zavěšenou u opasku.

S vypětím všech sil se jim podařilo obnovit na lodi pořádek. William s Jonášem se od té doby drželi Cadeovi nablízku. Nikdy to otevřeně nepřiznali, ale báli se o něj.

A možná se také trošičku báli jeho.

PO TÉ MÁLEM otevřené vzpouře všechno pokračovalo pravidelně jako podle rozvrhu.

Námořníci se snažili zůstávat celou noc vzhůru, dříve nebo později je ale vždy přemohlo vyčerpání. Přidané pracovní povinnosti bdělosti také nepomáhaly a Adams je všechny ranami důtek nutil, aby líný starý velrybářský člun přiměli k maximální možné rychlosti.

Čím blíž se však dostávali k domovskému přístavu, tím víc mužů mizelo. Každých pár dnů posádka ráno zjišťovala, že se její počet opět zmenšil. Pokud byli na hlídce dva muži, ztratili se oba. Někdy zůstala mrtvola na palubě, kde si ji všichni mohli prohlédnout, většinou však zmizela beze stopy.

Slovo „upír“ mezi nimi stále kolovalo. Cade slyšel na téma krvelačného netvora různé diskuse – názory mužů na jeho síly a schopnosti se lišily podle toho, odkud který z nich pocházel. Stavros, původem Řek, mu říkal vrykolakas a přesvědčeně tvrdil, že na sebe bere podobu mladé ženy. Portugalský kuchař je zase ujišťoval, že umí létat a vrhá se na ně ze vzduchu jako jestřáb. Měl podle něj úžasnou sílu, a pokud měl dostatek krve, nepotřeboval vzduch ani vodu.

Nikdo nevěděl, proč si vybral právě Charlotte, ani jak se k nim vlastně připojil. Na jednom se však všichni shodovali: v bezpečí jsou jen za dne.

Kapitán teď už nevycházel ze své kajuty ve dne ani v noci a velení ve všem, co bylo důležité, převzal Adams. Všichni se rychle naučili slovo „upír“ v jeho přítomnosti neříkat nahlas. Reagoval na jeho vyslovení obuškem nebo důtkami. Byl přesvědčen, že jsou členové jeho posádky dezertéři, kteří jsou raději ochotní se utopit, aby unikli duchům a fantomům vlastní představivosti. Snažil se tomu zabránit jediným způsobem, který znal.

Když o tom Cade zpětně přemýšlel, téměř dokázal logiku uvažování prvního důstojníka pochopit. Námořníci byli i na tehdejší dobu neobyčejně pověrčivá cháska. Kdyby se na pevnině rozneslo, že Charlotte sužují nadpřirozené síly, znamenalo by to pro kapitána i pro Adamse konec velitelské kariéry. Žádný námořník by s nimi už nikdy nevyplul na moře a žádná společnost by nenajala kapitána, který si nedokáže sehnat posádku.

Adams pravděpodobně nechtěl zemřít hlady. Byl to racionální člověk.

Nikdy v existenci upíra doopravdy neuvěřil. Až do samého konce.

ZBÝVAL JIM necelý týden plavby do přístavu, když Samuel, člen palubní hlídky – vlastně ještě chlapec, jemuž bylo jen něco málo přes šestnáct let – propadl šílenství.

Celý předchozí den strávil schoulený na pryčně, odmítal potravu i vodu a odmítl se pohnout, dokonce i když ho Adams přetáhl obuškem.

Cade, který si pamatoval, jaké to bylo, když se sám plavil jako člen palubní hlídky, přinesl chlapci pohárek pitné vody ze sudu na palubě.

Samuel si od něj vodu vděčně vzal, a když se Cade otočil k odchodu, popadl ho za paži.

„Nathanieli,“ oslovil ho tichým a naléhavým hlasem, „musíme se z téhle lodi dostat pryč. Musíme.“

Cade nevěděl, co si počít. Samuelova ruka mu svírala zápěstí jako železné pouto.

„Už jsme skoro doma,“ připomněl hochovi. „Zbývá už jen pár dnů.“

„Ne,“ vyhrkl Samuel vzrušeně. „Musíme se z lodi dostat hned teď. Už nemáme čas.“

„Jsme skoro doma,“ opakoval Cade a snažil se chlapci vytrhnout.

Samuel se na pryčně posadil a přitáhl si Cadeův obličej blíž k sobě. „Ne,“ zasyčel. „Ty to nechápeš. Byl jsem včera v noci na palubě. Byl jsem tam – a viděl jsem ho.“

Z očí mu čišela panika.

„Prostě tam jen tak stál,“ pokračoval Samuel. „Jako by mu patřila celá loď. Díval se přes zábradlí na moře. Vypadal jako člověk, ale já – viděl jsem to!“

Cade se od chlapce odtáhl a pokoušel se najít nějaká slova útěchy. „Povíme to Adamsovi,“ prohlásil. „Řekneme mu o tom a –“

Dál se nedostal. Samuel zaječel, srazil ho na podlahu a vyběhl na palubu.

Cade se rozběhl za ním. Když vyrazil ze dveří, viděl, že Samuel už stojí u zábradlí.

Zbytek posádky byl ztuhlý šokem a sledoval hocha, asi jako by před sebou viděl žraloka.

„Musíme se okamžitě dostat pryč z lodi!“ zaječel na ně Samuel. „Všichni! Musíme!“

„Jen klid, chlapče,“ domlouval mu jeden z námořníků – Cade si vzpomínal, že to byl Quinn.

„Vy to nechápete!“ zavřeštěl Samuel a po tvářích mu stékaly slzy. „Já jsem ho viděl! Viděl jsem ho!“

A pak skočil. Všichni se honem vrhli k zábradlí, ve vodě pod nimi však po Samuelovi nebylo ani stopy.

Padl ke dnu jako kámen.

Cade, který tam stál spolu s ostatními, si uvědomil, že se všichni dívají na něj.

Pak se do ticha ozval Adams.

„Slunce za chvíli zapadne,“ poznamenal. „Myslím, že bychom se měli připravit.“

NA ŽÁDNÉ velrybářské lodi nikdy není nedostatek ostrých nástrojů. Všichni zbývající členové posádky se ozbrojili harpunami, kopími, noži a lodními háky.

Každý muž dostal přidělenou lucernu nebo louč. Dva sudy velrybího oleje se navíc vylily do škvařáku, velké cihlové pece používané k vyškvařování velrybího tuku. Teď sloužila jen k tomu, aby její plameny vrhaly co nejvíc světla. Vzduch se zaplnil hustým mastným dýmem.

Cade držel v jedné ruce louč a v druhé harpunu s oboustranně broušeným hrotem. Posádka – po Samuelově náhlé smrti jich zbývalo už jen šestnáct – se zdála být klidná. Dokonce až sebevědomá. Rychle se stmívalo, tentokrát se ale chystali pozvednout proti vetřelci zbraně. Možná je čekala smrt, měli však alespoň jistotu, že zemřou vestoje jako muži, a ne jako dobytek odehnaný od stáda na jatka.

Pak jim kapitán oznámil, že opouští loď.

Rozhodl se vzít si jeden z velrybářských člunů a pod plnými plachtami zamířit k ostrovu Georges v bostonském přístavu – k tamní vojenské pevnosti. Slíbil, že se na loď vrátí s vojáky a puškami.

Byli necelý den plavby od Bostonu. Přesvědčoval je, že je to nejlepší plán.

Muži na to nic neřekli, protože kapitán držel v ruce pistoli. Nezastrčil si ji zpátky za opasek, dokud nebyl v uctivé vzdálenosti od Charlotte.

Všichni se shromáždili u lodního zábradlí a sledovali, jak odplouvá.

Adams rozhodl, že by měli prohledat loď.

Přivázali kormidlo s kurzem stanoveným na ostrov Georges a rozdělili se.

Jako nejnovější členové posádky dostávali William, Cade a Jonas často ty nejhorší úkoly. Ani tentokrát tomu nebylo jinak. Poslali je do podpalubí, aby zjistili, jestli se tam něco neschovává.

PODPALUBÍ CADEOVI ještě nikdy nepřipadalo tak rozlehlé. Ve skutečnosti však byl prostor dost malý na to, aby ho byl schopen prohledat i sám. Ve třech by nepochybně měli najít cokoli, co by se tam snad schovávalo.

Ticho všude kolem něj však cenilo zuby jako zející propast a záře louče jako by se temnoty sotva dotýkala.

Pevně pravou rukou sevřel harpunu a postoupil o další krok kupředu.

Zaslechl něco, co se podobalo vzdechu, a rychle se přikrčil za hromadou naskládaných sudů.

Netvor se stále ještě krmil z Jonase. V té polovině vteřiny, kdy byl zaneprázdněný, si ho Cade stačil letmo prohlédnout.

I v přikrčeném postoji byl vyšší než Cade. Jeho tělo se zdálo být deformované, hlava v porovnání s krkem příliš dlouhá a lokty ohnuté nesprávným směrem.

Cade nemohl odtrhnout oči od dlouhých zahrocených spárů na konci jeho paží, od spárů, které držely Jonase.

Neměl ještě v té době příliš velkou představivost. V situaci, kdy musel tvrdě dřít a veškerou energii věnovat tomu, aby si vydělal na jídlo, mu nikdy nezbývalo mnoho času na její rozvíjení.

Když se však teď díval na ty spáry, osvítil ho první a jediný záblesk intuice v celém životě. Vzpomněl si na podivné škrábání, jako by něco zatínalo nehty do trupu lodi a vytahovalo se z vody na palubu.

Uvědomil si, že si ty zvuky vyložil naprosto správně. Nestvůra se vůbec neskrývala na lodi. Kde jinde by se ale mohl schovávat tvor, který nenáviděl denní světlo? Tvor, který nepotřeboval dýchat? Přichytil se lodního trupu zespodu a vyčkával, dokud nedopluli na otevřené moře. Dokud nebylo pozdě na to, aby se vrátili. Před každým úsvitem se vrátil pod mořskou hladinu, kde v bezpečí před sluncem zůstával do chvíle, než znovu dostal hlad.

Cade se celý třásl. Netvorovy spáry stlačovaly Jonášovu hruď jako měchy a pumpovaly mu z těla i poslední kapky krve do rány na krku.

Byly to upírovy zuby, které Cadeovi pomohly překonat dočasné ochrnutí – odpor, který se ho zmocnil při pohledu na dlouhé, jako jehly ostré špičáky. \

Jeho reakce byla čistě reflexivní. Vzpomněl si na harpunu, kterou držel v ruce, zaječel a vrhl se na upíra.

Jonase v tu chvíli vůbec neviděl, ačkoli tělo jeho přítele viselo na podivně zkroucených pažích jako maso na řeznickém háku. Slepě sekl po té příšeře, která ho držela.

Upír ho chytil uprostřed skoku a přidržel si ho na délku paže, než dopil zbytek Jonášovy krve.

Celou dobu o něm věděl, nepovažoval ho ale za nebezpečného.

Cade sebou zuřivě házel a divoce mával harpunou. Ostří do něčeho narazilo.

Pak upír zmizel. Pohyboval se tak rychle, že ho Cade nestačil sledovat. Jonas dřepěl na podlaze a v místech, kde mu předtím krk dosedal na ramena, zel obrovský rozervaný otvor.

Jeho oči jako by dosud prosily Cadea o pomoc.

Cadeovi už to bylo jedno. Konečně si plně uvědomil, co vidí, a nemyslel na nic jiného než na útěk.

Bylo už pozdě.

Někde vedle něj se ozvalo tiché zašustění a něco jím mrštilo přes celé podpalubí. Dopadl tak tvrdě, že jeden ze sudů pod nárazem jeho těla praskl.

Další lehké zaševelení a opět letěl vzduchem. Dopadl obličejem na drsnou prkennou podlahu.

Harpunu někde ztratil. Matně si uvědomoval, že krvácí ze dvou dlouhých ran na prsou.

Netvor stál teď přímo nad ním. Cítil, jak ho znovu zvedá, tentokrát však jen k ústům. Na krku pocítil studený smrdutý dech, podobný pachu otevřeného kanálu v dešti.

Hlava se mu zvrátila natolik dozadu, že viděl nepatrný škrábanec na jedné netvorově ohyzdné tváři.

Ze škrábance vytékal tenký pramínek krve, která chvíli visela na okraji netvorovy čelisti a pak skápla na něj.

Vůbec upírovi neublížil, přesto však cítil zuřivost, která z něj sálala jako horko z kamen. Něco mu napovídalo, že příčinou netvorova vzteku je potupa, kterou cítí při pomyšlení, že se ho Cade vůbec dotkl. Pohrával si s ním, místo aby ho jednoduše rozpáral…

Všechny tyto myšlenky se začaly vytrácet a mizely v čím dál větší dáli. Cade nevěděl, kolik uteklo času, necítil ale ruce ani nohy. Byla mu zima.

Zachránily ho dvě věci.

Tou první bylo další světlo: odkudsi zdaleka, možná ze vzdálenosti milionu kilometrů. Jakási poslední zbývající část jeho vědomí poznala, že je to William, který se pro něj vrací. Běžel, jak nejrychleji dokázal, Cadeovi to ale připadalo strašlivě pomalé.

Upír se musel nepatrně pootočit, aby čelil Williamovu útoku.

A pak přišla ta druhá věc: loď narazila na skalách kolem ostrova Georges na mělčinu. Celé podpalubí sebou trhlo a otřáslo se a netvora náraz odhodil dozadu.

Sám Cade dopadl někam do kouta; trámy lodního trupu zasténaly pod prudkým nárazem. Pokusil se ještě jednou postavit na nohy, ale nedokázal to.

Pak se ho zmocnila temnota. Myslel, že je mrtvý. Nějakou malou část jeho mysli to potěšilo, protože to znamenalo, že nebude muset dál žít na světě, kde existují tak strašné věci.

Ještě nikdy v životě se tak nemýlil.

VŠECHNO HO BOLELO. Když otevřel oči, celý svět se změnil v ostří břitvy, která ho řezala a bodala.

Cade nikdy předtím necítil miliony nepatrně roztřepených vláken ve svém oblečení, teď mu ale všechna rozdírala kůži jako trny. Dřevěná podlaha podpalubí působila v místech, kde se dotýkala jeho obličeje, jako zubaté skalisko. Vlastní kosti mu připadaly tak těžké, že měl strach, aby mu neprotrhly kůži jako papír.

Všechno mu přinášelo bolest. Pach moře hned za lodním trupem mu rozleptával nosní dírky jako kyselina. Světlo pronikající dovnitř prasklinami v trupu. Vzduch, který mu tlačil na lebku a tížil ho v plicích jako olověné závaží.

To však bylo zanedbatelné v porovnání s prázdnotou v jeho nitru.

Slova „žízeň“ a „hlad“ byla k vyjádření toho, co Cade cítil, absolutně nedostatečná. Příliš lidská. Dokonce i slova jako „lačnost“ nebo „vyhladovění“ ani náznakem nevystihovala jeho prázdnotu a zuřící touhu po nasycení, když se probudil. Věděl, co je to hlad – pocházel z chudé rodiny, což byl také důvod, proč v šestnácti letech odešel do služby na velrybářskou loď. A poznal i žízeň, když zásoby pitné vody na lodi klesly jen na loužičku na dně sudu.

Nic z toho se ani v nejmenším neblížilo tomu, co cítil teď. Připadal si, jako by se hroutil sám do sebe – jako by ho něco spalovalo v pevnější a tvrdší hrudku, která však byla zároveň větší než cokoli jiného na celém světě.

Cítil, jak se ztrácí a mizí v té propasti uvnitř. Zoufale se držel toho, co zůstávalo, jeho tělo však úpělo bolestí a neměl už sílu se udržet.

Jeho srdce už netlouklo, ale krvácelo. Pomalu posouvalo jeho tělem krev, která z něj kapku po vzácné kapce kanula. Cítil to.

Dospěly k němu i další pachy. Čich měl teď zjevně stejně vytříbený jako zrak. Mátožné se mu dařilo spojovat různé chutě a druhy pachů se vzpomínkami na lidi, které znával. Připadalo mu to strašně dávno.

Vzpomněl si na Quinna, který neustále žvýkal tabák, až jím nepatrně načichlo celé jeho tělo. Na Averyho, který umíral na syfilis, ačkoli o tom ještě nevěděl, necítil ty drobné tvorečky, kteří mu požírali mozek a zabarvovali jeho vůni jako červivé jablko. Na prvního důstojníka Adamse, jehož pach připomínal sušené hovězí.

A pak někde blíž cosi důvěrněji známého. William. To jméno poznával. A Jonas. Náhodné obrazy. Viděl, jak spolu sedí a rozmlouvají, jak se toulají ulicemi Bostonu a shánějí ženy a pití naplnění touhou, která se mu v porovnání s tím, co cítil nyní, zdála být téměř směšná. Scény podivně zbavené veškeré emocionální ozvěny.

A pak ho žahla nová, vše přehlušující vůně. Bohatý měděný závan ve vzduchu.

Vonělo to skvostně.

Všechny vzpomínky v tom okamžiku zmizely, zahnány čistým a zřetelným pachem jejich krve.

Skočil na druhou stranu podpalubí a svaly mu pulzovaly novou silou. Jonas i William tam leželi na zemi jako balíky, které čekají, až je otevře.

Jonas byl mrtvý – jeho krev už byla lehce zvětralá, trochu stará – začínala podléhat rozkladu. Příšera, která se z něj nakrmila, jí však nechala dost ještě na jednu porci. A byla dosud teplá.

Z úst se mu vysunuly špičáky, jimiž rozerval maso své kořisti.

Ponořil obličej do krve. Chutnala úžasně.

Zhluboka se napil a každá buňka jeho těla vybuchla něčím příliš chladným a příliš temným, než aby to mohl nazvat štěstím.

Jonas se až příliš rychle vyprázdnil. Odhodil mrtvolu stranou a otočil se k druhému tělu.

Pak něco zaslechl. Téměř neznatelný pulz, slabý, ale přesto tepající.

Sklonil se k Williamovu krku. Viděl, jak se kamarádovy oči otevřely, a slyšel, jak raněný poslední špetkou sil vyslovil jeho jméno: „Nathanieli…“

To jméno odněkud znal. Už mu na tom však nezáleželo.

Napil se dosud živé krve a bylo to dokonce ještě lepší. Cítil, jak se jeho vlastní rány hojí, cítil, jak se orgány v jeho těle přesouvají, a věděl, že právě definitivně opouští člověka, jímž býval.

Věděl to. Bylo mu to ale jedno.

Kdesi nad ním něco zarachotilo. Ani toho si nevšímal. Spíše cítil, než slyšel, vysoké kožené boty na schůdcích do podpalubí. Vetřelci.

Neměl strach. Byli pomalí a jeho nové smysly mu napovídaly, že pro něj nejsou žádnou hrozbou.

Byli to lidé. Byla to lovná zvěř.

Uvědomil si svůj omyl, když zaslechl vyjeknutí. Stáli u něj. S nataženými puškami. Vyděšení a připravení ke střelbě.

Cítil jejich strach, cítil jejich čpavý pot a cítil i střelný prach a olej z jejich pušek.

Upustil prázdné mrtvé tělo na podlahu podpalubí. Stačil už zapomenout kamarádovo jméno. Otočil se tváří k mužům.

Možná že kdyby byl žil svým novým životem jen o pár minut déle, byl by se na ně vrhl rychleji. Možná by se jim byl dostal až k tělu, roztrhal je na kusy a mohl svůj nový život začít bez jakékoli podoby lidskému životu.

Byli však připravení a on byl příliš pomalý. Vystřelili.

Pocítil tlak na prsou – ne bolest, ale jen tlak –, když ho sprška kulek odmrštila dozadu.

Viděl vlastní krev tryskající z nových otvorů v jeho kůži. Vrávoravě se pokusil vstát, ale nedokázal to.

Zvedl oči k muži, který stál v čele vetřelců. Viděl v jeho očích nenávist a znechucení. Viděl v nich sám sebe.

Náhle si vzpomněl, kdo vlastně je.

V tom okamžiku ho muž udeřil pažbou pušky do hlavy a všechno zalila milosrdná tma.

*

„KDYŽ JSEM SE ZNOVU PROBUDIL, byl jsem v cele. Setkal jsem se s prezidentem Andrewem Johnsonem. Tehdy začal můj druhý život.“

Zach seděl na podlaze, zády opřený o zeď. Po většinu doby se na Cadea vůbec nedíval. Jen poslouchal.

„Cade,“ ozval se tichým hlasem. „Omlouvám se.“

„To není třeba,“ odsekl vztekle Cade. „Měl jste pravdu. Pointa tohohle vyprávění je, že pod tím vším, čím jsem, se neskrývá dobrý člověk. Kdysi jsem byl člověkem, teď už jím ale nejsem.“

„To není pravda. Bojujete s tím. Snažíte se –“

„Pane Barrowsi,“ přerušil ho trpělivě Cade. „Zabil jsem svého nejlepšího přítele, abych se nakrmil. A nic jsem při tom necítil. Jsem upír a vrah. Na tom nic nezměním, ať budu na tomhle světě dělat cokoli. Můžu bojovat na straně andělů až do soudného dne, stejně jsem ale zatracený.“

„Tak proč to děláte? Proč se namáháte?“

Cadeův obličej byl teď zcela skrytý ve stínu, takže když znovu promluvil, neviděl Zach, jak se tváří.

„Protože to je něco, za co stojí bojovat,“ odpověděl. „Na ničem jiném nezáleží.“

Zach se nad tím dlouhou chvíli zamyslel. Pak byl nucen přiznat: „To nechápu.“

„Možná to pochopíte,“ zabručel Cade. „Někdy.“

KAPITOLA TŘICÁTÁ DEVÁTÁ

Cade ani Zach dlouhou chvíli nepromluvili. Cade se znovu podíval na hodinky. Světlo zvenčí pohaslo.

„Zapadá slunce,“ konstatoval. „Pojďme najít Konrada.“

Když došli k autu, Zach zaváhal. Cade už seděl za volantem, Zach se ale k nastupování neměl.

Cade znovu vystoupil a přes střechu se na Zacha podíval. „Co je?“ zeptal se.

Zach se tvářil ustaraně. „Proč jedeme za Konradem?“

„Nic se nezměnilo. Pořád je naším primárním cílem.“

„Jste si tím jistý?“

„Ano,“ odpověděl prostě Cade.

Zach se zamračil. „Na hloupou otázku…“ O krok poodstoupil od dveří auta.

Cade už se chtěl zase vydat po stopě. Znovu zahájit štvanici. Přinutil se však potlačit netrpělivost. „Vím, že nejste zvyklý mluvit na rovinu, budete s tím ale muset začít.“

„Myslím, že bychom se možná měli vrátit do Washingtonu. Přehodnotit situaci. Poradit se s prezidentem.“

„Na to není čas,“ opáčil Cade.

„Někdo se nás pokusil vyhodit do povětří, Cade,“ připomenul mu Zach. „Nemyslíte, že bychom se měli na chviličku zastavit a znovu zvážit svoji strategii?“

„Ne.“

„A tím to hasne? Máte prostě pravdu a já se mýlím? Nikdy vás nenapadlo, že vám ta vendeta, kterou vedete proti Konradovi, zkresluje úsudek?“

„Má odpovědi, které potřebujeme znát. Takže je to jednoduché rozhodování.“

„Konrad tam tu bombu nenastražil, Cade. To udělala Holtová. Sám jste mi to říkal. Tak proč se nás CIA pokouší zabít?“

Zatímco jedna část jeho mozku rozmlouvala se Zachem, byl Cade nucen zarazit se a přehodnotit své postavení. Ne ohledně dalšího postupu – v tom se Zach mýlil ale z toho hlediska, že se příliš soustředil na svoji kořist. Nebral v úvahu další hrozbu.

„Máte pravdu,“ přikývl a přerušil tak jakousi Zachovu ironickou poznámku. „Nastupte si.“

Zach se zatvářil zmateně. „Mám pravdu? Moment, co to znamená?“

Cade nastartoval. Zach se posadil vedle něj.

Dojeli k místu, kde stával zabezpečený dům. Teď byl opuštěný a ohrazený policejní páskou. Nezbylo z něj nic než sutiny.

Cade vystoupil z auta a začal trosky obcházet kolem dokola.

Zach ho následoval. „Co hledáme?“

„Nevím,“ přiznal Cade.

Jak se Holtové podařilo tam tu bombu nastražit? Vůbec přece nepřipadalo v úvahu, že by je někdo k zabezpečenému domu sledoval. Byl by si ho určitě všiml. Upíři se do svých doupat vraceli už celá staletí – žádný z nich by nepřežil, kdyby je lidé dokázali nepozorovaně sledovat.

Existovala jediná možná odpověď: zrádce. A ne jen tak nějaký obyčejný zrádce. Někdo s přístupem do nejvyšších úrovní Bílého domu. Někdo, kdo zná polohu zabezpečeného domu, kdo zná všechny Cadeovy zabezpečené domy, kdo má přístup ke všem jeho tajemstvím.

Hrozně nerad to přiznával, dokonce i sám sobě, ale Zach měl pravdu. Lov bude mnohem komplikovanější – a nebezpečnější –, než si sám dovolil myslet.

Ještě horší bylo, že nemohl ochránit toho kluka. Neochrání ho, dokud se nedozví, čemu vlastně čelí.

Zbývalo jen jediné.

„Nepotřebuju vás tady,“ řekl Zachovi. „Vraťte se domů.“

„Prosím?“

Sáhl do kapsy a vytáhl zbytek peněz. Hodil hromádku bankovek Zachovi.

„Vezměte si tohle. Jeďte na letiště a leťte domů.“

Zach peníze chytil jednou rukou. Stále se ale tvářil nechápavě. „Počkat, a co budete dělat vy?“

„Mám tu ještě práci.“

„V tom případě já taky.“

„Houby s octem,“ zabručel Cade.

Zach na něj upřel oči. „Houby s octem? Co to má jako znamenat?“

„Promiňte. To je takové staré rčení, které znamená –“

Já kašlu na to, co znamená. Mluvte se mnou, Cade. Nemůžete mě jen tak vypakovat, jako bych byl váš poslíček. Mám vám přece pomáhat „Nemůžete mi pomoct,“ ujistil ho prostě Cade. „Měl jste pravdu. Na něco takového nejste připravený. Vraťte se ke Griffovi a podejte mu hlášení. Vyřiďte mu, že se s ním spojím, jen co to bude možné.“

Zach vypadal ublíženě. „Nemluvil jsem o tom proto, že… Chci říct, že jsem s tím nechtěl praštit…“

Cade se od něj odvrátil.

„Běžte domů, Zachu,“ zopakoval ještě.

V duchu už si připravoval strategii. Čekala ho nová kořist, vyžadující nový způsob lovu.

Rozběhl se přes ulici a nechal Zacha stát u auta. Za několik vteřin byl pryč.

Potřeboval informace a byl si jistý, že ví, kde je sežene.

KAPITOLA ČTYŘICÁTÁ

Byla zavřená v atriu uprostřed budovy – mělo vysoký strop, světlík s teleskopickým příklopem a dekorativní halovou fontánu. Konrad atrium nazýval svou zenovou zahradou, určenou k meditaci.

Ke světlíku se mohla dostat jediným snadným skokem, obojek však mohl být aktivován i na střeše. Zemřela by dřív, než by se nadechla čerstvého vzduchu.

Většinu času prostě proseděla. Dokázala sedět naprosto nehybně a tiše. Začínala ale mít hlad. Byla zvyklá na pravidelnou stravu.

Šumění vody ve fontáně bylo tak hlasité, že přes ně skoro nic neslyšela. Upřímně řečeno nechápala, jak někdo dokáže v takovém hluku přemýšlet; nepřipadalo jí to jako příliš vhodné prostředí pro meditaci. Tu a tam však zachytila nějaké útržky konverzace. Slyšela, jak si Konrad telefonicky rezervuje stůl na večeři. Jak ujišťuje pacientku, že její ňadra nikdy nevypadala líp. Jak nařizuje sestře, aby někomu píchla injekci botoxu.

Tohle všechno slyšela a ukládala do své dokonalé paměti, aniž vlastně – doopravdy poslouchala. Měla pocit, že se zblázní nudou.

Seděla nehybně jako socha, když se dveře atria náhle s cvaknutím otevřely.

Z reproduktorů ve stropě se ozval hlas.

„Otevřel jsem vám trasu ze zahrady do prvního operačního sálu,“ oznámil jí Konrad domácím telefonem. „Přijďte tam za mnou, prosím.“

Klapnutí, po němž ještě jednou následoval jeho hlas. „Jistě vám nemusím vysvětlovat, co se stane, pokud se od trasy odchýlíte.“ Další klapnutí a pak ticho.

Tania na okamžik přemýšlela o tom, že by neposlechla, věděla ale, že by si tím jen vysloužila elektrický šok z obojku. Nebyla sebemenší šance, že by se Konrad rozhodl osobně pro ni dojít.

Podcenila ho. Tenhle nový šperk, který měla na krku, toho byl jasným důkazem. Dopustila se té chyby, že k němu přistupovala jako k člověku. Měla mít víc rozumu.

Vstala a zamířila chodbou přímo k operačnímu sálu číslo jedna.

Sál byl ozářený jako kasino v Las Vegas. Všechna stropní světla byla nastavená na maximální intenzitu a do místnosti bylo navíc navezeno několik dalších operačních svítidel. Nikde v koutě nebyl sebemenší proužek stínu.

Tania se nespokojeně ošívala; kůži, popálenou předchozího večera ultrafialovým světlem, měla stále citlivou. „Zatraceně, musí tady být taková záře?“

Konrad seděl na stoličce u operačního stolu. Nepřítomně se na ni usmál. „Musí.“

Na stole ležely nějaké předměty. Některé zdánlivě organického původu, jiné zřejmě z kovu. A několik vypadalo jako příšerná kombinace obojího.

„Přemýšlel jsem o vás. A o Cadeovi. Vlastně o upírech jako takových.“

„To nám všem nepochybně velice lichotí.“

„Na upírech je něco nesmírně dětinského,“ pokračoval Konrad. „Ta vaše tekutá strava. To, jak ji sajete. Úplně jako malá děcka. A to vaše infantilní přesvědčení, že si pro vás nikdy nepřijde smrt. Vede to k tomu, že jste arogantní. A dost neopatrní. Nesmrtelnosti se vám dostalo čirou šťastnou náhodou. Nemáte vůbec představu, jak vzácný je to dar, a podle toho s ní zacházíte.“

„Doufám, že dnes večer nepotřebujete jen publikum. Protože pokud ano, možná bych dala přednost tomu, abyste zmáčkl to tlačítko.“

Konrad odložil skalpel i sondu a zvedl dálkové ovládání. „Budu předpokládat, že to bylo míněno ironicky a ne jako pokus o sebevraždu.“

„Dřív nebo později mě stejně zabijete.“

„To je pravda. Později je ale lepší než dřív, nemyslíte? Nemá smysl to uspěchávat.“

Tania sklopila oči. „Ne, to nemá.“

„Přesně tak,“ přikývl Konrad. „Abych pravdu řekl, mám pro vás jeden úkol. Potřebuji, abyste mi sehnala nějaké lidské kosti. Z posvěcené země. Pokud možno kompletní kostru. Vypravil bych se pro ni sám, jenže dobře víte, jak to končívá. Vyloupíte jeden hrob, a než se nadějete, seběhne se kolem vašeho domu dav s pochodněmi v rukou…“

Z Taniina výrazu se dalo soudit, že jí Konrad nepřipadá stejně zábavný jako sám sobě. Čekala, až jí uvolní cestu k východu, Konrad však ještě neskončil s přednáškou.

„Čímž se vlastně dostávám zpátky k tomu, co jsem měl na mysli. Nepotřebujete k životu nic než krev, a přesto hromadíte peníze. Spousty peněz. To považuji za zvláštní. Proč si někdo jako vy dává tolik práce se vším tím okázalým leskem lidského bytí? Na denním světě se přece vůbec nemusíte ukazovat. Chápete, o co mi jde?“

„Myslím, že se mi to chystáte říct.“

Znovu na ni s nepřítomným úsměvem pohlédl. „Myslím, že nepřestáváte lpět na lidském světě. Protože to je svět, v němž se pohybuje Cade. Zůstáváte připoutaná k světu a tím zůstáváte připoutaná ke Cadeovi. Je to vlastně fascinující,“ dodal. „Nikdy jsem neviděl nikoho z vás, kdo by byl schopen tak masivního sebeklamu. To nedokáže ani Cade.“

„Co tím chcete říct?“ Taniu jeho slova náhle zaujala.

„Žiju už dlouho,“ prohlásil Konrad. „Všechno lze vždy zredukovat na jednu ze tří věcí. Prvními dvěma jsou láska a peníze. Peníze jste ode mne vzít odmítla, opravdové lásky ale nejste schopná. Takže zbývá jen ta třetí.“

„A to je co?“

„Strach,“ odpověděl Konrad. „Bojíte se ho. Snažíte se ho obměkčit svou předstíranou náklonností. Jistá vaše část ale doufá, že se mi ho přece jen podaří zabít. Protože jednou přijde den, kdy po vás půjde, Tanio. Stejně jako po všech ostatních vašeho druhu.“

Taniin obličej neprozrazoval absolutně žádné emoce. „Možná máte pravdu,“ připustila. „Možná mě Cade zabije. Vy se toho ale nedožijete.“

„Další výhrůžka? Domníval jsem se, že už vám došlo, že nemůžete vyhrát.“

Tania si jeho slov nevšímala. „Měla jsem kdysi jednoho terapeuta,“ sdělila mu. „Chutnal trochu hořce. Než ale zemřel, prozradil mi pár věcí o takzvaných projekcích. Tak se říká jevu, kdy vlastní pocity ve svých představách přisuzujete druhým. Vy neustále mluvíte o tom, jak se bojím Cadea. Myslím, že to vy z něj máte strach.“

Konrad si posměšně odfrkl. „To je dost průhledný pokus mě urazit.“

„Možná. Jestli jste ale tak chytrý a přejete si Cadeovu smrt, proč se o to nepostaráte sám? Proč na něj vypisujete odměnu? Proč se obracíte na svoje přátele ve vládě?“

„Cade je jen obtížný hmyz. Nestojí mi za to, abych si něčím takovým špinil ruce.“

„Přitom jste ale měl ve vlastním domě všechno připravené. Světla, tenhle obojek. Jako byste to měl nachystané pro něj. Víte, co si myslím? Že jste zbabělec. Toužíte po jeho smrti víc než po čemkoli jiném, ale máte z něj hrůzu.“

Konrad zrudl v obličeji. Zvedl dálkové ovládání a Tania na okamžik myslela, že zašla příliš daleko.

