Prodavači snů

Stanislav Filip

17.listopadu 1989 se toho dělo tolik, že jsme pak hluboko po půlnoci usoudili s kamarádem Milanem, že bude nejlepší, když se vnoříme do alkoholového opojení, abychom to nadšení vůbec unesli. Zalezli jsme k němu do pracovny, otevřeli si litrovku slivovice, popíjeli a kecali o všem možném.

„Ty vole,“- začal s tím Milan, -„víš ty vůbec, co nám ten dnešek přináší?“ A hned si taky na ten jeden nádech odpověděl:

„Demokracii, kamaráde! Demokracii! Budeme konečně svobodně dýchat! No chápeš to vůbec?“

„Já to zase tak růžový nevidím,“- opáčil jsem mrzutě, protože se mi v té chvíli vůbec nechtělo klábosit o nějaké politice, se kterou jednotlivec stejně nic nenadělá, protože ona si opravdu půjde svou cestou dál, ať se ti to líbí nebo ne. „Zase se dostanou k moci takoví, co mají ostrý lokty, huby plné slibů, vychcánkové a gauneři. Bylo to tak v každým režimu a nevidím důvod, proč by to nemělo být v tomhle příštím.“

„To je možný,“- Milan si pro jistotu nalil druhou skleničku. „Ale taky by se měly otevřít hranice, ne?

Cestovalo by se legálně, mohl bys jet kam bys chtěl…“

„No a to je třeba další průser,“- zchladil jsem jeho nadšení. „Když nebudou hranice, tak se sem nacpou různí vyžírkové, koumáci, kriminální živly a všechno, co s tím souvisí.“

„No, do prdele, to je fakt,“- dal mi po krátkém zaváhání zapravdu. „Když si uvědomím, že tady máme zadarmo zdravotnictví, školství a že naše zemědělství a průmysl je na docela slušný úrovni, tak tu vlastně vzniká prostor pro rozkrádání ve velkým. Neříkám, že se tady nekradlo, ale bylo to takový skrytý, jenom sem tam se objevilo něco většího, jako třeba ten generál Šejna s tím jetelovým semínkem.“

„To by si musel stát všechno pohlídat,“- chtě nechtě jsem se nechal vtáhnout do tohohle nepřínosného tématu. „Já ti mám takový neblahý pocit, že to dopadne blbě. Myslím jako se vším, co jsme tu vybudovali. Němci budou chtít zpátky majetky vystěhovalců ze Sudet, emigranti budou chtít svoje domy, pozemky a fabriky, církve se budou dožadovat svého majetku a potomci aristokracie svých zámků. A přitom všichni, o kterých jsem teďka mluvil, zbohatli z krve a potu nějakých chudáků, jak už o tom kdysi psal Bezruč.“

„Čili chceš říct, že pro nás, obyčejný lidi, tady zbude hovno?“- Milan se podíval na mne tázavým pohledem, jako že jestli ta Pýthie v mé osobě může mít pravdu.

„Člověče, já ti mám na takový věci frňák,“- přisvědčil jsem a zároveň jsem taky hned dopil tu první skleničku, aby neměl zas tak velký předstih.

Ó, jak přesnou prognózu jsem tehdy měl! Věci se daly do pohybu a zanedlouho se postupně začalo uskutečňovat všechno, co jsem v té dlouhé listopadové noci nastínil.

„Mě už to v té práci začíná srát, asi začnu podnikat v něčem sám,“- sdělil mi Milan po nějakém čase, když začala kolem nás opadávat ta první euforie a my jsme se slezli s kamarády na pivíčku v bufetu na fotbalovém hřišti. „Něco se tam děje, odbory jsou nervózní, prý se ozval bývalý majitel, jak teď vyhlásili, že do budoucna počítají s nějakýma těma restitucemi.“

„A to chceš dělat něco ve svým oboru?“- uchechtl jsem se, protože jsem věděl, že je inženýrem v podniku, který projektuje a staví tunely. „Nakonec ty jako tunelář, to by zase nemuselo bejt tak špatný. Dáš si inzerát v okolí Znojma nebo Mikulova, že jim levně vyrazíš do skály vinný sklípky a máš vystaráno,“- dobíral jsem si ho.

„Vole,“- utrousil mezi dvěma pořádnými loky. Utřel si z úst pěnu a postavil prázdný půllitr na stůl.

„Karličko, ještě jeden!“-

zavolal na kyprou čtyřicátnici u pípy.

„Tak co teda budeš dělat?“- byl jsem zvědav, co z něho vyleze. Naklonil se ke mně, aby to nikdo neslyšel a polohlasně mi špitl do ucha:

„Mám na Slovensku rodinu a ti pěstují ve velkým rajčata. Už to mám s nimi dohodnutý a do dvou týdnů mi sem pošlou celý kamión.“

„Hlavně ale musíš být domluvený s nějakým zdejším odběratelem,“- krotil jsem jeho nadšení.

„To už je taky zařízený,“- mávl rukou. „Po odečtení režijních nákladů by to mělo vynést nejmíň čtyřicet tisíc,“- pochlubil se.

„Tak co? Vyšlo ti to s těmi rajčaty?“- zeptal jsem se ho po čtrnácti dnech, když jsem ho potkal na ulici.

„Kurva! Šlápl jsem do hovna!“- postěžoval si. „Předešel mě kamión ze Španělska a ti měli rajčata na kile o šest korun levnější! Musel jsem jít z cenou ještě níž, aby mi to vůbec vzali, jinak by mi to shnilo.“

„Takže zisk žádný, co?“- politoval jsem ho.

„Cože?!“- zavyl a málem šel přitom do kolen. „Osm táců jsem měl ztráty!“

„Víš co? Sedneme někam a dáme si pivo, dneska to platím já,“- nabídl jsem mu, protože jsem ho chtěl aspoň nějak potěšit.

„Půjčit jsem si musel, ani to Máše říct nemůžu, protože ta naše starší holka se bude za dva měsíce vdávat a prachy budou potřebný jak sůl,“- klopýtal poslušně vedle mne.

„Do takových deseti tisíc bych ti mohl půjčit i já,“- vžíval jsem se jako správný přítel do jeho svízelné situace.

„Tak jsem si myslel, že když budu mít těch čtyřicet pohromadě, že už by se s tím dalo podnikat,“-

vzdychal. „Měl jsem v úmyslu podřezávat baráky.“

„Cože jsi chtěl?“- nechal jsem si to od něho potvrdit ještě jednou, protože jsem to moc nepochopil.

„No kvůli izolaci,“- vysvětloval mi. „To je taková švédská metoda, že mezi základy a zdivo se protlačuje sendvičová izolace, chápeš?“

„Zhruba jo…“- připustil jsem, i když jsem tomu nerozuměl ani za mák. No, skončilo to tak, že jsem mu půjčil ne deset, ale hned třicet tisíc na nějaký vyřazený stroj z jejich firmy, který měl zbytkovou hodnotu právě v této výši.

„Tak co? Jak jdou izolace?“- zajímal jsem se, když jsem ho potkal přibližně za dalších čtrnáct dní.

„Ani se neptej!“- jeho obličej prozrazoval, že zase šlápl vedle. „Nějaký hajzl mi tu mašinu ukradl hned ten první týden! Teď to má kriminálka, ale stejně si myslím, že prd vypátrají.“

„Takže veškerý investice jsou v tahu…?“- ani jsem moc nepřemýšlel nad tím, jestli mu posečkám se splátkami. To přece bylo jasné, ne?

„Stihl jsem udělat jenom dva baráky, takže ti vrátím prozatím deset tisíc, stačí?“- vrhl na mě prosebný pohled.

„Já ty peníze zas tak honem nepotřebuji,“- zachoval jsem se jako dobračisko, které přece může kamaráda založit prakticky kdykoliv a navíc ještě jakoukoliv sumou.

„Dík,“- rozjasnila konečně ta zpráva jeho čelo. „Ale neboj, své prachy dostaneš, mám už totiž zase něco dalšího v pácu.“

„Co to bude?“- lekl jsem se té jeho neutuchající iniciativy.

„Tentokrát vejce,“- prohlásil pyšně. „Nabídli mi to zase ti Slováci, prej když to nevyšlo s paradajkami, tak to vyjde s jajkami,“- zakřenil se.

„Jen aby,“- zapochyboval jsem a taky jsem se hned opětně zmínil o tom svém citlivém frňáku na události, které mají teprve nastat. No, nebudu vás dlouho natahovat; než ty Slovenské slepice nasnášely celý kamión, nějakou dobu to trvalo a pravděpodobně ta vejce museli ti příbuzní shánět po celé vesnici, protože jednak byla různě velká, měla odlišnou barvu skořápky a hlavně pak byla skoro všechna od kuřinců. Chudák Milan do té očisty zapojil celou rodinu a stejně jim to trvalo několik dnů, než se jim podařilo ta vajíčka umýt. Barák jim smrděl ještě dlouho potom a když si spočítal výdaje za vodu, elektřinu a deodoranty, tak měl ztrátu na jednom vajíčku osmnáct haléřů a to ještě nepočítal tu práci s nimi.

Po vajíčkách to bylo víno od vinařského družstva odněkud z Bzence, kde prodělal pouze na dopravě.