Na vteřinu si vychutnávala zcela nový a neznámý pocit strachu.

Otočil se k ní zády, jako by ji odmítal dál brát na vědomí. „Běžte,“ nařídil jí. „Jestli nebudete do hodiny zpátky, zmáčknu to tlačítko. Buďte hodná holčička a dostanete půllitr krve, až se vrátíte.“

„Kterými dveřmi?“ zeptala se.

Konrad ukázal na zadní východ.

„Použijte prosím postranní uličku. Měla byste si tam připadat jako doma.“

Tania zamířila ke dveřím, Konrad si však neodpustil poslední slovo.

„Ta past vůbec nebyla určená pro Cadea,“ zavolal za ní. „Nikdy by totiž nebyl takový hlupák, aby se do ní chytil.“

Tania spolkla odpověď a odešla. Usoudila, že po tomhle rozhovoru ji Konrad jen tak jednoduše nezabije; bude se chtít za urážlivá slova pomstít. Čekalo ji dlouhé a bolestivé umírání. Uvažovala, jestli nemá překročit hodinový limit, aby si odchod ze světa usnadnila.

Musela ale přiznat, že má Konrad pravdu: nemělo smysl to uspěchat.

KAPITOLA ČTYŘICÁTÁ PRVNÍ

Pravda je však hrozivější. Při rozšiřování obrovské tajné podzemní základny v Dulce ve státě Nové Mexiko vrtal roku 1978 tým vládních techniků ve skále a prorazil otvor do jeskyně, v níž se skrývalo několik tuctů Šedých. Došlo k přestřelce, v níž bylo zabito šedesát šest agentů Tajné služby a FBI, než se jistému „vysoce postavenému vládnímu zástupci“, který byl údajně podřízen přímo prezidentovi, podařilo obnovit pořádek (podle mých zdrojů). Někteří „odborníci na mimozemské civilizace“ nebo „vyšetřovatelé paranormálních jevů“ tvrdí, že Šedí jsou stejně jako Hadí rasa mimozemšťané, kteří byli vysláni, aby si podmanili a kolonizovali planetu Zemi. To je záměrná dezinformace. Jak naznačuje jejich přítomnost pod zemí, jsou to ve skutečnosti odvěcí nepřátelé lidstva, kteří nás sužují už po bezpočet generací. Skutečnost, že se vláda USA s těmito tvory dokázala dohodnout, nám prozrazuje vše, co potřebujeme vědět o tom, kdo má vlastně rozhodující slovo.

– Anonymní webová stránka

Zach seděl v autě na dlouhodobém parkovišti mezinárodního letiště v Los Angeles. Věděl, že nejrozumnější by bylo poslechnout Cadeovu radu a vrátit se domů. O tuhle práci vůbec nestál. Nehodila se do jeho záměrů. Investoval obrovskou spoustu času do plánování a manévrování, aby se dostal přesně do správného postavení.

A neznamenalo by to, že utíká z boje. Cade ho přece poslal pryč. Dělal, co mohl. Zebra ho pekelně bolela. Stále ještě cítil kouř a betonový prach po výbuchu. Někdo se ho snažil zabít a s tím jeho plány rozhodně nepočítaly.

Podíval se na telefon. Měl ještě spoustu času na to, aby chytil poslední večerní let do Washingtonu.

Když se mu tedy teď otevřela příhodná úniková cesta, proč to váhání?

Možná proto, že mu nesedělo něco ve způsobu, jímž se ho Cade zbavil. Zachovi ještě nikdy nikdo nedal padáka; ještě nikdy při plnění žádného zadaného úkolu nezklamal. Nezamlouvalo se mu pomyšlení, že tentokrát na svoji práci nestačí – ačkoli si bolestně uvědomoval, že je to tak.

Vystoupil z auta a v jedné ruce svíral štůsek bankovek. Ve dveřním okénku na okamžik zachytil potemnělý odraz vlastního obličeje. Vypadal jako něco, co vylezlo z popelnice. Soustředil se na představu horké sprchy a čistého obleku. Dokonce i pomyšlení na pohodlné sedadlo a vychlazené pivo v kabině obchodní třídy mu připadalo jako čirý luxus. Pomohlo mu to potlačit přetrvávající pochybnosti.

Jistě, letištní ostraha se na něj možná bude dívat trochu podezřívavě, má ale průkaz vládní agentury. Se všemi případnými dotazy si dokáže poradit.

Vykročil směrem k terminálu. Pak se zase zastavil.

Co když tohle všechno je součástí plánu? Co když se od něj čeká, že zůstane? Kdyby pomohl Konrada usvědčit, přestože ho Cade poslal pryč, mohl by si pravděpodobně vybrat v Bílém domě funkci, jakou by chtěl. Možná ho Cade jen zkouší, jestli před hrozícím nebezpečím vezme nohy na ramena.

Také je ale možné, že je prostě paličák.

Vrátil se do auta a vytáhl satelitní telefon. Ťuknutím prstu rozsvítil displej navigace GPS. Konradovu adresu snadno našel. Telefon ho na ni dokonce dokázal přesně navést.

Zach zkroutil kabely a znovu nastartoval. Ještě neskončil. Ukáže Cadeovi a všem ostatním, že na tenhle výlet nejel jen jako spoluzavazadlo.

Rozhodl se dokázat světu, že navzdory všemu umí i on být hrdinou.

KAPITOLA ČTYŘICÁTÁ DRUHÁ

Helen odložila klíčky na stolek u dveří a vešla do bytu. Podobal se operačnímu sálu: byl uklizený a sterilní. Nebyla v něm ani jediná rodinná fotografie nebo hromádka špinavého prádla. Nic, co by mu dodávalo osobní charakter. V tomto ohledu byl jejím dokonalým odrazem.

Natáhla se k panelu poplašného zařízení a vyťukala bezpečnostní kód.

Své obydlí měla zabezpečené systémem, který byl schopen zaznamenat pohyb, změny teploty či dokonce rozdíly ve složení vzduchu v místnosti. Firma se o svůj lidský kapitál uměla postarat.

Přes to všechno zachovávala Helen opatrnost. Měla pocit, jako by něco nebylo v pořádku. Něco ji varovalo. Nebo jen možná byla paranoidní.

Popadla pistoli, kterou měla schovanou v kabelce, vytáhla ji a s oběma rukama na pažbě zaujala palebné postavení –

Nic.

Otřásla se a sklonila pistoli k zemi.

Přešla místnost k pohovce a pustila televizi. Pistoli položila na malý stolek, kde předtím leželo dálkové ovládání. Promnula si oči a zívla.

„Slečno Holtová,“ zašeptal jí do ucha chladný hlas.

Je třeba jí přiznat, že nezaječela. Hmátla po pistoli.

Cade ji přehodil přes servírovací pult do kuchyně. Odrazila se od lednice a dopadla na podlahu.

Než stačila popadnout dech, stál už Cade nad ní. Vzhlédla k němu nevěřícnýma očima.

„Jste přece mrtvý,“ vyhrkla.

Cade ji zvedl na nohy a přirazil ji zády k pultu. „To jsem už dávno,“ přitakal.

„Jak –“

„Najdu, koho chci,“ ubezpečil ji. „Každý z vás má svůj osobitý pach. Ve městě s deseti miliony obyvatel to jen zabere o něco víc času.“

Ve skutečnosti ji docela jednoduše sledoval cestou z práce. Nikdy ale neuškodilo trochu si vylepšit reputaci.

Ne že by měla Helen šanci ještě to někomu vyprávět.

Viděl, jaké úsilí musí vynaložit na to, aby potlačila ohromený výraz v obličeji. Opřela se o pult, sykla bolestí a založila si ruce na prsou. „Zabila jsem aspoň toho vašeho otravného kamarádíčka?“

Cade k ní znovu přistoupil blíž. „Spíš by vás měla zajímat vaše vlastní naděje na přežití, slečno Holtová.“

Ano, teď to viděl. Ten atavistický strach, který se vyplížil z nějaké hluboko zasuté skrýše v jejím mozku a začal bít na poplach. Cade se pokoušel příliš si ten pohled nevychutnávat, predátor v něm se ho ale nemohl nasytit. Čirý děs polapené kořisti, která nemá sebemenší šanci na odpor ani na útěk.

Sledoval, jak se žena snaží paniku zvládnout a zhluboka se namáhavě nadechuje. Očima těkala po místnosti. Nejbližší panel poplašného zařízení se nacházel na opačné straně kuchyně. S telefonem to bylo stejné. Nouzový bzučák měla v kabelce, kterou nechala ležet v předsíni. Dokonale jí zablokoval všechny možnosti přivolat pomoc.

Všimla si jeho oblečení.

„Vypadáte směšně,“ ušklíbla se. „Nakupoval jste někde ve výprodeji?“

Pocítil další záchvěv obdivu. Snažila se získat čas a přimět ho k hovoru.

Postoupil o další krok blíž a její bohorovný klid se zhroutil. Stál teď pouhých třicet centimetrů od ní. „Chcete zůstat naživu, slečno Holtová?“

Těžce polkla.

„Ano,“ přitakala chraptivě.

„Tak mi povězte něco, čeho bych mohl využít.“

„Jsem občanka Spojených států a pověřená agentka jejich vlády,“ zasyčela. „Nesmíte se mě dotknout.“

To ho překvapilo. Věděla o jeho přísaze, i když neznala její přesné podmínky.

„Kde jste se to doslechla?“

Navzdory strachu jí na rtech zahrál pohrdavý úsměv. „Víme toho o vás mnohem víc než vy o nás.“

Přinejmenším v tomhle měla pravdu. Přesto natáhl ruku a jemně do ní šťouchl jedním prstem.

„Moje přísaha se nevztahuje na ochranu zrádců,“ poučil ji. „Překvapilo by vás, co všechno můžu se zrádci dělat.“

To vyvolalo reakci. V očích jí zlostně zablýsklo. „Nejsem zrádce,“ vyštěkla.

„Samozřejmě že jste. Kryjete Konrada. Jen nevím, proč to děláte.“

„Já o strategii nerozhoduju. Dostala jsem příkaz shora, že ho mám hlídat. Dělám jen svou práci.“

„Jen plníte rozkazy? Byl jsem u toho, když tenhle argument použili poprvé. Ani tehdy jim to nepomohlo.“

„Jen na mě nevytahujte žádné pokrytecké žvásty. Viděla jsem vaši složku. Napáchal jste ve jménu Boha a vlasti spoustu nestvůrných věcí. Jsme stejní jako vy, Cade, občas si prostě ušpiníme ruce.“

Cade byl v pokušení vysmát se jí do obličeje. „Myslíte si, že jste jako já?“

„Vím, čeho všeho jste se dopustil.“

„Nemáte vůbec tušení, čeho jsem se dopustil. Žiju už na téhle planetě sto třiašedesát let. Zaplnil jsem mrtvolami celé hřbitovy. Tucetkrát jsem viděl, jak na Zemi vybuchlo peklo. Zabíjel jsem bytosti starší, než je lidstvo. Máte pravdu, spáchal jsem různé nestvůrně věci. Protože jsem nestvůra. Zatímco vy – vy jste pouhý člověk.“

Přistoupil k ní ještě blíž. Teď už ho od jejího obličeje dělily pouhé centimetry. Roztřásla se.

„Proč Konrada chráníte? Co vám nabízí?“

„To vám nesmím prozradit,“ odsekla. „Můžete mi nadávat do zrádců, můžete mě zabít –“

„Ano, to můžu. Chci ale vědět jedno: proč?“

„Nesmím, nemůžu –“

Cade ztlumil hlas v pouhý šepot. „V tom případě už si nemáme co říct, že?“

Oči se jí rozšířily, když si uvědomila, co to znamená. Rychle se rozhodla.

„Už jsem vám to přece říkala,“ vyhrkla. „Představuje pro nás cenné aktivum. Vy to zřejmě nechápete, Cade, ale v téhle válce bojujeme na stejné straně. My jen odmítáme bojovat beze zbraní.“

Cadeovi bylo jasné, o co se snaží. Prezentovat se jen jako obyčejný voják. Voják vydaný na milost a nemilost vyšším silám, voják snažící se udělat správnou věc v šíleném světě.

Samozřejmě také viděl, jak ze zásuvky za sebou vytahuje nůž na steaky. „Konrad nám může dát nástroje, které potřebujeme. Pořád je to génius, můžeme ho využít.“

„Na to jsem se vás neptal,“ zavrtěl hlavou Cade. „Chci vědět, co nabízí vám osobně.“

Snažila se tvářit zmateně. Neúspěšně. „Nerozumím.“

„Zašla jste příliš daleko, Helen. Pokusila jste se mě zabít. Ať pracujete pro kohokoli, nemyslím, že to byl jeho nápad. Napadá mě jen jediná osoba, které by moje smrt posloužila: Konrad.“

„Ne, to se mýlíte. Nejsem –“

Cade nechal hlas přejít v tiché zavrčení. „Už mi znovu nelžete. Poslední šance: co vám Konrad nabídl?“

Zatvářila se nerozhodně a vypočítavě. Na vteřinku měl dojem, že pod tou neustále se měnící slupkou zahlédl skutečnou Helen.

Náhle zvedla ruce a roztrhla si límec u krku.

„Kousněte mě,“ vyzvala ho.

To Cadea doopravdy překvapilo. O krok ucouvl.

„Cože?“

„Ať jsem jako vy.“ Mluvila teď prosebným tónem. „Prosím. Kousněte mě. Udělám všechno, co budete chtít, všechno vám povím – ale musíte to pro mě udělat.“

„Není to… Vždycky to tak nefunguje,“ vysvětloval Cade a říkal jí čistou pravdu. Změna se v každé pokousané oběti neujala. Většina lidí prostě zemřela, jen někteří znovu povstali. Nevěděl, proč tomu tak je.

Hleděla na něj s výrazem šílence v očích. Tentokrát přistoupila ona blíž k němu a on naopak ustupoval. „Vím, jakou mám šanci. Myslíte, že to nevím? Chci to, chci!“

„Ne,“ odmítl a veškerá nejistota ho opustila. Byl to prostý fakt, který v něm byl zakotvený jako v žulovém podloží: nic ho nemohlo přimět, aby chorobu dál šířil.

„Můžu vás k tomu přinutit,“ prohlásila.

Nenamáhal se s odpovědí. Bylo to prostě příliš absurdní.

Pak zaslechl něco z televize.

„– na Jennifer Espinozovou do Culver City,“ oznamoval moderátor zpráv s poďobaným obličejem.

Na obrazovce naskočil záběr atraktivní mladé ženy stojící před něčím, co vypadalo jako park.

„Stojím před hřbitovem Svatého kříže, Rogere, kde někdo prokázal zvrácený smysl pro humor, když vyloupil hrob slavného herce a představitele hororových rolí Bély Lugosiho. Podle sdělení policie někdo odnesl všechny jeho ostatky. Lugosi se nejvíc proslavil rolí Drákuly v klasickém filmu –“

Cade otočil hlavu jako ohař.

„Lugosi byl pohřben v jednom z plášťů, v nichž svoji nejslavnější roli hrál, Rogere, policie proto monitoruje eBay a další aukční portály pro případ, že se někdo pokusí –“

Cade byl na okamžik zmatený. Konrad by nikdy neudělal něco tak okatého. Vypadalo to skoro, jako by mu posílal vzkaz.

Helen se domnívala, že se nechal televizí rozptýlit. Mávla nožem na steaky, který schovávala za zády.

Cade si jí nevšímal, nemohla mu ublížit. Posupně se na něj usmála.

S vteřinovým zpožděním pochopil, o co jí jde. To už měla zubaté ostří přiložené ke krku.

Rychlým řezem si otevřela krční žílu.

Krev jí vystříkla na blůzu i na podlahu kuchyně.

Cade ztuhl.

V tu chvíli už byla její krev všude. Po celém jejím těle. Dolehla k němu její vůně, sytá, čerstvá a teplá.

Stále s úsměvem klesla Helen na podlahu a život z ní pomalu unikal.

„Tak honem,“ šeptla. „Udělejte to.“

Cade cítil, jak se mu špičáky mimovolně derou ven z úst.

Otočil se a dal se na útěk. Když vybíhal z bytu, téměř vyrazil dveře z pantů.

Jeho nelidský sluch zachytil drobné uchechtnutí, které jí zaklokotalo v hrdle. „Zbabělče,“ vydechla.

KAPITOLA ČTYŘICÁTÁ TŘETÍ

V Evropě byly ve středověku a dokonce ještě později čarodějnice známé jako notorické vykrádačky hrobů. V lidových pověstech se proslavily tím, že mrtvoly otevíraly a braly si z nich tělesné orgány, které potřebovaly k přípravě svých „čarodějných lektvarů“.… Není tomu zase tak dlouho, co jediným způsobem, jakým mohli studenti medicíny a lékařské fakulty získat mrtvá těla k pitvě a ke studiu, bylo najmout si vykrádače hrobů. Studenti, jimž se nepodařilo sehnat nikoho, kdo by tuto příšernou práci obstaral za ně, byli někdy nuceni udělat to sami.

– Claudia De Lys, Pokladnice amerických pověr

Konrad slyšel, jak se zadní dveře kliniky otevírají. Pohlédl na hodinky Patek Philippe. Přesně načas.

Tania vešla do místnosti s velkým plastovým pytlem na odpadky přehozeným přes rameno.

Konrad se neubránil úsměvu. Vypadala jako elf přinášející dárky pro psychopatického Santa Clause.

Hodila pytel na operační stůl. Konrad sebou nepatrně škubl, ačkoli mu na stavu ostatků nezáleželo.

„Přinesla jsem, co jste chtěl,“ utrousila.

„Dobrá práce,“ pochválil ji. „Dostanete slíbený pamlsek. Támhle je.“

Ukázal prstem. Na pultě ležel sáček s krví skupiny 0.

Byť se Tania za vlastní dychtivost nenáviděla, ihned se k němu rozběhla a zuby ho roztrhla. Obsah jí dvěma hladkými doušky sklouzl do hrdla.

Konrad se věnoval vytahování ostatků z pytle. Tělo bylo už téměř rozložené, jen tu a tam visely dlouhé pruhy mrtvé tkáně. Zbytek tvořily kosti.

„Bude vám to vyhovovat?“ zeptala se Tania. „Ale ano,“ ujistil ji. „A přitom to kdysi dávno bývalo tak složité. Když jsem hledal elixír života. Když jsem ještě byl pouhým alchymistou.“ Konradovy oči změkly a zteplaly, zatímco od kostí odtrhával zbytky masa. „Když jsem se konečně dozvěděl to tajemství, připadal jsem si, jako by se přede mnou otevřelo nebe. Je to totiž paradox, ale smrt je základním kamenem přežití. Naše těla procházejí neustálým procesem proměny. Buňky musejí umírat, aby mohly být nahrazeny. A zastavit tento proces, zarazit ho a zakonzervovat, znamená přeměnit živé tkáně v podstatě do mrtvolného stavu.“

Pomocí pilky na kosti rozřezal údy na kratší kousky. Ve vzduchu vířila kostní drť a prach.

„Byla to právě smrt, která skrývala tajemství věčného života. Brzy jsem zjistil to, co váš druh ví odjakživa, alespoň na buněčné úrovni. Zmíněný proces lze zastavit, ale jen tehdy, je-li příslušná osoba ochotná stát se živoucí mrtvolou.“

„Na mrtvoly jsme oba v docela slušné formě,“ ušklíbla se Tania. Konrad začal do kosti šťourat kovovým dlátkem a něco z ní vyškraboval. „Protože se pravidelně napájíme z fontány mládí, má drahá. Víme totiž, že nesmrtelnost není totéž jako omlazení.“

Konrad stiskl tlačítko na stěně a od stropu k němu sjela jeho aparatura. Dokonce i Tania při pohledu na ni pocítila znepokojení.

Konrad vyškrábanou hmotu láskyplně uložil do sběrných paží svého přístroje. Pak ho aktivoval a přístroj kousky kostí a morku vsypal do kelímku, kde se začaly macerovat v jakési kapalině.

„Život vyžaduje smrt,“ vykládal dál Konrad s výrazem vytržení ve tváři. „A smrt stravuje život.“

Začal vyškrabovat další kus kosti a tvářil se, jako by na Taniu zapomněl. Zvažovala, jestli by se stačila dostat ke dveřím, zatímco si hraje s mrtvolou.

V tu chvíli k ní zvedl oči a zdálo se, že se ze svého vytržení probral. „Vy to nechápete,“ prohlásil. „Přišli jste k tomu úplně náhodně. Já jsem po tom ale musel pátrat, pronásledovat to a přisvojit si to. Proto je moje odměna o tolik čistší než vaše.“

Tania na něj jen upřeně hleděla. Za svůj život viděla, jak se v očích odráží celá škála lidských emocí. Ten, kdo řekl, že jsou oči okna do duše, měl pravdu. Viděla, jak se na ni její oběti dívají se strachem, nenávistí, vztekem, nechápavostí a dokonce i s láskou.

V Konradových očích však bylo něco, co ještě nikdy neviděla. Napadlo ji, že možná poprvé v životě vidí opravdové šílenství.

Zavrtěl hlavou, jako by ji litoval.

„Vy to nechápete. Nemůžete. Tak pojďte. Strčíme vás zpátky do klece.“

S dálkovým ovládáním v ruce ji odvedl zpět do atria uprostřed budovy.

Tania byla nervózní. Měla pocit, že výprava na hřbitov byla tím posledním, co potřeboval. Konrad se teď ale zdál být spokojený. Dotek smrti ho zklidnil. Možná že se jí nakonec přece jen nebude chtít pomstít.

Vešla do atria a posadila se u fontány. Konrad s úsměvem zůstal stát u dveří.

Okamžitě vycítila, že něco není v pořádku. Zvedla oči ke stropu.

Příklop nad světlíkem byl zvednutý. Viděla hvězdy. Uvědomila si, co to znamená, a s vykulenýma očima pohlédla na Konrada.

„Za pár hodin vyjde slunce,“ konstatoval. „Možná se za tu dobu naučíte něco nového o strachu.“

„Hajzle jeden!“ zaprskala a zoufale se rozhlížela po něčem, čím by se po rozednění zastínila před světlem.

Nic. Místnost byla stejně prázdná jako dřív.

„Nemůžete vůbec nic dělat,“ potvrdil Konrad. „Nenechal jsem vám tu žádnou tajnou chodbu ani nic jiného, co by vás mučilo tím, že by to ve vás vyvolávalo naději. Obávám se, že nejsem klasický zloduch, který se pase na utrpení svých obětí. Stačí mi, že své poslední chvíle strávíte v absolutním zoufalství. Zemřete.“

Zavřel dveře.

Tania nehybně stála a čekala. Kdyby myslela, že na to má právo, byla by se začala modlit, aby ji Cade našel. Provedením práce, kterou jí Konrad svěřil, jistě upoutala dostatečnou pozornost… Muselo to vyjít, byl její jedinou nadějí.

Dveře se znovu otevřely a Konrad se na ni usmál.

„Něco byste asi měla vědět. Cade už je mrtvý. Moji společníci se o to dnes ráno postarali.“

Tania se otupené posadila. Hlasitá fontána jako by se jí za zády pochechtávala.

KAPITOLA ČTYŘICÁTÁ ČTVRTÁ

Konrad odjel domů a dal se do balení. Hra se chýlila ke konci. Teď bylo načase, aby dostál svým posledním závazkům a zmizel z tohoto nešťastného obrovského a špinavého města.

Cade je mrtvý. Bylo to zvláštní, ale už to v něm nevzbuzovalo žádné triumfální pocity. Možná proto, jak říkala ta upírka, že ho nesprovodil ze světa vlastní rukou. To ale bylo směšné. Cadeovu smrt přece osobně zorganizoval. Za ta léta zabil tisíce obětí. Napadlo ho, že nedostatek uspokojení je nejspíš důsledkem toho, že pro něj Cade nakonec nebyl o nic větší překážkou než všichni ti ostatní, kteří se mu kdy postavili do cesty.

Do cestovní brašny si sbalil několik nejlepších kousků oblečení, do kufříku pak uložil svůj drahocenný Mein Kampf a k němu hromádku hotovosti v dolarech a eurech. Spoustu dalších věcí tady musel nechat, nedělal to ale poprvé. A v Evropě byl dostatek obchodů, v nichž si mohl doplnit šatník i knihovnu. Jiné své domovy opouštěl s mnohem kratší dobou na přípravu. Tentokrát alespoň u brány nečekali žádní rozzuření venkované.

Ozvalo se hlasité zabušení na domovní dveře. Povzdechl si. Možná se v tomto směru unáhlil.

Mladý muž u dveří nečekal, až ho pozve dovnitř, což Konrada nijak zvlášť nepřekvapilo. Vypadal jako typický produkt amerického systému: svalnatý a překrmený, kypící zdravím a navzdory zjevně tupým prasečím očím vcelku přitažlivý. Na sobě měl mikinu se jménem jakési podřadné univerzity, v níž vypadal jako malé děcko, které musí mít na bundě našitou jmenovku. „Kde je?“ houkl a protlačil se kolem Konrada dovnitř.

„Kde je kdo?“

„Nezapírejte. Jen kurva nezapírejte,“ vyštěkl mladík a varovně Konradovi zahrozil prstem. „Kde je Nikki?“

Nikki. To se samozřejmě dalo čekat.

„A vy jste…?“

„Jsem její přítel, váženej pane.“

„Předpokládám, že jste měli otevřený vztah.“

Mladík přistoupil blíž, takže se Konrada málem dotýkal. „Koledujete si, abych vám nakopal prdel, kamaráde!“

Konrad se usmál. „Jen říkám, že se mi o žádném příteli nikdy nezmínila.“ Mladík se posměšně ušklíbl. „No jasně. Myslel jste si snad, že je do vás zamilovaná? Že stačíte uspokojit všechny její potřeby? Probuďte se, dědo. Jenom nám prostě nějakou dobu platíte činži.“

„Ach tak,“ přikývl Konrad. „Takže jste její pasák.“

Mladík do něj prudce strčil. „Říkal jsem vám, abyste si dával pozor na hubu, dědulo.“

„Ano. To jste skutečně říkal.“

„No proto. Tak kde je?“

„Moc rád bych vám pomohl, ale neviděl jsem ji od té doby, co jsem ji naposledy ošoustal.“

Přítel a pasák v jedné osobě se po těchto slovech zamračil. Prošel kolem Konrada a ramenem ho odstrčil z cesty.

„Na něco jsem se ptal, člověče. Kde je?“

„A já jsem vám odpověděl, že nevím.“

„Kecy. Volal jste jí. Jela k vám. Když jsem se dneska vrátil domů, nebyla tam.“

„Možná nejsem její jediný zákazník.“ Konradovy rty se rozvlnily úsměvem. „Nebo že by snad, jak jste to sám formuloval, nenašla doma ‚uspokojení všech svých potřeb‘?“

Pasák se rozpřáhl pěstí, připravený Konrada udeřit, pak se ale zarazil. Chvíli mu to trvalo, spokojeně se ale rozzářil, když svou myšlenku dovedl do konce.

„Vy jste jí něco proved, že jo?“

„Nevím, o čem mluvíte,“ odpověděl upjatě Konrad.

Z pasáka přímo prýštilo sebeuspokojení. „Jasně že nevíte. A vsadím se, že to taky budete tvrdit poldům.“

„Na které se teď hodláte obrátit, jak předpokládám,“ doplnil ho Konrad. „Protože si děláte takové starosti o svoji milovanou.“

Pasák přikývl. „Přesně tak, člověče. Pokud…“

Ostatní nechal nevyslovené. Konrad si připadal až trochu otřesen takovou humpoláckou metodou, tak amatérským přístupem. V jednom měl ovšem ten malý otrava pravdu: návštěvu policie si teď nemohl dovolit.

„Kolik?“ zeptal se.

„Deset papírů,“ vyhrkl pasák. Pak si uvědomil, že Konrad na vyslovenou částku nijak nereaguje, a honem dodal: „Pro začátek. Pak se uvidí.“

Amatér, pomyslel si znovu Konrad. No dobrá. Udělá, co bude třeba, aby se ho zbavil.

Krátce přikývl a zamířil do hlavního pokoje. Otevřel trezor, který byl schovaný ve stěně za originálem akvarelu z předválečné Vídně.

Vytáhl obálku, okázale přepočítal peníze, které v ní byly, a podal ji pasákovi.

„Tu máte,“ ušklíbl se. „Doufám, že tohle veškeré vaše obavy ohledně Nikki utiší.“

Pasák peníze dychtivě popadl. „Uvidíme,“ zabručel se stejně arogantním úsměškem. Strčil ruku dovnitř a začal je přepočítávat.

Náhle obálku upustil, jako by ho něco kouslo.

„Au! Zatraceně, člověče, co to bylo?“

Zvedl k ústům krvácející prsty.

Bankovky se rozsypaly po podlaze a mezi nimi se zableskla malá kovová žiletka.

Konrad se zatvářil přiměřeně zkroušeně. „Ach, to je mi líto. Prosím, přijměte moji omluvu.“

Pasák už začínal těžce dýchat. „To má bejt nějakej pitomej vtip?“

„Je vám dobře?“ ujišťoval se Konrad.

Pasák zavrtěl hlavou a zapotácel se. Sáhl pod košili a vytáhl pistoli. Namířil ji Konradovým směrem, oči měl ale skelné a rozostřené.

„Co jste to se mnou sakra udělal?“

„Snažte se trochu zklidnit,“ domlouval mu konejšivě Konrad. „Můžu vám pomoct, jsem lékař.“

Existovaly samozřejmě různé rychle účinkující chemikálie, které by zablokovaly mladíkovu nervovou soustavu a znemožnily jí vysílat či přijímat jakékoli signály, zatímco by se jeho tělo zmítalo v křečích a odpadala z něj kůže. Ty však Konrad neuznával, bylo na nich něco syntetického a pramálo elegantního. Jako vždy ho víc zajímalo, co je schopné vyprodukovat lidské tělo.

Cade se zmínil o chřipkovém kmenu, který Konrad vyvinul za války. Ten mu dnes připadal jako dětská hračka. Führer jím chtěl plnit dělostřelecké granáty a ostřelovat jimi Anglii, Konrad však v konečné fázi od celého projektu ustoupil. Virus se neovladatelně šířil a mohlo se dokonce stát, že by se obrátil i proti svému tvůrci. To bylo nepřijatelné.

Nedával to samozřejmě za vinu vlastním nedostatečným znalostem. Manipulovat s DNA začal celá desetiletí předtím, než Watson a Crick objevili její dvojitou šroubovici, ale zdokonalené vybavení posledních padesáti let – řádkovací tunelové mikroskopy, přístroje ke genetickému sekvencování, počítače – mu umožnilo dosáhnout nové úrovně přesnosti a jemnosti. S takovými nástroji mohl vytvořit celé menu neomezeného výběru a originality.

V pasákově případě se rozhodl pro jistou novou variantu, s níž si už nějakou dobu pohrával. V televizi před časem čirou náhodou sledoval program věnovaný velice vzácnému genetickému defektu – lidé, kteří jím trpěli, absolutně postrádali imunitu vůči viru lidského papilomu. Stačilo jediné říznutí či dokonce škrábnutí a ihned se začali osypávat bradavicemi.

Bylo to ošklivé, ne však smrtelné. Konrad si nastudoval příslušnou literaturu a usoudil, že to by dokázal napravit.

Pro případy požadavků, s jakým přišel pasák, si připravil nouzovou obálku, v níž mezi hromádkou bankovek ukryl ostrou čepelku. Patogenu nanesenému na její ostří stačilo drobné říznutí, aby pronikl do těla a okamžitě se v něm začal rychle šířit.

Pohlédl na hodinky. Třicet vteřin a proces pokračoval.

Pasákova pistole se rozechvěla. Přicházel třes končetin.

„Ptám se, cos to se mnou udělal, ty sráči!“ zaječel pasák. Oči se mu protáčely v sloup a po čele mu stékal pot. Konrad byl zvědavý, jestli si uchoval dostatečnou svalovou kontrolu, aby dokázal stisknout spoušť.

Pasákovi se prudce zvedl žaludek a pistole mu vypadla z ruky. Ne, zjevně ne.

Oči se mu zaplnily hrůzou. „Cos to –?“

To bylo vše, co stačil říct, než mu začala pukat kůže.

Oběma rukama se chytil za hrdlo a lapal po dechu. Konrad dobře viděl první nádory, které se mu objevily na krku a na bradě. Šířily se, jako by se mu po kůži rozbíhalo hejno pavouků.

Pasák je sice neviděl, viděl však ty, které mu vyrazily na rukou. Zíral na ně, jako by patřily někomu jinému, ústa otevřená v němé hrůze.

Nádory se jeden po druhém nadouvaly jako bubliny, pokrývaly každý centimetr hladké kůže a nahrazovaly ji tvrdými rohovitými šupinami. Působení viru vyvolávalo náhlé zvýšení obsahu keratinu v každé buňce. Kožnaté spirály, podobné šnečím ulitám, se kroutily a zvedaly do výše.

Když zabraly celou plochu pokožky, začaly se vršit jedna na druhou a vysouvat trubičky k přívodu potravy níž na podkožní úroveň. Svalstvo, vnitřnosti, tuk – to všechno se změnilo jen v další palivo pro neúnavně pracující drobné virové motorky.

Konrad si pomyslel, že to musí být neuvěřitelně bolestivé.

Ne že by mu k tomu pasák mohl ještě něco říct. Ústa měl ucpaná kořenovitými útvary, jež mu vyrážely z hrdla, jak nádory zaplňovaly všechen prázdný prostor, který našly.

Mladík se zhroutil na koberec s dlouhým vlasem a zůstal ležet vedle své pistole. Jedna ruka se po ní pokusila sáhnout, prsty už však víceméně zmizely a spojily se v něco, co připomínalo kopyto.

Jedno oko na Konrada upřeně zíralo z hlubin převalujícího se masa. Druhé už se v něm úplně ztratilo.

Vlasy se zatahovaly dovnitř pod pokožku v reakci na to, jak virová nákaza stravovala další a další kožní buňky, a vzniklé šupiny se ukládaly ve vrstvách jako stromová kůra. Během okamžiku do sebe kypící masa nasála i poslední vlákna. Uši se nyní změnily v pouhé uzoučké štěrbinky po stranách lebky.

Tkaničky pasákových bot praskly pod tlakem vzdouvajících se chodidel. Celé jeho tělo bylo téměř strávené. I kosti uvnitř už byly napadeny a přeměňovány v další potravu pro nádory.

Přestal sebou škubat. Nádory zpomalily a nakonec znehybněly.

Konrad ještě pět vteřin počkal.

Pasákova košile praskla, kořínky se vymrštily z hrudní dutiny a v posledním pokusu o přežití pátraly po něčem dalším k snědku.

Na dosah už ale nic neměly. Kořínky se ještě asi vteřinu chabě vlnily a pak povadly. Mrtvé.

To, co zbývalo na podlaze, vypadalo spíš jako houbovitá plíseň než jako člověk.

Konrad znovu pohlédl na hodinky. Pět minut a devětatřicet vteřin.

To vůbec nebylo špatné. Jako zbraň to samozřejmě bylo naprosto nepoužitelné. Nákaza vyžadovala přímé zavedení do krevního oběhu subjektu a z původního nositele se nebyla schopná dál šířit. Proces jako takový byl nicméně fascinující. Kompletní přeměna lidské biomasy v neživotaschopnou podobu, přebudování celé genetické struktury za pouhých několik minut.

To byla věc, kterou nikdy nepochopil žádný z jeho chlebodárců – počínaje führerem přes Sověty až dnes po Araby. Neustále od něj požadovali biologické zbraně, antrax nebo nějakou morovou epidemii. Konrad ale nepracoval na bázi vědy. Tohle byla alchymie a v té se zásadně dosahuje nereprodukovatelných výsledků. Právě proto byl unikátní – a nenahraditelný. Nikomu nedal do rukou zbraň, kterou by bylo možno i bez něj snadno okopírovat.

Sám pro sebe se usmál. Přitom si právě oni dovolí o něm tvrdit, že je šílený.

ZACH TO VŠECHNO VIDĚL. Okna Konradova domu celou scénu rámovala jako plazmová televizní obrazovka. Konrad se neobtěžoval zatahováním žaluzií; pravděpodobně ho vůbec nenapadlo, že by ho z křoví mohl někdo sledovat.

Zach to ale všechno pozoroval. Když se Konradova oběť začala měnit, transformovat se v tu věc podobnou rostlině, málem začal ječet. Místo toho ztratil na příkrém svahu půdu pod nohama, sklouzl a zarazil se o plot z drátěného pletiva asi o šest metrů níž.

Ten zvrácený parchant, pomyslel si. Pracně se sbíral ze země. Šok už pominul, jediné, na co teď myslel, bylo, jak Konrada ztrestat. Udělá to třeba holýma rukama, když bude muset. Tohle tomu hajzlovi neprojde.

Začal se plazit po srázu vzhůru jako voják blížící se k nepřátelské linii.

O pět minut později se mu, celému zpocenému a udýchanému, podařilo zachytit se jedné ze vzpěr nosné konstrukce domu na kopci. Byl asi o tři metry výš. Cade měl pravdu, nebyl ve formě. Na nic podobného nebyl připravený.

Zato Cade ano. Nejspíš by hrozně rád slyšel, že milý doktor konečně spáchal zločin, který se trestá smrtí.

Nahmatal v saku telefon, vytáhl ho a zmáčkl předvolené Cadeovo číslo.

Trvalo asi vteřinu, než dostal spojení. Na nic nečekal a začal mluvit.

„Poslouchejte, Cade. Jsem u Konradova domu –“

Víc už nestačil říct, protože si naráz uvědomil dvě věci.

První z nich byla, že zvolil nesprávné číslo. Mluvil do Griffovy hlasové schránky. Dokonce ani ne do jeho mobilu. Omylem se dovolal na jeho pevnou domácí linku.

Tou druhou věcí bylo, že mu někdo omotal paži kolem krku. Držel ho tak pevným stiskem, jako by mu chtěl rovnou utrhnout hlavu. Nemohl se ani hnout.

Pak se mu za zády ozval hlas toho zavalitého Hispánce ze včerejší noci. Smál se mu.

„Ty jsi vážně komik,“ chechtal se Reyes. „Skoro jsem měl chuť nechat tě jít dovnitř, jen abych se pořádně zasmál.“

Zach si chystal nějakou vtipnou odpověď, která by mu pomohla zachovat si důstojnost, zatímco Reyes natáhl ruku a sebral mu telefon.

Nemohl však dýchat. Z úst mu nevyšel jediný zvuk a tlak kolem krku ještě zesílil. Pak ho pohltila temnota a jediné, co cítil, byl chlad.

KAPITOLA ČTYŘICÁTÁ PÁTÁ

Dylan si promnul oči a ještě trochu se napil kávy. Nepomáhalo to. Seděl v boxu restaurace na parkovišti pro náklaďáky a usínal.

Jel tak dlouho a tak rychle, jak to jen bylo možné, víc kilometrů za hodinu už ale z kamionu vyždímat nedokázal. Bylo jasné, že dohodnutou schůzku nestihne. Netoužil po ničem jiném než stočit se na plastové sedačce do klubíčka a zavřít oči.

Nestihne to. Cháled ho zabije.

A co je ještě horší, nedostane zaplaceno.

Byl tak vyčerpaný, že vůbec nezaregistroval, že se ke stolu proti němu posadil nějaký cizí muž.

„Vypadáte unaveně,“ poznamenal neznámý, když si ho Dylan konečně všiml.

Dylan na sedačce trochu nadskočil, ačkoli muž vypadal naprosto neškodně. Měl na sobě laciný oblek, bílou košili a černou kravatu. Brýle s kovovými obroučkami.

„Jo, jsem úplně vyřízenej,“ přiznal opatrně Dylan. Možná to byl jen nějaký účetní, který hledal anonymní sex na toaletě parkoviště. Dylan už o podobných případech slyšel.

„Mohl bych vám s tím pomoct,“ nabídl se muž.

Nepochybně to byl úchyl. Dylan zkřivil obličej ve znechucenou masku.

„Nesnažím se vás sbalit, Dylane,“ pousmál se muž. „Nebo bych vám měl říkat Ajir al-Kelba?“

„Ten chlap věděl, jak se jmenuje. Znal dokonce i jeho tajné jméno.“ Dylan si uvědomil, že by měl utéct. Strach ho ale držel přilepeného k sedačce.

Než se stačil rozhodnout a něco udělat, podal mu muž obyčejnou papírovou obálku.

„Co to je?“

„Otevřete ji.“

Dylan si obálku podezřívavě prohlížel. Pokud to byl nějaký trik, nedávalo to smysl. Tenhle chlap o něm musel vědět tolik věcí, že kdyby pracoval pro vládu, mohl by ho rovnou sebrat. Tak proč by na něj šil další boudu?

V mužových očích za brýlemi se objevil nepatrný náznak netrpělivosti. „Nesnažím se vás k ničemu vyprovokovat. Myslím, že jste viděl příliš mnoho televizních seriálů. Prostě tu obálku otevřete.“

Dylan poslechl.

Pilulky. Žluté a neoznačené.

„Co to je?“

„Taková maličkost, která vám pomůže zůstat vzhůru. A pokračovat v jízdě.“ Muž vstal. „Nebojte se, nikdo vás nezastaví. Jen držte oči na silnici.“

Dylan pohlédl na pilulky a pak na muže odcházejícího ke dveřím.

„Co jste zač?“ sykl tiše, aby neupoutal pozornost ostatních hostů.

„Přítel,“ odpověděl muž. „Přeju vám bezpečnou cestu.“

Odešel a vnořil se do jasu falešného úsvitu, do oné záře, která se odráží přes obzor a objevuje se dlouho před skutečným východem slunce.

Dylan se znovu zadíval na pilulky, které držel v ruce.

Vlastně proč ne, řekl si. Všechny je spolkl a zapil kávou.

Než se nadál, byl už zase na silnici, ujížděl pravidelnou rychlostí a předchozí vyčerpání bylo jen vzdálenou vzpomínkou. Měl pocit, že by zvládl cokoli na světě.

Neměl ponětí, co to bylo za chlapa, ale ty pilulky byly prostě super. Litoval, že mu ani nepoděkoval.

KAPITOLA ČTYŘICÁTÁ ŠESTÁ

Telefonát z Bílého domu přišel těsně před osmou hodinou ranní. Prezident chtěl s Griffem mluvit. Okamžitě.

Když dorazil, tvářil se Curtis zasmušile. Wyman naopak působil dojmem, jako by mu bylo do zpěvu.

Tohle nevypadá dobře, pomyslel si Griff. Obával se, jestli to s tlakem na kuvajtskou stopu přece jen nepřehnal. Možná překročil nějakou diplomatickou hranici. Jenže Wyman… Wyman vypadal až příliš spokojeně.

„Kde jsou Cade a Zach Barrows?“ zeptal se tiše prezident.

„Ještě jsem se s nimi dnes nezkoušel spojit, pane.“

Prezident jeho odpověď přemílal jako žvýkačku. Kývl na jednoho z agentů Tajné služby. „Ukažte mu to.“

Agent ke Griffovi pootočil videoobrazovku na pojízdném vozíku. Byl na ní záběr nějaké vybombardované budovy, roztříštěného betonu a střepů rozesetých po celém parkovišti.

„Co to je?“ zeptal se Griff.

„To je všechno,“ odpověděl prezident, „co zbylo z našeho zabezpečeného domu v Los Angeles.“

Griff potlačil příval paniky. Cade je určitě v pořádku. Je schopen přežít i horší věci než tohle. Pokud k tomu ale došlo za dne…

„U místních úřadů jsme to zaretušovali jako výbuch plynu,“ informoval ho Wyman. „Žádné mrtvoly jsme nenašli.“

Griffa zaplavila vlna úlevy. Pak se do popředí jeho mysli protlačilo něco jiného.

„Proč mi o tom nikdo neřekl?“

„Mysleli jsme, že o tom víte,“ odpověděl Wyman. Hodil Griffovi tlustou složku. „Přečtěte si tohle.“

Griff se do složky začetl.

Telefonní výpisy. Příchozí i odchozí hovory. Všechny mezi Griffem a klinikou Prométheus v Los Angeles.

Pak fotokopie elektronické rezervace letenky na Griffovo jméno. Na let do Los Angeles příští týden.

A konečně, na posledních listech, jeho zdravotní dokumentace. Včetně poslední série testů, které potvrdily opětovný výskyt rakoviny.

Griff cítil, jak se mu něco propadlo až na dno žaludku.

Pohlédl na prezidenta Curtise. Viděl, že se mu v očích zračí soucit. „Nikdo není imunní vůči pokušení,“ ozval se prezident. „Zvlášť když čelí rozsudku smrti.“

„Nic z toho není pravda. Jsou to podvrhy.“

„No jistě,“ zahučel Wyman.

V tom okamžiku to Griffovi všechno došlo. Mysleli si, že zradil výměnou za nějakou zázračnou léčebnou kúru, kterou mu Konrad mohl nabídnout.

Pokoušel se srovnat si myšlenky. Bylo to obtížné, protože ho zaslepoval bezbřehý vztek.

„Po všem, co jsem udělal –“

„Jak se to stalo, Griffe?“

„Dodnes některé z těch věcí vidím, když zavřu oči, některé z těch věcí, kterým jsem musel čelit, abych ochránil bezpečnost téhle země.“

„Musíte přiznat, Griffe, že to nevypadá dobře –“

„– děti roztrhané na kusy, mrtvá těla naskládaná na hromady v regálech supermarketu, věci, pro které ani neexistuje název, a po tom všem, po všech těch sračkách, kterými jsem se brodil, se mě opovážíte obvinit –“

„Agente Griffine!“ Teď už prezident křičel.

Griff si uvědomil, že stojí a ruce má zaťaté v pěst.

Zhluboka se nadechl a zase se posadil.

„Promiňte, pane,“ omluvil se.

Prezident se na něj zamračil. „Tvrdíte, že to není pravda,“ ukázal na složku. „Tvrdíte, že nevíte, kde jsou Cade se Zachem, a že dokonce ani nevíte o tom, co se jim stalo. Nejsem si jistý, ale skoro bych byl raději, kdybyste v téhle záležitosti lhal.“

„Najdu je, pane. Cade pravděpodobně zalezl někam do úkrytu. To je standardní postup, když dojde k úniku informací.“

„To vy jste ten únik informací, vy parchante mizerná!“ odfrkl si Wyman. „Myslíte, že vám dovolíme, abyste po sobě teď zametl stopy?“

Griff pevně zaťal zuby a snažil se ho nebrat na vědomí. „Pane,“ obrátil se přímo na prezidenta, „nejsem idiot, abych po sobě zanechal takovouhle stopu. A jestli jsou Cade se Zachem v nebezpečí –“

„Všichni jsme v nebezpečí,“ přerušil ho prezident. „Tam venku stále číhá nějaká hrozba a naše snahy o její odhalení nám doslova vybuchly pod rukama. Příští týden se možná budeme moci společně posadit a celou tuhle zatracenou záležitost rozmotat. Pokud nikdo nepřijde o život. Teď momentálně mám ale tisíce – možná miliony – lidí v ohrožení. Nemám právě teď čas na to, abych se zabýval tímhle problémem, který mi leží na stole. Chápete, co chci říct?“

Griff svěsil hlavu. „Ano, pane.“

Curtis se zhluboka nadechl. „Musím vám doopravdy vysvětlovat, co bude následovat?“

„Ne, pane.“

Prezident se tvářil znechuceně a rozezleně. „Vypadněte.“

Griff vstal a otočil se ke dveřím.

Na Wymana se nepodíval. Pohled na viceprezidentův obličej by v tu chvíli nejspíš nevystál.

TÉMÉŘ už z Bílého domu vycházel, když ho strážný u brány požádal, aby chvilku počkal. Napadlo ho, že ho možná přece jen zatknou.

Vzápětí se v jednom z postranních východů objevil Wyman, následovaný třemi agenty Tajné služby. No výborně, pomyslel si Griff. Chce si mě vychutnat.

Viceprezident s rádoby důležitým výrazem došel až ke Griffovi. „Agente Griffine,“ oslovil ho, „je mi líto, že to muselo dojít takhle daleko.“

Griff si uvědomil, že mu nevzali pistoli, a zvažoval svou situaci. Pravděpodobně by ji stihl vytáhnout z pouzdra dřív, než by Tajná služba zareagovala. Minimálně jednou by stačil vystřelit, než by ho oddělali.

Wyman čekal na odpověď.

„To je všechno?“ zeptal se Griff.

Wyman se tvářil nerozhodně. Zdálo se, že by se doopravdy rád na něco zeptal.

„Půjdete se se mnou na chviličku projít, agente Griffine?“

Griff se nad tím zamyslel. Uvažoval o tom, jestli si Wyman zasluhuje zemřít. Jestli není jen chamtivý, neschopný a úplatný. Jestli je v něm skutečné zlo.

Možná by člověk takového ražení neměl mít tak blízko k funkci prezidenta. Možná bylo Griffovi souzeno, aby právě to byl poslední jeho počin na tomto světě.

„Přijde na to,“ odpověděl. „Potřebujete ten doprovod?“

Wyman se otočil k agentům. „Nechte nám trochu soukromí, prosím.“

Agent pověřený velením přikývl a celá Wymanova ochranka zůstala asi deset metrů pozadu, když viceprezident s Griffem zamířili k Růžové zahradě.

Začínalo se oteplovat. Jaro toho roku přicházelo brzy. Griff si pomyslel, že by rád viděl rozkvetlé třešně. Na to mu čas ještě zbýval.

Pokud totiž nezemře v dešti kulek právě tady a teď.

Uvolněně s viceprezidentem kráčeli bok po boku a oba zachovávali mlčení, dokud se Wyman po chvíli neozval.

„Proč to děláte?“ zeptal se.

„Co dělám?“ otočil se k němu překvapeně Griff.

Wyman mu zkoumavě hleděl do očí. „Proč umíráte? To byste přece nemusel.“

Griff se rozesmál. „To musíme všichni.“ Ruku měl v kapse. Sako mu ve větru povlávalo a skrývalo jeho pohyby. Snadno mohl sáhnout k pouzdru.

„Ne,“ trval na svém Wyman. „Nemusíte. Nebudeme si nic nalhávat, ano? Vím, že pro Konrada nepracujete.“

Poslední slova jen tiše zasyčel pro případ, že by je Tajná služba odposlouchávala.

Griff v tom okamžiku málem doopravdy sáhl po pistoli.

„Nedokážu ale pochopit, proč pro něj nepracujete. Dokázal by vás vyléčit. Zachránil by vás. Zatraceně, mohl by z vás udělat nesmrtelného.“

Wyman měl pravdu. Griff četl všechny příslušné materiály. Konrad mohl hodiny odpočítávající jeho čas posunout dozadu, rakoviny ho mohl zbavit stejně snadno jako mastné skvrny na rukávu.

„Vy vážně vůbec nic nechápete,“ řekl Wymanovi.

„Nechápu, proč nejste ochoten vyzkoušet něco, co by vám mohlo zachránit život.“

Griff si Wymana prohlížel – a doopravdy se snažil rozeznat, co se pod tou venkovní slupkou skrývá.

„Vy nemáte nic, čeho byste se nikdy nevzdal? Za nic na světě?“

Wyman jeho pohled nechápavě opětoval. „Teď nevím, co máte na mysli.“

Griff to vzdal. Připadal si, jako by se snažil naučit slimáka algebru. Pocítil náhlou únavu. Ne, víc než únavu. Měl toho dost. Všeho už měl dost. Nebyl si jistý, jestli Wymanovi ve skutečnosti nejde o něco úplně jiného. Ten chlap měl vždycky rozehranou nějakou vlastní hru. Ale Griffovi už to upřímně řečeno bylo jedno.

Ať si Wyman myslí, co chce. Není už na Griffovi, aby mu vysvětloval skutečnou povahu světa.

Odtáhl ruku od zbraně.

„Už můžu jít, pane viceprezidente?“

Wyman se stále tvářil zmateně. Zamračil se a pak Griffa mávnutím propustil, jako by si nad ním myl ruce.

„Jste hlupák,“ prohlásil a pomalu se vracel ke své ochrance.

Griff zamířil k bráně. Přemýšlel o tom, že mohl přinejmenším dvakrát vystřelit, když byl s Wymanem v ústraní. Určitě do hlavy a do srdce. Možná dokonce třikrát, než by agenti Tajné služby zastřelili jeho.

Nebyl přesvědčen, že by si to Wyman nezasloužil. Pořád totiž existovala možnost, že je ten ubohý červ nebezpečný a že by bylo lepší ho rozšlápnout dřív, než nadělá nějaké opravdové škody.

Nejhorší ale bylo, že Griff měl pocit, jako by to už nebyla jeho věc.

KAPITOLA ČTYŘICÁTÁ SEDMÁ

Helen odjela z pohotovosti rovnou do kanceláře, ačkoli ještě nebylo ani pět hodin ráno. Když se ji Ken pokusil podepřít a dovést ke křeslu, popuzeně ho setřásla. Nebyla v dobrém rozpoložení. Navzdory práškům proti bolesti a litru krve, který dostala, stehy na krku pekelně bolely.

Cade zřejmě aktivoval alarm, když prchal z jejího bytu, protože k ní Ken doběhl dřív, než stačila vykrvácet. Na poslední chvíli ji stačil dopravit do nejbližší nemocnice. Bohužel to nebyla klinika, kterou by měla Firma pod palcem, a postavení tajné agentky jí v podmínkách jejích byrokratických předpisů k ničemu nebylo. Šest hodin strávila čekáním za plentou, zatímco všude kolem lékaři ošetřovali případy střelných ran, předávkování drogami a infarktů.

Kolem třetí hodiny ráno se na pohotovosti objevili policisté, kteří ji přišli vyslechnout ohledně předpokládaného „pokusu o sebevraždu“. Konečně mohla využít svůj odznak; zamávala jím policii před očima a vymohla si propuštění.

Ken ji odvezl nejdřív domů a pak zpátky do kanceláře. Nevěděla, co si má počít. Cade byl stále naživu. Což znamenalo, že skončila. Konrad jí elixír nikdy nedá a odstraněním Cadea už ji také znovu nepověří.

Neustále jí vyzváněl telefon. Ken ho nakonec zvedl sám.

„Reyes,“ sdělil jí, když zavěsil. „Říkal, že pro nás má dobré zprávy.“

„Už se nemůžu dočkat.“

To Kena umlčelo.

O pár minut později vešel do kanceláře Reyes. Pohlédl na gázový obvaz na jejím krku, měl ale dost rozumu, aby ho nijak nekomentoval.

„Tak co je?“ zeptala se.

„Máme toho kluka,“ oznámil.

Helen povolila zaťaté zuby. Možná ty léky proti bolestem přece jen zabíraly. Blýskalo se na lepší časy.

HELEN VEŠLA do výslechové místnosti, kde byl Zach připoutaný k židli za stolem, přičemž oba kusy nábytku byly přišroubované k podlaze.

Usnul s obličejem položeným na dřevěné stolní desce jako student po prvním celonočním flámu.

„Dobré ráno,“ pozdravila ho zvesela.

Rychle zvedl hlavu ze stolu a zamrkal. Pohlédl na obvaz na jejím krku. „Měla jste zřejmě zábavnou noc.“

Helenin úsměv se ještě rozšířil. „Nebylo to nic v porovnání s tím, jak se pobavíme dnes. Kávu?“ zeptala se. V ruce držela dva pohárky z kuchyňky ve druhém patře.

Vložila mu jeden do spoutaných rukou. Řetěz byl právě tak dlouhý, aby mu umožnil zvednout ho k ústům. Pak se zarazil. Podíval se na ni a kelímek odložil.

„Ne, díky,“ zavrtěl hlavou.

Aha. Nebyl tak hloupý, jak vypadal. Nebo jak by se zdálo podle jeho dosavadního počínání.

Helen se posadila ke stolu, popíjela kávu a dávala si načas.

„Nemám nárok na jeden telefonát?“ zeptal se.

„Zachu,“ odpověděla káravým tónem, „nejste přece zatčen. Vlastně tady vůbec nejste. Neexistujete.“

Pohodlně se opřela a čekala, až mu význam jejích slov plně dojde. „A když neexistujete… no, komu byste volal? Chápete, v čem je problém.“

Zach se zamračil. „To si nedovolíte.“

„Ale, ale, chudinko moje. Už jsme si to dovolili. Jste příslušník nepřátelské armády, Zachu. Neplatí pro vás žádná pravidla.“

„Pracuju pro prezidenta Spojených států –“

„Pracoval jste pro něj, dokud jste existoval.“

Zach zavřel pusu a zlostně na ni zíral.

„Kde je Cade?“ zeptala se.

Pokrčil rameny. „Jak to mám sakra vědět? Neexistuju.“

„Jste k nakousnutí. Hrozně mě baví povídat si s vámi.“

„Jo, taky si to užívám. Jen škoda, že jste mě chtěla zabít.“

„Myslíte tu bombu? Berete tyhle věci moc vážně.“

„Jsem v tomhle směru podivín.“

„Pohyboval jste se ve špatné společnosti. Kdybyste nedoprovázel Cadea, neocitl byste se v nebezpečí. Říkala jsem vám, že jste se přidal k nesprávnému týmu.“

„Ach tak, rozumím. Chtěla jste mě vyhodit do povětří pro moje vlastní dobro.“

„Teď jste v bezpečí.“

Zach sklopil oči k poutům na rukou a pak pohlédl na zamčené ocelové dveře. „Jo, připadám si v bezpečí.“

„Neříkejte, že jsem lhářka, Zachu,“ napomenula ho neutrálním tónem Helen. „Nic mi nebrání, abych vám rozmázla mozek támhle po té zdi. Jste v bezpečí, dokud nerozhodnu jinak.“

Zach na ni zíral, jako by se jí pokoušel nahlédnout do hlavy. „Co vy jste vlastně za spolek?“

„Staráme se o bezpečí všech lidí. Nic víc vědět nepotřebujete. Abychom ale mohli svůj úkol splnit, musíte nám říct, kde najdeme Cadea. Potřebujeme vaši pomoc. Já osobně potřebuji, abyste mi pomohl, Zachu.“

Zach pokrčil rameny. Začínal povolovat. Cítila to.

Sáhl pro kávu. Zvedl ji k ústům.

Helen se usmála.

Hodil kelímek po ní a mířil jí na oči.

Byla samozřejmě rychlejší. Vyskočila z křesla, jakmile napřáhl ruku, a káva už stejně stačila vychladnout. Podařilo se mu jen polít jí sako kostýmu.

Úplně nového kostýmu.

Hezký obličej se jí zkřivil vzteklou grimasou. „Ty malej sráči!“ zasyčela. Sáhla pro pistoli a rozpřáhla se s úmyslem udeřit ho hlavní do tváře.

Pak uprostřed pohybu strnula. Vzpomněla si na kamery ve stropě. Připomněla si Řídícího, který ji i v tuhle chvíli mohl sledovat. Potlačila vztek a zamyslela se nad možnostmi dalšího postupu.

Zach je stále naživu a stále představuje hrozbu v případě, že by se dostal zpátky do Washingtonu. A dokonce ještě větší hrozbu, kdyby ho přišel vyslechnout někdo z vyšších míst. Nemůže ho nechat jít a nemůže ho ani dál věznit.

Cade. Pořád někde venku na svobodě. Jestli to Konrad zjistí, nikdy svoji část dohody nesplní. A dřív nebo později to určitě zjistí, protože Cade je jako vzteklý pes, nedá si prostě pokoj. Jen co se setmí, znovu po Konradovi vyjede, pokud není u něj doma už teď.

Sama skutečnost, že se Zach nachází v téhle místnosti, jakož i fakt, že Cade přežil a volně běhá po světě – obojí bylo důkazem, že Firmu zradila. Nesměla je nechat žít. Nemohla ale Zacha zabít, aniž by se na její hlavu snesl hněv Firmy i Bílého domu. A bez zdrojů Stínové firmy neměla sebemenší naději, že zlikviduje Cadea.

A pak tu byli Reyes a Ken, kteří věděli o všem, co podnikla. Řídící by nepochybně zjistil, že přes jeho zákaz odpálila bombu v zabezpečeném domě.

Tohle klubko mělo příliš mnoho volných konců a stačilo za kterýkoli z nich lehce zatáhnout, aby se rozmotalo a všechno vyšlo najevo. Takhle to vůbec nemělo dopadnout. Teď už měla být nesmrtelná.

Místo toho byla zahnaná do kouta.

A pak dostala nápad: našla řešení, přímo tady, v téhle budově. Způsob, jak ty volné konce podvázat, jak zastavit krvácení na dost dlouhou dobu, aby získala vytouženou odměnu. Bude to fungovat. Musí to fungovat.

Rázně zastrčila pistoli zpět do pouzdra a vyšla z místnosti.

Reyese i Kena našla pořád ještě sedět ve své kanceláři.

Luskla na Reyese prsty. „Máš jeho telefon?“

Přikývl. Počkala půl vteřiny a pak znovu vyštěkla. „Tak mi ho dej.“

Vylovil ho z kapsy a podal jí ho.

„Vypadněte,“ poručila jim.

Ken zaváhal. „Co chceš dělat?“

Začala vyťukávat číslo. „Skoncovat s tím.“

KAPITOLA ČTYŘICÁTÁ OSMÁ

Tania se podívala na hodinky. Pár minut po šesté. Slunce mělo vyjít až za hodinu, obloha nad ní už ale začínala růžovět. Za necelých šedesát minut se zpoza obzoru začne rozlévat denní světlo.

Střešní světlík soustředí jeho paprsky dolů do místnosti. Nebyl v ní jediný kout, kam by nedosáhly. Možná se jí podaří nevyhnutelný konec na chvíli zdržet, až bude ale slunce postupovat dál po obloze, přijde dřív nebo později chvíle, kdy bude ozářené celé atrium.

A pak zemře. Krev v jejím těle se srazí a ztuhne. Kůže se jí zkroutí, popraská a sevře se kolem ní jako čelisti svěráku. Oči se jí promění v prach. Kosti jí popraskají jako vyschlé dříví na podpal.

Bude cítit každou vteřinu umírání.

Zemře v agónii.

Dveře atria se vyvrátily z pantů.

Stál v nich Cade, naprosto klidný.

Tania pocítila nutkání rozběhnout se k němu a popadnout ho do náručí skoro jako ta hloupoučká malá holčička, která před desetiletími Cadea poprvé potkala.

Pak si vzpomněla na obojek a zůstala na místě.

„Dobré načasování,“ poznamenala a ukázala na světlík. „Napadlo mě, že si ten vyloupený hrob dáš do souvislosti se mnou, jen když vyberu vhodné tělo.“

„O čem to mluvíš?“ podivil se Cade.

„No… o hrobu Bély Lugosiho přece. Myslela jsem, že si domyslíš –“

„Nepřišel jsem sem pro tebe,“ přerušil ji Cade. „Nevím, co jsi udělala, neslyšel jsem o tom.“

Tania údivem rozevřela ústa, hned je však zase zavřela. Samozřejmě že o tom neslyšel. Bylo od ní hloupé čekat, že se ji přižene zachránit.

Nikdy to neudělal. A nikdy to ani neudělá.

„Kde je?“ vyštěkl Cade.

„To bych taky ráda věděla,“ odsekla. „Nechal mě tady, abych shořela. Docela ráda bych se dívala, jak mu rveš z těla vnitřnosti.“

„Proč jsi to neudělala sama? Taková zdrženlivost se ti nepodobá.“ Cvrnkla nehtem do obojku. „Sto osmdesát gramů plastické trhaviny. Musím přiznat, že je to značně ponižující, jenže Konrad –“

Než stačila dokončit větu, stál už Cade vedle ní. Sáhl jí oběma rukama ke krku, a zatímco byla stále ještě ztuhlá šokem, rozlomil obojek na dvě poloviny.

Tania sebou škubla a čekala na výbuch.

Nic se nestalo. Oba kusy obojku, čistě přelomené u zámku, ležely na podlaze. Neškodné.

„Lhal mi,“ šeptla s vykulenýma očima.

„To on dělává,“ utrousil Cade a už zase odcházel.

Dohonila ho a osahávala si prázdné místo kolem krku.

„Jak jsi to věděl?“ zeptala se.

„Nevěděl jsem to.“

Zarazila se. „Tys to nevěděl?“

Uvědomil si, že se nehýbe, otočil se tedy k ní a tvářil se naprosto klidně.

„Jiná možnost nebyla. Buď jsi mohla zemřít s obojkem na krku, nebo při jeho sundávání. Připadalo mi lepší mít to rovnou za sebou.“

„A byl by ses rozhodl stejně, kdyby ten obojek visel na tvém krku?“

„Samozřejmě,“ přikývl Cade se stále stejným rozčilujícím klidem. „Jinak by se ze mě stal Konradův otrok.“

Střelila po něm zlostným pohledem. Nijak ho to nevyvedlo z míry a znovu se otočil k odchodu.

Tania se zamyslela nad všemi fakty. Cade měl pravdu. A nelhal. Byl by si obojek strhl hned v okamžiku, kdy by se mu ocitl kolem krku.

Náhle pochopila, proč Konrad tvrdil, že by se Cade do takové pasti nikdy nedal chytit.

Cade už byl venku z budovy. Spěchala za ním.

PŘED KLINIKOU Cade zvedl oči k obloze. Neměl mnoho času. Pokud si pospíší, stačí se možná dostat ke Konradovu domu.

Zdržením s Taniou se připravil o drahocenný čas, sám před sebou se to ale snažil zdůvodnit jistým předstíraným procentem pravděpodobnosti, že Konrada najde na klinice.

Bylo to k smíchu. To si teď musel přiznat, ačkoli jí nemohl říct, že si její vzkaz skutečně správně vyložil. Holtová ho prostě přehrála. Teď mu nezbývalo než vyrážet dveře a hledat Konrada, jako když slepé prase pátrá po pomyjích.

Zazvonil mu telefon. Volal Zach. Touhle dobou už je určitě zpátky ve Washingtonu.

„Teď není vhodná chvíle,“ štěkl.

„Někdo vás prostě bude muset naučit, jak se hlásit do telefonu.“

Byla ho Holtová. Živá. A opět krok před ním.

Nezdržoval se ptaním, jak se dostala k Zachovu telefonu.

„Kde je?“

„Mám se dobře, děkuju za optání,“ odpověděla Holtová. „I když jste přede mnou utekl. Po něčem takovém by si děvče mohlo připadat odmítnuté, Cade.“

Na něco takového Cade neměl náladu. Tenhle telefonát měla přesně načasovaný. Za krátkou chvíli mělo svítat. Do té doby neměl šanci ji najít. „Kde je?“

Koketní tón se vytratil. „Zadarmo vám nic nepovím. Chceme, abyste přišel za námi. V klidu. Vaše kůže za jeho.“

„Kam?“

„Jsme dohodnutí?“

„Mohli bychom té šarády nechat? Povězte mi, kde je, a já tam přijdu. Vím, že se mě pokusíte zabít. A vy zase víte, že mě nic nezastaví, abych nešel po vás.“

„Vy jste hrozně podezíravý,“ postěžovala si Holtová. Dala mu ale adresu – federální budovu na bulváru Wilshire.

„Buďte tady do západu slunce. Nebo toho vašeho kloučka pošleme zpátky do Bílého domu v penálu.“

Cade zavěsil. Neměl už čas, potřeboval si najít nějaké temné místo.

Za zády se mu ozvala Tania. „Musím říct, že vypadáš příšerně.“

Otočil se k ní. Nehybně stála a čekala.

„Co tady ještě děláš?“

Na okamžik se zamyslela. „Zeptej se někdy později.“

Vykročil a pokusil se protáhnout kolem ní. „Pracuju,“ zavrčel.

Natáhla ruku a jemně ho zastavila.

„Nevím, kam máš namířeno, ale nedojdeš tam,“ prohlásila. „Už skoro svítá.“

Cade zaváhal. Nebyl si náhle jistý, co by měl udělat.

„A navíc jsi vyčerpaný,“ dodala. „Máš se kam schovat?“

Pokrčil rameny. „Najdu si místo v nějakém podjezdu,“ prohlásil. „Těch je tady kolem spousta.“

Tania mu pohlédla do očí. „Myslím, že bych věděla o něčem lepším.“

KAPITOLA ČTYŘICÁTÁ DEVÁTÁ

Když telefon oněměl, Helen se posměšně ušklíbla. Začínala mít dojem, že ji Cade doopravdy nemá rád.

Jen ať si poslouží. Už jí dlouho dělat problémy nebude.

Zmáčknutím bzučáku zavolala Kena s Reyesem zpátky do kanceláře.