Když si pořídil líheň kuřat, tak dva dny před vylíhnutím přišla průtrž mračen, padající stromy potrhaly vedení a bylo vymalováno. Nešla elektrika, následkem toho pak nefungovalo větrání a kuřata se do jednoho udusila. Potom si pořídil na splátky z druhé ruky katr, že bude dělat řezivo a nakoupil fůru kulatiny od Vojenských lesů, protože bylo nejlevnější. Hned ve druhém kmenu byl zarostlý kus šrapnelu a bilance byla neskutečná - dva prasklé pilové pláty, zlomená ojnice a roztržený litinový rám. Ve Sběrných surovinách za to dostal necelé dvě tisícovky, což byla akorát jedna měsíční splátka.

„Kurva, zase jsem šlápl do hovna!“- postěžoval si mně v bufáči u Karličky. „Ať se chytnu čeho chci, tak se nic nedaří.

Můžeš mi říct, čím to je? Holka měla chudou svatbu, Máša je na mě nasraná, že prej když ještě jednou do něčeho blbého polezu, tak už se mnou definitivně končí.“

„Ani se jí nedivím,“ zahleděl jsem se do svého půllitru. „Já ti samozřejmě s těma penězi počkám.“

„To jsi moc hodný, jenže já potřebuji nějak ty prachy získat! Chápeš?“- byl tvrdohlavý jak beran a bylo na něm vidět, že vezme s povděkem každou radu, s jejíž pomocí by mohl svou tíživou situaci zvrátit.

„To chce nápad, ale fakt přínosný,“- řekl jsem.

„Chcete poradit?“- ozvala se Karlička od pípy, která tu naši debatu sledovala už od začátku.

„A ty bys o něčem věděla?“- ožil Milan. „Když to bude dobrý kšeft, dám ti provizi za tip.“

„To si piš, že to bude dobrý kšeft,“- usmála se na něho Karlička svým okouzlujícím úsměvem. „Na chlastu se dá dneska vydělat úplně nejlíp. Když ale ovšem obejdeš obchodníky.“

„A jak je chceš obejít?“- dožadoval se Milan nápovědy.

„To ti musím říkat všechno po lopatě?“- kroutila Karlička nad jeho prostoduchostí hlavou. „Půjčíš si náklaďák, zajedeš do Olomouce do Selika a koupíš si tolik chlastu, co vyrobí za celou směnu. Jim to může býjt jedno, jak se toho zbaví, jestli to prodají do obchodu, nebo tobě. Ty to budeš mít za výrobní cenu a tady ti chlapi ze šachet ruce utrhnou, když jim to prodáš o nějakou desetikorunu levněji.“

„Tak si zatím dej na mě jeden velký fernet a až ten kšeft dotáhnu do konce, tak se spolu vyrovnáme,“- Milan byl viditelně v rozmaru. „A vůbec, nalij i nám, ať tu nesedíme tak nasucho.“

Ptáte se, jak to dopadlo? Jednoduše. Ti chlapi, co si ten tip od Karličky v tom bufetu vyslechli, prostě Milana předešli. Dali dohromady peníze, sehnali náklaďák a dokonce si ještě v Seliku nasmlouvali odběr celé jejich produkce na několik dní dopředu.

Ti koumáci pak obsadili všechny šachty po okolí a horníci kupovali do zásoby levnější chlast jako diví, takže i kdyby se Milanovi podařilo jednu várku přivézt, neměl proti jejich zaběhnutému kšeftu šanci, leda že by šel s cenou daleko níž, než oni. Takže zatímco oni z toho měli tučný zisk, Milan zase jako obvykle ostrouhal. Když navečer přijel s prázdným náklaďákem, nadával sice jak špaček, jenomže mu to už nebylo nic platné.

„To chce ale fakt jedinečný nápad,“- v duchu jsem litoval jeho nevydařené podnikatelské pokusy, když jsme zase seděli v bufetu u Karličky.

„Jenže kde ho vzít?“- hodil po mně jedním smutným, přesmutným okem. „Podívej se na toho pitomce Lajera. Ve škole málem propadal, manuálně uměl hovno a tak ho udělali předsedou celozávodního výboru káesčé. A vidíš, sotva se to obrátilo, udělal si na dvoře sběrnu kovového šrotu, cikáni k němu jezdí ve dne v noci a má vystaráno. Kde by tak rychle přišel k novému bouráku?“

„Ty by sis chtěl udělat na svým vlastním dvoře smetiště? Já myslím, že máš na víc, než nějaký blbec Lajer, ne?“- obrátil jsem se na Karličku a požádal jsem ji o dva fernety, aby z toho našeho klábosení měla taky nějaký kšeft, jelikož jsme tam zbyli z hostů jenom my dva.

„To máš naprostou pravdu, Péťo,“- pochválila můj úsudek Karlička, když posléze přinášela ty dva panáky k našemu stolku.

„A ty si s námi nedáš?“- zeptal jsem se. Jednou za čas musí člověk v takovém domáckém bufáči udělat ze sebe granda a teď k tomu byla právě docela dobrá příležitost.

„Když mermomocí chceš…“- Karlička se vrátila k pípě pro ten svůj kalíšek, nalila si a přisedla k nám.

„Tak na nějaký ten dobrý nápad,“- pozvedl jsem svou skleničku, aniž bych v tu chvíli měl v úmyslu sám jakýmkoliv nápadem přispět. Pravda je ovšem ta, že už samotná vyřčená myšlenka nabudí u těch druhých celý řetěz jejich vlastních myšlenek, takže výslednicí může být buď něco geniálního, nebo naopak něco tak debilního, že se to hned tak nevidí. Jedna pravda je taky ovšem ta, že člověk inklinuje spíš k tomu debilnímu, než k tomu geniálnímu a proto to taky tak ve světě vypadá.

Když jsme přikládali okraje skleniček k ústům, tak to jsem ještě netušil, že právě tenhle přípitek převrátí naše dosavadní životy od základů.

„Ono se sice řekne, chce to dobrý nápad, ale kde ho vzít?“- Milan propadal už předem depresi.

„Chce to něco, při čem se moc nenamakáš, pač rukama rozhodně nezbohatneš…teda aspoň v tomhle státě ne,“- přispěla zasvěceně Karlička do naší diskuse.

„A co bys jako navrhovala?“- zeptal jsem se jí s nádechem ironie.

„Tss,“- odfrkla, protože tu ironii v tom vycítila. „Kolem vás se na každým kroku najde plno věcí, který se dají vylepšit, chápete? A takový patent, to je váš vlastní duševní majetek, který je rovnocenný hotovým penězům.“

„A ty bys o něčem takovým věděla?“- vzhlédl k ní Milan s viditelnou nedůvěrou po té předchozí negativní zkušenosti.

Karlička se na chvilku zamyslela, vyloudila na tváři napůl záhadný úsměv jako ta Mona Lisa a pak řekla:

„Možná jo.“

„Tak to teda začíná být zajímavý,“- ožil Milan. „Nalij nám ještě po jedné,“- poslal Karličku pro další várku. „Anebo víš co?

Vezmi sem celou flašku,“- byl najednou ochoten za nápad nebo třeba jen dobrou radu investovat cokoliv.

„Jenom brzdi,“- krotila ho Karlička. „Tahle runda bude na mě.“

„Já myslel, abys měla kšeft, když už tady musíš s námi trčet,“- ospravedlňoval se Milan, ale v podstatě byl rád, že to tak dopadlo, protože i taková objednávka tří velkých fernetů byla docela přemrštěná vzhledem k jeho momentálním finančním možnostem.

„Tím se nemusíš zabývat, já tu s vámi trčím docela ráda,“- Karlička byla najednou samý potutelný úsměv.

„Tak co to máš za ten skvělý nápad?“- začínalo mě to nudit, protože jsme se zatím pořád bavili o ničem.

„Tak jo, Péťo,“- obrátila do sebe ten poslední kalíšek. „Dám ti takovou jednoduchou otázku. Co je pro člověka nezbytný?“

„Nezbytný?“- zauvažoval jsem. „Tak v první řadě je to jídlo, ne? Pak spánek, slunce, voda, vzduch…“

„Tak počkej, možná jsem se blbě vyjádřila,“- přerušila mě Karlička. „Zkusím to teda jinak. Co je pro člověka nejdůležitější?

Pro co by byl schopný třeba i vraždit?“

„Myslíš sex?“- otázal se Milan.

„No jasně, Milánku, co jiného?“- v Karliččině souhlasu jsem vycítil pochvalu. Že jsem to neřekl sám!

Teď tady před ní vypadám jako ňouma, co ani neumí zaflirtovat s cizí ženskou.

„No dobře, ale jaký by to mělo přinést peníze?“- rozhodl jsem se bojkotovat ten Karliččin návrh už z toho důvodu, že my dva nejsme žádné lehké ženské, které by relativně mohly nějaký ten peníz za poskytnutí služeb získat. „Sex přece provozuje každý.“

„No a to tě právě teď vyvedu z omylu,“- naše kyprá bufetářka začínala být očividně ve svém živlu.

„Každý tuhle možnost nemá. Třeba takoví, co nemají partnera. Myslíš si, že by se rádi nepomilovali?“

„No…když nikoho jiného nemají, tak si vypomůžou třeba Ančou Dlaňovou,“- nechtěl jsem být před nimi zahnán do úzkých.

„No jo, vy kluci to máte přece jenom jednodušší, ale co my, holky?“- řekla bez uzardění. Tak tohle téma začínalo být už i z mého pohledu čím dál zajímavější.

„No coby? Vypomůžete si třeba okurkou nebo mrkví z vlastní zahrádky,“- kontroval jsem a dokonce jsem si to hned před očima začal i představovat. „Jo, a taky jsem viděl poslední dobou v obchodě šampón, který by měl k tomu účelu docela vhodný tvar,“- vzpomněl jsem si návazně.