Konrad nevěděl, že Cade není mrtvý, a neměl nikoho, kdo by mu to prozradil. Pořád ještě jí to mohlo vyjít.

Pokud šlo o Cadea se Zachem, měla přímo tady k dispozici vlastní tupé nástroje, jimiž hodlala tenhle problém vyřešit – seděly na židlích proti ní.

„Cade přijde sem,“ sdělila Kenovi a Reyesovi. „Dnes večer. Spoléhám na vás, že ho vyřídíte.“

Ken pouze přikývl. Výraz Reyesova obličeje vůbec nic neprozrazoval, z očí mu ale Helen vyčetla paniku. Není tak hloupý, jak vypadá, připomněla si.

„Máme prostředky, které potřebujeme,“ prohlásila. „Těmi ho dokážete zlikvidovat.“

Vytáhla zbraně, jejichž výrobu si objednala hned poté, co jí Konrad poprvé sdělil, že bude muset Cadea eliminovat. Oddělení výzkumu a vývoje tvrdilo, že by mohly fungovat. Možná. Za dne a s velkou dávkou štěstí.

To ovšem Ken s Reyesem vědět nemuseli.

Natáhla se přes stůl a zbraně jim podala.

„Uděláme to takhle,“ instruovala je. „První na Cadea zaútočíš ty, Kene, a to svěcenou vodou.“

Ukázala na plastovou stříkačku, kterou si mezitím vzal Ken do ruky. Byla schopná vychrlit proud svěcené vody, nabrané přímo z křtitelnice jednoho katolického kostela. Něco jako upíří slzný plyn.

„Až bude vyvedený z rovnováhy a v bolestech, přiskočíš k němu zezadu ty, Reyesi, vpálíš mu do zad ten průbojník a probodneš mu srdce.“

Reyesova zbraň byla jen o něco málo technicky složitější. Upravená broková patrona vystřelovala z hlavně šipku opatřenou hrotem z tvrzeného grafitu – teoreticky měla Cadea probodnout jako dřevěný kůl pohybující se rychlostí zvuku.

Reyes pohlédl nejprve na zbraň podobnou nastřelovači svorníků, pak na Kena a nakonec znovu na Helen. „Nějaké otázky?“ vyštěkla.

„Jo,“ přikývl. „Děláš si ze mě srandu, sakra? Vážně chceš, abychom na toho zabijáka šli se stříkací pistolí a zaostřeným klackem?“

„Zpochybňuješ moje rozkazy?“ Z Helenina hlasu čišel chlad.

„No tak, Helen, tohle je prostě šílenství.“

„Chcete snad požádat o přeložení, agente Reyesi?“

To ho umlčelo. „Ne, to ne, agentko Holtová.“

„Fajn. Trochu si odpočiňte. Cade přijde o západu slunce, tak musíte být stoprocentně fit.“

„Jak se asi dozvíme, že je tady?“ zeptal se stále ještě nevrlým tónem Reyes.

„Sledujte bezpečnostní kamery,“ poradila mu Helen. „Počkejte, až se začnou kupit mrtvoly. Cade nepracuje právě v rukavičkách.“ Vstala.

„Moment, a co budeš dělat ty?“ zarazil ji Reyes.

Ze své pozice neměl na podobné vyptávání právo, Helen ale usoudila, že už na něj byla dostatečně tvrdá. „Postarám se o ten problém, který máme dole v cele. Kene? Pojď se mnou.“

Reyes zůstal sedět a tvářil se trucovitě, Helen však věděla, že bude její rozkazy respektovat. Z toho, jak ho mohla Firma potrestat, měl větší strach než z Cadea, alespoň prozatím.

ZAMÍŘILI S KENEM k výtahům a sjeli do suterénu.

Helen vůbec nepochybovala, že Cade ten večer Reyese i Kena zabije. Kdyby se nějakým zázrakem stalo, že by měli štěstí a jejich zbraně by na Cadea zabraly, nezáleželo by na tom. Alespoň jí ne. Buď už tou dobou bude dávno pryč, nebo se její plán tak jako tak zhroutí.

Zbýval pouze Zach. Ten otravný malý pitomeček. Stále ještě čekal ve výslechové místnosti. Sledovaly ho kamery, a byl tudíž zanesený do archivu Firmy. Na tom už se nedalo nic změnit.

Naštěstí se v jeho případě nabízelo mnohem jednodušší řešení: Ken.

Ken byl zvláštní člověk. Viděla to i Helen, která si přitom byla velice dobře vědoma svých vlastních zvrácených osobnostních rysů. Při povrchním pohledu byl dokonalý. Vysoký, s širokými rameny a modrýma očima. Hezké vlasy, bílé zuby, čistá pleť, prostě všechno, jak se patří.

Pokud jste však v jeho společnosti strávili dost času, přísahali byste, že z něj slyšíte ozvěnu. Tam, kde měl být zbytek jeho lidské osobnosti, zela jen prázdnota. Když slyšel nějaký vtip, usmál se, neubránili jste se ale pocitu, že je to jen naučený reflex.

Papírově byl Ken právě tak dokonalý. Jeho rodina patřila k vyšší střední třídě, vysokou školu absolvoval se slušným prospěchem, k CIA ho přijali bez jakéhokoli zaváhání. Tam se také seznámil s Helen.

Zaměřil se na ni hned od prvního dne výcviku. Helen si ho také všimla, dokázala si však přiznat, že je to jen zvířecí žádostivost vyvolaná pohledem na tak zdravý exemplář samce.

Ken byl staromódní, skoro jako by se naučil dvoření z filmů. Poslal jí dokonce květiny, prokristapána.

Pod tou vnější slupkou něčím spíš připomínal robota. Působilo to dojmem, že ji považuje za nějakou chybějící součástku, kterou identifikoval při kontrole kompletnosti a chce si ji proto opatřit.

Helen samozřejmě našla způsob, jak toho využít.

Většinu výcvikového kurzu se držela těsně mimo jeho dosah. A pak, bezprostředně před závěrečným vyřazením, se potají vplížila do jeho pokoje ve výcvikovém středisku a málem ho ušoustala k smrti.

Volal jí, posílal jí e-maily a dokonce i dopisy. Na žádný z nich neodpověděla.

Když ji ale přijali ke Stínové firmě a dali jí možnost sestavení vlastního týmu, byl Ken její první volbou. Držela si ho od těla, nikdy mu nic nevysvětlila a nikdy se nezmínila o minulosti.

Byl za ní ochoten jít kamkoli a udělal prakticky všechno, o co ho požádala. Kdykoli začal být příliš frustrovaný, postarala se o úlevu – ale jen natolik, aby si zajistila jeho loajalitu.

V zásadě ho tím zlomila. Ať v sobě skrýval jakoukoli emocionální deformaci, Helen jejím potřebám dokonale vyhovovala. Věděla, že jednou za to bude muset zaplatit, prozatím pro ni však byl užitečným nástrojem.

Zastavili se před výslechovou místností. Pohlédla na něj.

„Tohle je pro mě důležité,“ zdůraznila. „Rozumíš? V žádném případě mu nikdo nesmí ublížit. Je to speciální případ.“

Ken přikývl, ačkoli mu v očích viděla zmatek.

Do místnosti vešli společně.

Zach zvedl hlavu ze stolu, nic ale neřekl.

Ken zaujal postavení u dveří. Helen obešla stůl a stoupla si za Zacha.

„Musím teď jít zařídit pár věcí, Zachu, takže vás tu nechám v péči agenta Blaylocka. Položí vám pár otázek. Chci, abyste s ním spolupracoval.“

„Budu se muset podívat do diáře,“ ušklíbl se Zach.

Zasmála se a chviličku nechala ruku položenou na Zachově rameni.

Ken si toho dobře všiml, hned se ale zadíval jinam.

Dobře.

„Vím, že uděláte, co je správné, Zachu. Možná by se pro vás dokonce našlo místo v našem týmu,“ prohlásila.

Zach se zamračil. „Tak na to už se vážně přímo třesu.“

Kenovy ostře řezané rysy rozvlnil vztek. Helen se jen znovu zasmála a pročísla Zachovi vlasy.

„S vámi je ale legrace,“ zavrkala. „Buďte rozumný, Zachu. Je přece lepší být na straně vítězů.“

Vykročila zpět ke dveřím. Koutkem oka viděla, že má Ken oči už jen pro Zacha.

Naklonila se k němu a zašeptala mu do ucha přesně tak hlasitě, aby to skryté mikrofony v místnosti zachytily: „Pamatuj: nesmíš mu ublížit.“

Ken nepatrně přikývl.

Helen vyšla z místnosti a zamířila na bezpečnostní stanoviště na téže chodbě.

Uvnitř byly monitory všech kamer v celách pro zadržené. Zkontrolovala číslo čtyři, což byla Zachova cela.

Právě včas, aby viděla, jak Ken vytahuje šňůru kamery ze zásuvky. Obrazovka potemněla.

Když Helen odcházela z budovy, usmívala se. Ken se zachová přesně podle očekávání. Bože, takové velké tupé zvíře.

Přelstít Konrada bohužel tak snadné nebude. Doufala jen, že se k němu Cade nedostal před ní.

KAPITOLA PADESÁTÁ

Luxusně zařízený pokoj se tak diametrálně lišil od laciného motelu, v němž Cade ze Zachem přespali, že se zdálo, jako by byl na jiné planetě. Hotelový poslíček viděl, že nemají zavazadla, zaznamenal i rozdíl mezi Taniiným značkovým oblečením a Cadeovými hadry a se spikleneckým úsměvem na ně zamrkal.

Tania všechno zaplatila černou kartou American Express na jakési cizí jméno. Recepční jí podal klíče s dokonalou úslužností.

Tania zatáhla těžké okenní závěsy, čímž pokoj kompletně uzavřela před světlem. Bylo úplně jedno, je-li venku poledne nebo půlnoc, nijak se to nedalo poznat.

Cadeovi se mimo dosah světla okamžitě ulevilo.

Tania na tom evidentně byla stejně. Slupka napětí a popudlivosti z ní spadla jako levný plášť. Blížící se východ slunce působil na oba stejně.

Natáhla se na záda na jemné prostěradlo postele se superhustou vazbou a odhalila tak tenký pruh bledé a ploché kůže na břiše.

V pokoji se jako oblak dýmu vznášela atmosféra nevyhnutelnosti. Visela ve vzduchu mezi nimi.

Převalila se na bok, takže jí vlasy zčásti zakryly obličej. „Chceš jít spát? Nebo si dáš sprchu?“

Cade se nad tím zamyslel. „Ne,“ odpověděl.

*

VĚTŠINA UPÍRŮ sex neprovozuje. Považují to za činnost veskrze lidskou, a tudíž ponižující. Cade ani Tania však nebyli jako většina upírů. Stále ještě si pamatovali na některé z příjemných stránek života.

Cade si svlékl levné tričko a přistoupil k ní. Stáhla ze sebe šaty a vypnula záda do oblouku. Přimáčkl jí paže nad hlavou k posteli.

Zmáčkla ho nohama jako do kleští a důkladně ho kousla do krku. Vyprostil se z jejího sevření a jeho krev se jí rozlila po ňadrech. Začal ji srkat, olizoval jí slanou tekutinu z bradavek a z kůže. Znovu se k němu přimkla, pevně přimáčkla ústa k ráně a vysávala z ní další krev, až jí pramínky vytryskly z koutků úst a stékaly jí po krku.

Stáhla ho blíž k sobě, pak ho převrátila na záda a strhla z něj kalhoty.

Potom ho znovu sevřela oběma nohama a rozhoupanými boky ho přirážela k posteli.

Cadeovo tělo se napjalo a roztřáslo, jako by bylo napojené na kabely vysokého napětí. Přejížděl po ní rukama dychtícíma po jejích dotecích, po jejím těle. Pomalu sjel prsty dolů a začal ji laskat.

Její vlastní pohyb se ještě zrychlil. Záda se jí prohnula. Hlavou s rozevlátými vlasy pohodila dopředu.

Také Cadeova ruka zrychlila, tlačila ji vzhůru a zvedala ji z postele. Seděla na něm, stále celá lepkavá jeho krví, a svíjela se jako oběť na oltáři nějakého dávno zapomenutého náboženství.

Jejich dokonale vyladěné nervy vibrovaly a hořely, vysílaly výboje sem a tam mezi oběma jejich těly, prodlužovaly tu chvíli, až se zdálo, že snad nikdy neskončí –

Dokud nezatrylkovala jako hejno rychle letících ptáků.

Cade se zatřásl, prudce sebou škubl a pak oba znehybněli, náhle tiší jako hrob. Zůstali ležet jeden na druhém a okamžitě upadli do onoho komatózního stavu, který upírům nahrazuje spánek, nevědomí si sluncem zalitého světa venku.

KAPITOLA PADASÁTÁ PRVNÍ

Zach se nikdy nepovažoval za tvrdého chlapa – stěžoval si v restauraci, když mu uvařili vajíčka příliš natvrdo –, odjakživa ale tajně věřil, že mučení by dokázal odolávat. Byl schopen trávit celé dny na nohou, pracovat beze spánku a téměř bez jídla. V tom koutku mysli, kde byl hvězdou vlastních akčních filmů, se domníval, že by zvládl i tohle, přinejmenším nějakou dobu.

Mýlil se.

Ken někam zatelefonoval a po několika minutách se objevil Reyes. Společně svlékli Zacha donaha a skoro se na něj při tom ani nepodívali.

Zach zavtipkoval, že při prvním rande obvykle takhle daleko nezachází.

Reyes mu se stejným znuděným výrazem v obličeji dal takovou ránu pěstí, že se mu z nosu spustila krev.

Pak z něj strhali zbytek oblečení.

Narazili na pásku, kterou mu Cade stáhl žebra, a odřízli mu ji i s kusem kůže.

Když byl nahý, zkroutil mu Ken ruce za záda, nasadil na ně náramky a zvedl mu paže do úrovně ramen. Zach se bolestí zlomil v pase. Ken jím smýkl ke zdi a zahákl pouta za kolík, který z ní vyčníval. Reyes mu přetáhl přes hlavu kápi.

Stál tam s pokrčenými koleny, s vystrčeným zadkem a s rukama za zády zvednutýma až nad hlavu.

Čekal na další ránu nebo něco horšího. Slyšel prásknutí dveřmi. Odešli.

Nevěděl, jak dlouho ho tam takhle nechali. Do nohou se mu okamžitě daly křeče. Znecitlivěly mu prsty. Podlamovala se mu kolena, ale pokaždé, když se začal naklánět dopředu, ho bolest v ramenou přinutila, aby se napřímil.

Pokoušel se nevydat ze sebe jediný zvuk. Doopravdy se snažil. Po chvíli však něco zaslechl. Jakési hluboké vrčení, skoro jako bolestivý zvířecí nářek. Na okamžik ho napadlo, že k němu do cely zavřeli ještě někoho.

Samozřejmě to byl on sám. Skučel bolestí.

Dveře se otevřely a oči mu zaplavilo světlo, když mu strhli kápi z hlavy.

Zamrkal a zvedl oči ke Kenovi. Ken se na něj usmál.

„Ani to netrvalo dlouho,“ utrousil. Stáhl pouta z kolíku – Zach měl dojem, že se mu ramena snad utrhnou od těla – a pustil je. Zach se zhroutil na betonovou podlahu.

Do očí mu vhrkly slzy úlevy.

Ken ho nechal celých deset vteřin nehybně ležet – krev se mu nahnala zpátky do všech údů a nervy se probouzely s urgentními signály bolestí – a pak ho hrubě zvedl na nohy.

Pohlédl mu do očí. Zach zamrkal, aby se zbavil slz.

„Nic vám neřeknu,“ prohlásil.

„No a?“ zachechtal se Ken.

Tvrdým políčkem srazil Zacha na záda.

„Tak se dáme do práce,“ zabručel a uštědřil mu kopanec do hlavy.

KEN MU ZA CELOU DOBU nepoložil žádnou otázku. Ani jedinou.

Ani když mu začal k holé kůži přikládat paralyzér a zasazoval mu jeden elektrický šok za druhým.

Ani když ho tloukl obuškem. Ani když mu lil do nosu dietní kolu – dietní kolu, zatraceně což bylo bolestivější, než Zach vůbec pokládal za možné, a navíc ho tou břečkou málem utopil.

Ani když do cely přivedl psa. Ani když ho prostě mlátil pěstí.

Za celou dobu mu nepoložil jedinou otázku.

Zach se sám nabízel. Nabízel mu všechno, co mu přišlo na mysl. Což zase popravdě řečeno nebylo tak moc. Říkal si ale, že kdyby ho přiměl k hovoru, možná by… A pak si zase říkal, Ježíši Kriste, jen ať už to kurva skončí.

Vyšlo to nastejno. Nevěděl nic, co by Kena zajímalo.

Ken ho tedy dál zpracovával a mlčel.

Chvílemi si ale pohvizdoval.

ZACH SE POKUSIL zvednout hlavu. Ken mu zasadil tak tvrdý úder, že si sedřel kůži na kloubech.

Strčil si ruku do úst a slízl z ní krev. Krvácení se zastavilo. Znovu Zacha udeřil.

Ken se nedomníval, že má jeho oběť nějaké informace, ale i kdyby ano, nezáleželo na tom. Věděl, že Helen chce, aby tenhle mládeneček ve výslechové místnosti zemřel. Sehrála před ním tu úžasnou zamilovanou scénu jen proto, aby ho k tomu přiměla. Tak hloupý zase nebyl.

Věděl, že ho Helen využívá, ale nevadilo mu to. Celý život dělal to, co mu nařídil někdo jiný, a byla to nuda. Jistě, byl v tom úspěšný, vždycky ale spořádaně zůstával ve vymezených hranicích.

Když ho Helen vzala k sobě, domníval se, že to bude víceméně stejné. Pak ale zjistil, že stačí řídit se jejími rozkazy a může dělat všemožné věci, které měl do té doby zakázané. Otevřelo mu to nové obzory. Změnilo to pravidla. Měl možnost počínat si jako ten nejsvinštější parchant, a přitom to mohl považovat za součást své služby vlasti.

Byl přesvědčen, že to Helen chápe na nějaké úrovni zasuté tak hluboko, že o tom nikdy nemluvila. Nepochyboval, že se jednoho dne dají dohromady a že budou na tahle počáteční léta rádi vzpomínat. Jako na dlouhé namlouvání.

Do té doby byl Ken naprosto spokojený i bez Helen ve své posteli. Těšila ho jeho práce.

Se Zachem si dával načas. Chtěl, aby to trvalo co nejdéle.

KAPITOLA PADESÁTÁ DRUHÁ

VRAŽDY ROZČEŘILY KLIDNÉ VODY MĚSTEČKA U JEZERA

BLAIRSTOWN, New Jersey – U příležitosti znovuotevření letního tábora na břehu jezera počítali místní obyvatelé s možností kanadských žertíků ze strany teenagerů či táborových zaměstnanců. V nejhorším případě se podle místního šerifa obávali vandalismu.

Namísto toho otřáslo idylickým klidem městečka sedm příšerných vražd. Jejich motivy jsou nejasné. Jediná zúčastněná, která masakr přežila, je v péči psychiatrů a její totožnost policie tají. Jeden ze zdrojů blízkých vyšetřování nám sdělil: „Ta holka je úplně mimo, pořád mele o nějakém bubákovi, který všechny její kamarády rozřezal na kusy.“ Státní policie veškeré dotazy odkazovala na federální úřady, které vyšetřování uvedeného případu převzaly. Zvláštní agent William H. Griffin se k němu odmítl vyjádřit a Federální úřad pro vyšetřování zatím nesdělil žádné další podrobnosti.

– Newark Star-Ledger, 15. června 1980

Griff odjel domů a zůstal tam. Nevěděl, co jiného by si měl počít. Seděl v pohodlném ušáku v obývacím pokoji a televizi měl zapnutou jen jako zvukovou kulisu. Prohlížel si svůj služební průkaz a odznak. I ty mu nechali, stejně jako pistoli. Klidně si je ale mohli vzít, nemohl pro Cadea ani pro Zacha udělat vůbec nic. Vyšachovali ho ze hry.

Zadíval se na fotografii na služebním průkazu. V duchu téměř viděl, jak nabývá podobu časosběrného záznamu: série fotografií ze všech úředních průkazů a dokumentů, z nichž se skládal jeho život. Jako první v ní figuroval snímek pořízený v armádě, když mu bylo dvacet let, sloužil u spojařů a byl zařazen do kurzu pro zpravodajce. Mládenec s vyholenou hlavou a přihlouple naivním úsměvem v obličeji. Následoval jeho první průkaz FBI – nejprve jako kadeta a pak zvláštního agenta. Delší vlasy a kotlety. Mračil se do objektivu, jako by něco provedl. A pak, rok po roce, nekonečná řada zvláštních průkazek Bílého domu, které sice neměly žádné funkční ani organizační označení, přesto mu však otevřely kterékoli zamčené dveře. Na každé z nich byl o něco tlustší, plešatější a šedivější, až po tuhle poslední, kde byl nad jeho jménem obličej starce.

Odložil průkaz a rozhlížel se po domě. Byl skoro prázdný. Nebylo toho moc, čím by se mohl na sklonku života pochlubit. Neměl manželku ani děti. Při práci, kterou dělal, a při všem, co viděl, by sotva dokázal ospravedlnit, kdyby do svého světa zatáhl ještě někoho dalšího.

Ať se jdou všichni bodnout, pomyslel si. Vstal z křesla a zamířil ke skříňce s pitím. Prsty přejel po vrstvičce prachu, která se nashromáždila na držadle dvířek. Alkohol nepil už víc než tři roky, od své první diagnózy.

Vytáhl láhev levné whisky Bushmills – žil koneckonců z platu státního zaměstnance – a nalil si do vysoké sklenice. Hodil obsah do sebe a vychutnával příjemné pálení v krku.

Jeho lékaři by se to nelíbilo. Ať se jde taky bodnout. Občas nezbývalo nic jiného než zahrát si oblíbenou hru „opijeme mě“. Jak říkávali jako kluci.

Všiml si blikajícího světla na záznamníku, ale nedokázal se přimět k tomu, aby si vzkaz vyslechl. Stejně to byl nejspíš nějaký telemarketing. Domů mu nikdo nevolal.

Věděl, že to dělá z trucu. Věděl, že by měl zvednout zadek a zkusit podniknout něco – cokoli co by jeho problém vyřešilo. Pokusit se zachránit, co se dá.

Byl ale starý, umíral a jim se podařilo ještě na poslední chvíli ho zneuctít. Dnes večer na něj prostě tenhle kopec byl příliš strmý.

Uvelebil se v křesle a láhev si nechal po ruce.

KAPITOLA PADESÁTÁ TŘETÍ

Když se Helen objevila, stačil Konradovi jediný pohled a všechno mu bylo jasné. Viděl obvaz na jejím krku. Ta pitomá malá děvka nedokázala nic udělat pořádně.

Cade byl stále naživu.

Chystal se právě vypustit na ni plný proud svého vzteku, když promluvila.

„Chci, co mi dlužíš,“ prohlásila.

Konrad měl celá staletí praxe ve skrývání svých pravých pocitů, přesto se po jejích slovech málem hlasitě rozesmál. Pokoušela se ze svého neúspěchu vylhat.

Neuvěřitelné. Zvažoval, jestli ji má udeřit. Nebo rovnou holýma rukama zabít. Všechno jeho úsilí přišlo vniveč.

V podstatě na tom však nezáleželo. Docházel mu čas. A Helen také. Jen o tom ještě nevěděla.

Přinutil se k úsměvu. „Pojď dál, drahá.“

Vešla do jeho obývacího pokoje a překročila skvrnu na podlaze v místech, kde předtím leželo pasákovo tělo. Už ji skoro nebylo vidět. Ken mu poslal firemní úklidovou četu, která odvedla dobrou práci. I s tak skutečně neobvyklým odpadem.

Helen se posadila na nepohodlnou nízkou pohovku. Konrad zamířil k baru. „Dáš si něco k pití?“

„Chci, co mi dlužíš,“ zopakovala. „Plán ještě není kompletně realizovaný,“ připomněl jí Konrad. „To bude až po útoku. Dohodli jsme se.“

„Udělala jsem všechno, co jsi po mně chtěl,“ namítla Helen. „Nechci čekat až do ukončení operace. Je načase, abys splnil svou část dohody.“

Otočil se k ní se sklenicí šampaňského v ruce. „Máš pravdu.“

Ztuhla. „Cože?“

„Slyšelas,“ přikývl a podal jí sklenici. „Dám ti, co ti dlužím. Už přišel čas.“

Roztřesenými prsty se chopila šampaňského. „A tohle je…?“

„Ale ne,“ usmál se. „Myslel jsem, že budeš mít náladu na malou oslavu.“

Vypila nalité víno jedním hltem a prázdnou sklenicí mrštila přes celou místnost. Než stačil ještě něco říct, padla před ním na kolena a zároveň už mu povolovala opasek.

Spokojeně zabručel. „Tedy, docela by bylo stačilo, kdybys poděkovala.“

PO CHVÍLI se přesunuli do ložnice. Helen se probudila celá rozbolavělá, plná modřin a po jediné vypité sklenici ji navíc trápila kocovina. Ztráta krve snížila její odolnost vůči alkoholu a Konrad byl stejně nenasytný jako vždy.

Měla pocit, jako by se jí nic z toho v podstatě netýkalo. Konečně se měla dočkat svobody. Zbavit se strachu. Obav vyplývajících z ochabování těla, kašlání, močení a plivání krve, ze všech těch skličujících tělesných funkcí, které vám zaplní celý život, zatímco se měníte ve svraštělou karikaturu sama sebe.

Měla se zbavit i samotné smrti.

Však už bylo načase.

Konrad zazíval a protáhl se. Také už byl vzhůru. Podívala se na budík; pomalu se blížila doba soumraku. Musela jít. Vzít si elixír a vypadnout.

Převalila se na bok čelem k němu.

„Tak co teď?“ zeptala se.

Zasmál se. „Nejsi nějaká netrpělivá?“

„Trpělivá už jsem byla dost dlouho.“

„Ano,“ potvrdil, „to je pravda.“

Také se převalil, natáhl se k nočnímu stolku a začal se přehrabovat v zásuvce.

„Hned teď?“ ujišťovala se Helen a trochu se jí třásl hlas. „Vážně?“

„Já držím slovo, Helen.“ Otočil se a v ruce držel injekční stříkačku naplněnou nějakou žlutou tekutinou.

Chtěla vstát, gestem jí ale naznačil, aby se zase položila na postel.

„Zůstaň, kde jsi,“ poručil jí. „Jen se uvolni.“

Pocítila náhlou nejistotu. Jako by to bylo až příliš snadné. V očích jí chamtivost sváděla souboj se zmatkem. „A co tvoje mise? Pořád platí, že příští týden odjíždíš ze země, ano?“

„Aha, tohle,“ zabručel Konrad. „No, totiž, pokud jde o to, tak jsem lhal. K útoku dojde dnes večer.“

Zapíchl jí jehlu do krku.

Reflexy měla obdivuhodné. Odstrčila jehlu stranu a udeřila ho pěstí do spánku. Málem se jí podařilo vstát.

Sérum jí proniklo do krevního oběhu. Tělo jí strnulo a padlo zpět na prostěradlo.

Konrad sledoval, jak se ochrnutí šíří. Panicky k němu stočila oči a zápasila s dechem.

„Vážně to není nic, s čím by sis musela dělat starosti,“ řekl jí.

Převlékl se do čistého oblečení, pak došel k nočnímu stolku a vzal si z něj hodinky.

Helen ho sledovala pohledem a usilovně se snažila něco říct.

„Proč?… Toss… nemussel…“

Dokázala jen sotva srozumitelně mumlat. Konrad žasl, že je vůbec schopná něco ze sebe vypravit, protože tou dobou už měla být kompletně ochrnutá.

„Proč? No, na to bys snad měla umět přijít sama. Abych se pomstil. Nejen Cadeovi, ale celé téhle arogantní a pubertální zemi. Zemi, která v minulém století dvakrát zničila moji vlast. Která na troskách mého rodinného zámku vybudovala vojenskou základnu. Chci vidět, jak někdo Americe způsobí stejnou bolest, jakou ona způsobila německé říši. Chci vidět, jak se její sen mění v noční můru stejně, jako se v ni změnil ten můj. Chci, aby se z ní probudila s vyděšeným křikem.“

Helen se podařilo nepatrně zavrtět hlavou. Konrad pochopil, na co se vlastně ptala.

„Ach tak, ty myslíš, proč jsem tohle provedl tobě?“ pokračoval. „To je ještě mnohem jednodušší. Nemám tě rád, Helen.“

Zlostně na něj zírala. Nic jiného jí nezbývalo.

„Sssině… Sssíbilsss…“

„Slib jsem dodržel,“ usmál se Konrad. „Už ani o den nezestárneš. Uvidíš.“

Elixír života. Vyrobil to sérum z kostí, které mu přinesla Tania. Byl to v podstatě tentýž recept, který objevil před staletími a který se pro něj stal prvním krokem na cestě k věčnému životu.

Ve své primární neředěné podobě byl elixír schopen oživit mrtvé maso a dodat mu větší pevnost, než má kůže či dřevo. Vstříknutý do živé tkáně zarazil všechen buněčný pohyb. Helen doopravdy neměla nikdy zestárnout. Také už se však nikdy neměla pohnout, protože její metabolické procesy se zpomalily na rozpětí geologických časových jednotek.

Všiml si stříkačky se zlomenou jehlou, ležící na podlaze. Stihla ji přerazit dřív, než se jí do krve dostala všechna tekutina.

Nezáleželo na tom. Konrad byl přesvědčen, že dostala dostatečnou dávku. Za snahu ji přesto musel ocenit.

Popleskal ji po stehně, zvedl kufr a vyšel ze dveří.

KAPITOLA PADESÁTÁ ČTVRTÁ

Tania zaparkovala na bulváru Wilshire přímo naproti federální budově. Ulice byla prázdná, jen občas kolem prosvištělo nějaké auto, v jehož skle se na okamžik zableskl odraz světla pouličních lamp.

„Myslíš, že je vážně tady?“ zapochybovala. Byla to první slova, která pronesla od chvíle, kdy vstali a odešli z hotelu.

„Pokud ne, někdo bude vědět, kde je.“

„Budou tě čekat.“

Cade pokrčil rameny.

„Proč?“ zeptala se.

„Musím,“ odpověděl. „To přece víš.“

Ušklíbla se. „Myslím, že bys tam šel tak jako tak. I bez té své slavné přísahy.“

„To se nikdy nedozvíme,“ zabručel Cade a otevřel dveře auta. Sledovala přes sedadlo, jak vystupuje. „Až se vrátíš, už tady nejspíš nebudu.“

„To jsem si myslel,“ přikývl Cade a vystoupil.

Přešel na druhou stranu bulváru a zamířil přímo ke vstupním dveřím. Jako kterýkoli obyčejný návštěvník.

REYES SEDĚL ve své kanceláři a pomocí zvláštní skryté smyčky sledoval bezpečnostní kamery. Na Helenino naléhání se tajně napojil na uzavřený televizní okruh, aby tým vždy viděl totéž, co viděla ostraha budovy. Což momentálně znamenalo, že neviděl vůbec nic. Nemohl se ale zbavit dojmu, že se všechno nějak zvrtlo.

Reyes měl všemožné nedostatky, rozhodně ale nebyl hlupák. Dalo by se samozřejmě namítnout, že si ne vždy uměl dobře vybrat, nikdy si ale nevybíral hloupě. A vždy poznal, kdy je načase přiznat neúspěch a odepsat ztráty.

Když mu bylo dvanáct let, stal se členem pouličního gangu. V šestnácti si uvědomil, co nejpozději ve třiceti čeká každého gangstera: vězení nebo smrt. Vybral si nové zaměstnání a dal se k policii. V devatenácti absolvoval policejní akademii a vyrazil do ulic v uniformě. Jeho starým parťákům to nevadilo, protože jim dodával informace. V devětatřiceti, už jako detektivovi v civilu, se mu hra na obě strany konečně vymstila. Byl jedním z několika tuctů policistů obviněných v rozsáhlé korupční aféře. Šlo o policisty, kteří okrádali drogové dealery, usvědčovali nepohodlné osoby nastrčenými zbraněmi, lhali u soudu a zavraždili každého, kdo něco z toho zjistil.

Čekala ho dlouhá řádka let ve vězení. Nebo kulka do oka, kdyby zradil a byl ochoten svědčit proti ostatním.

Tehdy se do věci vložila Firma.

Firma měla v Los Angeles síť vlastních dealerů, kteří prodávali drogy a financovali tak řadu malých špinavých válek. Reyesovi se mnohokrát stalo, že ho někdo s oficiálními vládními doklady požádal, aby přimhouřil oko. Šel však ještě dál a pomáhal při propouštění zatčených, likvidaci důkazů a předávání informací, kdykoli to bylo nutné.

Obvinění proti němu skončilo v koši. Dostal nový odznak a novou nadřízenou: Helen Holtovou.

To bylo před dvěma lety. Teď už zase cítil svědění, jako by měl na zádech nakreslený terč.

Helen se už několik hodin vůbec neozvala. Dole v cele pro zadržené si Ken s tím malým srábkem z Bílého domu počínal jako utržený ze řetězu.

A pak tu byl Cade. Reyes se podíval na tu špuntovku, kterou mu ráno dala Helen. Vážně si ve výzkumném a vývojovém oddělení mysleli, že zastaví upíra? Moc se mu to nezdálo. Kdyby mu raději dala pušku ráže .50 s municí z ochuzeného uranu – něco s dostatečnou palebnou silou, co by prorazilo tankový pancíř. Nebo třeba plamenomet. Nebo granáty s bílým fosforem. S tím vším by měl větší šanci, že se mu podaří Cadea zabít.

Reyes věděl, že jestli ho nezabije hned na první pokus, ten parchant v příští vteřině zabije jeho. Bez váhání. Viděl mu to na očích.

Navíc se ho zmocňovaly pochybnosti, jestli Firma vůbec dala k něčemu tak zoufale podělanému souhlas. Začínal mít dojem, že na něj někdo ušil boudu.

Když tedy zvedl oči k bezpečnostnímu monitoru a viděl, jak hlavními dveřmi do budovy vchází Cade, rozhodl se velice snadno.

Vstal, rozběhl se k zadnímu východu a ani se neobtěžoval vyhlásit poplach. Promiň, Kene, pomyslel si. Měj se – a nechtěl bych být na tvém místě.

Se zatracením duše si Reyes starosti nedělal, zato na svou tělesnou schránku byl opatrný. A dospěl k závěru, že je načase přemístit ji někam jinam.

SOUHRNNÝ PŘEPIS VIDEOZÁZNAMU UDÁLOSTI

VE FEDERÁLNÍ BUDOVĚ

23:19: Záběr kamery ve vstupní hale ukazuje NEZNÁMÉHO VETŘELCE u hlavního vchodu. NEZNÁMÝM je muž ve věku přibližně 20-30 let, na sobě má tričko, bermudy a vietnamky.

23:20: Dveře hlavního vchodu se rozlétají na kusy a spouštějí alarm. Není známo, jestli NEZNÁMÝ k jejich vyražení použil nějakou trhavinu. Dveře byly z polykarbonového vrstveného skla a zasazené v titanovém rámu.

23:20: NEZNÁMÝ ztrácí vietnamky. Po střepech přechází bosýma nohama.

23:21: První člen ostrahy na scéně, W. ELLIS, se NEZNÁMÉMU staví do cesty s tasenou pistolí. NEZNÁMÝ ELLISE zvedá a hází ho na stěnu vstupní haly. Výsledkem je zlomenina hrudní kosti a čtyř žeber. (Viz přiložené HLÁŠENÍ O ZTRÁTÁCH.)

23:22: Záběr chodbové kamery č. 1 ukazuje, jak NEZNÁMÝ vchází do hlavní chodby. Objevují se tři další členové ostrahy – C. GAGE, D. COOKE, S. KURTZ – s tasenými pistolemi. Ani jeden nestačí vystřelit, než je NEZNÁMÝ fyzicky napadne. Všichni tři končí s několika zlomeninami a dalšími zraněními.

23:23: Ze schodiště vchází do chodby STYČNÝ DŮSTOJNÍK MVB KENNETH BLAYLOCK a v ruce drží něco, co vypadá jako stříkací pistole.

23:23:30: V protějším vchodu do chodby se objevuje poslední člen službukonající směny ostrahy G. MORRISON, s tasenou pistolí.

23:23:35: Člen ostrahy MORRISON třikrát střílí ze služební pistole. NEZNÁMÝ je viditelně zasažen, nepadá však k zemi. Lze proto soudit, že měl NEZNÁMY oblečenou neprůstřelnou vestu.

23:23:37: NEZNÁMÝ úderem do hlavy sráží MORRISONA do bezvědomí.

23:23:38: BLAYLOCK mačká spoušť stříkací pistole.

23:23:40: NEZNÁMÝ reaguje krajně bolestivě. Z paže se mu valí kouř. (Pozn: Na MVB byl odeslán dotaz, jakou chemikálii BLAYLOCK proti NEZNÁMÉMU použil. Zatím bez odpovědi.)

23:23:50: BLAYLOCK se stříkací pistolí v ruce přistupuje blíž k NEZNÁMÉMU. NEZNÁMÝ v tomto okamžiku klečí na podlaze.

23:23:51: Ani po několikerém zhlédnutí záznamu není jasné, co se v tomto okamžiku stalo. Na jednom záběru klečí NEZNÁMÝ na podlaze. Na příštím tam prostě není. V záznamu evidentně několik vteřin chybí. Byla objednána diagnostická prověrka kamerového vybavení i digitálního záznamového zařízení.

23:23:52: NEZNÁMÝ se opět objevuje v záběru, nyní za BLAYLOCKEM. Vyráží BLAYLOCKOV1 stříkací pistoli z rukou a popadá ho kolem těla.

23:23:53: NEZNÁMÝ přitlačí BLAYLOCKA ke stěně a jednou rukou ho drží pod krkem. (Je možné, že NEZNÁMÝ použil PCP nebo nějakou jinou drogu, která mu přidala na síle i na schopnosti ignorovat bolest.)

23:23:57 až 23:25:49: NEZNÁMÝ a BLAYLOCK spolu zjevně hovoří. NEZNÁMY po celou uvedenou dobu drží BLAYLOCKA přimáčknutého ke stěně. Hlasový záznam není k dispozici; chodbová kamera č. 1 není vybavena zařízením pro příjem zvuku.

23:26: NEZNÁMÝ a BLAYLOCK končí rozhovor. NEZNÁMÝ odtahuje BLAYLOCKA od stěny a strká ho před sebou ke schodišti.

23:26:15: NEZNÁMÝ i BLAYLOCK mizí ze záběru na schodiště.

Záznam kamery v tomto místě končí. STYČNÝ DŮSTOJNÍK MVB BLAYLOCK byl později nalezen ve třetím suterénu. (Viz přiloženou KORONEROVU ZPRÁVU.)

*

V CHODBĚ vedoucí k cele pro zadržené seděl ve vyčkávavém postoji hlídací pes.

Když se k němu Cade přiblížil, začal cvakat čelistmi, štěkat a škubat obojkem na vodítku.

Cade z jeho čenichu cítil krev. Zachovu krev.

Když byl Cade ještě člověkem, měl psy rád. Teď ale zvířata instinktivně věděla, co je zač.

Strčil agenta Firmy před sebe a chystal se mu nařídit, aby psa přidržel, Ken se však náhle vrhl kupředu a odepjal ho od vodítka.

Přikrčil se a zaječel: „Töte! Töte!“

Německy „zabij!“

Pes skočil směrem ke Cadeovi – pak bez zastavení proběhl kolem něj s ocasem staženým mezi nohama a jako černohnědý blesk zmizel v chodbě.

Cade popadl Kena za vlasy a vytáhl ho na nohy. Popudila ho už ta svěcená voda nahoře. Pálilo to. A tohle ho doopravdy rozčililo.

„Promiňte,“ hlesl Ken. „Omlouvám se. Myslel jsem –“

„Vím přesně, co sis myslel. Psi nejsou hloupí,“ odpověděl Cade a tlačil Kena dál k cele.

„Ještě nějaká překvapení?“ zeptal se.

Ken zuřivě zavrtěl hlavou. „Ne,“ ujistil ho. „Přísahám. Hlavně pamatujte, že s tím, co mu provedli, jsem neměl nic společného. Vůbec nic. Nezapomeňte na to.“

„Otevři ty dveře,“ přikázal mu Cade.

Ken roztřesenýma rukama zastrčil klíč do zámku a otevřel dveře dokořán.

Cade v přítmí spatřil ležel na podlaze Zacha. Hruď i podbřišek měl plné škrábanců po psích drápech a na vnitřní straně stehna kousnutí, které dosud krvácelo. Na kůži měl spáleniny způsobené elektrickými šoky paralyzéru přiloženého na holé tělo. Podlitiny. A černou kápi na hlavě.

Bylo toho ještě víc, Cade už ale viděl dost.

Hmátl po Kenovi.

„Přísahám, že jsem s tím neměl nic spo –“ zaječel Ken.

Cade mu jednou rukou zlomil vaz.

Mrtvé tělo se sesypalo na podlahu jako hromádka špinavého prádla.

Cade vešel do cely a stáhl Zachovi z hlavy kápi.

Zach ho v první chvíli nepoznal. Oči měl pevně zavřené. Když se ho Cade pokusil zvednout, vzpíral se, dokud na něj nepromluvil.

„Už je dobře. Jste v bezpečí,“ ujistil ho.

Zach se na něj podíval, téměř pokradmu, jako by se bál, že to není pravda.

Pak pohlédl za Cadea na Kenovo tělo, které leželo na chodbě s krkem překrouceným o sto osmdesát stupňů.

„To jste udělal vy?“ zeptal se, když mu Cade pomáhal vstát.

„Ano,“ potvrdil Cade.

Zach z mrtvoly nespouštěl oči.

„To je dobře,“ hlesl.

CHVÍLI TRVALO, než sehnali Zachovo oblečení – Cade všechno našel v odpadkovém pytli před celou. Zach se pomalu oblékal a snažil se posbírat co nejvíc ztracené důstojnosti.

„Co teď?“ zeptal se.

„Teď najdeme Konrada.“

„Konrada?“ podivil se Zach.

„Máte snad lepší nápad?“

„Ano,“ zasyčel Zach a znovu pohlédl na Kenovu mrtvolu. „Rád bych je pozabíjel všechny do jednoho.“

„Nejste najednou tak trochu krvežíznivý?“

Zach po něm střelil pohledem plným vzteku. Pak se v něm něco zlomilo, a ústa mu zvlnil pokřivený úsměv.

„To má být upíří humor?“ zeptal se.

„Jen chci, abyste měl na paměti naše priority.“

„Dobrá,“ přikývl Zach. „Jdeme.“

Kulhavě vykročil a odstrčil Cadeovu nabízenou ruku. Cade pocítil potřebu ještě něco říct.

„Nebojte se,“ dodal. „Když půjdeme po Konradovi, jeho kamarádíčci určitě nebudou daleko.“

Zach si dal s odpovědí načas. Když procházeli chodbou kolem Kenova těla, zabručel: „Krvežíznivý… To se povedlo. To bych od vás nečekal.“

Cadeovi škublo v koutcích úst. „Občas se mi něco povede.“

*

KDYYŽ VYŠLI VEN, Tania ještě čekala před budovou. Opírala se o auto.

Zach si ji prohlédl od hlavy až k patě. „Vy jste si přivedl děvče?“

Tania po něm střelila pohledem a Zach pocítil záchvěv stejného odporu, jaký se ho zmocnil, když se poprvé setkal s Cadem. Věděl, co je zač. Dívka se naprosto lhostejně obrátila zpět ke Cadeovi.

„Měl jsi pravdu,“ prohlásila. „Je to komik.“

Přejela po Cadeovi pohledem. „Na přední sedadlo jsem ti nachystala něco na převlečení.“

Cade spatřil hromádku úhledně složeného oblečení. Všechno v černém a se značkovým označením.

„Nakoupila jsem to, zatímco jsi v hotelu spal. V dárkovém butiku měli přímo vynikající výběr.“

„Proč to děláš?“ zeptal se Cade.

„Říkala jsem si, že už dost dlouho vypadáš jako idiot,“ odsekla. „Máš právě tak čas na to, aby ses stačil převléct. Konrad má dnes v noci schůzku v přístavu na nějaké nákladní lodi. Přístaviště devatenáct. Slyšela jsem to, když mě tam držel zamčenou.“

Hodila mu klíčky a Cade je v letu chytil.

„Radši si pospěš,“ pobídla ho.

Zachovi to náhle došlo. „To bude ten kontejner, Cade,“ vyhrkl. „Určitě. Konrad chce –“

„Já vím,“ zarazil ho Cade. Zůstal nehybně stát. „Na něco jsem se tě ptal, Tanio. Proč mi pomáháš?“

Pohlédla mu přímo do očí, pak ho popadla, přitáhla ho k sobě a vášnivě ho políbila.

Bylo to tak lidské gesto, že to Cadea zaskočilo.

Odstrčila ho a šlehla po něm vzdorovitým pohledem.

„Protože se tě nebojím,“ ucedila.

Otočila se a utíkala pryč. Za pár vteřin zmizela.

Cade stál a díval se za ní.

„Tedy, kamaráde, máte hodně zvláštní holku,“ poznamenal Zach.

KAPITOLA PADESÁTÁ PÁTÁ

Dylan čekal. Zápach už mu začínal lézt na nervy. Potřebné části mrtvol odřezali ještě před nabalzamováním. Výkaly a zbytky potravy ve střevech těl ohavně páchly. Smrad mu zalézal pod kůži a propracovával se až k mozku. Měl dojem, že už nikdy nebude cítit nic jiného.

Na místo určení dorazil před několika hodinami. Účinek pilulek už odezněl, teď ho ale udržovala v bdělém stavu čirá hrůza. Absolutně nepřipadalo v úvahu, že by v zadní části kabiny usnul. Ne s tím nákladem, který vezl.

Mrtvoly. Lidé slátaní z různých kusů, spojených v kloubech nějakou směsí kovů, která na pohled vypadala jako lesklá plíseň. Zetlelá kůže jim praskala pod náporem napuchlých a neúměrně velkých svalů. S nástupem rozkladu hrála jejich těla celou škálou mastně duhových barev.

Vojákům stále chyběly hlavy-jejich obstarání měl na starosti Cháled.

I bezhlaví ale působili hrozivým dojmem.

Leželi na kovových regálech a z těl se jim táhly dráty a hadičky k židlím rozestaveným tak, že každý voják měl po boku jednu. Zbývající prostor kamionu zaplňovalo přístrojové vybavení, které čekalo, až někdo otočí spínačem.

Podle Cháleda měla žlutá kapalina v nádržích za židlemi vojáky znovu přivést k životu – a každý z nich měl být ještě silnější než dřív.

Vlákna mrtvých svalů se měla proměnit v něco podobného ocelovým kabelům. Kosti měly získat větší pevnost než litina. Dylan přemýšlel o tom, jak něco takového asi funguje. Pak se v duchu opravil. Byl by rád věděl, jestli to vůbec může fungovat.

Od samého počátku téhle operace to všechno považoval tak trochu za šílenství. Šlo mu ale o peníze, a říkal si proto, no a co, když Cháled myslí, že to bude fungovat, je to jeho věc, hlavně když mi nakonec zaplatí všechno, co slíbil…

V nějakém zastrčeném koutku mozku se ale nemohl zbavit neodbytné myšlenky – jo, je to šílenství, jasně… jenže co když to doopravdy vyjde?

Nechtěl tomu věřit, v nákladním prostoru kamionu však cítil něco horšího než pach mrtvých těl. Z celé té záležitosti čišelo – jiným slovem se to prostě nedalo vyjádřit – zlo. Uvědomoval si to. Tohle nebyl žádný laciný trik. Vyzařovala z toho obrovská energie. Jako by něco těsně u kamionu napjatě čekalo, připravené na okamžik, kdy se to dostane dovnitř.

Cháled tomu věřil. Dylan předpokládal, že jsou to jen další standardní muslimské žvásty o džihádu, které omílal pořád dokola. Co když na tom ale bylo něco víc?

Co když Cháled věřil v něco ještě horšího?

A k čemu sakra byly všechny ty židle?

Dylan skoro začínal doufat, že Cháled neprojde přes celní kontrolu. Možná i kdyby to mělo znamenat, že nedostane zaplaceno.

Z CHARTEROVÉHO proudového letounu vystoupili tři muži ve zdravotnických kombinézách, všichni tři nesli velké chladicí boxy.

Celní odbavení probíhalo rychleji než obvykle; chladicí boxy byly totiž po stranách označeny velkými samolepkami s nápisem: LIDSKÉ ORGÁNY URČENÉ PRO TRANSPLANTACI – POZOR PŘI MANIPULACI.

Inspektor Úřadu pro bezpečnost v dopravě, který měl ten večer službu, se podle štítku na uniformě jmenoval Scot. Poškrábal se za uchem anténou přenosné vysílačky, když muže s chladicím boxem zastavil.

„Promiňte,“ zamumlal, „ale musím se podívat dovnitř.“

Muž s tmavou pletí, který kráčel v čele, se zamračil, položil ale box na stůl.

Scot ho otevřel a nakoukl dovnitř mlžným oparem, který se utvořil, jakmile se k chlazenému obsahu boxu dostal venkovní vzduch.

Uskočil a ospalost ho rázem přešla.

„Kristepane,“ ulevil si.

„Spokojen?“ zeptal se muž.

„Na jakou operaci se to chystáte?“

„Na transplantaci mozku,“ odpověděl muž.

Scot se na něj na okamžik zadíval. K čertu s tím, pomyslel si pak, papíry mají v pořádku.

Mávnutím snědému muži naznačil, že může jít. Jeho dva společníci ho následovali.

U chodníku na ně čekala pronajatá sanitka. Letištní policie jí vyšla natolik vstříc, že ji tam nechala stát s nastartovaným motorem, dokud muži neprošli celní kontrolou.

Sanitka s ječícími sirénami vyrazila a nechala letiště za sebou.

O něco později si Scot v místnosti pro odpočinek přisedl k jednomu ze svých kolegů, který pomalu upíjel z plechovky dietní kolu.

„Nevěřil bys, co jsem dneska večer viděl,“ ušklíbl se Scot. „Nekecám: lidskou hlavu u ledu.“

Kolega něco zabručel a dopil zbytek koly. Lidskou hlavu. Jo. To určitě.

KAPITOLA PADESÁTÁ ŠESTÁ

Bylo to nesmírně snadné. To mělo být pro Cadea prvním varováním. Konrad jim to ulehčil tím, že jel do přístavu svým ferrari a zaparkoval na zcela otevřeném místě. Loď, která tam kotvila, byla viditelně označená kuvajtskou vlajkou a logem společnosti KSM Holdings.

Konrad stál u přepravního kontejneru. Cade ho ze vzdálenosti tří set metrů jasně poznával. Rozmlouval s několika Araby, vesměs oblečenými v bundách, pod nimiž byly vcelku zřetelně vidět zbraně.

„Zůstaňte schovaný,“ houkl Cade na Zacha a sešlápl plynový pedál BMW až k podlaze.

Zach se přikrčil pod okno v okamžiku, kdy se auto s pomocí ruční brzdy perfektním smykem otočilo o sto osmdesát stupňů a klouzavě zastavilo asi čtyři metry od Konrada a jeho hrdlořezů.

Cade vyskočil ze dveří u volantu. Arabové – byli celkem čtyři – stále ještě ohromeně zírali na auto. Cade do nich zajel jako kosa do obilí. Jen poslední se stačil dotknout pistole, než ho Cade odmrštil proti lodnímu boku.

Leželi na zemi jako podťaté klasy a Cade se otočil ke Konradovi. Ten se zlomyslně pousmál a zvedl ruce nad hlavu.

„Vzdávám se.“

Cade ho přesto udeřil.

Konrad se sesypal k zemi a Cade ho vytáhl na nohy za klopy elegantního obleku.

„Kde jsou?“

Chvíli mu trvalo, než identifikoval zvuky, které Konrad vydával, jakési huhňavé klokotání probublávající krví, jež se mu řinula ze zlomeného nosu.

Konrad se smál.

„Kde jsou Unmenschsoldaten?“ rozkřikl se Cade a zacloumal s ním. „Kde?“

„Sehen Sie für sich selbst,“ odsekl Konrad s nenávistným úsměvem.

Cade ho upustil na zem a přešel ke kontejneru.

Zach stál a všechno to pozoroval přes střechu BMW. Na okamžik se ho zmocnil ošklivý pocit déjà vu, v němž se vrátil do oné noci v baltimorském přístavu, kde byli před pouhými několika dny.

„Vraťte se do auta,“ vybídl ho Cade. Zach poslechl.

Cade zatáhl za kliku dveří kontejneru. Řetěz i zámek se roztrhly, jako by byly z papíru.

V kontejneru žádné mrtvoly nebyly.

Nebylo v něm vůbec nic.

Za zády se mu ozval Konradův posměšný hlas. „Vážně jste si myslel, že bych naplánoval něco tak lajdácký a amatérsky, že by mohlo chlazení kontejneru selhat přesně ve chvíli, kdy to museli objevit vaši celníci?“

Cade se k němu otočil. „Vy jste chtěl, abych ten první kontejner našel?“

„Hned jste tam uháněl, ne?“ odplivl si Konrad. „Jako správně vycvičený ohař.“

Cade se snažil pochopit logiku Konradova počínání. „Takže tohle byla jen vějička? Návnada, která mě sem měla přivolat, abyste se mě mohl pokusit zabít?“

„Za pokus to stálo. Helen se zdála být přesvědčená, že si s vámi dokáže poradit. Ach, ta mladická nerozvážnost.“

Cade to stále ještě nechápal. „Žádní Unmenschsoldaten tedy neexistovali? Cílem jsem byl jen já?“

Konrad s úsměvem pokrčil rameny. „Řekl jsem snad něco takového?“ Cade vešel do kontejneru. Na druhém konci se zastavil, zadíval se na kovovou stěnu – a něco našel.

Zatáhl za téměř neviditelnou páku umístěnou v rohové spojnici obou stěn. Zadní příčka kontejneru se vysunula kupředu a odhalila skrytou komoru.

Vnitřek se podobal kajutě na luxusní výletní lodi – stísněné, přesto ale bohatě vybavené. Malá, avšak pohodlná postel a stůl. Světla zabudovaná do stěn s ventilačními otvory. Chemická toaleta a miniaturní chladnička napájená sadou baterií.

Dokonale zamaskované únikové hnízdečko zkonstruované tak, aby ušlo pozornosti celníků, detektorů kovu i kamer.

Všechno se náhle spojilo v logický celek.

Ach, Bože, odpusť mi moji pýchu, pomyslel si Cade. Byl jsem takový slepec. Takový hlupák.

Celou tu dobu se domníval, že Unmenschsoldaten jsou na cestě ke Konradovi.

Jenže nebyli. Dostal je už dávno a teď už byli někde jinde.

Cade vyšel z kontejneru a ještě jednou zvedl Konrada ze země.

„Kde jsou?“ vyštěkl.

Konrad se tvářil stále stejně nevzrušeně. „Kde myslíte?“

Cade měl na okamžik chuť vyrvat mu plíce z těla. Zřejmě to na něm také bylo vidět, protože Konradovi se konečně objevil ve tváři strach.

„Jsou ve Washingtonu. Právě teď. Chystají se zaútočit na Bílý dům. Každým okamžikem už to může začít.“

Cade věděl, že je to pravda. Věděl to, protože to cítil v kostech, cítil, jak ho jeho přísežná povinnost táhne pryč.

Touto krví jsi připoután…

Musel jít. Věděl, že nesmí promarnit doslova ani jedinou další vteřinu.

Konrad to věděl také. Už zase se usmíval.

„Měl byste mě pustit. Máte důležitější věci na práci.“

… jsi připoután k prezidentovi Spojených států…

Cade pustil Konrada a v duchu sám sebe proklínal.

… a k příkazům, jež obdržíš prostřednictvím jím jmenovaných zástupců…

Cade seděl za volantem dřív, než Zach zpozoroval, že se pohnul.

Předním sklem viděl, jak se Konrad zvedá z betonu. Vědec se usmíval.

„Copak ho prostě necháme běžet?“ zaječel Zach.

Cade už měl zařazenou zpátečku a v příštím okamžiku otočil BMW v oblaku kouře ze spálených pneumatik do protisměru.

„Mluvte se mnou, Cade. Co se děje?“ Zach si rychle zapínal pás, zatímco Cade přišlápl plynový pedál k podlaze.

Cade se tvářil zachmuřeně. „Konrad se chystal utéct ze země. Unmenschsoldaten tady nejsou.“

„Tak kde jsou?“

Cade po něm střelil pohledem a konečně to došlo i Zachovi.

Konradovi nešlo o nic jiného než o kontejner. Zatímco údajné náhradní díly – ty už byly přesně tam, kde měly být.

Ve Washingtonu.

„Bílý dům?“ zeptal se Zach.

Cade přikývl. „Zavolejte Griffovi. Řekněte mu, aby odtamtud prezidenta odvedl. A aby udělal všechno, co je třeba. Pak se spojte s Edwardsem.“

„S kým?“ zeptal se Zach a snažil se navolit správné číslo v divoce se smýkajícím autě, které s ječícím motorem kličkovalo v nočním provozu sem a tam.

„S Edwardsovou leteckou základnou,“ vysvětlil Cade a každé slovo znělo jako prásknutí bičem. „Musíme se co nejrychleji dostat zpátky do Washingtonu.“

Zach se podíval na hodinky. Bylo pár minut po jedné. To znamenalo, že ve Washingtonu je pár minut po čtvrté hodině ranní.

„To absolutně nemůžeme stihnout, než přistaneme, bude už ráno.“

„Dělejte, co vám říkám, zatracené!“ zařval Cade.

Zach si náhle uvědomil, že se ocitli v protisměrném pruhu a řítí se přímo proti přijíždějícímu SUV.

Cade vklouzl zpátky do vlastního pruhu pouhých pár centimetrů před pomalu se ploužící fordkou.

Jen co auto vyrovnal, znovu šlápl na plyn a ručička tachometru opět vylétla do červeného sektoru. Za zády jim zuřivě vřeštěly klaksony.

„Volejte, prosím,“ opakoval klidněji Cade.

Zach už se na nic neptal a poslechl.

KAPITOLA PADESÁTÁ SEDMÁ

Konrad se díval, jak Cadeovo auto mizí za rohem budovy loděnice. Tentokrát to bylo až o trochu příliš tenký vlásek.

Podíval se na svoji ochranku, která se válela na zemi kolem něj. Ozbrojené tělesné strážce dostal v rámci dohody s takzvanými teroristy. Domníval se, že by se jim s trochou štěstí třeba mohlo podařit Cadea alespoň trochu pošramotit, kdyby všechno ostatní selhalo.

Jak se dalo čekat, dělal si přílišné naděje. Měl podezření, že na něm ten nafoukaný arabský smrkáč šetřil a nezaplatil ty nejlepší.

Muž, který ležel nejblíž Konradovi, zasténal. Konrad do něj šťouchl špičkou nohy a muž otevřel oči.

„Někdo z vás ještě musí naložit můj kontejner,“ připomněl mu. „Ten chlap, co vás takhle zřídil, se skoro určitě vrátí. A já bych nechtěl být někde, kde mě najde.“

Muž zvrátil hlavu dozadu a víčka se mu znovu zavřela.

Konrad otočil oči k obloze. Sehnat někoho, kdo odvede dobrou práci, bylo v dnešní době opravdu těžké.

KAPITOLA PADESÁTÁ OSMÁ

Dylan znovu pohlédl na hodinky. Cháled a ostatní měli zpoždění. Možná je někde zastavili. Nevěděl už, v co by měl vlastně doufat.

Pak se ozval dunivý zvuk. Něčí ruka zabušila na zadní stěnu kamionu.

Otevřel dveře.

Venku stál Cháled se svými dvěma společníky, Gamalem a Tárikem. Všichni tři na sobě měli zdravotnické kombinézy. Cháled nesl chladicí box. Zvedl ho, zastrčil ho do přívěsu a potom natáhl ruku.

Dylan mu pomohl nahoru. Pak se zadíval na box. „To snad nemůže být ono.“

„Ale ano,“ zazubil se Cháled. „Alláh si opravdu přeje, abychom s touhle zemí skoncovali.“

Dylan tomu stále nemohl uvěřit. Otevřel box, a když viděl, co je uvnitř, zaklel.

V suchém ledu, z něhož se vyvalil oblak páry, ležely čtyři uťaté hlavy. Vůbec vlastně nevypadaly lidsky. Byly šedé, vrásčité a napuchlé a maso z nich viselo jako ze špatně uzavřených nákupních tašek. Zíralo na něj jedno oko, mrtvé jako kus mramoru.

Dylan couvl a víko boxu se zaklaplo.

Cháled si zatím prohlížel vnitřek přívěsu. Přikývl.

Bylo tam všechno, co Konrad slíbil. Hadičky i přístroje, které připomínaly čekající hmyz, připravený se zabzučením se probudit k životu.

Přejel pohledem zpátky k Dylanovi. „Odvedl jsi dobrou práci. Zasloužíš si odměnu.“ Dylanovi to konečně začínalo docházet. Žádné peníze nedostane.

„Podej mi to,“ požádal Cháled. Myslel tím hlavy.

Dylan se málem pozvracel, když mu jednu po druhé podával a musel se při tom dotýkat mrtvé kůže. Cháled je položil do prázdných kovových objímek na krku každé mrtvoly.

Veškeré Dylanovy naděje, že jde o pouhé fantazírování šílence, se rázem vypařily. Pochopil to naprosto jasně, zatímco přidržoval hlavy mrtvol, aby Cháled mohl utáhnout šrouby.

Gamal s Tárikem se zatím připoutávali k židlím a ke kůži si přikládali elektrody.

Dylan se začal matně rozpomínat na něco, co kdysi dávno během neúspěšných studií slyšel na jedné přednášce z přírodních věd. Nelze získat něco z ničeho… Sílu, která měla tyhle mrtvoly pohánět, bylo třeba něčím nastartovat.

Teď už mu to bylo jasné. Je to realita. Všechno je to realita. Bude to fungovat. A on pomohl tyhle věci přivést na svět.

A teď zemře.

Cháled bez pohnutí čekal a nějak se mu pouhým pohledem dařilo dávat najevo netrpělivost. Gamal i Tárik už byli připoutaní a ve tvářích se jim zračilo napjaté očekávání.

Cháled utáhl šroub u krku poslední stvůry. Byl hotov.

Dylan se ohlédl k zadní stěně kamionu. Ke dveřím měl volnou cestu.

Teď nebo nikdy. Utéct nebo zemřít.

Tryskem se rozběhl ke dveřím. Zdvihl je, vyškrábal se ven a vrhl se na chodník jako plavec do bazénu.

Tvrdě dopadl a překulil se. Když se zvedal, slyšel za sebou Cháledovy kletby.

Utíkal dál. Nevěděl, kam běží, a bylo mu to jedno. S touhle noční můrou skončil.

Zmizel.

KAPITOLA PADESÁTÁ DEVÁTÁ

Když zazvonil telefon, Griff se málem neprobudil.

Spojené účinky whisky a léků způsobily, že byl prakticky v bezvědomí.

Natáhl ruku, převrátil telefon, zaklel a přiložil si sluchátko k uchu.

Na druhém konci linky byl Zach a mluvil téměř nadzvukovou rychlostí. Griffova úleva, že slyší jeho hlas, netrvala dlouho.

Poslouchal. Pak zavěsil, oblékl si sako a co nejrychleji zamířil ke dveřím.

Potlačil nevolnost i whisky, která mu stoupala do krku, doprovázena pocitem hanby. Té se mohl věnovat později, bude-li na to mít čas.

Teď se musel dostat do Bílého domu.

ČTYŘICET DĚSIVÝCH MINUT poté, co vyrazili – Zach se jedinkrát podíval na tachometr a pak už raději nechal oči pevně zavřené – auto se zakvílením pneumatik zastavilo na asfaltové pojezdové dráze Edwardsovy letecké základny.

Když Zach vystoupil, lehce se mu třásly nohy. Nikde na dohled nebylo žádné letadlo ani nikdo z personálu.

„Jdeme,“ zavrčel Cade a Zach dost dobře nechápal, kam by měl jít.

Pak letadlo uviděl.

Bylo absolutně černé, neosvětlené a na pozadí noční oblohy a černého asfaltu téměř neviditelné. Vypadalo jako plochý trojúhelník. Bylo ale obtížně rozeznatelné – fyzicky mu dělalo problémy zaostřit na ně oči. Měl pocit, jako by mu pohled sjížděl po jeho zaoblených okrajích

V břichu letadla se otevřely dveře a Zach si náhle uvědomil, jak je obrovské – byli od něj stále ještě víc než sto metrů daleko.

Z příklopu jim netrpělivě kynul nějaký vysoký a hubený muž v letecké kombinéze – docela normálně vyhlížející chlapík obklopený technologií létajícího talíře.

„Tak dělejte!“ zavolal. „Taxametr už běží.“

Cade se otočil k Zachovi. „Zůstaňte tady,“ poradil mu. „Budete tu bezpečnější.“

„Co to sakra melete?“

„Říkal jsem –“

„Slyšel jsem vás!“ vyštěkl Zach. „Vážně myslíte, že teď vezmu do zaječích?“

„Nebudu se o vás moct postarat a nemám čas se s vámi hádat,“ opáčil Cade a do hlasu se mu vloudil netrpělivý tón.

„Jo? Tak fajn, protože tohle nebude trvat dlouho,“ ubezpečil ho Zach. Sám dost dobře nechápal, kde k tomu bere kuráž, přesto ale pokračoval. „Letím s vámi, Cade, a jestli se vám to nelíbí, máte smůlu. Protože tentokrát to je rozkaz.“

V Cadeově hlase ani ve výrazu jeho obličeje se nic nezměnilo. Přesto měl Zach z nějakého důvodu přesvědčivý pocit, že je na něj upír hrdý.

„Dobrá,“ utrousil Cade.

Za pár minut byl už Zach připoutaný v sedačce tvaru skořápky vyplněné umělohmotnou pěnou, která se přizpůsobila jeho tělu.

Pilot – jméno na jeho uniformě znělo AHREN – mu podal masku a helmu. „Nasaďte si to,“ vyzval ho, „a snažte se to nepozvracet.“

Druhý pilot se otočil a zkontroloval Cadea, který se mezitím sám připoutal. Evidentně takhle neletěl poprvé.

„Nemáme čas uložit vás do pouzdra, pane,“ omluvil se mu druhý pilot. Jeho jmenovka zněla GRAHAM. Ani jeden pilot neměl hodnostní označení, oba však na kombinéze měli stejnou nášivku. Černý kruh lemovaný červenými písmeny tvořícími nějaký latinský nápis: „Si Ego Certiorem Faciam… Mihi Tu Delendus Eris.“

„Až dosáhneme apogea, ocitneme se na chviličku ve slunci,“ sdělil druhý pilot Cadeovi tónem, jakým kapitán pravidelné linky upozorňuje cestujíc? na Velký kaňon.

„To zvládnu,“ ujistil ho Cade. „Leťte.“

Piloti se usadili do vlastních sedaček, které se spíše podobaly polohovacím křeslům vybaveným spoustou drátů a trubic. Zach by byl přísahal, že viděl, jak si jeden z nich zastrkuje počítačový kabel do portu přímo pod bradou, nepochybně to ale byl jen optický klam. Oba piloti zatáhli zipy svých kombinéz, nasadili si velké helmy se zorníky připomínajícími oči hmyzu a začali cvakat různými spínači.

Zavládlo téměř naprosté ticho – ozývalo se jen jakési vytrvalé bzučení, které Zach cítil až v kostech. Trvalo mu minutu, než si uvědomil, že se pohybují.

Pohybovali se neobyčejnou rychlostí.

Piloti neodříkali žádný obvyklý rituál předletové přípravy a nepromluvili ani do svých vysílaček.

Zach, který seděl přímo za nimi, mohl okrajem okna kokpitu sledovat jen zlomek toho, co se dělo venku.

Letoun tvaru křídla byl ve zlomku vteřiny na konci rozjezdové dráhy a pak se Zachovi málem otočil žaludek naruby, když se špice letounu v úhlu devadesáti stupňů zvedla do vzduchu.

„Blíží se delta,“ ozval se jeden z pilotů. Zach to slyšel ze sluchátek v helmě. Tiše zachroptěl, protože se mu stále kroutily vnitřnosti.

Pilot to zjevně zaslechl. „Nebojte se,“ konejšil ho. „Nejhorší už máme za sebou.“

„No, pokud neexplodujeme,“ dodal druhý.