„Tak teď už jsme konečně u toho, co jsem vám oběma chtěla říct,“- Karlička si sundala zástěru a složila ji do úhledné kostičky. „Kdo myslíte, že vydrží šoustat déle? Ženská nebo chlap?“- podívala se na nás s takovým despektem, že nám bylo jasné, o co jí jde. Chtěl jsem říct jak kdo, ale Milan mě předešel:

„To je přece logický, ne? Chlap se udělá jednou, dvakrát a potom zase nějakou dobu trvá, než se vzchopí.“

„No a už jsme u toho,“- pokývala souhlasně Karlička hlavou, čímž mi potvrdila, že Milan u ní znovu zabodoval. Ještě, že jsem tu svoji geniální myšlenku nevyvalil dřív, protože to už bych byl definitivně za vola. „Když teda už chlap nemohl a chudák holka byla rozšoupnutá a chtěla ještě, tak to musela nějak vykoumat, to dá rozum.“

„Muslimové to řešili šalamounsky,“- vpadl do toho Milan. „Holkám uřízli klitoris, aby nebyly moc bujný a vlastně způsobili to, že styk byl pro ně spíš bolestivou záležitostí.“

„Ty jdeš na to moc vědecky, Karlička snad chtěla říct něco jiného, že?“- pokáral jsem ho, protože zbytečně odbočil od původního tématu.

„No, chtěla jsem jenom připomenout, že si už ženský odjakživa sháněly nějakou náhradu,“- bufetářka si teď rozpačitě přehazovala tu složenou zástěru z jedné ruky do druhé, protože jsme jí pořád přerušovali tu její souvislou řeč a ona to téma potřebovala nějak dokončit.

„To znám,“- nedal si pokoj Milan. „Občas někde archeologové nacházejí takový pomůcky. Nazývají to falus a jsou to vlastně takový kamenný špalíčky různých velikostí,“- sršel svými vědomostmi nabytými na Vysoké škole.

„Ale to muselo ty ženský děsně dřít, ne?“- divila se Karlička.

„No, zezačátku snad i trošku jo,“- připustil Milan, -„jenže častým používáním se to ohladilo a pak už to bylo snad dobrý, ne?“

„To jsem ještě neviděla, strkat si tam nějaký šutry…“- žasla Karlička.

„A to by ses zase divila, co si tam ženský všechno strkají!“- neopomenul se Milan blýsknout svým tématickým příspěvkem.

„To já mám kamaráda, primáře na gyndě a ten si dělá z toho sbírku. Už má přes tři sta kusů!“

„No vida, jak jsou ženský náruživý,“- přispěchal jsem se svou troškou do mlýna, ale byl to jenom takový výkřik žíznícího na poušti; ti dva mě vůbec nevnímali.

„Od plnicích per přes kartáčky na zuby až po štětky na čištění záchodu,“- vyjmenovával Milan předměty z té primářovy sbírky.

„Jéžišmárjá!“- spráskla ruce Karlička, až jí ta složená zástěra vyklouzla na podlahu. „Štětky?!“-

shýbla se pro ni a ukázala nám tím pádem pěkný pohled za výstřih. „Když si třeba představím, kolik hoven se tím předtím prošťourávalo do hajzlu…“- kroutila nad tím nevěřícně hlavou. „A taky když si uvědomím, jak ty štětiny jsou tvrdý?“

„Jo, příroda je příroda, a svůj k svému,“- zafilozofoval si Milan a zároveň z toho vlastně udělal i pěkný bonmot.

„Jako že štětka a štětka?“- pochopila Karlička a hned se tomu taky ochotně zasmála.

„Vy jste se ale nějak rozjeli! Původně jsi snad chtěla říct Milanovi, jak se dají z toho tvého nápadu vyrazit nějaký prachy, ne?“- krotil jsem jejich vášně. „Nebo jestli jsem vám na obtíž, klidně můžu jít domů.“

„Kam bys chodil, Péťo,“- vlepila mi Karlička mlaskavou pusu na tvář. „Vždyť už se k tomu dostávám.

Tak asi před dvěma týdny mi přijel bratranec, co dělá na montážích v Západním Německu a kromě jiného mi taky přivezl takovou imitaci mužského toho…no, penisu.“

„Tak to bych teda chtěl vidět,“- řekl Milan. Zprvu to vypadalo jenom jako takové nezávazné tlachání, ale Karlička se toho hned chytila a povídá:

„To byste museli, chlapi, jít se mnou domů, stejně je to tady dneska mrtvý.“ A hele! Neřekla to jenom Milanovi! Platilo to pro nás pro oba! Nemáte ponětí, co to s mužem jakéhokoliv věku udělá, když mu nějaká cizí ženská nabídne něco takového. A zvlášť, když to řekne například Karlička, co je doopravdy krev a mlíko, má nádhernou kostru a všechno, co k tomu patří.

„A proč ne?“- odpověděli jsme jí skoro jedněmi ústy. A já jsem ještě pro jistotu doplnil: „Co ale na to řekne tvůj Tonda, že si nás přitáhneš k sobě do bytu?“

„Tss,“- odfrkla pohrdavě. „Ten nemá vůbec nárok! Může být rád, že ho doma ještě trpím!“

„Copak se to jenom stalo, Karličko?“- zeptal se Milan zúčastněně.

„Je to chudák!“- vřískla tak, že jí hlas přešel do fistulky a zároveň se hned od nás odvrátila, abychom nezahlédli ty slzy vzteku, které jí vyhrkly z očí. „Ožral se na podnikovým večírku a ojel tu štětku Jílkovou ze sídliště, co věčně chodí v takových krátkých mini, že je jí vidět až do řiti!“

„Myslíš Libunu?“- žasl Milan. „Vždyť na ní nic není! Tobě nemůže sahat ani po kotníky.“

„Jsi milý,“- hodila po něm uslzeným očkem Karlička. Zatímco Milan u ní sbíral body, tak já jsem přemýšlel o spojitosti toho avizovaného umělého penisu s nějakým novým kšeftem, který z toho měl vzniknout. To je jako máme pašovat ze Západního Německa a potom je budeme někde pokoutně prodávat? A komu? Vždyť za to hrozí kriminál! Anebo je snad budeme dokonce vyrábět na koleně někde ve sklepě paneláku mezi kompoty a odloženou veteší?

Ani jsem si při tom přemýšlení neuvědomil, že Karlička už dávno zavřela ten svůj bufet, že už jsme těch pár set metrů přešli a že stojíme přede dveřmi jejího bytu.

„Tak, pánové, klidně vejděte a kdyby ten vůl měl nějaký blbý kecy, tak ho normálně přehlížejte,“-

nabádala nás.

„A nebude to přece jenom blbý?“- necítil jsem vůbec takovou tu pohodu, jako když vás kamarádka pozve domů na pokec, na kávu nebo případně ještě něco jiného.

„Nebuď z toho tak vynervovaný, když se řeklo, že máš jít dál, tak běž,“- šťouchl mě Milan pod žebra a zároveň mi sebral další plusové body u Karličky.

Dovnitř vešla první ona, potom Milan a nakonec já.

„To jsi ty?“- vykoukl její manžel Tonda ze dveří kuchyně. „Slyšel jsem nějaký hlasy…“- zarazil se, když nás s Milanem uviděl.

„Běžte rovnou do ložnice a ty zase zalez!“- rozdělila Karlička nám třem chlapům najednou veškeré naše kompetence.

„Do ložnice?!“- zaúpěl Tonda. „Vždyť to bylo jenom jedinkrát a to jsme byli všichni tak ožralí, že bych v té chvíli nepoznal ani vlastního bráchu! Ta kráva toho využila! Věř mi!“- klekl si před ní tak prudce na podlahu, že to až zadunělo.

„Uhni!“- odstrčila ho Karlička. „Teď se plazíš, co? Pozdě, miláčku! To sis měl rozmyslet předtím, než jsi na tu krávu vlezl!“

„Nebuď na mě tak zlá! Dej mi ještě šanci!“- vyl Tonda na podlaze, zatímco ona ho bez soucitu překračovala.

„Pojďte, hoši,“- pobídla nás, abychom udělali totéž.

Když jsme se vtěsnali za dveřmi ložnice, Karlička za námi zamkla, vytáhla klíč a potom útržkem z papírového ubrousku ucpala klíčovou dírku.

„Jak ho znám, tak by sem čuměl,“- podala na vysvětlenou.

„Kájo! Kajoušku!“- štkal Tonda za dveřmi a občas do nich zabušil hlavou.

„Drž už konečně hubu!“- odpověděla mu Karlička. Hned nato pak otevřela dvířka u toaletního stolku a my dva s Milanem jsme tam uprostřed té ložnice jenom stáli a zírali, neboť se z něho vysypalo na koberec několik hanbatých časopisů z ciziny, o kterých jsme tady doposud jenom slýchali.

Milan, který se z toho vzpamatoval dřív, se shýbl pro jeden z nich.

„Ukaž!“- zahleděl se do něho lačným pohledem.

„Jenom abys nebyl zklamaný,“- rozesmála se Karlička. „Tohle je spíš pro dámy…teda, pokud bys nebyl teplej?“

„Cože?!“- nepochopil Milan, ale nakonec mu to došlo, jakmile začal listovat několika prvními stránkami. „Aha, tady jsou jenom samí chlapi…“- odložil ten časopis mrzutě k ostatním.

„Ale zato jsou docela slušně vybavení, co říkáš?“- Karlička byla samé vtipkování.