„Neexplodujeme?“

Oba piloti se rozesmáli.

Zach neměl na strach čas. Obloha před nimi se přebarvila z černé na purpurovou a pak na jinou, temnější černou – jakoby ale ozářenou halogenovými reflektory.

Letadlo se ve vzduchu zastavilo a Zach se dočkal prvního nepřerušovaného pohledu z okna, zatímco se převraceli vzhůru nohama.

Zach znovu spatřil modrou barvu, široký zakřivený pás v rohu čelního okna, a uvědomil si, co vlastně vidí.

Byli nad Zemí – na oběžné dráze.

„Jsme v apogeu,“ oznámil druhý pilot. „Zbývá třicet vteřin.“

Letadlo tam viselo na okraji vesmíru a Země se otáčela pod ním. Těsně nad modrou křivkou se objevilo jasně zářivé světlo.

Východ slunce na opačné straně světa.

„Bože můj, co je tohle za stroj?“ vydechl Zach. Všiml si, že se pod bezpečnostním pásem vznáší. Dokonce i uvnitř letounu cítil kosmický chlad, který ulpěl na trupu a vysával z něj teplo.

„Stratosférický orbitální průzkumný letoun,“ odpověděl mu pilot hlasem, v němž zřetelně zazněla pýcha. „TR-3B Černá manta. Samozřejmě modifikovaný pro přepravu osob.“

„To je neuvěřitelné. Netušil jsem, že máme něco tak rychlého…“

„Ne dost rychlého,“ ucedil Cade. Zach mu přes helmu neviděl do obličeje, slyšel ale bolest v jeho hlase.

Čisté a nefiltrované sluneční světlo ho bodalo do očí; uvědomil si, jaké musí mít účinky na Cadea.

„Vydržte, pane,“ ozval se druhý pilot. „Jsme skoro připravení k návratu do atmosféry.“

Cade neodpověděl a prsty křečovitě svíral opěrky sedačky.

„Za moment to skončí, Cade…“

„To jsem neměl na mysli,“ odpověděl Cade. „Já jsem nebyl dost rychlý. Měl jsem si dát dvě a dvě dohromady. Až přistaneme, budou do východu slunce zbývat jen tři hodiny. A oni už tam dole jsou. Nestíháme to, protože jsem byl příliš pomalý.“

Ticho.

„Tři čtyřicet čtyři místního času, pane,“ oznámil druhý pilot. „Zahajujeme klesání.“

„Stihneme to, Cade,“ vyhrkl bez přemýšlení Zach. Konejšil upíra.

Cade ani tentokrát neodpověděl.

Letadlo se naklonilo a všechna Zachova váha se vrátila. Znovu je dostihla rychlost a gravitace a všechny svaly v Zachově těle napínaly pás, když letadlo vstoupilo do atmosféry.

Padali pod palčivým slunečním světlem a pak se s hlasitým řevem vnořili do tmy.

KAPITOLA ŠEDESÁTÁ

Fanatik je nezkorumpovatelný: zabíjí-li ve jménu nějaké ideje, je právě tak připraven nechat se v jejím jménu zabít; v obou případech, jako tyran i jako mučedník, je to netvor.

– E. M. Cioran

Cháled se díval, jak Dylan prchá z nákladního prostoru kamionu do noci. Na okamžik zvažoval, jestli nemá běžet za ním. Měl v úmyslu použít Američanovo tělo k zajištění prvotního paliva pro čtvrtou mrtvolu. Ten idiot ale přece jen měl alespoň nějaký pud sebezáchovy.

Stáhl a zavřel roletové dveře kamionu dřív, než si někdo mohl všimnout, co je uvnitř.

Možná se mu čtvrtou mrtvolu nepodaří oživit. Možná neožije žádná z nich. Přesto byl odhodlaný pokračovat podle původního plánu. Jako ve všech ostatních věcech Cháled věděl, že je výsledek v rukou Božích.

Cháledův Bůh neznal milosrdenství. Byl to krutý a násilnický Bůh a navíc velice mocný. Šířil kolem sebe bolest, agresi a zkázu. Svět byl toho všeho plný, což znamenalo, že jeho Bůh vítězí.

Právě proto ho Cháled uctíval. Byl to Bůh, jakého chtěl mít na své straně.

V centru nákladního prostoru, uprostřed panelu s Konradovým přístrojovým vybavením, se nalézal velký pákový spínač. Byl v dosahu židle, kterou si Cháled vybral pro sebe. Stačilo za něj jen zatáhnout, až budou všichni usazení, a jejich životy se přelijí do netvorů.

Život vyžaduje smrt, jak řekl Cháledovi Konrad, když se před dávnou dobou poprvé setkali. A smrt stráví život.

Připoutal se k vlastní židli a ponechal si volnou jen jednu ruku.

Naposledy pohlédl na Gamala a Tárika. Gamal přikývl. Tárik měl zavřené oči a rty se mu pohybovaly v modlitbě.

Cháled cvakl spínačem. Celý jeho život se soustředil do této jediné chvilky. V duši měl klid.

Bolest ho zachvátila o vteřinu později, ani na okamžik se ale nepřestal usmívat.

VE FILMECH se to bez výjimky ukazuje úplně špatně. Nikde nešlehají blesky a neduní hrom. Šlehají jen výboje mezi neurony a do těl, která už dávno měla odpočívat pod zemí, se navrací život.

Tři Unmenschsoldaten se pomalu začali hýbat. Vstali a řemeny, které je poutaly k židlím, praskly, jako by byly z hedvábného papíru.

Čtvrtá mrtvola se zvedla jako poslední. Pohybovala se pomalu, ale přece.

Unmenschsoldaten se seřadili a vykročili. Jen co opustili svá místa, aktivoval tlakový spínač zadní dveře, které se znovu zvedly a otevřely. Konrad myslel na všechno.

Kamion stál zaparkovaný tak, že Unmenschsoldaten orientoval přímo k vytyčenému cíli.

Ten se rýsoval ve dveřích, bíle se ve tmě třpytil a byl tím jediným, co jejich omezené smysly zaregistrovaly.

Bílý dům. Podoben majáku zářil na konci ploché zelené pláně Jižního trávníku, jako by je volal.

Mrtví se vydali na pochod.

KAPITOLA ŠEDESÁTÁ PRVNÍ

Zda jste muži, ženy, můry –

nejste zvířata, jste stvůry,

ďábel sám –

– Edgar Allan Poe, „Zvony“

Prezident měl na sobě košili s rozhalenkou a khaki kalhoty, jejichž nohavice dosud měly dokonale nažehlené puky. Bylo to nejneformálnější oblečení, v jakém ho kdy Griff viděl.

Přesto se nezdál být potěšený, že je v tuhle noční hodinu vzhůru.

Byl tam i Wyman, který měl pod sportovním sakem do džínů zastrčený pyžamový kabátek. A na nohou zase ty zatracené mokasíny. Na prezidentovu výzvu se sem přihnal z Námořní observatoře, kde měl rezidenci. Tvářil se nefalšovaně potěšeně, protože Griff měl problémy.

Griffův služební průkaz v kombinaci s jeho reputací stačil navzdory mračnu, které se mu vznášelo nad hlavou, k tomu, aby ho dostal do Bílého domu, nebyl už ale tak účinný, aby někoho přiměl spěchat. Griff skoro hodinu ztratil tím, že vysvětloval situaci agentům Tajné služby, kteří následně vzbudili prezidenta, jemuž musel všechno opakovat znovu od začátku.

I teď na něj však agenti shromáždění v místnosti – dva z Wymanovy ochranky a tři z prezidentovy – stále hleděli s podezřením.

„Pane,“ přesvědčoval Griff prezidenta, „musíte odjet. Hned teď. Ztrácíme čas

„Agente Griffine,“ přerušil ho úsečně prezident, „budete mi muset předložit nějaké lepší argumenty. Potřebuji fakta. Informace. Jestli se vyskytla nějaká hrozba, nemůžu jen tak utéct –“

„Ale ano, zatraceně, můžete, musíte, jestli chcete zůstat naživu,“ rozkřikl se Griff a vymrštil se ze židle tak prudce, že ji převrátil.

Dva z agentů tajné služby, Patterson a Haney, patřili k veteránům. Znali Griffa ze služby pro tři různé prezidenty. Přesto se přesunuli mezi něj a Curtise s rukama na pažbách pistolí.

Griff se zhluboka nadechl a silou vůle se ovládl. Pak si hlasitě odfoukl.

Patterson nakrčil nos. „Griffe,“ zeptal se, „tys pil?“

No paráda, pomyslel si Griff.

Wyman se usmál, jako by mu ke štěstí chyběl už jen velký kelímek popcornu.

„Pane,“ zkusil to znovu Griff.

Prezident zvedl ruku a Patterson s Haneyem couvli. Zjevně v sobě zmobilizoval poslední zbytky trpělivosti.

„Griffe,“ začal, „v mnoha věcech jsem vám i Cadeovi věřil. Ve věcech, které bych dřív nikdy nepovažoval za možné. Ale tahle hrozba – ať jde o cokoli – není namířená jen proti mně. Jestli se na Washington doopravdy něco žene, nemůžu odejít, dokud si nebudu jistý, že jsem udělal všechno, co bylo v mých silách, abych –“

„Zapomeňte na to,“ skočil mu do řeči Griff.

Všichni muži v místnosti se zatvářili zaraženě. Byli přesvědčení, že Griff právě přímo před jejich očima spáchal kariérní sebevraždu.

„Už je pozdě,“ dodal Griff. Ukázal oknem ven.

Všichni přítomní se otočili a zadívali se přes sklo do Růžové zahrady.

V retrospektivě jim Griff nemohl mít za zlé, že zkameněli.

Na první setkání s Druhou stranou, když její představitelé prorazí do našeho světa, není nikdo připraven. Bez ohledu na to, kolik filmů o zombiích jste viděli, někde hluboko uvnitř víte, že jsou to jen nalíčení herci. Ve skutečném světě se ale vaše mysl takovému pohledu vzepře. Ne, říká vám, nic takového přece nemůže existovat. Jenže vidíte, že to existuje. Blíží se to k vám.

Mrtví muži, někteří dosud zhyzdění zraněními, která je zabila. Absolutně a neodvolatelně mrtví.

Přesto se stále pohybují. Krok za rozvážným krokem přicházejí Růžovou zahradou k Oválné pracovně.

Byli čtyři. Se zamlženýma očima upřenýma kupředu strnule hleděli do oken na muže v pracovně. Jeden z nich zachytil zahnívající nohou o růžový keř, na němž zůstal viset kus masa.

I prezident se tvářil ohromeně. Zděšeně.

To je největší problém, jakým na vás působí hrůzná podívaná. Ochromí vás. Úplně vás otupí. Dokážete se jen modlit.

Griff měl naštěstí s podobnými situacemi mnohem větší zkušenosti.

Odstrčil agenty, kteří mu stáli v cestě, a nahmatal na konzole prezidentova stolu příslušné tlačítko. Tlačítko, které tam bylo instalováno po jedenáctém září. Zmáčkl je.

Všechna okna s třeskem zakryly tvrzené bezpečnostní desky vyrobené z homogenní válcované pancéřové oceli. Poskytovaly dostatečnou ochranu proti čemukoli až po přímý zásah střelou Hellfire.

Griff doufal, že to bude stačit.

AGENTI V MÍSTNOSTI pohlédli na Haneyho, služebně nejstaršího důstojníka celé směny. Tvářili se nervózně, zmateně… a vyděšeně. Byli vycvičení k tomu, aby si poradili s každým potenciálním ohrožením prezidenta, a měli strach.

Za dveřmi Oválné pracovny se rozječela siréna alarmu. Bílý dům nikdy nezůstával nechráněný. Čtyřiadvacet hodin denně byla v pohotovosti odvetná přepadová jednotka s výzbrojí postačující k odražení totálního teroristického útoku.

Griff věděl, že obránci nemají sebemenší naději. Mrtví útočníci byli naprogramovaní tak, aby je nic nezastavilo. Najdou si cestu, jak vniknout do budovy, vyhledají uvnitř všechno živé a zlikvidují to. Nic jiného neznají.

Budovou se rozlehla střelba. Stěny oválné pracovny se otřásly, když někdo vypálil z nějaké těžké zbraně, pravděpodobně z granátometu.

Na protější straně místnosti Haney něco říkal do mikrofonu v manžetě své košile. Snažil se mluvit tiše, Griff ho ale zřetelně slyšel. Propadal panice.

Pak se z Haneyho sluchátka ozvalo cosi tak hlasitého, že si je agent musel vytrhnout z ucha. Všichni ostatní agenti, naladění na stejnou frekvenci, udělali totéž.

Ze sluchátka, které teď Haneymu viselo pod límcem, velice tiše zaznělo naříkavě zakvílení. Následovalo absolutní ticho.

Haney zvedl telefon a snažil se dovolat někomu, kdo by mu podal hlášení o situaci venku.

Zavrtěl hlavou. Telefon nikdo nebral.

Z přízemí k nim dolehl praskot tříštícího se dřeva a ohýbaného kovu.

Mrtví se ocitli uvnitř.

Haney i Griff pohlédli na dveře Oválné pracovny. Ty žádným ocelovým pancířem chráněné nebyly. Projektanti vycházeli z předpokladu, že než by se nějaký vetřelec dostal tak daleko, prezident už by byl dávno pryč. Měly jen masivní závory, které bylo možno zastrčit, ty ovšem netvorům nemohly odolat.

Haney se obrátil na Griffa. „Co navrhujete?“

Griff v duchu zaznamenal, že se za necelých pět minut změnil z šílence v proroka. A Wyman už vůbec nevypadal spokojeně.

„Zůstaneme tady. Počkáme na Cadea,“ odpověděl Griff.

Agent Haney pohlédl na prezidenta. „Pane?“

Curtis dlouhou chvíli přemýšlel. Griff viděl, jak se mu v obličeji zračí boj, který se odehrával v jeho nitru. Jako všichni ostatní v místnosti věděl, že vyjít ven a postavit se těm obludám se rovná sebevraždě.

Jenže rodinu měl na druhé straně ochranných přepážek.

„Musí přece existovat nějaký způsob, jak je zastavit,“ otočil se ke Griffovi naléhavě.

„My je nezastavíme, pane. To dalece přesahuje naše možnosti.“

Curtis okamžik uvažoval. Podíval se na Haneyho.

„Chci vás o něco požádat, Bobe,“ řekl. „Není to rozkaz, je to jen žádost.“

„Z téhle místnosti vás ven nepustím, pane,“ prohlásil Haney.

„Musím se ujistit, že je moje rodina v pořádku.“

„Ne, pane. Nikam nepůjdete.“

„Zatraceně, Bobe –“

„Ale já ano.“

Slyšeli další třesk rozbíjeného skla a dřeva. Strop nad nimi se zatřásl, jako by budovu zasáhlo zemětřesení.

Haney začal ukazovat na ostatní agenty. „Pattersone, Royi, Spencere,“ zavelel, „půjdete se mnou. Doběhneme do skladiště zbraní a budeme pokračovat do rezidence.“ Pohlédl na Griffa. „Vy nejste dost rychlej. Neberte si to osobně.“

Strop se znovu zatřásl a zasypala je sprška rozdrolené omítky. „Neberu,“ odpověděl Griff.

„Zůstanete tady s Terrillem.“ Haney se otočil k Terrillovi, nejmladšímu muži v místnosti, který byl u Tajné služby nováčkem. „Prezidentův život je ve vašich rukou, Terrille.“

Haney vytáhl z pouzdra u kotníku záložní pistoli, z kapes vytahal několik náhradních zásobníků a všechno podal Griffovi.

Patterson a ostatní agenti se seřadili za Haneyem a připravili se vyrazit ze dveří.

Wyman si všiml, co se děje. „Co to děláte? Snad nás tu nechcete nechat?“

„Tady jste ve větším bezpečí, pane viceprezidente,“ opáčil Haney.

„Nemůžete nás tu nechat,“ zaprotestoval Wyman. „Musíte tu zůstat a chránit nás!“

„Máte tu agenta Griffina a taky agenta Terrilla,“ domlouval mu Haney.

Wyman ho neposlouchal. Když se Haney otočil k odchodu, popadl ho za paži. Haney pohlédl na jeho ruku.

Prezident Curtis ho od něj odtáhl.

„Bobe,“ promluvil znovu tiše, ale důrazně. „Tohle po vás nemůžu chtít.“

Griff téměř cítil tíhu prezidentova pohledu.

„To ani nemusíte, pane,“ odpověděl Haney. Potřásl prezidentovi rukou. „Bylo mi ctí a potěšením.“

Pak i s ostatními agenty tryskem vyběhl na chodbu.

Griff za nimi přibouchl dveře a zasunul bezpečnostní závory.

Věděl, že to nebude stačit. Popadl těžké křeslo a přirazil je ke dveřím. Pak k nim přistrčil stůl a ještě jedno křeslo.

„Pojďte mi pomoct,“ vyzval zbývajícího agenta. „Moje záda už nezvládnou, co dřív.“

Terrill vyskočil a chopil se druhého konce pohovky, kterou měla ve zvláštní oblibě Lady Bird Johnsonová. Společnými silami ji dovlekli k improvizované barikádě.

„Myslíte, že je to zastaví?“

„To určitě ne,“ ujistil ho Griff. „Stačilo by mi, kdyby je to zdrželo.“

Z výrazu v obličeji nového agenta mu bylo jasné, že takovou odpověď slyšet nechtěl.

STRÁŽNÝ V UNIFORMĚ námořní pěchoty se zatvářil rozpačitě. „Je mi líto, pane, ale nemám tady z Bílého domu žádné povolení.“

Stál před prezidentským vrtulníkem s kódovým označením Marině One, čekajícím na stojánce Andrewsovy letecké základny. S doplněným palivem byl stroj připravený k okamžitému startu. Momentálně se ale k letu nechystal, protože strážný Cadeovi a Zachovi bránil v nástupu.

„Poslyšte, víte přece, kdo jsme, tak nás prostě nechte vzlétnout a vysílačkou nám vyžádejte povolení k přistání,“ přemlouval ho Zach. „Mám v Bílém domě funkci náměstka ředitele –“

Sáhl do kapsy saka a chtěl vytáhnout služební průkaz – teprve pak si vzpomněl, že ten pravděpodobně zůstal v odpadkovém pytli za dveřmi cely pro zadržené v Kalifornii.

„Dostal jsem rozkaz zadržet vás tady, pane. Omlouvám se.“

„Rozkaz? Od koho?“

„Od Wymana,“ zabručel Cade. Mariňák ho buď neslyšel, nebo ignoroval.

„Mám svoje rozkazy, pane. Ustupte, prosím.“

Obličej strážného byl absolutně bezvýrazný. Zacha nenapadalo, jak situaci vyřešit.

V tom okamžiku se ozvala mariňákova vysílačka. „Volají z Bílého domu, něco se tam děje, připravte vrtulník…“

Zach chtěl něco říct, Cade ale diskusi rezolutně ukončil. Natáhl se přes něj, popadl mariňáka za opasek a po zádech ho odhodil stranou.

Ještě než nešťastník dopadl o deset metrů dál na zem, dřepěl už v sedačce pilota.

„Nastupte,“ vyzval Zacha.

Začal cvakat spínači a motory vrtulníku naskočily. Strážný se opodál namáhavě sbíral ze země a šmátral po pistoli.

„Vstává, Cade.“

„Mariňáci jsou tvrdí chlapi,“ odtušil Cade.

„Cade –“

Cade ho ignoroval a dál manipuloval s řízením.

„Vy ten krám umíte pilotovat, Cade?“

Odpovědí bylo Zachovi prudké trhnutí; vrtulník vzlétl v okamžiku, kdy po nich mariňák zahájil palbu.

Pokud něco trefil, Zach to přes řev motorů a rotoru vůbec neslyšel.

Strážný stále ještě střílel, když nabrali rychlost a zamířili do tmy.

KAPITOLA ŠEDESÁTÁ DRUHÁ

Z Andrewsovy letecké základny to do Bílého domu bylo jen dvacet kilometrů, Zachovi tedy bylo jasné, že let nemůže trvat tak dlouho, jak se mu zdá. Z vysílačky na ně hulákaly něčí hlasy. Pak se ozvaly jiné, které je překřičely.

„Čtyři, opakuji, máme v Bílém domě čtyři potvrzené vetřelce, snažíme se – kristepane, to snad ne – kristepane –“

Zaječení, následované praskotem statické elektřiny.

Cade vysílačku vypnul.

Zach předním sklem viděl Bílý dům, jasně ozářený a ve světle reflektorů působící dojmem patrového svatebního dortu. Vypadal až podivně pokojně.

Cade se s vrtulníkem prudce spustil k zemi.

Zach na něj pohlédl. Cade měl pootevřená ústa a vyceněné zuby. Oči mu plály. Zachovi trvalo jen zlomek vteřiny, než si uvědomil, co to znamená.

Pocit provinilosti zmizel. Zachovi náhle došlo, že právě pro tyto situace je Cade stvořen. Byl na lovu a čelil něčemu, co mohlo být výzvou jeho schopnostem.

Utržený z řetězu. Zabíjet, nebo být sám zabit.

Cade byl šťastný.

AGENTI SEBĚHLI po schodech a vrazili do kanceláře Tajné služby. Zarachotily další výstřely, tentokrát někde blíž. Pak se ozvaly výkřiky následované ohavnými, vlhce pleskavými zvuky.

Haney s Pattersonem převrátili na podlahu jednu z registratur a odklopili desku zasazenou do zdi, za jejímž čistě bílým dřevem se objevily ocelové dveře. Haney roztřesenýma rukama vyťukával na klávesnici číselnou kombinaci.

Potřeboval dva pokusy, než se zámky s hlasitým cvaknutím otevřely.

Agenti se začali probírat skrytými zásobami. Kevlarové vesty – na jejich oblékání nebyl čas, a navíc ty zrůdy neměly střelné zbraně. Automatické pušky MI6. Každý si vzal jednu. A dvě AT čtyřky, protitankové rakety odpalované z ramene. Speciální verze CS pro boj na bezprostřední vzdálenost v městských podmínkách. V každé byla jen jedna střela.

Muselo to stačit.

Haney si jeden reaktivní protitankový granát vzal i s výmetným pouzdrem, klamně malou a lehkou rourou. Druhý podal Pattersonovi.

„Jdu do rezidence,“ oznámil.

Patterson se zamračil, ale přikývl. Na diskuse také nebyl čas. Zbývající agenti kontrolovali munici a strkali si do kapes náhradní zásobníky.

Patterson a druzí dva agenti zamířili do západní haly. Haney osaměl a proběhl kolem kanceláří tiskových zástupců směrem k hlavní rezidenci.

PŘISTÁLI TAK TVRDÉ, že Zach vylétl skoro až ke stropu kabiny. Bezpečnostní pás ho strhl zpátky do sedadla. Zlomená žebra i všechna ostatní zranění vybuchla bolestí.

Cade už byl v pohybu a rozepínal si pás.

„Cade,“ ozval se Zach.

„Za prezidentovou rodinou!“ křikl Cade. „Běžte! Já na to nemám čas.“

Vyskočil z vrtulníku a rozběhl se k budově.

Zach, který se pohyboval mnohem pomaleji, se vysvobodil ze zajetí těsného řemenu, protáhl se ven a seskočil na zem. Při dopadu na dokonale zastřižený trávník se mu tělo připomnělo každou utrpěnou pohmožděninou.

Cade už byl u západního křídla a neohlížel se.

Zach pomyslel na prezidentovu rodinu. Pomyslel i na Candace.

Zapomněl na bolest. Otočil se a maximální rychlostí, jíž byl schopen, utíkal k Bílému domu.

KAPITOLA ŠEDESÁTÁ TŘETÍ

Cade si prorazil cestu zadním vchodem do přízemí západního křídla – ocitl se přímo v kanceláři Tajné služby.

V Bílém domě to páchlo zkaženým masem. Zápach mu zahlcoval smysly a zastíral všechno ostatní, jako když mlha skrývá okolní krajinu. Příliš mnoho smrti, příliš mnoho čerstvé krve.

Cade se musel spolehnout na sluch. Navzdory všemu ostatnímu hluku slyšel kroky na koberci.

Vstupní hala.

Byl tam v několika vteřinách. Strážní z řad příslušníků námořní pěchoty, kteří obvykle střežili dveře, už byli mrtví, jejich parádní uniformy byly rozervané na cáry a podlaha i stěny byly zbrocené jejich krví.

Tři agenti Tajné služby čelili stvůře, která strážné pozabíjela, jak nejlépe dokázali. Zbraně drželi napřažené před sebou a pálili ránu za ranou.

Cadeovi připadalo, jako by se to odehrávalo pod vodou. Všechny jeho smysly pracovaly na plné obrátky. Kulky se podobaly líným, pomalu letícím čmelákům.

Netvorovi nedokázaly ani proniknout pod kůži. Zasypávaly ho nepřetržitou sprškou, agenti divoce stříleli, dokud se všechny jejich zásobníky jeden po druhém nevyprázdnily.

Netvor se stále držel zpříma. Pak uvedl své nesourodé údy i přerostlý trup do pohybu a vykročil proti nim. Upíral na ně mrtvé oči.

Byl jen nějakých deset kroků od schodiště vedoucího k Oválné pracovně.

Cade se odrazil, jediným skokem přelétl přes hlavy agentů a vší silou do netvora narazil.

Stvůra se zapotácela a couvla, ne však příliš daleko. Pak se rozmáchla k ráně a málem upíra zasáhla.

Sotva se stihl převalit z jejího dosahu. Po dopadu netvorovy pěsti zůstal v podlaze kráter. Byl rychlejší, než si Cade vzpomínal; Konrad evidentně přišel s vylepšenou technologií.

Agenti teď stáli za ním a zírali na ně jako zkamenělí.

„Ven, lidičky!“ zaburácel Cade.

Jejich velitel – Cade ho znal, jmenoval se Patterson – jako by se probudil. Vykřikl povel k ústupu.

„Vypadněte!“ zaječel. „Zmizte! Teď už si to rozdaj příšery mezi sebou!“

Cade se málem pousmál.

Zatvrdil se a znovu se vrhl na netvora.

KAPITOLA ŠEDESÁTÁ ČTVRTÁ

Zach vpadl do rezidence a srazil se s agentem Tajné služby.

Agent mu vrazil do obličeje pistoli, ale nevystřelil. Poznal ho a vyvalil oči.

„Barrows? Co tady sakra –“

Než stačil dokončit větu, rozletěly se dveře za jejich zády na třísky.

Další z těch stvůr. S odumřelou kůží visící z přerostlých svalů byla mrtvola stěží schopná ovládat veškerou svoji sílu.

Ve filmech se navíc pohybují mnohem pomaleji, pomyslel si trpce Zach.

Oba i s agentem – vzpomněl si, že se jmenuje Haney – se dali na útěk.

Zach přibouchl dveře diplomatického přijímacího pokoje.

„Kde sakra zůstaly protipřepadové týmy?“ zařval.

Pak se oba rozhlédli a spatřili odpověď.

Mrtvoly. Tyhle už se ale rozhodně k životu probrat nemohly. Vypadaly, jako by je někdo roztrhal na kusy. Sál, v němž se prezident zdravil s nejvyššími zahraničními představiteli, se proměnil v jatka. Tapety, které vybírala Jackie Kennedyová, byly zacákané krví a potřísněné kousky lidského masa.

„Musíme vypadnout,“ zachrčel Zach a popadl Haneyho za ruku.

„Běžte,“ vybídl ho Haney a sundal z ramene nějakou kovovou rouru. „Já musím za prezidentovou rodinou.“

„Ne, poslouchejte –“

„Dělejte, Barrowsi, utečte!“ rozkřikl se na něj Haney.

Zach měl chuť také zařvat. Tak jsem to nemyslel…

Pak už bylo pozdě.

Zach měl totiž pravdu. Všechnu tuhle spoušť nemohla nadělat stvůra za nimi. Ta totiž mířila opačným směrem.

Musela tu být ještě jedna. A také byla. V místnosti s nimi.

KAPITOLA ŠEDESÁTÁ PÁTÁ

Svobodníka Ryana Gardu maně napadlo, že se pravděpodobně ocitl v pekle.

Poslední, na co si jasně vzpomínal, bylo, že klečel před videokamerou a někdo z těch džihádských kreténů na něj hulákal. Věděl, co ho čeká. Věděl to od okamžiku, kdy ho s ostatními členy hlídky vytáhli z transportéru poté, co v Sadr City najeli na podomácku vyrobenou nálož.

Další křik. Garcia dostal silnou dávku sedativ, jimiž si teroristé chtěli pojistit, že nezkazí jejich amatérské video. Jediné, co cítil, byla podrážděnost. Přál si prostě, aby ten chlap držel hubu.

Křik zesílil v pronikavé ječení. Zachytil v něm slova „Smrt Americe!“ Pak už nebylo nic.

Nyní měl pocit, že střídá okamžiky vědomí s bezvědomím, jako by se pokaždé probral, když na signál budíku začalo vyhrávat rádio, a ihned zase zmáčkl tlačítko odloženého buzení. Přibližně tak mu to připadalo.

Jeho tělo – vlastně nevypadalo jako jeho tělo, ale zjevně ho neslo kupředu – se pohybovalo. Cítil bolest. Spoustu bolesti. Povolila vždy jen ve chvíli, kdy se jeho nohy a ruce rozmáchly proti nezřetelným postavám, jež mu stály v cestě.

Opět měl dojem, že nic z toho vlastně nedělá on. Něco se s ním prostě dělo, asi jako ve snu. Cítil bolest, která mu vystřelovala do hlavy, všechno ostatní ale bylo jako snaha polapit stíny.

Jakýmsi odtažitým způsobem si uvědomoval, že se před ním nachází nějaká velká bílá budova a že právě k ní má namířeno. Měl pocit, jakoby ujížděl po kolejích. Jako by s ním všechno to dění nemělo nic společného. Alespoň ne doopravdy.

Stíny se mu neustále stavěly do cesty, nijak ho ale nezpomalily. Docela by ho bylo zajímalo, co se s nimi děje pak.

To bylo všechno, co zaznamenal, než se znovu propadl do tmy.

CADE V ZÁPADNÍM KŘÍDLE SLEDOVAL, jak se k němu stvůra blíží. Stále mířila ke schodišti.

Udeřil ji tak rychle a tvrdě, jak jen byl schopen. Sotva se zapotácela.

Zbraň, pomyslel si. Potřebuju nějakou zbraň.

Neviděl kolem sebe nic, co by mu vyhovovalo. Na to, aby jí ublížila střelba z ručních zbraní, byla stvůra příliš odolná. Žádný z předmětů, které mohl strhnout ze stěn, nebyl účinnější.

Pak ho konečně napadlo řešení. Nechápal, proč mu to trvalo tak dlouho.

Stvůra stála jen pár kroků od něj. Cade se připravil k odražení rány. Stvůra se rozmáchla pěstí a zamířila na tu otravnou věc, kterou nedokázala rozbít stejně snadno jako všechny ostatní.

Cade ji popadl za paži, přetočil se a zkroutil ji pohybem, který vypadal jako chvat džuda. Místo aby však obludu strhl k zemi, paži jí prostě ukroutil a vytrhl z ramenního kloubu.

Stvůra se zastavila. Cade by byl rád věděl, jestli cítí bolest.

Pokud ano, tohle určitě bolelo. A hodně.

Rozmáchl se paží jako baseballovou pálkou. Prosycená Konradovým zázračným lektvarem byla stejně silná jako samotná stvůra.

Dopadla na netvorovu lebku a vyvrátila mu hlavu do nepřirozeného úhlu.

Neschopen zaostřit pohled začal Unmenschsoldat chodit kolem dokola v malém kruhu.

Cade se znovu rozmáchl. A ještě jednou. A ještě. A ještě.

SLYŠELI TEN PEKELNÝ RÁMUS, který k nim doléhal z poschodí pod nimi. Nejprve výstřely a pak řev, jaký podle Griffa museli vydávat zápasící dinosauři.

Po celou tu dobu zůstali muži v Oválné pracovně zticha.

Mladý agent – Terrill, připomněl si Griff, ten kluk se jmenuje Terrill – stál po prezidentově boku a strachem třeštil oči. Jako by stačilo, když Curtise zaštítí vlastním tělem.

Curtis, hluboce zamyšlený, seděl v křesle. Teoreticky byl nejmocnějším mužem světa, pro záchranu sebe sama ani své rodiny však nemohl udělat vůbec nic.

Wyman seděl na jedné z pohovek, něco si tiše mumlal a divoce se třásl. Griff by byl rád věděl, jestli se o něj nepokouší nějaký záchvat. Zamířil k němu.

Když se ocitl o pár kroků blíž, zaslechl, co si Wyman bez ustání opakuje.

„Dnes to ještě nemělo přijít… Dnes to ještě nemělo přijít… Měli mi dát vědět… Ještě to nemělo začít…“

Wyman zvedl oči a přestal blábolit. Když spatřil Griffa, objevil se mu v obličeji strach jiného druhu.

„Co to mělo znamenat?“ zeptal se tiše Griff.

Wyman polkl. Tváří se mu mihl výraz, jaký Griff do té doby viděl jen v kreslených groteskách.

„Já – jen jsem – takovéhle věci se přece nestávají,“ vykoktal. „To jsem chtěl říct. Není to možné.“

Z nějaké jiné části Bílého domu k nim dolehly další výstřely. Po jejich zaznění všichni vzhlédli. Zdály se být blíž rezidenci. Curtis zaletěl pohledem k oknům, jako by mohl silou vůle proniknout kovovými pancíři.

Griff se znovu podíval na Wymana, jemuž se s vynaložením obrovského fyzického úsilí podařilo přestat se třást. Griff věděl, že na konfrontaci není vhodná chvíle.

Přiložil prst k Wymanovu obličeji. „Až bude po všem,“ prohlásil, „my dva si ještě promluvíme.“

Wymanovi se částečně vrátila někdejší arogance. „Ovšem jen za předpokladu, že ještě budeme naživu, agente Griffine.“

Griff se vrátil ke dveřím. Na tom, co viceprezident říkal, něco bylo.

KAPITOLA ŠEDESÁTÁ ŠESTÁ

Ty potvory jsou silné, pomyslel si Zach, rychlé a nic jim zjevně nemůže ublížit.

Díkybohu ale nebyly příliš chytré.

Dva vojáci sestrojení z mrtvol stáli proti sobě nad roztrhanými těly členů protipřepadového týmu. Zdáli se být zmatení.

Zach využil okamžiku, kdy vyvedení jeden druhým z míry zůstali nehybně stát, a zatáhl Haneyho do Porcelánového salonku hned vedle přijímacího pokoje.

„Ježíšikriste,“ zasyčel Haney.

„Mlčte,“ sykl stejně tiše Zach. Nevěděl sice, jak Unmenschsoldaten vyhledávají své oběti – nejpravděpodobnější mu připadalo, že prostě jdou po všem, co se hýbe, a zabíjejí to –, nechtěl ale nic riskovat.

Pohlédl na druhé dveře vedoucí do Porcelánového salonku. Mohli jimi vyjít do hlavní haly a z ní zamířit po schodech k prezidentovým pokojům. Možná by se stihli dostat až k jeho rodině a odvést ji odtamtud.

Haney se díval stejným směrem. Přikývl.

Opatrně se vyplížili do haly.

V tom okamžiku se v ní objevil Patterson se zbývajícími dvěma agenty.

„Hej!“ křikl na ně, když si jich všiml.

Agenti se rozběhli k Haneymu a Zachovi. Zach začal horečně gestikulovat, neměli to k nim ale daleko. Za okamžik už stáli u dveří přijímacího pokoje.

Nadělali spoustu hluku. Kožené podrážky pleskající do dřevěné podlahy. Rachotící zbraně a munice.

Jedna ze stvůr vyšla ze dveří, právě když je míjel první agent. Rukou ho zvedla z podlahy stejně lehce, jako by trhala květinu.

Muž ani nestačil zaječet. O vteřinu později měl místo hlavy jen krvavou kaši a úlomky kostí.

Patterson s druhým agentem se skluzem zastavili.

Haney se k nim rozběhl a pálil z pistole stvůře do týla. Ani se k němu neotočila.

Mrtvý agent dopadl na podlahu. Srdce mu ještě tlouklo a krev stříkala kolem dokola.

Druhý agent na rozlité krvi uklouzl a padl na jedno koleno.

Stvůra se ohnala a hřbetem ruky mu zlomila vaz jako suchý klacek.

Patterson namířil svou útočnou pušku a zahájil palbu.

Haney pokračoval ve střelbě a měnil jeden zásobník za druhým.

Stvůra zpomalila, kulky se jí odrážely od lebky.

Patterson zahodil pušku a strhl z ramene protitankovou raketu. Napřáhl rouru před sebe a zamířil.

Nestihl to o pouhou jednu vteřinu. Z recepční místnosti se vynořila druhá stvůra a chytila ho kolem hrudníku.

Zápasil s ní. Z normálního sevření by se byl lehce vyprostil, z jejího stisku se však vytrhnout nedokázal. Zaryla do něj prsty. Zaječel, okamžitě mu ale došel dech.

Stvůra ho zmáčkla, drtila v pěsti stále větší kus jeho hrudního koše, jako by muchlala list papíru. Agentova bílá košile se zbarvila krví. Ruka příšery mu zpřelámala žebra a projela měkkými vnitřními orgány až k páteři.

Patterson sebou přestal házet. Jeho trup byl už jen blátivou břečkou v netvorově pěsti.

Někdo pořád ještě ječel. Zach si uvědomil, že je to Haney, který do obou stvůr zuřivě střílel kulku za kulkou a chrlil ze sebe bezmocné vzteklé kletby.

První stvůra se otočila a vytrhla masivní dubové dveře přijímacího pokoje z veřejí.

Rozmáchla se jimi jako plácačkou na mouchy.

Haney stačil uskočit a dostal se téměř do bezpečí. Dveře o něj jen zavadily.

Odmrštily ho přes celou halu, takže doklouzal po podlaze až k Zachovi.

Zach ho popadl a zatáhl ho do Porcelánového salonku. Agent jako by v těle neměl žádné kosti, jako by se mu pod kůží všechno proměnilo v rosol.

Zaťal zuby, když ho Zach opřel o stěnu. „To zvládnete,“ utěšoval ho pošetile Zach. „Dostaneme vás odtud.“

Haney se zasmál a na rtech se mu objevily bublinky čerstvé krve.

„Jasně,“ hlesl jen.

Zach by mu byl nejraději vrazil facku. „Co sakra chcete, abych udělal?“

„Tumáte,“ zachroptěl Haney a přistrčil k němu rouru s reaktivním granátem. „Armáda tyhle krámy tak zjednodušila, že s nimi dokáže zacházet i idiot. Stačí jen podívat se přes mířidla, uvolnit pojistky, natáhnout závěr a zmáčknout spoušť.“

Zach držel za celý život střelnou zbraň v ruce přesně jednou. Vzala ho tehdy na flám parta chlapů z Národní střelecké asociace a všichni skončili na střelnici s celonočním provozem. A teď po něm Haney chce, aby střílel z nějakého raketometu.

Vyhrkl první slova, která mu přišla na mysl. „To snad nemyslíte vážně.“

Haney zakašlal. „Vidíte tady snad ještě někoho, Barrowsi?“

Nevyslovená odpověď, kterou viděl v Zachově obličeji, se mu zjevně nelíbila. Popadl Zacha za ruku. „Udělejte to, Barrowsi. Zabijte ty zasraný zrůdy.“

Zach konečně přikývl a zvedl rouru z podlahy. Haney se bezvládně sesul ke stěně. Bojovnost mu vyprchala z očí.

Zach zamířil zpátky ke dveřím vedoucím do hlavní haly. Zhluboka se nadechl.

„Barrowsi,“ ozval se Haney. Znělo to, jako by kloktal, hrdlo už se mu plnilo tím, co v něm bylo rozlámané a rozdrcené.

Zach se zastavil.

„Nepodělejte to.“

Jo, pomyslel si Zach. V pohodě.

*

CADE DO STVŮRY MLÁTIL ještě dlouho poté, co se přestala hýbat. Dlouho poté, co se její tělo proměnilo v hromadu rozdrcených kostí a rozsekaného masa.

Pokud nebyla mrtvá, rozhodně už nemohla vstát a někam jít.

Podíval se na schodiště. Tudy se do Oválné pracovny dostat nemohl.

Zaslechl zvláštní hluk z rezidence. Zvuk pohybujícího se mrtvého masa.

Dvě další obludy.

Kyj už mu dosloužil. Neškodně mu visel z ruky, stejně zřízený jako kaše na podlaze.

Odhodil ho.

Rozběhl se směrem k hlavní hale Bílého domu. Pomyslel si, že bude muset improvizovat.

ZACH OPATRNÉ VKLOUZL do hlavní haly. Napůl čekal, že si tam na něj jedna z těch potvor počíhá, připravená zabít ho, jen co vystrčí hlavu ze dveří.

Obě už ale kráčely pryč a mířily ke schodišti.

Hodlaly najít prezidentovu rodinu.

Zach přemýšlel, co by asi měl dělat, aby zastavil tu, kterou nemá čím zastřelit. Nebo co si počne, pokud úplně mine.

Otáčel hlavu ze strany na stranu, jako by sledoval tenisové utkání. Kterou? Enyky benyky kliky bé…

K čertu s tím, řekl si v duchu a položil si rouru na rameno s kuželovitou střelou namířenou na bližší z obou stvůr.

Ta si nějak byla jeho počínání vědoma. Vycítila hrozbu. Otočila se a vykročila k němu.

Zach ji sledoval přes mířidla. Přesně podle instrukcí.

Pak se otevřely dveře na opačném konci hlavní haly a Zach raketomet málem upustil.

Cade.

Druhý Unmenschsoldat se zastavil v půli kroku a otočil se k němu.

Cade stál a hodnotil pohledem situaci stejně klidně, jako by čekal na přechodu na zelenou.

Zach si položil AT4 zpátky na rameno. Cade je tady. S tím druhým si může poradit on. Další hluboké nadechnutí. Mířidla na stvůru. Uvol-nit první pojistku. Hotovo. Uvolnit druhou. Hotovo. Natáhnout závěr. Mířidla držet na cíli. Zmáčknout spoušť.

„Počkat!“ křikl na něj Cade. „Ještě ne!“

Zach pocítil absurdní podráždění.

„Děláte si srandu?“ zařval. Stvůra se k němu rychle blížila.

„Dělejte, co vám říkám, pane Barrowsi.“

Jasně. Pěkně tu hodnou obludku nechá, aby z něj nadělala fašírku. Přesto čekal.

Cade se jako tanečník zatočil před svým Unmenschsoldatem. Ten udělal krok doleva, aby mu zastoupil cestu. Cade se znovu zatočil a stvůra postoupila o další krok.

Několika pohyby docílil Cade toho, že byli oba Unmenschsoldaten seřazení přímo za sebou.

Cade zůstal mezi nimi.

„Střílejte!“ houkl na Zacha.

„Vždyť jste –“

„Miřte na hlavu.“

Zach zaskřípěl zuby. Vždycky si vymyslí něco dalšího.

„Střelte. Teď!“

Unmenschsoldat byl už skoro u něj. Netvorův obličej byl přímo ve středu mířidel. Hleděl na něj s tvářemi, z nichž odpadávala kůže, zkřivenými v příšerném, mrtvolně strnulém úšklebku.

Teď nebo nikdy, pomyslel si.

Zmáčkl spoušť.

CADE SLYŠEL cvaknutí tlačítka spouště. Vyhnul se mávnutí silné netvorovy paže a uskočil mimo jeho dosah. Padl na podlahu a co nejrychleji se plazil pryč od obou stvůr.

NEUVĚŘITELNÉ dlouhou chvíli se vůbec nic nedělo. Pak Zach zaslechl jakési zasyčení, které zesílilo v hlasitý řev, roura sebou v jeho rukou škubla a raketa z ní vystřelila směrem ke stvůře.

V okamžiku čirého úžasu sledoval, jak jí utrhla hlavu. Podařil se mu přímý zásah.

Bezprostředně poté raketa explodovala. Zach na moment spatřil oba Unmenschsoldaten, jejichž podoba se mu v záři ohnivé koule vpálila do sítnice.

Tlaková vlna ho odhodila dozadu, roztříštila všechna zrcadla a rozmetala na třísky všechen nábytek v hale.

KDYŽ SE ZNOVU VYŠKRÁBAL na nohy, zvonilo mu v uších.

Hlavní hala byla v troskách. Polovina stropu se zřítila a odhalila vnitřní ocelovou infrastrukturu. Stěny na několika místech vzplály a všude bylo plno dýmu. Požární postřikovače dělaly, co mohly, aby všechno zalily a uhasily.

Navzdory veškeré zkáze viděl pozůstatky obou stvůr. Byly roztrhané na velké kusy a chyběly jim hlavy.

Zach na sebe ještě nikdy v životě nebyl tak pyšný. Dokonce i ta zatracená žebra ho přestala bolet.

Cade překročil hromadu promáčených trosek, posypaných rozdrolenou omítkou ze stropu. „Dobrá práce,“ utrousil.

Zach stále držel raketomet křečovitým stiskem. Pořád se mu nechtělo věřit, že to dokázal.

„Hlava je pro ně něco jako řídicí panel,“ vysvětloval Cade. „Když urazíte hlavu, už nevstanou.“

Zach otupěle přikývl. Pak si uvědomil, že ho Cade někam odvádí.

„Kam jdeme?“

„Ještě jeden zbývá. Musím ho najít.“

„A hrome,“ zabručel Zach. „Počkejte moment.“

Pod troskami se něco pohnulo.

Z hromady rozvalin se zvedlo tělo s jednou paží, bezhlavé a napolo spálené, jako by dělalo klik na jedné ruce. Pak se paže natáhla a popadla utržený úd druhé stvůry.

Cade se otočil a také to spatřil.

„Říkal jste přece, že je to zabije,“ postěžoval si Zach.

Cade zabručel něco nesrozumitelného.

Utržená končetina, jíž byla rozedraná noha, s hlasitým cvaknutím zapadla do prázdné ramenní jamky. Stvůra kolem sebe znovu zašmátrala a našla loketní kloub. A další ruku. Obojí zacvaklo do prázdných jamek na trupu.

„Cade, říkal jste –“

Stvůra se zvedla z podlahy. Byla slepá a ze stehenní dutiny jí čněly prsty, chabě hmatající do prázdna. Jako o trojnožku se opírala o pahýl jedné paže, nohu a další paži.

„Vylepšené modely,“ konstatoval suše Cade.

Stvůra se dala do plazivého pohybu a jako gigantický šváb zamířila k zadnímu schodišti.

Pak zrychlila a zmizela jim za rohem.

Cade se otočil k Zachovi. „Poběžte!“ křikl.

Zach nepotřeboval pobízet dvakrát. Rozběhl se do schodů a hnal se k prezidentově rodinné rezidenci.

KAPITOLA ŠEDESÁTÁ SEDMÁ

Cade si všiml, že na třech nohou je švábovitá stvůra mnohem rychlejší, než byla na dvou.

Hopsavými skoky stoupala po vzdálenějším schodišti k rodinné rezidenci a schody brala po dvou nebo po třech.

Minula první patro a pokračovala dál. Cade jí byl těsně v patách.

Pak jí odřízl cestu. Vyskočil, přehoupl se přes horní zábradlí a postavil se jí na podestě druhého patra.

Zastavila se a náhle zpozorněla. Cade vůbec netušil, podle čeho se vlastně bez očí orientuje, zjevně ale věděla, že jí stojí v cestě.

Zůstali stát proti sobě. Oba čekali na pohyb druhého.

O malou chvilku později dorazil na odpočívadlo druhého patra i udýchaný Zach.

Švábovitá stvůra se natočila k němu, jako by hledala slabšího protivníka.

Otočil se k němu i Cade. „Vypadněte odtud.“

Stvůra se přikrčila a chystala se ke skoku.

Zach se od obou soupeřů odvrátil a klopýtavě zamířil do vstupní haly druhého patra.

Stvůra se vymrštila jako pavouk, vznesla se do vzduchu a pokusila se Cadea přeskočit až k Zachovi.

Cade se odrazil a zachytil ji v letu. Dopadli na podlahu tak tvrdě, že několik prken pod kobercem prasklo. Cade se ocitl vespod a náraz ho na okamžik ochromil. Ruka nasazená na trupu ho chytila pod krkem. Ostatní údy kmitaly vzduchem a kopaly do něj.

Jedna z paží se mu zezadu ovinula kolem hrdla. Byl chycen. Stvůra nebyla tak silná jako v kompletním stavu, síly jí ale pořád zbývalo dost.

Švábovitá obluda pevně svírala Cadeovu hlavu a začala jí kroutit.

ZACH SKOČIL CO NEJDÁL do vstupní haly. Nějaký instinkt mu zavelel, aby zůstal ležet.

Nic se nestalo.

Zvedl hlavu z podlahy.

Nikde kolem nikdo nebyl.

Ze schodiště za sebou stále slyšel rachot, jak se Cade potýkal se stvůrou sestavenou z lidských náhradních dílů.

Právě když se začal sbírat z podlahy, zaduněly za ním čísi kroky. Prudký kopanec mu podlomil nohu v koleni, takže se znovu svalil tváří k zemi.

Chtěl zaprotestovat, někdo mu ale přimáčkl k uchu ústí pistole.

„Povězte mi, proč bych neměl zmáčknout spoušť,“ ozval se tichý hlas.

Ještě před čtyřmi dny by se byl Zach vyděsil k smrti. Teď ho to pouze naštvalo, rozhodně se to nemohlo kvalifikovat mezi pět nejhorších nebezpečí, která ho v poslední době ohrozila na životě. „Existuje na takovou otázku uspokojivá odpověď?“ zavrčel.

Zaslechl další hlas, o něco výš a někde za mužem s pistolí.

„Nechte ho vstát, idioti, já ho znám.“

Candace.

„Slečno Curtisová, vážně se musíte vrátit zpátky, o tohle se postaráme –“

„Jděte se bodnout,“ odsekla Candace a protlačila se kolem agentů Tajné služby, kteří drželi Zacha na podlaze.

Zdálo se, že nevědí, co si počít, když mu pomáhala vstát.

„Zachu,“ oslovila ho, „co se sakra děje?“

Další hlasitá rána z odpočívadla. Cade ještě zjevně neměl vyhráno.

„To je dlouhá historie,“ odpověděl. „Matka i bratr jsou v pořádku?“

„Nic jim není,“ ujistil ho chladně první agent Tajné služby. „Jsou v nouzové komoře, kde by měla být i slečna Curtisová.“

„A kdybych tady nebyla, zastřelili byste jednoho z členů tátova štábu.“

„Mohl by v tom mít prsty,“ poznamenal druhý agent.

„Má pravdu, Candace,“ přikývl Zach. Všichni se na něj podívali jako na úplného idiota. „Nemyslím tím, že bych v tom měl prsty,“ vysvětloval chvatně, „ale že bys odtud měla zmizet. Dějou se tu doopravdy nenormální věci –“

„A co táta?“ vyhrkla a v tom okamžiku z ní úplně sklouzla slupka tvrdosti, maska zkušené světácké dívky, kterou prezentovala médiím. Vypadala vystrašeně a ztraceně.

„Snažíme se mu pomoct. Teď se ale vážně musíš jít někam schovat –.“

Jako na potvrzení Zachových slov se z odpočívadla u schodiště ozval výkřik nelidské bolesti, který jako by se vydral z hrdla nějaké dávno vyhynulé šelmy.

Jediný Zach ten hlas poznal.

Cade.

Vytrhl pistoli z ruky nejbližšího agenta Tajné služby – ten ještě stál celý zkamenělý šokem – a rozběhl se k odpočívadlu.

„Zůstaňte tady!“ křikl na ostatní. Nikdo se neměl k tomu, aby ho následoval.

Nemohl jim to mít za zlé.

ŠVÁBOVITÁ STVŮRA se upírovi chystala ukroutit hlavu. Stupňovala sílu svého stisku a Cadeův krk musel odolávat stále větší námaze. Házel sebou a zápasil s ní, každým pohybem jí ale jen umožňoval, aby ho chytila ještě pevněji.

Pokusil se zvednout tělo z podlahy, jen tím ale dal švábovi šanci, aby mu zaryl pařátovité prsty do kůže na obličeji.

Otočil se, už však bylo pozdě. Stvůra zabrala a polovina Cadeovy tváře se odtrhla od lebky.

Zaječel. Tak strašlivě ho nikdo neranil už bůhvíkolik let. Obě končetiny, které mu svíraly krk, přitlačily ještě víc. To je konec. Přijde o hlavu.

Mrskal sebou a kopal, slova přísahy mu v mozku rudě žhnula a potřeba chránit prezidenta ho spalovala jako rány elektrickým bičem. Začal dokonce kousat a odevšad, kam dosáhl, trhal ostrými špičáky kusy zahnívajícího masa.

Nic z toho nepomáhalo. Jediná prolitá krev patřila jemu.

Cadea čekala smrt. Tentokrát navždy.

ZACH SPATŘIL CADEA zamotaného do spleti končetin, jako by sváděl řeckořímský zápas se stvořením z nějakého Daliho obrazu. Nezdálo se, že by vyhrával.

Uchopil agentovu pistoli a zasunul náboj do komory.

Jediným výsledkem bylo, že zbraň okamžitě vyhodila na podlahu jiný náboj, který už v komoře byl.

To se ti povedlo, Zachu.

Pokoušel se vybavit si všechno, co se dozvěděl od těch chlapů z Národní střelecké asociace, nevzpomínal si ale absolutně na nic.

Nevěděl, jestli kulky té potvoře vůbec ublíží. Dostala do obličeje raketou a ještě se dokázala odplazit.

Pak si všiml, že má stvůra na zádech otevřenou ránu, v níž byly vidět šlachy a sražená krev. Šlo zřejmě o zranění, které utrpěla ještě zaživa.

Bude se k ní muset dostat blízko. Hodně blízko.

No a co? Už vystřelil z raketometu, tohle nemůže být o moc horší.

Přiskočil ke stvůře a přiložil ústí pistole přímo k ráně. Raději se nezdržoval tím, že by zvažoval, co dělá.

Začal prostě co nejrychleji znovu a znovu mačkat spoušť.

ŠVÁBOVITA STVŮRA, která Cadea držela přimáčknutého k zemi, se vzepjala. Tlak kolem jeho krku povolil.

Cade si tu skutečnost matně spojoval se štěkotem střílející pistole, o příčinách ale neuvažoval.

Teď měl šanci.

Pokrčil a nadzvedl jednu nohu, vsunul ruce mezi netvorovy končetiny a vlastní krk a vší silou vykopl.

Stvůra vyletěla do vzduchu, odrazila se od zdi a odlétla až do Smluvního salonku.

Cade se vyškrábal na nohy, popadl se za krk, otočil jím ze strany na stranu a slyšel, jak obřade s křupnutím zapadly zpět na místo. Připleskl si utržený cár tváře k obličeji.

Zach stál před ním, tvářil se stejně ohromeně jako obvykle a v ruce držel pistoli, z níž se ještě kouřilo.

I sám Cade byl trochu překvapený.

„Díky, Zachu,“ utrousil.

Jediným skokem překonal zbývající schody a vrazil za stvůrou do Smluvního salonku.

ZACH TAM STÁL celý tumpachový a díval se, jak Cade běží za obludou, která nebyla mrtvá ani poté, co do ní napumpoval přibližně tucet kulek.

To ale nebyl důvod, proč se tvářil tak překvapeně.

Cade mu poděkoval. A něco ještě úžasnějšího: řekl mu „Zachu“.

PŘÍMO POD Cadem a Zachem procházel Unmenschsoldat s hlavou svobodníka Garcii neuspěchaným krokem kolem kinosálu Bílého domu a kolem prázdné haly pro návštěvníky.

Poté, co byli pobiti agenti Tajné služby i členové protipřepadového týmu, nezbývalo nic, co by zaujalo pozornost jeho smyslů, fungujících jen na nejzákladnější úrovni. Kanceláře byly zavřené. Noc pokročila natolik, že i ti nejvytrvalejší zaměstnanci dávno odešli domů.

Pozdvižení nad sebou Garcia spíš jen cítil, než viděl nebo slyšel. Nepřitahovalo ho ale tak jako světlo zářící na opačném konci budovy.

Světlo znamenalo život. Tolik si ještě pamatoval.

Nedospěl k žádnému vědomému rozhodnutí, že zamíří k němu, tělo Unmenschsoldata se však tím směrem stejně vydalo. Jako by ho tam něco volalo.

Garcia se víceméně jen vezl s ním.

ŠVÁBOVITÁ STVŮRA byla zraněná. Krčila se v koutě Smluvního salonku a horečně škrábala do zdi.

Cade nemínil nic riskovat.

Rozhlédl se po místnosti a našel, co potřeboval.

Psací stůl Resolute. Kousek nefalšované historie. Vyrobený z prken trupu lodi Jejího Veličenstva Resolute, dar, který Spojené státy dostaly od královny Viktorie. Tuctu různých prezidentů sloužil v Oválné pracovně. Roosevelt ho nechal upravit, aby za ním nebyl vidět jeho invalidní vozík. Hrály si pod ním Kennedyho děti. Reagan ho nechal zvýšit, aby za ním mohl sedět ve svém oblíbeném křesle. Curtis si ale vybral jiný psací stůl a Resolute se proto vrátil do Smluvního salonku.

Ze všech informací, které byly o tomhle kusu nábytku známé, však Cadea zajímala pouze jediná skutečnost: Resolute vážil přes pět metráků.

Cade ho zvedl tak vysoko, jak dokázal, aniž by ztratil rovnováhu. Odkopl stranou jednu z pohovek.

Stvůra se otočila a zavířila končetinami; Cade nevěděl, jestli se chce pokusit o útěk nebo o protiútok.

Vší silou ji přirazil stolem k zemi.

Stvůra dopadla na podlahu s dutým praskotem drcených kostí.

Stůl se rozpadl na několik kusů. Z desky zbýval dost velký kus, aby mohl Cade udeřit ještě jednou.

Tentokrát se deska úplně roztříštila. Stvůra zaškubala jednou nohou a pak navždy znehybněla.

CADE VYŠEL ze Smluvního salonku a těžce oddechoval. Jaksi odtažitě si uvědomoval, jak strašlivě je vyčerpaný. Takhle unavený by přece být neměl. Ani po tom všem, co vytrpěl v posledních několika dnech. Neměl myšlenky na nic jiného než na spánek.

Vzhlédl.

Odpověď spatřil ve světlíku nad sebou. Noční obloha se barvila jasně šedě.

Vycházelo slunce.

Zach pořád ještě stál v hale s pistolí v ruce.

„Řekněte mi, prosím, že už jsme skončili.“

Cade zavrtěl hlavou. „Tenhle byl třetí,“ odpověděl. „Ještě jeden zbývá.“ Uvědomil si, že v ruce stále třímá kus desky ze stolu Resolute. Upustil ho na zem, opřel se oběma rukama o kolena a přemáhal nutkání na týden usnout.

„Nevypadáte dobře, Cade.“

Na to Cade neměl odpověď. Docházel mu čas a docházely mu i síly. Vydal ze sebe už všechno, čeho byl schopen, a někde se stále ještě pohyboval jeden Unmenschsoldat.

Přemýšlení mu dělalo stále větší problémy. Přinutil se ke koncentraci.

„Cade?“

Náhle ho odpověď napadla.

„Hned se vrátím,“ zahučel.

Už byl na poloviční cestě halou, když za ním Zach křikl.

„Co se děje? Kam jdete?“

„Běžte do Oválné pracovny,“ houkl přes rameno. „Přijdu tam, jen co budu moct.“

„A co mám zatím dělat?“

„Improvizovat,“ odpověděl Cade, seběhl po schodišti dolů a zmizel.

ZACH ZŮSTAL JEŠTĚ CHVÍLI nehybně stát a díval se do míst, kde se před chvilkou Cade nacházel.

„Hej, to snad ne“ zahulákal, když mu došlo, že se Cade nehodlá vrátit.

Něco zaslechl. Na kraji vstupní haly nad ním stáli dva agenti a dívali se na něj. Za nimi vykukovala Candace.

„Zachu?“ zavolala na něj. „Jsi v pořádku?“

„Je mi skvěle,“ přikývl Zach. Pohlédl na agenty. „Potřebuju další munici.“

Podívali se po sobě, pak jeden z nich pokrčil rameny a hodil mu plný zásobník.

Zach ho chytil, prázdný zásobník vyhodil z pistole a zasunul do ní nový. Skoro jako by věděl, co dělá. Mládenci z NSA by na něj byli pyšní.

„Odveďte ji zpátky do nouzové komory.“

Agenti ho kupodivu neposlali ke všem čertům. Zach si pomyslel, že si u nich tím soubojem s obludou o bůhvíkolika údech nejspíš zjednal jistý respekt.

Jemně uchopili Candace za obě paže a pomalu ji odváděli zpátky.

„Zachu,“ křikla na něj znovu, „co teď chceš dělat?“

„Nedělej si starosti, Candace,“ odpověděl. „Půjdu zkontrolovat prezidenta.“

Stále ještě se tvářila nejistě, dovolila však agentům, aby ji odvedli.

Zach byl vděčný, že odešla dřív, než s ním začala lomcovat adrenalinová třesavka. Připadal si jako paralytik, když se rozběhl k západnímu křídlu; devětadevadesát procent jeho mozku bylo skálopevně přesvědčeno, že jde na smrt.

Jediné zbývající procento – pravděpodobně to nejpitomější – si ale uvědomovalo, že pokud bude chtít, může si Candace kdykoli znovu odvést do Lincolnovy ložnice.

Jen musí napřed přežít tohle.

KAPITOLA ŠEDESÁTÁ OSMÁ

V jistých situacích je v zájmu obrany svobody třeba vypustit démony.

– prezident Andreiv Johnson, soukromý deník

V Oválné pracovně už několik minut vládl klid. Slyšeli výbuch, ztlumený těžkými ocelovými panely. Pak už nic.

Griff stál u dveří s pistolí v ruce a poslouchal. Nebyl si jistý, co se děje. Možná už bylo po boji. Možná Cade prohrál. Nevěděl.

Wyman naproti tomu zjevně dospěl k nějakému rozhodnutí.

Vstal a pokusil se narovnat si sako i pyžamový kabátek. Došel ke Griffovi.

„Agente Griffine,“ oslovil ho. „Otevřete dveře. Odcházím.“

Griffa vůbec nenapadlo, že by ho v takové situaci mohlo něco rozesmát. Jako obvykle Wymana podcenil.

„To nemyslíte vážně,“ namítl.

Wyman přikývl. Samozřejmě to myslel vážně. Griff viděl, že se mu třese brada. Viceprezident měl co dělat, aby se nesesypal. Z nějakého důvodu usoudil, že tohle bude nejlepší řešení. Prostě odejít.

„Pane viceprezidente –“

Wyman ho nenechal domluvit. „Dávám vám rozkaz, agente Griffine. Musíte mě poslechnout. Uposlechněte můj rozkaz a otevřete ty dveře.“

Prezident na něj nechápavě pohlédl. „Lesi,“ ozval se. „Posaď se.“

Wyman ho ignoroval. „Agente Griffine, moje přítomnost tady je omyl. Vůbec bych tu neměl být, tak ty dveře koukejte otevřít.“

Při posledních slovech mu hlas pisklavě přeskočil.

„Nikdo z nás by tu neměl být, Lesi,“ podotkl klidným hlasem prezident. „Tak se posaď.“

„Ty to nechápeš. Jsem tady omylem. Tak už otevřete ty dveře, zatraceně!“

Vrhl se na Griffa. Navzdory slabosti, již cítil, ho Griff snadno zastavil. Napřáhl proti němu natažené ruce a držel si ho od těla.

Wyman se ze všech sil snažil z jeho sevření vymanit. Griff ho nepouštěl.

„Otevřete ty dveře!“ zařval viceprezident.

Griff už ho měl plné zuby. Strčil ho zpátky do křesla. Tvrdě.

„Sedněte si, Lestere,“ přikázal mu.

Wymanovi vhrkly do očí slzy, zůstal ale sedět.

V tu chvíli se dveře otřásly a zaduněly do nich první rány.

PO SCHODECH DOLŮ, do P-OCKu a pak dál tunelem. Pod zemí byl Cade zase schopen běžet obvyklou maximální rychlostí. Rána na tváři se zahojila, ještě než v rekordním čase uběhl necelé dva kilometry do Smithsonova institutu.

Odemkl schránku, do níž Griff uschoval kovový kufřík z Kosova. Otevřel víko kufříku a trochu sebou trhl.

Předmět, který v něm byl uložený, zářil do šera relikviáře teplým bílým světlem.

Nebyl to předmět z Druhé strany. Vlkodlaci ho ukradli z amerického velvyslanectví, které ho přechovávalo od té doby, co byl zachráněn z pravoslavného kláštera vybombardovaného během kosovského konfliktu.

Dokonale uchovaná lidská ruka v kovové rukavici. Rukavice pro ni byla vyrobena nejpozději ve čtrnáctém století. Samotná ruka byla mnohem starší.

Byla to ruka Jana Křtitele. Údajně. Ruka, jíž se dotkl anděl a která pak sama spočinula na Kristově hlavě. Relikvie byla údajně obdařena magickou schopností hojit rány či dokonce křísit mrtvé.

Údajně.

Cade věděl jistě jen jedno – že mu působí větší bolest než křížek na krku. Měla velkou moc.

Doufal jen, že dostatečně velkou.

Přiklapl víko kufříku a rozběhl se tunelem zpátky do Bílého domu.

*

ZACH CÍTIL, jak se zdi kolem něj otřásají. Zabočil za roh a spatřil, že poslední Unmenschsoldat buší do dveří Oválné pracovny.

Zastavil se.

Dveře začínaly praskat a vylamovat se z veřejí.

Stvůra do nich bušila dál.

Zach namířil pistoli a vystřelil.

Pitomost. Bez příhodné otevřené rány na ni kulky neměly o nic větší účinky než na ostatní.

Vystřílel celý zásobník a ničeho nedocílil.

Zklamaně zaječel, mrštil prázdnou pistolí a zasáhl stvůru do hlavy.

Také se od ní bez jakéhokoli efektu odrazila.

Vlastně ne, něčeho přece jen dosáhl.

Stvůra otočila hlavu o sto osmdesát stupňů a zadívala se na něj.

Přestala mlátit do dveří. Natočila se tělem stejným směrem jako hlavou.

Vykročila k Zachovi.

A sakra, pomyslel si. Podařilo se mi ji nasrat.

SVOBODNÍK GARCIA NEVĚDĚL, proč se snaží dostat do těch zamčených dveří. Měl pocit, že jde o něco velmi naléhavého, nezáleželo to však na něm. Tělo, v němž vězel, se pohybovalo bez jeho přičinění. A ať bylo na druhé straně dveří cokoli, tělo to nenávidělo. Jako by tam hvízdala ultrazvuková psí píšťalka a tělo ji chtělo za každou cenu umlčet.

Zaregistroval jakýsi nepatrný šimravý pocit v týle. Otočil hlavu, což byla první věc, kterou za celou dobu trvání téhle noční můry tělo udělalo na jeho pokyn.

Uviděl nějakého mladého chlapíka v obleku. Přesně ten typ frajírka, jaké na střední škole nesnášel. Člen studentské rady mířící dál na univerzitu, nafoukaný zazobaný blbeček.

Nerozhodl se vyrazit k němu. Tělo se obrátilo a zamířilo k tomu hajzlíkovi samo. Garcia teď ten pronikavý pískot také slyšel. Vycházel z toho kreténa v obleku.

Nesnesitelně mu lezl na nervy. A najednou pocítil nutkání definitivně ho umlčet.

*

NÁHLÉ TICHO, které v Oválné pracovně zavládlo, bylo ještě znepokojivější než předchozí vytrvalé bušení a praskot povolujících dveří.

Prezident Curtis vstal. Agent Terrill se postavil mezi něj a dveře, prezident ho však odstrčil stranou. Chtěl mít nerušený výhled.

Griff nevěděl, co to má znamenat. Slyšel sice výstřely, věděl ale, že kulky stvůru zneškodnit nemohly.

Wyman byl o poznání optimističtější.

„Je pryč,“ vydechl a obličej se mu roztáhl širokým úsměvem. „Můžeme odtud vypadnout.“

„To není dobrý nápad,“ zahučel Griff.

Wyman se s ublíženým výrazem otočil k prezidentovi. „Musíme rychle zmizet, Same. Musíme vypadnout. Je to možná naše jediná šance.“

Prezident se podíval na Griffa.