„No, ani bych neřekl,“- Milan se udiveně podíval na Karličku, jestli to myslela vážně. „Takový běžný průměr spíš…co?“-

obrátil se na mne. To ses zeptal toho pravého, pomyslel jsem si, ale nahlas jsem řekl:

„No, běžný…“

„Vy jste mi ale dva chlubílci!“- rozesmála se znovu Karlička, jenže tentokrát mi ten její smích připadal takový…chtivý.

Nebo jak bych to řekl nejvýstižněji, prostě chtěla ty naše ptáky vidět, aby nám pak dala najevo, že má pravdu.

„Ty jsi nám přece chtěla ukázat něco jiného, ne?“- doufal jsem, že předejdu tomu nejhoršímu.

„Tvrdila jsi, že to může přinést peníze?“

„Taky že jo,“- Karličce povadl úsměv z toho, že jí ten její původní zámysl nevyšel. Pak sáhla do horního šuplíku toaletního stolku a vytáhla tu věc. „Tak tohle je ono!“- nechala ji mezi námi kolovat.

Milan po tom zprvu trochu štítivě sáhl, ale když to několikrát po sobě zmáčkl a ono to nevydalo žádný zvuk, který od toho snad očekával, tak vyřkl svoje resumé:

„No, normální gumový odlitek, to se dá snadno vyrobit, když tady máme modeláře, ne?“- plácl mě bodře do zad a tu věc mi vtiskl do ruky, abych si ji také prohlédl.

„Ten, kdo to vyrobil, tak musel mít přesný nákres. Podívejte se, jak jsou na tom vyznačený i ty naběhnutý žíly!“-

upozorňoval jsem na to realistické detailní zpracování umělého penisu.

„Vole,“- strčil do mě Milan loktem. „Tohle nebyl žádný dřevěný model, že Karličko? Tohle je odlitek pravého ptáka.“

„No jasně,“- přitakala Karlička ochotně. „Copak jsi to nepoznal?“

„No…“- málem jsem se u toho začervenal, -„to je dneska těžký poznat, co je pravý a co ne. Když je to tak, jak oba tvrdíte, to by se ten něčí pták musel otisknout do sádrový formy a teprve z ní pak udělat z kaučukový hmoty něco podobného, jako je tohle.“

„To bys snad svedl, nebo ne?“- Milan mi dal před Karličkou veškerou důvěru. Kdybych se mohl dmout pýchou, tak to klidně udělám; který chlap není rád, když ho někdo chválí před cizí atraktivní ženskou, jenže namísto toho jsem ale musel v duchu řešit dilema.

„No jo, to by tomu dotyčnému musel stát po celou tu dobu, než by ta sádra ztvrdla, jinak by se forma zbortila a všechna ta předchozí práce by byla zbytečná,“- vysvětlil jsem jim podstatu věci.

„Za jak dlouho ztvrdne taková sádrová forma?“- vyzvídal Milan.

„No, alabastrová modelářská sádra by zatuhla přinejhorším za takových sedm až deset minut, aby byla k použití,“- řekl jsem. Neznělo to ale moc přesvědčivě, protože jsem to sám přesně nevěděl a tak jsem raději začal dál licitovat. „Musíme počítat taky nějaký čas na přípravu, že? Když už se postaví, tak to musíš zkoordinovat s namícháním té sádry, natřením dotyčného ptáka vazelínou, aby se na něj ta sádra nepřilepila a to máš aspoň dalších pět minut.“

„A to ti těch patnáct potřebných minut nepostojí?“- zajímala se Karlička.

„O to nejde,“- nezbylo mi říct nic jiného, než abych se před ní nezesměšnil, ale hned nato jsem si uvědomil, cože to vlastně vyslovila. „Počkej! Proč by to musel bejt zrovna můj?!“- rychle jsem mu tu věc zase vrátil zpátky.

„Co se rozčiluješ?“- divil se Milan. „To by sis měl naopak považovat, že se bude tolik ženských utěšovat umělákem, podle tvého mustru. To máš, jako kdybys každou z nich šoustal ty osobně, viď Karličko?“- dožadoval se bufetářčina souhlasu.

„Samo,“- přikývla Karlička. „Já být tebou, tak bych byla na to hrdá.“

„Hele, tady pak musíš udělat stejný osazení, jako to má tohle,“- upozorňoval mě Milan. (Byl odjakživa technický typ a potrpěl si na veškeré detaily). „Na co vůbec je ten černej čudlík?“- obrátil se na kyprou bufetářku.

„Tobě to nedošlo?“- podivila se Karlička. „Tady tohle prostě otočíš a ono to začne vibrovat.“

„Ty jo! Ono je to dokonce na baterky!“- Milan si to hned několikrát za sebou vyzkoušel. „Na, zkus si to taky,“- podával mi to do ruky. Abych před nimi nevypadal jako trouba, tak jsem ten umělák taky dvakrát pustil a pak zase zastavil. Vždycky to zavrčelo jako setrvačník v dětském autíčku a pokaždé mě to trochu v té dlani polechtalo.

„Původně se to jmenovalo robotek, ale poslední dobou tomu začali říkat robertek,“- poučila nás Karlička. „A když vibruje, tak to stimuluje v pochvě nějaký erotický zóny, teda aspoň to tak tvrdil bratranec.“

„Copak ty to nevíš? Ještě řekni, žes to ještě nevyzkoušela?“- divil se Milan.

„Říkám snad, že ne?“- Karlička zakroutila hlavou na znamení, jak se tak může blbě ptát.

„Tak to bych teda chtěl vidět! To asi musí být hodně rajcovní, že?“- zeptal se Milan Karličky. Bylo mi jasné, že ji tak chce nenápadně vyhecovat.

Začal jsem mít pochybnosti, jestli nezachází příliš daleko a v duchu jsem si vyčítal, že jsem sem vůbec lezl. Moje žena Milada se teď jistě dívá na seriál v televizi a nemá chudák tušení, do jaké společnosti se její manžel dostal.

Stejného názoru byl také Karliččin muž Tonda, který zase párkrát zabušil hlavou do dveří a zasténal:

„Kajuško! Snažně tě prosím, odpusť mi! Já už to víckrát neudělám!“

„Řekla jsem ti, abys držel hubu!“- zaječela Karlička směrem ke dveřím. „Ještě chvíli budeš otravovat a poletíš z baráku!“ Pak se obrátila k nám a řekla potichu: „To jeho škemrání mi leze na nervy, to teď musím poslouchat dnes a denně! Ale stejně to má marný, rozvedu se s ním tak jako tak, aby hajzl věděl, že nemá zahýbat.“

„Nejsi na něho přece jenom krutá?“- zeptal jsem se jí opatrně.

„Má kliku, že má takovou ženskou, jako jsem já! Jiná už by ho za to dávno vyhodila!“- podívala se na mne takovým příkrým pohledem, že jsem si uvědomil svůj opětný propad u ní nejméně o dalších deset bodů.

„A hele!“- upozornil nás Milan a ukázal rukou ke dveřím. S jakýmsi pocitem škodolibé radosti jsem sledoval, jak se ten zmuchlaný kousek ubrousku vysouvá z té klíčové dírky a představoval jsem toho chudáka Tondu, jak trpí, když se chce mermomocí dobrat pravdy i za cenu takového ponížení, ale pak jsem si představil sama sebe, jak bych se asi zachoval já v podobné situaci. Vyslal jsem k Milanovi pohled, který měl vyjadřovat vzkaz, jako že „to jsi nemusel“, jenomže on to vnímal po svém.

„Proč?“- zeptal se mě a já jsem tím pádem byl zase za blba. Karlička si naštěstí myslela, že to patřilo Tondovi a proto utrhla z ubrousku ještě větší kus než poprvé a nacpala ho do dírky za pomoci pěchovátka na dýmkový tabák, který měla jako památku po svém zemřelém otci na nočním stolku.

Chvíli bylo za dveřmi slyšet Tondovo kňouravé hudrování, ale nakonec se přece jenom zklidnil.

„Tak, a bude konečně pokoj,“- řekla spokojeně Karlička.

„Takže nám teď taky můžeš ukázat v praxi, jak se to používá?“- navázal nato Milan.

„Proč ne?“- Karlička se cítila silná v kramflecích, když už nás vpustila do svého teritoria a tak byla ochotná úplně ke všemu.

„Já jenom doufám, že robertek z té vaší výroby bude daleko kvalitnější, než tenhle a že prokážete, že naše zlatý český ručičky mají pořád ve světě zvuk.“

„Cože?“- podivil se Milan. „Říkala jsi přece, že ti to dovezl bratranec ze Západního Německa a o Němcích je přece známo, že jsou precizní?“

„No jo, to by ale taky muselo být v Německu vyrobený,“- nastavila mu Karlička spodní konec uměláku před oči. „No tak čti,“- pobídla ho.

„Made in China,“- louskal Milan drobounký nápis na odlitku. „Proč to Němci dováží až z Číny?“- divil se. „Copak si něco tak jednoduchého neumí vyrobit sami?“

„No vidíš, asi neumí,“- pokrčila Karlička rameny. „Jo, a až to budete vyrábět, tak bych prosila, abyste ho udělali trochu většího, jo? Oni ti Číňani nebo Japonci mají asi malý pindíky, nebo co.“ Chtělo se mi zprvu říct něco v tom smyslu, že mně se zdá celkem normální, protože byl přibližně stejný, jako ten můj, ale raději jsem o tomhle pomlčel, abych si zase netrhl ostudu. Namísto toho jsem řekl:

„A ještě to vyvážejí do Evropy, že?“ Na to jenom Karlička souhlasně kývla, což jsem kvitoval s povděkem, protože mi to přineslo jistojistě nějaký ten bodík k dobru.

„No však to sami uvidíte, kolikrát to přestane fungovat v tom nejlepším,“- vytáhla z toho samého šuplíku lahvičku s glycerinovým olejem, odšroubovala víčko, nalila si trochu oleje do dlaně a začala ten umělý úd tou naolejovanou dlaní přejíždět.

„Možná by to chtělo promazat zevnitř?“- chtěl jsem jí poradit. „Já mám takový zkušenosti, že devadesát procent mechanických závad je od toho, že jsou špatně promazaný.“

Jak Milan tak i Karlička se začali nehorázně smát, protože to pochopili úplně jinak, než jsem myslel.

„To je teda dobrý!“- plácal se Milan do kolen a nebyl k utišení. „Prý špatně promazaný!“- řval smíchy až slzel. Karlička na tom byla stejně jako on.

„Já se snad pochčiju!“- ječela na celý barák. Z druhé strany dveří se k tomu jako kontrast ozvalo Tondovo teskné zavytí.

„Přece tu moji fialenku nebudu dřít nasucho, ty nedovtipný!“- vysvětlovala mi jako malému školáčkovi.

„Aha,“- vyklouzlo mi nechtěně z úst a tím pádem jsem se stal ještě větším pitomečkem, než se ode mne očekávalo.

Pak už to šlo ráz na ráz. Karlička si stáhla blankytně modré kalhotky s krajkou, jednu nohu si opřela o postranici postele, vsunula si robertka do té své mušličky a s jeho pomocí se počala vzrušovat.

Najednou jsem měl sucho v krku, protože něco takového jsem předtím v životě neviděl. Také jsem byl překvapený, jak snadno a lehce celá ta věc do ní vklouzla a přičítal jsem to tomu důkladnému promazání předtím. (Když uvážím, že moje žena Milada je vždycky před stykem tak sevřená, že se mi do ní kolikrát nepodaří napoprvé ani zasunout, tak po téhle zkušenosti si budu asi muset nějaký ten glycerin koupit.)

Robertek kolísavě vrčel podle toho, jestli byl venku nebo uvnitř, Karlička občas vydala z hrdla klokotavý zvuk, který měl pravděpodobně dokreslovat spokojenost s průběhem událostí a my dva jsme na to s Milanem jenom tiše zírali. Teda, abych řekl jak to bylo doopravdy, tak jsem tiše zíral jenom já, Milan se totiž bavil s Karličkou o dalším postupu při výrobě našeho českého modelu robertka a o tom, kolik má v blízkém okolí známých kamarádek, které si jistojistě takového umělého utěšovatele koupí, protože od nich ví osobně, že se svými protějšky nejsou tak docela sexuálně uspokojeny.

„No tak takhle to teda funguje,“- prohlásila Karlička zhruba po dvaceti minutách, když s tím předváděním definitivně skončila. „Jste něco takového schopni vyrobit za pět stovek? Kdyby to totiž bylo dražší, tak by to zase nešlo moc na odbyt, chápete?“

„Za pět stovek?“- Milanovi se nad tou sumou protáhl obličej. „Nejsi tak náhodou levného kraje?“

„Bratranec říkal, že v přepočtu na koruny mu to vyšlo dokonce na čtyři sta osmdesát,“- tvrdila Karlička.

„To bych se musel tomu podívat na střeva, abych zjistil, jak je to uvnitř složitý,“- drbal se Milan na zátylku. „To bys mi musela půjčit domů, abych si všechno prohlídl a udělal si nákres.“

„Kolik času budeš na to potřebovat?“- zeptala se Karlička. „Bude ti na to stačit den nebo dva?“-

podávala mu ten přístroj do ruky s jistou nedůvěrou. Milan od toho rukou štítivě ucukl.

„Snad mi to aspoň opláchneš, ne?“- zatvářil se, jako by mu podávala přejetou smradlavou ropuchu.

„No no,“- zaškubalo Karličce v koutcích, -„ty jsi nějak cimprlich.“ Přece jenom ale šla ke dveřím, aby v koupelně toho robertka omyla vodou, jenomže zjistila, že předtím nacpala do klíčové dírky ten kus ubrousku. „Do prdele, kvůli tomu volovi musím dělat takový opatření,“- bručela vztekle. „Vyšťouráte to někdo z vás ven?“- obrátila se na nás.

„Já to udělám,“- nabídl jsem se, protože doposavad jsem tu nebyl prozatím moc platný.

Když jsem potom nůžkami na manikúru ten papír vyndal a mohli jsme všichni ven, viděl jsem skrz pootevřené dveře do kuchyně chudáka Tondu, jak sedí u stolu s nedopitou flaškou rumu a brečí. Sice mi ho bylo z takové té mužské solidarity líto, ale zavinil si to vlastně všechno sám. My třeba s Miladou žijeme spolu už skoro dvacet let, ale nenapadlo mi jí zahnout.

Teda co kecám, jasně, že napadlo, ale nikdy jsem to neudělal. Jednak ji mám rád a potom - každá ženská má svoje mouchy, a na ty nové bych si musel zase od začátku zvykat. Za to mi to nestojí a proto z té lenosti zůstávám při té jedné. Ale ne, takhle to taky není. Možná ten prazáklad mého ostychu bude v tom, že jsem se narodil do puritánské famílie, kde existovala pravidla takové té čisté a morální rodiny, která se už dneska dávno nenosí. A potom, ta moje Milada by na mně poznala hned, že se mnou není něco v pořádku, protože za těch dvacet let soužití mě má prokouklého skrz naskrz. A dělit se o něco, co jsem tak pracně zbudoval? To si raději nechám zajít chuť, no ne?

Když Karlička tu věc opláchla a byli jsme na odchodu, tak si to Milan na poslední chvíli rozmyslel.

„Víš ty co, Petře?“- vypadalo to, že mi toho robertka strčí do ruky, ale nakonec to neudělal. „Já tu ještě chvilku zůstanu, abych mohl tady s Karličkou doladit nějaký technický detaily a ty zatím můžeš vyrobit formu, aby se to pak zbytečně dlouho nezdržovalo.“

„To ji mám podle tebe dělat teď v noci?“- díval jsem se zhnuseně na ten umělohmotný krám, na kterém navzdory oplachování pod tekoucí vodou ulpělo něco z Karliččina poševního sekretu.

„Neboj se, taky z toho budeš mít provize,“- uklidňoval mě kamarád. „Až budeme v balíku, tak mi ještě poděkuješ.“

„Jenom abychom byli!“- zapochyboval jsem, protože jsem si uvědomil, kolikrát už zkoušel podnikat a kolikrát to jeho podnikání bylo ztrátové.

„A se mnou, pánové, nepočítáte?“- vmísila se do toho Karlička. „Kdo vám dal tak skvělý nápad, co? A za nápad se odjakživa platí!“

„Vidíš ji, chamtivce jednoho chamtivého?“- neubránil jsem se rozhořčení, že se budeme muset dělit na tři díly, ale Milan jenom mávl rukou:

„Bude dost pro všechny, uvidíte. Ale to ti povídám, Karličko, když půjdeš s námi do holportu, tak musíš pro ten náš podnik taky něco udělat. Budeš shánět klientelu, ať toho prodáme co nejvíc, rozumíš?“

„Nejsem přece blbá,“- odfrkla Karlička. „To je přece jasný. Čím víc toho prodáme, tím lépe. Už teď bych ti mohla vyjmenovat takových dvacet ženských, který by ti za to ruce utrhly. Třeba taková Nováčková, Hradecká, nebo Boučková…“- začala hned vyjmenovávat některé ze svých známých.

„Počkej teď s tím, to si nechej až napotom,“- krotil ji Milan. „Napiš si je všechny na papír, potom je obejdi a zeptej se jich, jestli by si to pořídily. Víš, je třeba napřed udělat takový průzkum trhu.“

„Tss, nejsem přece blbá,“- zopakovala si svoje oblíbené rčení Karlička. „Jen se, pánové, nebojte. Jak se to mezi ženskýma rozkřikne, tak na to budou stát fronty!“

„Myslela jsi tu Nováčkovou z bytovek, nebo tu u kapličky?“- nedalo mi, abych se na to Karličky nezeptal.

„Ale Péťánku, copak tě to najednou tak zajímá?“- docela upřímně se podivila.

„No, že ta u kapličky má už padesátku za sebou…“- vysoukal jsem ze sebe a zároveň jsem si přitom vyčetl, že jsem to vůbec vypustil z huby. Teď si ze mne budou oba dělat srandu.

„No a co?“- zasmála se Karlička. „Ty si myslíš, že si starý báby už nemají chuť ani zašukat? To by ses divil! Jejich dědkové v tom věku už většinou nemůžou a tohle by pro ně znamenalo doslova boží požehnání!“ Tím pádem jsem se ani nedozvěděl, kterou z těch dvou Nováčkových vlastně myslela a ani jsem se na to raději nezeptal. Snad se to dozvím příště, až se kouknu do seznamu našich zákaznic.

Šel jsem tedy domů a byl jsem docela rád, že jsem tam odtud vypadl; stejně jsem tam byl jaksi přebytečný. Přemýšlel jsem v podstatě na dvě věci; co řeknu ženě, až se mě zeptá, kde jsem byl tak dlouho a co jí odpovím na otázku co chci v noci tak důležitého kutit v dílně.

Měl jsem ale docela štěstí. Když jsem potichu otevřel a vklouzl do předsíně, zjistil jsem podle typického blikotání přes prosklenou část dveří vedoucí do obýváku, že se ještě pořád dívá na svůj oblíbený seriál. Ale když jsem ještě tišeji do toho obýváku nahlédl, tak jsem tu moji Miladu uviděl na gauči rozvalenou a chrápající. Tak to totiž u nás obvykle chodí; napřed je na něco natěšená a pak jí stejně klapnou víčka a to nejdůležitější prospí.

Nemohla se naskytnou lepší příležitost, než právě nyní a v duchu jsem za to pochválil svého anděla strážného, že se tak dobře stará o mé bezpečí. Rychle jsem se převlékl a vydal se do dílny zhotovit první pokusný kadlub, do kterého - pokud se to podaří - budeme odlévat stovky a možná i tisíce náhrad mužských penisů pro ženy a dívky, co touží po absolutním tělesném uspokojení.

Sádry jsem měl naštěstí dostatek, jak jsem vyráběl důchodci Plachému trpaslíka se žejdlíkem piva v ruce a fajfkou v ústech, a tak jsem se s chutí pustil do práce.

Nejprve jsem si zhotovil z prkýnek bedýnku příslušné velikosti (tady jsem dbal na to, co mi řekla Karlička, že ten náš výrobek musí mít větší rozměry, než ta čínská atrapa, která se do toho Západního Německa dostala kdovíjakou podloudnou cestou) a do sádry, která bude nalitá dovnitř, pak zhotovím otisk svého ztopořeného přirození.

Snažil jsem se pracovat co nejrychleji, protože u Milady člověk nikdy neví, kdy se probudí a co ji v tu chvíli napadne.

Přitom jsem musel být ostražitý a sledovat dění kolem sebe, abych uslyšel včas případné blížící se nebezpečí ze strany mé ženy a také jsem musel mít připravenou odpověď na otázku co tady v noci dělám - a to v každé fázi výroby. To s tou fází říkám záměrně, protože nejkritičtější okamžik je ten, kdy budu mít namočený penis do sádry a budu muset čekat, až forma zatvrdne; to by se strašně těžko vymlouvalo, kdyby se v tom okamžiku žena objevila ve dveřích, to jistě uznáte. Trochu mi to připomínalo situaci, kdy i ten nejjedovatější had je nejvíc zranitelný, když právě polyká svou kořist.

Rychle jsem namíchal potřebné množství sádry a nalil ji do bedničky. Už dopředu jsem si promyslel, jak budu postupovat, takže doposavad šlo všechno hladce.

Bednička se sádrou byla na židli u pracovního stolu v takové vzdálenosti, abych mohl pohodlně v předklonu počkat na zatuhnutí formy a zbývalo jediné - ponořit ztopořený penis dovnitř.

Ve své podstatě by to nemělo dělat problémy a celý ten proces by měl být poměrně jednoduchou záležitostí (zvlášť jestli si sami o sobě myslíte, že jste relativně zdravý muž v nejlepší kondici). Ovšem tohle přeceňování vlastních schopností vás brzy přivede k poznání, že jste na velkém omylu. Musíte totiž postupovat nanejvýš obezřetně, kdy sebemenší šelest zvenčí vás vyruší tak, že vaše houbovitá tělíska rázem přestanou vstřebávat krev tolik potřebnou ke zvětšení svého objemu - a zároveň musíte mít stále na mysli, že ta směs bude za několik okamžiků tuhnout a vy svůj penis musíte do ní ponořit včas. A potom - ono je přece jenom něco jiného vzrušit se před objektem svého chtíče, když vás k tomu vyzývá příroda a něco jiného je, když tu erekci potřebujete načasovat na ten správný okamžik a ještě navíc to vzrušení udržet po určitou potřebnou dobu, jak to vyžaduje technologie.

Vzal jsem tedy penis do svých rukou a začal masturbovat. Několik houbovitých tělísek se nechalo přemluvit a začalo do sebe absorbovat životadárnou tekutinu.

Všechno prozatím naznačovalo normální průběh, když tu náhle jsem přímo za dveřmi uslyšel nějaký zvuk. Honem jsem na sebe natáhl kalhoty a připravil si pro manželku výmluvu číslo čtyři, že jsem slíbil kamarádovi vyrobit formu na vánoční svíčky. Mezitím se ta přemluvená houbovitá tělíska už zase uvedla do klidové polohy, takže se veškerá ta moje předchozí práce jevila být zbytečnou.

Rozmrzele jsem se šel podívat co mě to tak vyrušilo a když jsem otevřel dveře, seděla tam na zápraží vyhublá černobílá kočka a mžourala do světla, které se před ní náhle objevilo. Byla to malá tulačka odněkud ze sousedství a pamatovala si mě, když jsem jí asi před týdnem nabídl celou čtvrtinu ze své svačiny. Když mě uviděla, přátelsky zamňoukla a dožadovala se opětného desátku skoro až dotěrným třením svého hřbetu o mou nohavici.

„Teď nemám čas, kočko,“- řekl jsem a nekompromisně jsem před ní zase ty dveře zavřel. Byl nejvyšší čas, protože chemický proces tuhnutí mezitím nemilosrdně pokračoval. Je to něco podobného, jako když například uvedete ženu do jiného stavu; nemůžete říct, že je jenom trochu těhotná - jakmile je ten proces nastartován, tak už běží samovolně až ke svému zdárnému konci.

Já už jsem teď musel postupovat opravdu velmi rychle, protože výsledkem celého mého snažení by byl jenom nepoužitelný sádrový kvádr a to by, jak jistě uznáte, bylo žalostně málo. Onanoval jsem tedy s daleko větší intenzitou, jenže to pořád nebylo nic platné. Abych dosáhl kýženého efektu ztopoření, začal jsem si rychle vybavovat situace, při kterých jsem kdy v životě pociťoval největší vzrušení. Nemohl jsem si přitom nevzpomenout na svoji první sexuální zkušenost ještě na základce, kdy mě na svoje roky velice vyspělá a vyzývavá spolužačka Jarča svedla v průběhu hodiny matematiky na chlapeckých záchodcích; potřeboval jsem tehdy nutně vyprázdnit močový měchýř po požití zhruba dvou kilogramů třešní, které jsem do sebe ládoval při cestě do školy, neboť jsem šel zkratkou přes družstevní sad a ty jejich srdcovky byly tak sladké! Sotva jsem dočůral, objevila se tam ona a na moji otázku proč není v matematice, odpověděla náruživě, teď ti to spočítám, Petříčku.

Nemohl jsem vynechat ani svoji první opravdovou lásku Helenku, soustružnici na učňáku, buclatou a dobrosrdečnou blondýnečku, co měla široké srdce a milovala kromě mne i všechny spolužáky z mého ročníku. Moje druhá opravdová láska byla zrzka Ludmilka, co si nechala říkat od klientů Lálinka a za půlhodinovou návštěvu v jejím maličkém domečku na předměstí byl mladý nadržený sameček lehčí o celých pět set korun. Byly to vzácné návštěvy; tehdy jsem ještě moc nevydělával a mladý organismus jíst potřeboval. Třetí moji opravdovou lásku jsem potkal na chmelové brigádě; podržela každému za darovaný věrtel zeleného zlata. Předseda družstva ji dával všem za příklad, že je pomalu stejně tak rychlá, jako jejich kombajn a ještě dostala odměnu. Když skončila brigáda, skončil prakticky i náš vztah. Ani mi nenapsala.

Potom jsem potkal svoji nynější ženu, takovou domácí puťku, starostlivou, až to leze na nervy.

Vlastně, když se to tak vezme, tak jsem na ženy neměl moc štěstí. Bylo to také znát na výsledku mého dosavadního snažení - penis jsem měl ztopořený jenom napůl a to by Karlička s tou velikostí určitě spokojená nebyla; už tak jsem z toho měl mindráky, když se před námi vytasila s tím robertkem, protože ten, kdo nosil takový originál, se za něj rozhodně nemusel stydět.

Když už jsem si zoufal, že je všechno ztraceno, přišel konečně spásný nápad. No ano! Petře! Jen si vzpomeň, jak jste s kamarády načumovali do dámských kabinek na plovárně dírkou po vypadnutém suku, který byl jako z udělání i v příhodné výšce! Měli jsme ta ženská pohlaví jako na dlani a člověk ani nebyl moc nápadný v tom předklonu, když se mu náhodou postavil. No, náhodou… u mne to bylo tehdy vlastně pokaždé, takže co kdyby to zafungovalo znovu?

Nechal jsem tedy před očima defilovat vagíny všech typů, velikostí a barev - od lehounkého a světlého chmýříčka praktikantky Adélky z nedalekého bývalého pionýrského tábora, přes zrzavé ochlupení cukrářky Karoliny z náměstí, kudrnatý havraní trojúhelníček profesorky z Gymnázia Martičky, až po takřka neproniknutelný prales paní doktorové Krpálkové, který začínal někde v půli stehen a končil v podpaždí, takže vlastně to její pohlaví nebylo ani moc vidět a tak se nabízela otázka, jestli si pan doktor Krpálek nevzal nakonec muže.

Trochu mi to připomenutí starých časů sice pomohlo, ale definitivního úspěchu - tedy takového, abych s ním byl spokojen -

jsem přece jenom nedosáhl. Už ale nebylo zbytí; abych měl ještě jakous takous šanci vyrobit kvalitní odlitek, musel jsem podstoupit tu konečnou fázi okamžitě.

Stoupl jsem si do optimální polohy a ponořil svoje přirození do té bílé hmoty. Nebylo to tak nepříjemné, jak jsem předpokládal a tak jsem si řekl, že těch deset potřebných minut budu asi moci docela snadno vydržet. S postupným tuhnutím jsem však cítil, jak se forma za působení chemického procesu ohřívá a stahuje. To stahování nebylo na škodu, spíš naopak -

udržovalo aspoň ten můj penis v dostateční zmužilosti, ale s tím postupným ohříváním to bylo horší.

Vždyť se mi uvaří(!) napadlo mne a zároveň s tím jsem si vzpomněl na výklad jednoho známého sexuologa, který tvrdil v televizi, že spermie spolehlivě hynou při dvaačtyřiceti a půl stupních Celsia a že se tedy teoreticky stačí před pohlavním stykem namočit krátkodobě do vody, která má teplotu padesát stupňů a máme vystaráno. Vzápětí nato jsem se však zase uklidnil, protože s mojí ženou jsme se domluvili, že už žádné děti nechceme a že nám stačí ten jeden pubertální klacek, kterého jsme zplodili před necelými třinácti lety a který nám už tak dost komplikuje život.

Chyběly takové dvě tři minuty do konce úplného ztuhnutí sádrové formy a budu to mít za sebou.

Věřil jsem Milanovi, že se o ten vnitřní mechanismus našeho českého robertka postará, že to moje martyrium nebylo podstoupeno zbůhdarma a tak jsem se překonával. Sám jsem byl dokonce překvapen, že ten můj penis vydržel po celou tu dobu v uspokojivém stavu a už jsem si málem pochvalně poklepával po rameni, když se to stalo. Ze dvora se ozval ostrý hlas mé ženy Milady:

„Petře! Jsi v dílně?“ Krve by se ve mně nedořezal; jednak jí bylo dost v tom penisu (to měl být samozřejmě jenom takový vtípek), ale hlavně jsem z toho nečekaného zvolání měl náramný šok. Co teď?

Snažil jsem se vytáhnout ten zbytnělý úd z formy, ale okamžitě jsem přitom zjistil jakýsi zádrhel.

Prostě to najednou nešlo!

„Tak Petře! Slyšel jsi? Tak se aspoň ozvi!“- dožadovala se odpovědi Miládka, které se moc nechtělo do tmy, aby prozkoumala stav věci, protože se - naštěstí pro mne - bála všeho možného.

„Jsem tady, ty můj strašpytlíku!“- zavolal jsem třesoucím se hlasem, zatímco jsem penis rval z té pasti. Nevěděl jsem najednou, co mám dělat a začal jsem zmatkovat. Co když sem opravdu přijde a uvidí, co tu dělám? To bych jí nevymluvil, že to měla být forma pro kamaráda na vánoční svíčky!

Napadaly mne tak bizarní myšlenky, že kdybych vám je tady vylíčil, tak se umlátíte smíchy, jenže vy jste v té chvíli nebyli na mém místě a mně teda do smíchu nebylo.

Musím vyrazit pojistky(!) napadlo mne mimo jiné. Kdyby se vážně odvážila přes dvůr a nahlédla dovnitř, ať aspoň na tu mou přechodnou pomatenost smyslů nevidí.

Ta forma mohla vážit tak kolem deseti kilogramů a když jsem se narovnal, abych došel k pojistkám a nějakým způsobem je vyřadil, myslel jsem, že mi to moje přirození utrhne. Zasykl jsem bolestí tak hlasitě, že se to doneslo až k uším mé ženy.

„Tak co je s tebou? Aspoň vylez ze dveří!“- zaslechl jsem už z jejího hlasu mírně netrpělivý tón, což nikdy nevěštilo nic dobrého.

„Už jdu, jenom si tady ještě něco…“- schválně jsem nechat tu větu otevřenou; jednak jsem ani nevěděl co bych řekl dál a jednak by to stejně poznala, že kecám.

„No tak dělej, já čekám!“- dávala mi najevo, že se nehne z místa, dokud nezamknu dílnu a nepůjdu s ní do našeho společného příbytku.

„No jo!“- nevěděl jsem, co dřív - jestli mám vzít kladivo a rozbít celou tu předchozí dřinu, nebo tu formu zachovat navzdory studu, který utrpím od manželky, když přijde na to, kvůli čemu jsem tu potupnou operaci podstoupil.

Pod tímto psychickým tlakem jsem cítil, jak mi penis konečně ochabuje a předpokládal jsem proto, že nyní už půjde z té formy snáze uvolnit - jenže! Ať jsem se snažil tomu pomoci jak jsem chtěl, pořád mi to tahalo nejenom chlupy, které se k té sádře přilepily, ale hlavně (což bylo nesmírně bolestivé) ty velejemné oblasti kolem žaludu, ve kterých má každý chlap něco, co by se snad dalo přirovnat k onomu ženskému bodu G, ve kterém jsou soustředěna všechna nervová zakončení, která jsou v těch místech k dispozici.

„Já už na nic nečekám!“- zvýšila Miládka hlas. „Já už si pro tebe jdu!“- dokonce začala i vyhrožovat. V

tomto případě už nebylo možno na nic čekat. Jednou rukou jsem nazvedával tu formu, aby mě její tíha nezbavila mé mužské pýchy nadobro (kde jsou ty časy, kdy jsme se v klučičím kolektivu navzájem předháněli, kolik toho kdo z nás na svém ohanbí unese), a druhou rukou jsem popadl dlouhý majzlík, kterým jsem pak uhodil do řady porcelánových pojistek umístěných ve skříňce u dveří.

Zajiskřilo to a v ten okamžik se kolem mne vytvořila černočerná a milosrdná tma. Možná tam někde při tom doteku kovovým sekáčem o vodič zůstalo nějaké zbytkové napětí nebo co; nevím, nejsem elektrikář, ale jedno bylo jisté - ta rána elektrickým proudem byla strašlivá.

Zařval jsem jak tur a okamžitě jsem upustil tu těžkou bedničku z ruky. Hned nato jsem zařval ještě hlasitěji, neboť ta váha společně s gravitací zemskou udělala své. V jediném okamžiku mi to způsobilo depilaci kompletního ochlupení i s cibulkami a také mi to strhlo tu jemnou kůžičku na žaludu i na šourku. Až tehdy jsem si uvědomil, že jsem si vlastně s celou tou nervy drásající přípravou zapomněl namazat vazelínou partie, které přišly přímo do styku ze sádrou.

Bylo už pozdě bycha honit a já jsem tam stál uprostřed dílny ve tmě, třásl jsem se jak osika kvůli palčivé bolesti pochroumaných genitálií, šoku z rány od elektrického proudu, odřených obou holení od padající bedny a v neposlední řadě od strachu, že sem vejde žena a bude chtít znát příčinu veškeré té spouště.

„Stalo se ti něco, Petře?“- zjišťovala Milada a vzápětí nato jsem uslyšel vrznutí otvíraných dveří.

„Proč jsi tady potmě?“-

divila se.

„Asi proto, že mi to vyhovuje,“- chtěl jsem to ještě zachránit tím, že se jako budu snažit být vtipný, jenomže pak jsem přece jenom zvážil, že na to asi nebude ta nejvhodnější doba a tak jsem to uvedl na pravou míru: „Zrovna před chviličkou mi vybouchly pojistky, víš?“

„Tak to já ti skočím pro baterku,“- nabídla se. Věděl jsem, že to dělá jenom kvůli tomu, aby zjistila, co v té dílně tak pozdě v noci kutím.

„Není třeba, už jsem stejně končil,“- opatrně jsem přemisťoval krvácející penis do levé nohavice, kde pro něj bylo přece jen trochu víc místa. Bolelo to přeukrutně a mně nešlo do hlavy, jak si takoví masochisté mohou způsobovat tuhle bolest dobrovolně a ještě jim to dělá dobře. Asi mají narušenou psychiku; pochybuji, že by měli nižší práh vnímání bolesti, než já.

Vím to podle toho, že synovec mé ženy byl při porodu přidušený a i když už překročil třicítku, tak má myšlení pětiletého dítěte. Když je například venku mínus pětadvacet stupňů, od si klidně courá po městě jenom v nějakém lehkém svetříku a zatímco ostatní kolem kosí těžká forma chřipky, jemu ani neukápne z nosu, natož aby aspoň zakašlal.

Než jsem vyšel ven, pro jistotu jsem tu bedničku ještě odsunul stranou za prkna, která byla opřená o stěnu hned vedle ponku, aby nebyla přímo na očích, kdyby měla žena chuť udělat hned zrána nějakou revizi. Už po cestě přes dvorek jsem přemýšlel, jak přežiji dnešní noc a došel jsem k názoru, že tu bolest překonám nejspíš jedině tehdy, když do sebe vrazím celé balení nějakých utišujících prášků, nebo několik velkých panáků tvrdého alkoholu.

„Co je to dneska s tebou? Ty nepůjdeš spát?“- divila se Miládka, když viděla, že ji nenásleduji do ložnice.

„Je mi dneska nějak šoufl, půjdu se osprchovat a uvidím,“- cedil jsem mezi zuby a dbal jsem na to, abych při tom náhodou nezavyl bolestí. Věděl jsem až moc dobře, co těmi otázkami naznačovala; jo, holka, dneska se budeš muset obejít bez milování. Sotva jsem za sebou zavřel dveře do koupelny, potichu jsem zamkl a pomaloučku spouštěl kalhoty, abych se podíval na rozsah poškození, které jsem si způsobil v dílně vlastní blbostí. Musím říct, že ten první pohled byl děsivý, protože té krve tam bylo, jako když mé ženě začíná první den menstruace. Hned jak jsem se s tou podívanou smířil, sundal jsem ze stěny takové to vypouklé zrcadlo, co všechno zvětšuje nejmíň pětkrát a nastavil ho tak, abych měl všechno jako na dlani.

Nejprve jsem oddrolil zaschlé kousky sádry, abych se mohl věnovat tomu ostatnímu. Chlupy vezmi ďas, ty už jsem oželel cestou z dílny, ovšem daleko horší to bylo s těmi jemnými tkáněmi na žaludu a uvnitř šourku. Byly z velké části tím nešetrným zacházením odstraněny a na jejich místě zela krvavě mokvající trhlina. Docela mi to připomínalo nějaký už hodně starý film s Chaplinem, ve kterém se dva kluci pokusili slíznout v zimě jinovatku z kovového zábradlí před vilou pana továrníka.

Za této situace nebylo vůbec možné fungovat jako chlap, jak si to představovala Miládka čekající na mne v ložnici a tak jsem se spíš věnoval myšlenkám, jak důvěryhodně zdůvodnit příčinu tohoto neobvyklého úrazu. Po důkladném zvážení jsem se pak ze všech těch nabízených alternativ přiklonil k té nejpravděpodobnější. Při výrobě formy vánočních svíček pro kamaráda jsem sahal nahoru do regálu pro majzlík, ten mi vypadl z ruky a jak jsem se ho snažil chytit, tak on při tom pádu rozbil pojistky. A jak už jsem byl v tom pohybu, tak jsem v nastalé tmě narazil na obě vyčnívající svěrky, kterými ta forma byla stažená.

„Chudáčku,“- politovala mě Miládka, když jsem jí povykládal ten svůj vymyšlený příběh, jenže jedním dechem mi to také zdůvodnila. „To je tím, že tam máš takový nepřekonatelný bordel, víš?“

„Pořádek je pro hlupáky, inteligent ovládá chaos,“- pochlubil jsem se s jedním z mnoha rčení, které jsem vyslechl mezi chlapy v hospodě.

„Některý den ti tam uklidím,“- nabídla se.

„Jen to ne!“- zhrozil jsem se pomyšlení, že budu muset každou věc po jejím úklidu hledat nejméně půl hodiny. „Já ti taky do kuchyně nelezu, i kdybych měl tisíc výhrad, že třeba ty hrníčky po tvé matce by se už měly dávno vyhodit, protože jsou otlučený až běda.“

„Vždyť to je po ní jediná moje památka?!“- vyjekla překvapeně.

„Ale vždyť já přece vím, a proto ti neříkám, abys je vyhodila do popelnice,“- hasil jsem honem rozhořívající se oheň. „Ty za to přece nemůžeš, že tvůj nenasytný bratr Karel schramstl celý dům po tvé mámě.“

„Cože?! Teď mi chceš vyčítat, že jsem k tobě přišla s holou prdelí?“- setkalo se to u Miládky s nesprávnou odezvou.

„Ale ta tvoje prdelka mi zato stála, protože mě hned od samého začátku fascinovala,“- pokusil jsem se hodit ručník do ringu. „Proč se vlastně dohadujeme? Já spíš potřebuji od tebe poradit, co s tím?“

Zabralo to.

„Nevím,“- odpověděla rozpačitě. „Snad nějaký prášky od bolesti?“

„A máš vůbec nějaký od bolesti, který jsou spolehlivý? Víš přece moc dobře, že kvůli žaludku nesnáším žádný chemikálie?“- upozornil jsem ji.

„To přece vím, jak ses jednou celý osypal po blbým Aspirínu,“- zvedla se z postele, aby mi sama pro něco došla.

„To přece nebyl Aspirin ale Penicilín,“- připomenul jsem jí. „To mám po tátovi, taky byl na to alergický.“

„Tak si dej panáka,“- poradila mi. „To přece taky na čas otupí bolest?“

„No tak jo,“- souhlasil jsem po krátkém zaváhání, aby si nemyslela, že se na to třesu. Přinesla slivovici a dvě skleničky k tomu.

„Dám si s tebou, aby se mi lépe usnulo, když se nemůžeme šmajchlovat,“- odůvodnila mi to. „A zítra hned ráno půjdeš k doktorovi,“- rozhodla.

Noc byla krutá, i když jsem té slivovice vypil požehnaně a ráno mě Miládka vyhnala k obvodnímu. A jak se tvrdí, že ráno bývá moudřejší večera, tak u mé ženy to platí právě naopak. Nějak se jí to přes noc rozleželo v hlavě a ráno mi zároveň se snídaní udělala přednášku.

„Ty jsi blbý, jak daleko vidíš!“- pleskla mi do talíře naběračku míchaných vajec se slaninou. „To jsi musel riskovat toho tvého ptáka? Copak nejsi modelář, abys ten mustr nesvedl ze dřeva?“

„Máš pravdu jako vždycky,“- odpověděl jsem zkroušeně, abych nemusel poslouchat ještě nějaké další půlhodinové kázání.

Stejně jí šlo nejspíš jenom o to že teď bude mít na nějakou dobu sexuální půst, dokud se mi všechny ty bolístky nezahojí.

„Jé, pane Zavadile, vy už jste u nás dlouho nebyl!“- rozzářil se obličej sestry Martičky, co bydlí jen pár domů od nás. A protože v čekárně nikdo jiný nebyl, tak mě hned taky pozvala dovnitř. „Bude to jenom chvilička, paní doktorka si jenom odskočila na záchod,“- začala se hrabat v kartotéce.

„Zálešák, Závada…Zavadil. Tady vás mám.“

„Doktorka?!“- došlo mi, co právě řekla. „Pan doktor Fiala už neordinuje?“

„Ten už si užívá od minulého týdne důchod,“- dozvěděl jsem se od ní tu novinu.

„Tak já bych radši přišel někdy jindy,“- hrnul jsem se zpátky ke dveřím. Proč jenom já mám takovou smůlu? Když už mě postihlo něco takového, tak proč se to nestalo o týden dřív?

„Ale kam byste chodil, když tu není ani noha? Jen co pomine tahle okurková sezóna, tak tu bude zase narváno,“-

upozorňovala mne. „Buďte rád, že jste na řadě bez čekání.“

„Ale já bych přece jenom…“- už jsem málem chytal za kliku, když se ozval z pootevřených dveří ordinace hlas paní doktorky:

„Máme tam někoho, Marto? Pošlete ho dál.“

„Tak vidíte, pane Zavadile, říkala jsem, že to bude jenom chvilička,“- sestra Marta mi vtiskla do ruky složku s mými zdravotními dokumenty a jemným šťouchnutím do zad mě poslala přímo do jámy lvové.

Už když se na mě ta naše nová paní doktorka podívala, věděl jsem, že se jí se svým problémem nesvěřím ani za nic. No řekněte sami - vysoká štíhlounká blondýna kolem třicítky s obličejem anděla a já se mám před ní obnažovat s takovouto nechutnou záležitostí? Já vím, že doktoři jsou od toho, aby pomáhali, že jsou pod přísahou a mají dodržovat lékařské tajemství, ale přece…

„Jaké máte potíže?“- převzala si ode mne složku a začala se v ní probírat.

„No já…“- původně jsem to chtěl vzdát a říct, že mě bolí třeba krční páteř, to je taková záležitost, na kterou se mohou vymlouvat všichni simulanti, ale místo toho ze mě vylezlo: „…já bych raději zavřel ty dveře…“

„No prosím, jak chcete,“- sama ty dveře šla zavřít, potom se vrátila ke stolu, sedla si na otáčecí křeslo, upřela na mne svůj pohled a čekala, co řeknu.

„Je to taková…choulostivá věc,“- lezlo ze mne jako z chlupaté deky.

„To jsem předpokládala, když jste předtím udělal taková opatření,“- usmála se. Jestli si myslela, že mi tím dodá odvahu, tak se šeredně mýlila.

„Já nevím, jestli mám…“- najednou jsem měl před sebou obrázek, který se udál před mnoha a mnoha lety, kdy jsem byl u odvodové komise, ve které seděla podobná mladá doktorka, jako tady ta a my, branci, jsme byli za plentou a postupně jsme museli ven před tu komisi. Nikdo z nás nevěděl, jestli tam máme jít v trenýrkách nebo bez a tak jsem to riskl a šel na Adama jako první. Nikdy nezapomenu na ty vyvalené oči předsedy Místního národního výboru, když mě uviděl, na ty potutelné úsměvy vojenských doktorů v hodnostech majorů a plukovníků, ani na cudně sklopené zraky oné mladičké lékařky, která tam byla z nevím jakého důvodu.

„Před lékařem přece nemusíte mít žádné obavy,“- povzbuzovala mne jak mohla. „Podle všeho se bude jednat o nějakou choulostivou záležitost?“- tlačila mě svými otázkami do jakéhosi polovičního přikývnutí. „Snad nějaká pohlavní choroba?“-

zvážněla.

„Ne…“- vypustil jsem z úst cosi velmi podobného pšouku.

„Jen se neostýchejte a ukažte mi to,“- byla přesvědčená, že kecám. Nerozhodně jsem si začal spouštět kalhoty.

„Je to trochu neobvyklé…“- stud mě před tou rozenou modelkou mlátil hlava nehlava.

„To posoudím já. Dovolíte?“- sama mi pomohla k rychlejšímu posunu. Seděla na tom svém otáčecím křesílku, hlavu skloněnou tak, že ji