„Agente Griffine. Můžeme nějak odhadnout, co se stalo?“

Wyman se vrhl k prezidentovi, agent Terrill mu však na poslední chvíli zastoupil cestu. „Poslouchej mě, zatraceně,“ škemral. „Nesmíme ztrácet další čas. Otevřete ty dveře.“

Prezident pohlédl nejdřív na něj a pak znovu na Griffa.

„Nedělejte to,“ varoval ho Griff. „Musíme zůstat tady a počkat, dokud –“

Wyman náhle proklouzl kolem něj a otočil západkou. Ocelové závory se zasunuly zpět.

Griff promarnil cennou vteřinu čirým šokem.

Wyman otevřel dveře.

ZACH NEHYBNĚ STÁL a snažil se vymyslet, co by podnikl. Kdyby ho stvůra začala pronásledovat, možná by zanechala snahy proniknout do Oválné pracovny. Možná by prezidenta zachránil, kdyby obětoval sám sebe.

Muselo existovat nějaké lepší řešení.

Nic lepšího ho však nenapadalo a Unmenschsoldat kráčel přímo k němu.

Zaslechl nějaké dunivé cvaknutí. Dveře Oválné pracovny povolily a pootevřely se. Netvorovy údery zkřivily jednu z ocelových závor, takže zůstala vězet v zárubni, ve dveřích se však objevila přibližně třiceticentimetrová mezera.

Mezerou se snažil protáhnout ven Wyman.

Zach téměř nevěřil vlastním očím. Wyman se usilovně kroutil a škubal sebou, snažil se co nejvíc zploštit tělo a vyprostit se ze vzpříčených dveří. Tak horečně se soustředil na útěk, že stvůru vůbec neviděl.

Zato stvůra viděla jeho. Zaujatá zuřivým viceprezidentovým zmítáním znovu otočila hlavu.

Zaváhala. Zachovi bylo jasné, že má teď cestu do Oválné pracovny otevřenou. Stačí jeden pořádný úder a dveře se rozletí dokořán.

Nijak se mu nezamlouvalo pomyšlení, že by měl zemřít, aby zachránil právě Wymana, usoudil ale, že mu nic jiného nezbývá.

Sebral z podlahy kus ulomeného dřeva, rozběhl se ke stvůře a vší silou se rozmáchl.

CADE VEŠEL DO HALY v západním křídle právě včas, aby to všechno před sebou viděl jako na dlani. Nejprve Zacha s improvizovanou zbraní. Pak Unmenschsoldata, který už se otáčel zpět k Oválné pracovně. A pak Wymana, který sebou házel s očima vyvalenýma strachem.

Cade neměl čas otevřít kufřík. Upustil ho, popadl Zacha za hrnec a odtáhl ho do bezpečné vzdálenosti.

Pak se na stvůru vrhl sám.

GRIFF POPADL WYMANA za sako a začal ho tahat zpátky do místnosti. Wyman kopal a zoufale se chytal převrácených kusů nábytku na barikádě. Mohlo to vypadat komicky, scénka jako vystřižená z klasické němé grotesky, nebýt toho, že je Wyman všechny v podstatě právě zabil. Griff zatáhl silněji.

Koutkem jednoho oka viděl, že mu jde Terrill na pomoc.

„Zůstaňte s prezidentem,“ křikl na něj a mladý agent se okamžitě zarazil. Konečně někdo, pomyslel si Griff, kdo dělá, co mu řeknu.

Wyman se mu náhle přestal snažit vytrhnout a začal tlačit zpět. Pokoušel se dostat zpátky do pracovny, jenže uvázl mezi dveřmi.

Griff se podíval mezerou ven do haly. Viděl Cadea, který zápasil se stvůrou. Oba klopýtali halou, sráželi všechno kolem sebe a mířili přímo ke dveřím.

Na poslední chvíli se mu podařilo Wymana vyprostit.

CADE S NETVOREM prolétli dveřmi tak prudce, že zbývající závoru přerazili vejpůl.

Roztříštili nábytek v Griffově improvizované barikádě, takže se kolem dokola rozlétly třísky jako mračno párátek, a svalili se na podlahu přímo doprostřed prezidentského znaku vetkaného do koberce.

Agent Terrill jim odstrčil prezidenta z cesty. Cadeovi připadalo, jako by přimrzl k podlaze, jako by se zastavil v čase. Stvůra se rozpřáhla zaťatou pěstí a chystala se k další ráně proti Cadeovi. Loktem při tom zavadila o mladíkovu hlavu a zlomila mu vaz. Ozvalo se duté prasknutí a Terrill se s bezvládnýma rukama i nohama sesypal na zem jako hadrová panenka.

Další nesmyslná smrt. Cadeovi se na okamžik zamžily oči mlhou vzteku, stačil se ale vyhnout netvorově pěsti.

Vycenil zuby, zvedl obě ruce nad hlavu, vyskočil, a když se snášel zpět k zemi, využil veškeré své síly, všeho, co mu poskytovalo vlastní tělo v kombinaci s gravitací, máchl pažemi a udeřil sepjatými pěstmi stvůru do lebky.

Stvůra se zarazila, trochu se oklepala a znovu vyrazila proti němu.

Cade už viděl první paprsky svítání. Zbývaly mu pouhé minuty.

Jediná šance.

„Zachu,“ křikl přes rameno. „Hoďte mi ten kufřík.“

ZACH SE PRÁVĚ ZVEDL z podlahy, kam ho Cade odhodil. Chodbou jasně viděl, co se děje v Oválné pracovně.

Slyšel Cadeův povel a spatřil kufřík, ležící v hale jen pár kroků od něj.

Rozběhl se, sebral ho a prohodil ho dveřmi.

Kufřík se ve vzduchu otáčel a mířil ke Cadeově natažené ruce.

Griff věděl, že to Cade nestihne.

V okamžiku, kdy se upír otočil a zavolal na Zacha, v té vteřině, kdy se k protivníkovi otočil zády, zůstal vůči jeho útoku nechráněný.

Nic víc stvůra nepotřebovala. Už se ke Cadeovi natahovala, připravená mu jednou nelidsky silnou rukou utrhnout hlavu.

Griff věděl, že je na Cadeovi závislý prezidentův život.

Když se to vzalo kolem a kolem, vlastně to vůbec nebylo těžké rozhodování.

Sebral všechny zbytky sil, které mu ještě zbývaly v nohou, a vrhl se mezi Cadea a stvůru.

CADE POPADL LETÍCÍ KUFŘÍK. Otočil se právě včas, aby viděl, jak stvůra pěstí prorazila Griffovi hrudník.

Griffův obličej byl zkřivený bolestí a oči měl plné šoku.

Stvůra švihla zápěstím, jako by chtěla setřepat z prstů něco nechutného, a Griff odlétl přes celou místnost.

Poprvé po mnoha desetiletích Cade zaváhal. Okamžik, který pro něj Griff získal, promarnil žalem.

Stvůra se obrátila k prezidentovi.

DESÁTNÍK Garcia byl zpátky. Nevěděl, kam se poděl, ale už toho měl plné zuby. Měl už po krk téhle podivné noční můry, po krk vší bolesti. Tyčil se nad nějakým mužem – nad mužem, který mu připadal povědomý, jako by ho někdy viděl v televizi – a jeho ruce se znovu hýbaly, chystaly se toho muže popadnout a provést mu něco hrozného.

I těch věcí, které prováděl, měl už plné zuby, jenže je vlastně neprováděl on. Nemohl je zarazit, protože neměl nad tímhle tělem vládu.

Všechno viděl rozmazaně. Všechno ho ještě víc bolelo. To pronikavé pískání se teď vystupňovalo v hlasitý řev, který jako by vycházel přímo z toho muže. Hrozně si přál, aby už tohle všechno skončilo, a za jedinou možnost, jak toho dosáhnout, považoval umlčení toho zvuku.

A pak muže poznal. Byl to prezident. Co dělá prezident v jeho snu? Zastavil se. Vyžadovalo to vědomé úsilí, jako by se probouzel z hlubokého spánku, ale dokázal zastavit i pohyb těla.

Garcia zůstal nehnutě stát a nevěděl, co si počít dál.

Takhle to dál nešlo. Nevěděl, co se děje, věděl ale, že takhle to dál prostě nejde.

STVŮRA SE ZARAZILA. Cade syčivě vydechl malou modlitbu. Ještě měl čas.

Vsunul se mezi netvora a prezidenta a přirazil při tom Curtise zády ke stěně. Když se chystal otevřít zámek kufříku, něčeho si všiml.

Pohlédl stvůře do očí. Viděl v nich bolest a zmatek, viděl probouzející se vědomí něčeho – někoho co zoufale hledalo odpovědi.

Zahlédl v nich něco lidského.

Otevřel kufřík.

Světlo tryskající z Křtitelovy ruky zalilo stvůru svou září.

Účinek byl okamžitý. Jiskra v očích svobodníka Ryana Garcii pohasla a jeho nepřirozené vzkříšení náhle skončilo. Pak mu ochably všechny údy, poklesly a odpadly od trupu. Zbytek těla se zhroutil na podlahu.

Byl opět mrtvý. Všechny části stvůry se proměnily zpět v to, čím měly být a čím také měly zůstat: v mrtvé kusy mužů, kteří se s životem na tomto světě už dávno rozloučili.

V Oválné pracovně rázem zavládlo ticho jako v hrobě.

KAPITOLA ŠEDESÁTÁ DEVÁTÁ

Ke Cadeovi se donesl sotva slyšitelný chraptivý dech. Zaklapl kufřík a došel ke Griffovi.

Starší muž ležel jako kus zmačkaného papíru, jímž se někdo netrefil do koše. Z rány na hrudi mu vytékala krev, už ale jen pomalu.

Nezbývalo mu mnoho času.

Cade se k němu sklonil, ačkoli ho zřetelně slyšel i ve vzpřímené poloze.

„Co prezident?“ zašeptal Griff.

„V bezpečí,“ odpověděl Cade. „Odvedl jsi dobrou práci.“

Griffovi se u nosu i u úst tvořila růžová pěna. „Vypadá to špatně.“

„Vůbec nechápu, čím ještě dýcháš.“

Griff zakašlal, což byla v jeho situaci nejbližší nápodoba smíchu. „Díky.“ Další růžová pěna.

Cade přidržel kufřík před Griffovýma zakalujícíma se očima. „Tohle by tě mohlo zachránit.“

Griff se zatvářil utrápeně, nezpůsobila to však agónie umírání. Bylo to zklamání. Tak důrazně, jak dokázal, zavrtěl hlavou. „To nejde,“ hlesl. „To přece víš. Přišel můj čas.“

„Ještě by nemusel.“

Griff se na okamžik zkroutil v křeči a roztřásl se. Trvalo několik dlouhých vteřin, než znovu promluvil. „Cade… Sbo… hem.“

Cade odložil kufřík stranou. Vzal Griffovu ruku do dlaní a formálně jí potřásl.

„… unavenej,“ vzdechl Griff. Pak mu ústa nehybně ztuhla a život z něj vyprchal.

ZACH VEŠEL DO MÍSTNOSTI a spatřil netvorovy ostatky rozeseté na podlaze na prezidentském znaku. Spatřil i Cadea, který klečel nad Griffem.

„Vyhráli jsme?“ zeptal se.

Cade natáhl ruku a zatlačil Griffovi oči.

„Neprohráli jsme,“ odpověděl. „To stačí.“

Zach sklopil pohled ke Griffovi a uvědomil si, co se stalo. Dech mu zadrhl v hrdle.

Za stolem se prezident zvedl z podlahy. Zavrtěl hlavou, jako by si ji chtěl pročistit.

Cade k němu došel a pomohl mu postavit se na nohy. Prezident se podíval na Zacha a poté na Griffovo tělo.

„Je mi líto,“ řekl Cadeovi. „Byl to dobrý chlap.“

Cade přikývl.

Ozvalo se překvapivě všedně působící zapípání domácího telefonu. „Tady prezident,“ ohlásil se Curtis.

Na druhém konci linky se ozval nový agent Tajné služby, který blábolil úlevou. Spojení bylo obnoveno a dorazily posily včetně jednotek pravidelné armády.

Curtis ho zarazil zřetelným a vyrovnaným velitelským hlasem. „Vyčistěte vzdušný prostor kolem Bílého domu. Venku na ulici vymezte hlídaný perimetr. A pošlete sem lékařskou pomoc, máme raněné.“

„Rozkaz, pane prezidente. Jste v pořádku?“

Curtis na okamžik přerušil spojení a pohlédl na Cadea a na Zacha. „Co moje rodina?“

„Právě jsme od nich odešli,“ odpověděl Zach. „Jsou v nouzové komoře. Ani škrábnutí.“

Prezident zhluboka vydechl. Zmáčkl znovu tlačítko.

„Nic mi není,“ ujistil agenta.

Ozvalo se zaskřípění posouvaného nábytku. Cade zaujal bojové postavení, pak se ale uvolnil. O vteřinu později se zpod prasklé pohovky vysoukal Wyman.

Rozhlédl se po místnosti, jako by ji vyměřoval před tapetováním. Přelétl očima veškerou zkázu kolem, mrtvá těla i krev na podlaze.

Uhladil si vlasy. Podíval se na Cadea, na Zacha a pak i na Griffovo tělo.

„Teď nám nejspíš budete chtít připomenout, že jste nás varovali,“ poznamenal.

Cadeovi přísaha zabraňovala, aby s viceprezidentem naložil tak, jak by chtěl.

Zach takové zábrany neměl. Udeřil ho vší silou pěstí přímo do obličeje a srazil ho na zadek.

Wyman ohromeně seděl na koberci Oválné pracovny, pomrkával a zaháněl slzy.

„Už ani slovo,“ varoval ho Zach s pěstí připravenou k další ráně. „Ani slovo, pane.“

Cade cítil, že se mu ústa mimoděk zkřivila v drobném úsměšku.

V upírově případě to bylo, jako by se normální člověk svíjel smíchy na podlaze.

Okny začalo dovnitř proudit sluneční světlo. Zdola už slyšeli vojáky a agenty Tajné služby, vyděšené hlasy a strohé povely. Venku kvílely sirény. Novináři už určitě také nebyli daleko.

Cade se otočil, zamířil k výtahu, zpět k P-OCKu a k tunelu vedoucímu ven z Bílého domu.

Zach pohlédl na prezidenta, který přikývl. Bylo načase odejít.

Zamířil za Cadem k výtahu. Když se dveře zavřely, Wyman za nimi ještě něco hulákal.

EPILOG

ÚSTŘEDÍ CIA, LANGLEY, VIRGÍNIE

„Ne, pane,“ říkal do telefonu muž v brýlích. „Bílému domu se podařilo udržet to všechno pod pokličkou. Podle nich to byl nezdařený pokus o sebevražedný atentát. Na veřejnost se nedostane jediný důkaz o existenci Unmenschsoldaten. Curtisova popularita podle průzkumů dokonce stoupla.“

Zpravodajství CNN, které v pozadí běželo s vypnutým zvukem, kolem dokola opakovalo stejnou animaci: graficky upravený titulek ÚTOK NA BÍLÝ DŮM, který za okamžik vybuchl v oslepující záři, jež zaplnila celou obrazovku.

Z telefonu se ozvala rozzuřená slova. „Ano, pane,“ přitakal muž v brýlích. „Vím, že to není k smíchu.“

Další ostrá slova. Poslouchal. „Na svoji obhajobu bych chtěl uvést, pane, že agentka Holtová se zachovala přesně tak, jak jsme předpokládali. Ze všech sil se snažila Konradovi pomáhat a byla přesvědčená, že tak činí z vlastní iniciativy.“

Příliš mu to nepomohlo. Vyslechl si další proud kleteb. Mohlo se stát, že bude na základě takového neúspěchu eliminován, s takovou možností už se ale naučil žít. Předem by mu to stejně neřekli.

„Ano, pane,“ zopakoval. „Omlouvám se. Mýlil jsem se.“

Jeho nadřízený zavěsil a nechal ho, aby se zaposlouchal do náhlého ticha kanceláře. Matně si uvědomoval, že už minula půlnoc a že je jediným agentem, který ještě v této sekci pracuje. Všichni ostatní odešli domů už před několika hodinami. Už zase. Manželka ho zabije.

Povzdechl si. Žádá snad příliš, když by chtěl jen trochu vděku? Svou práci odvedl. Neexistovala jediná stopa, která by vedla zpátky k Firmě. Holtová skutečný plán vůbec neznala a netušila, jak s ní manipuluje, aby napomohla jeho uskutečnění. Když využil jejího utkvělého strachu ze stárnutí a pověřil ji Konradovým případem, málem se mu podařilo naplnit jedno z Proroctví.

Nejvíc ze všeho ho štvalo, že to mělo vyjít. A také by to bylo vyšlo, kdyby do toho Konrad nebyl zatáhl Cadea. Nebylo vyloučeno, že se z upíra stává vážná hrozba. Bude muset později provést analýzu zisků a ztrát.

Muž v brýlích si povzdechl a otočil se k počítači. Klikl myší a otevřel si seznam úkolů. Položku „Mrtví vstanou z hrobů“ přetáhl zpět do kolonky aktuálních akčních priorit, přímo před položky „Obloha zčerná“ a „Měsíc se zbarví krvavě rudě“.

Napadlo ho, kdo asi zabil Holtovou – Cade, nebo Konrad? V zásadě mu to ale bylo jedno.

No co, pomyslel si, tak zpátky k rýsovacímu prknu. Armageddon koneckonců nepropukne sám od sebe.

Budova prezidentského úřadu, Washington, D.C.

Prezident Curtis seděl za Wymanovým pracovním stolem. Po útoku na Bílý dům zůstal bez kanceláře, ne však bez práce.

Do místnosti bez zaklepání vešel Wyman. Curtis po něm střelil káravým pohledem.

„Promiň,“ omluvil se Wyman. „Pořád ještě sem chodím jako do vlastní kanceláře. Něco jsem si tu zapomněl. Hned zase vypadnu.“

Wymanovo levé oko teď vypadalo ještě hůř, bylo napuchlé a zdobil je skutečně velkolepý monokl. V rámci vymyšlené krycí historky to připsali na konto teroristického útoku, Curtis však musel potlačit úsměv, když si na tu ránu vzpomněl. Kdo by si byl pomyslel, že má Zach v pravačce takovou páru?

„To je v pořádku,“ zabručel. „A když už jsi tady, chtěl jsem se tě na něco zeptat.“

Wyman se u dveří zastavil. Zdálo se to Curtisovi, nebo byl skutečně nervózní?

„Co ti Griffin povídal? Když si tě odtáhl stranou.“

Wyman se zatvářil nechápavě, pak ale jako by si vzpomněl. „Ach tak. Jen mi domlouval, abych se uklidnil. Abych nepropadal panice. Konkrétně to myslím formuloval jako ‚Ukažte, že máte koule‘.“

Curtis si viceprezidenta chvíli prohlížel. „O tom zrádci nemluvil?“

Wyman zaváhal a pak se zamračil. „O zrádci?“

„Někdo musel vyzradit adresu zabezpečeného domu,“ vysvětloval Curtis. „Asi se shodneme na tom, že Griffin to nebyl. Doufal jsem, že ti třeba dal nějakou informaci.“

„Aha,“ zabručel Wyman. Pokrčil rameny. „Ne, nic takového.“

„Smůla,“ povzdechl si Curtis.

„Ano,“ přitakal Wyman. „Tragická smůla.“

Curtis se znovu sklonil k papírům, které před ním ležely.

Wyman se otočil k odchodu.

„To znamená, že budeme muset pokračovat v hledání,“ ozval se ještě Curtis.

Wyman se zarazil.

„Myslím toho zrádce,“ pokračoval prezident. „Samozřejmě, když teď víme o jeho existenci, musel by být hodně velký idiot, kdyby se ještě o něco pokusil.“

Wyman přikývl. „Nebo hodně vytrvalý,“ dodal.

Curtis na něj upřel oči, neviděl však nic než naprosto neutrální výraz.

„Dobrou noc, Lesi,“ promluvil po chvíli.

„Dobrou noc, pane prezidente,“ odpověděl Wyman a odešel.

Pákistán, nedaleko Islámabádu

Konradův průvodce, zachmuřený vousatý mladík v dlouhém burnusu, ukázal doktorovi chatrč, v níž měl pracovat.

Bylo to nejlépe vybavené obydlí v celém malém táboře, nemělo však toaletu ani tekoucí vodu. Uprostřed místnosti stál na linoleu zakrývajícím udusanou hlínu silně poškrábaný a rozviklaný kuchyňský stůl.

I v Konradově první laboratoři, zřízené na středověkém zámku, byly lepší sanitární podmínky než tady.

Takhle dohoda nezněla, Konrad však momentálně neměl příliš na vybranou. Pracovna, kterou mu slíbili v Dubaji – jen pár kroků od luxusních obchodů, nákupních středisek a pětihvězdičkového hotelu byla teď příliš na očích veřejnosti. Americké ozbrojené síly po útoku na Bílý dům důsledně prošetřovaly každé potenciální napojení na Cháleda a jeho skupinu. Banky zmrazily jejich konta. Cháledovi společníci byli nuceni uchýlit se do posledního zbývajícího bezpečného útočiště – do Pákistánu. A Konradovi nezbývalo nic jiného než se k nim připojit.

No, s něčím takovým se dokázal vyrovnat. Už na tom byl v životě i hůř.

Konrad se rozhlédl po místnosti a otočil se zpět ke svému průvodci. „Tak tohle je laboratoř. A kde budu bydlet?“

Mladík na něj nechápavě zíral. Konrad neuměl paštsky a angličtina jeho průvodce byla jen omezená.

„Spát!“ štěkl důrazně Konrad. „Kde budu spát?“

Mladík přikývl a ukázal hlavní samopalu do kouta chatrče. Stálo tam polní lůžko se starou přikrývkou.

„Samozřejmě,“ přikývl Konrad. „Úžasné, zatraceně úžasné.“

Hodil na lůžko brašnu. V přikrývce se začaly hemžit štěnice.

Za tohle tedy Cade zaplatí. Draze za to zaplatí.

Los Angeles, Kalifornie

Reyes věděl, že si vybral dobře, zvlášť když se v televizi podíval na zprávy. Téměř utopená v panice, kterou vyvolal útok na Bílý dům, byla zmínka o zavražděném federálním zaměstnanci: o Kenovi. Stal se údajně obětí loupežného přepadení na místě kilometry vzdáleném od federální budovy. Jo, to určitě. Takhle to nepochybně zařídila Firma.

Smůla, kamaráde, pomyslel si Reyes. Měl jsi vypadnout, dokud to ještě šlo.

Právě se balil. Ten šimravý pocit mezi lopatkami nezmizel. Naopak se spíš zhoršoval. Bylo načase jet se podívat do Mexika. Možná prozkoumat vlastní kořeny. Nebo zamířit ještě dál na jih. Někam, kde nemají dohodu o vydávání stíhaných a kde by ho i Firma jen těžko hledala. Měl vcelku slušné reference o Venezuele.

Zarazil se uprostřed skládání košile. Měl dojem, že něco zaslechl.

Nehodlal nic riskovat. Vytáhl pistoli, otočil se a tiše se kradl ke vstupním dveřím.

Někoho uviděl a vystřelil.

Kulka minula tělo vetřelce a prostřelila mu paži.

Ani sebou neškubl.

Pak Reyes spatřil pistoli. Byla vybavená tlumičem, jehož široká hlaveň před ním zela jako černá díra. Upustil vlastní zbraň a zvedl ruce nad hlavu.

Teprve pak si uvědomil, kdo pistoli drží.

Helen Holtová. Něco se jí ale stalo. Držela pistoli v levé ruce, což normálně neměla ve zvyku. Druhou stranu obličeje měla ztuhlou a bezvýraznou. Popravdě řečeno se zdálo, jako by celá její pravá strana byla… no, mrtvá.

Možná ji ranila mrtvice, pomyslel si Reyes.

„Co se ti stalo?“

Zaškaredila se jen polovinou obličeje.

Vypálila jednu ránu. Trefila ho do nohy a ustřelila mu prst.

Zhroutil se do křesla a otevřel ústa, aby zaječel.

Vrazila mu hlaveň mezi zuby. Pochopil, co to znamená, a snažil se nehnout jediným svalem.

„To je něco, na co se budeš muset naučit se mě neptat,“ prohlásila trochu huhňavě.

Seděl a snažil se nezírat na její pravou polovinu.

„Posílá tě Firma?“ zeptal se.

„Už pro Firmu nedělám,“ zasyčela. „A ty taky ne. Teď pracuješ pro mě.“

To Reyese zmátlo. „A co budeme dělat?“

Polovina Helenina obličeje se usmála. Druhá zůstala bezvýrazná. Chladná.

„Čeká nás spousta práce,“ prohlásila. „Víc, než si umíš představit.“

Reyes si všiml zranění, které jí právě způsobil na pravé paži. Na té nehybné straně. Vypadalo jako rýha v kusu nábytku.

Nekrvácelo.

Reyes si znovu musel přiznat, že ho Helen Holtová děsí víc než cokoli jiného na světě.

Relikviář, Washington, D.C.

„Čím tu potvoru vlastně krmíte?“

Zach ukazoval na Olgoje Chorchoje ve skleněné vitríně.

„Nejradši má lidské maso,“ odpověděl Cade. „Griff ho naučil jíst párky.“

Po útoku ze sebe Zach pod sprchou smyl krev, nechal si zašít rány a zavolal matce, která v televizi sledovala zprávy o teroristickém útoku a dělala si o něj hrozné starosti. Ujistil ji, že je v pořádku, pak zavěsil, šel domů a prospal dvacet hodin.

Když se probudil, strávil zbytek dne v posteli a sledoval nesmírně dramaticky pojaté zpravodajství na CNN. „Prezident a viceprezident jen zázrakem nepřišli o život,“ opakovali neustále komentátoři.

Pod nepřetržitými vzrušenými diskusemi běžel na liště na spodním okraji obrazovky seznam agentů Tajné služby a zaměstnanců Bílého domu, kteří byli při útoku zabiti. Přibližně každé dvě minuty tam Zach viděl přebíhat známé jméno: agent William Hawley Griffin.

Když se začalo smrákat, zazvonil mu telefon. Volal Cade. Požádal ho, aby přišel do Smithsonova institutu, a dal mu instrukce, jak otevřít skryté dveře.

Vzal si čistý oblek, uvázal si svoji oblíbenou kravatu a jel do muzea.

Teď se na něj Cade díval, jako by mu bral míru na šaty.

„Tak jak zní odpověď?“ zeptal se. „Berete tu práci, nebo neberete?“

Otázka Zacha poněkud překvapila. „Myslel jsem, že nemám na vybranou.“

„Vždycky máme na vybranou,“ opáčil Cade věcně. „Nikdo nikdy není otrokem.“

„Griff říkal, že tu práci budu dělat, dokud neodejdu na odpočinek nebo nepřijdu o život. Tvrdil, že odmítnout ji nemůžu.“

„Takhle přesně to neformuloval,“ opravil ho Cade. „Ptal se vás, jestli myslíte, že se můžete prostě sebrat a odejít. Já se ptám na totéž: můžete?“

Zach znal odpověď bez rozmýšlení. „Nemůžu.“

„Fajn,“ přikývl Cade. „Zaškolení skončilo. Máme práci.“

Odvrátil se a zamířil k počítači. Zach měl ale ještě jednu otázku. „Skončím jako Griff?“ zeptal se. „To mě čeká?“

Cade se zastavil. „Mohl byste dopadnout i hůř,“ prohlásil. „Mění to něco na vaší odpovědi?“

„Ne,“ zavrtěl hlavou Zach.

„Tak proč o tom ještě mluvíme?“

„Griff má pohřeb zítra v Arlingtonu. Jen jsem myslel –“

„Griff je mrtvý.“

Zachem projel záchvěv popuzení. „Tak to pardon, zřejmě pro nás máte na programu něco jiného, že?“

„Ano,“ přitakal Cade. „Máme ještě jeden neuzavřený účet.“

„A vsadím se, že ho půjdeme vyrovnat.“

„Vyrovnat ne,“ opravil ho Cade. „Půjdeme ho zrušit.“

O TÝDEN POZDĚJI, ACAPULCO, MEXIKO

Dylan seděl v otcově zařízeném bytě a popíjel pivo.

Vše bylo odpuštěno. Vrátil se domů k otci a omluvil se. Pověděl mu o svém pobytu v Kuvajtu, kde pracoval pro armádu. Připadalo mu dokonce, že je na něj otec pyšný. Říkal, že je hlavně rád, že se tam Dylanovi nic nestalo.

Prohlásil, že po tak krušně stráveném roce potřebuje Dylan dovolenou, dal mu letenku a klíče od bytu, který si koupil v Acapulcu.

Dylan se vrátil do světa slunce, písku, krásných dívek a piva, už si v něm ale nepřipadal stejně. Sledoval v televizi zprávy o útoku na Bílý dům a viděl obličeje mužů a žen, kteří při něm přišli o život. Cháledovi se to málem podařilo. Málem dokázal zlikvidovat prezidenta. Dylanovi se nechtělo věřit, že on sám vyvázl bez úhony.

Každé ráno, když se probudil s kocovinou a bez jakýchkoli chemikálií v těle se zadíval do jiskřivého mexického denního světla, přemýšlel Dylan o tom, co provedl. Snažil se sám sebe přesvědčit, že byl v té věci vlastně obětí. Že se jen svezl s ostatními a skutečným padouchem že byl Cháled. Kdyby mu Dylan nepomáhal, byl by si našel někoho jiného, ne?

Navíc ani nedostal zaplaceno.

Obvykle musel vypít několik piv, než to i jemu samotnému začalo znít přesvědčivě.

Měl už dost celodenního flinkání na pláži. Slunce mu lezlo krkem. Rozhodl se, že zůstane doma a bude se dívat na televizi. Přesto se nemohl zbavit pocitu, že něco nehraje.

Možná za to mohl ten frajer. Všiml si nějakého chlapa, takového namyšleného utřinosa v kvádru, který celý týden šmíroval kolem. Z nějakého důvodu působil dojmem úřední osoby. A vyptával se. Pak ale zmizel a s Dylanem si vůbec nepromluvil.

Tak proč je pořád jako na jehlách?

Napil se znovu piva a přepnul na jiný kanál.

Obrazovka blikla a potemněla a ve stejném okamžiku zhasla světla v celém bytě. Dylan odložil pivo. Výpadek elektřiny.

To nebylo v Mexiku nic obzvlášť neobvyklého. Dylan přesto vstal. Srdce se mu rozbušilo a naráželo do žeber. Ruce i nohy se mu třásly.

Zaslechl něco z patia. Když se tam šel podívat, dveře byly otevřené. Pamatoval si, že je zavíral.

To mu stačilo. Viděl dost filmových hororů, v nichž oběť vždy udělala stejnou chybu: příliš dlouho otálela a chtěla zjistit, co se bude dít.

Tak to ani náhodou. Rozběhl se ke dveřím bytu.

Klopýtl. Narazil do konferenčního stolku a odrazil se od něj do zdi.

Až na to, že to nebyla zeď.

V místnosti někdo byl, stál před ním a bránil mu v cestě.

Byl oblečený celý v černém.

Dylan se pokusil proklouznout kolem něj. Muž do něj strčil a srazil ho na pohovku.

„Tady nemáte co dělat,“ zaprskal Dylan. „Tohle je náš rodinný byt, budete mít velkej malér –“

Muž promluvil a z hlasu mu čišel arktický chlad.

„Dylane Weeksi,“ oslovil ho, „jmenuji se Nathaniel Cade. Dopustil jste se velezrady.“

„Ne,“ vyjekl Dylan a pokoušel se vstát. „S někým si mě pletete. Já jsem nikdy –“

„Zhanobil jste ostatky mrtvých. Zradil jste jejich důvěru. A zradil jste svoji zemi.“

Cade náhle opět stál přímo před ním. Tak rychle se nemohl pohybovat žádný člověk. Dylana něco srazilo zpátky na podlahu.

„Nepřišel jsem se dohadovat,“ utrousil Cade.

Tohle konstatování se Dylanovi vůbec nezamlouvalo. Zvedl se na kolena. „Prosím. Nevěděl jsem, o co jde. Je mi to líto.“

Cade se zatvářil pobaveně.

„Líto?“ opakoval. „Je vám to líto?“

„Přísahám,“ přikývl Dylan. „Netušil jsem, o co jde.“

„To je ovšem něco jiného.“

Na zlomek vteřiny se Dylan domníval, že snad má štěstí. Že mu bude odpuštěno.

Pak spatřil Cadeův úsměv a v něm i jeho zuby.

Chtěl zaječet.

Cade ho nenechal.

PODĚKOVÁNÍ

Následující lidé obětovali vlastní čas a úsilí, aby byla tato kniha lepší, než bych ji dokázal napsat já sám. Obrovský dík si zaslouží:

Alexandra Machinistová, moje bezkonkurenční agentka, která má navíc v literárním světě nedostižně nejskvělejší jméno; Rachel Kahanová za trefné redakční připomínky i za neobyčejnou víru v můj rukopis; Lauren Kaplanová, Ivan Held a všichni další z nakladatelství Putnam; Kris Engskov, bývalý osobní asistent prezidenta Billa Clintona, za pomoc s vnitřním uspořádáním Bílého domu i s jeho bezpečnostními opatřeními (skutečné prostorové uspořádání jsem si trochu přizpůsobil a pan Engskov mi samozřejmě neprozradil nic o existenci prezidentského upíra. Předpokládám, že taková informace by podléhala utajení); Claire Dippelová (nejde o Konradovu příbuznou, alespoň pokud je mi známo); Elizabeth Pontefractová; Bryon Farnsworth; Amanda Rocqueová; Britt McCombs; John Rember; Ahren Heidt; Randal Eymann; William Heisel; celý bláznivý štáb Big Action! a samozřejmě moje první čtenářka a jediná pravá láska, Jean Roosevelt Farnsworthová. Měl bych také poděkovat své dceři Caroline, která musela čekat s mokrými plínkami, zatímco otec bušil do klávesnice.

Skutečný příběh milosti, kterou Andrew Johnson udělil upírovi, lze najít v knize Roberta Schnecka The President’s Vampire (Prezidentův upír), která přezkoumává fakta poprvé zmíněná v Neobvyklých nadáních Charlese Hoye Forta. Washingtonovo proroctví vychází z příběhu uvedeného v knize Briana M. Thomsena Oval Office Occult: True Stories of White House Weirdness (Okultní Oválná pracovna: Skutečné příběhy o podivných událostech v Bílém domě).

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai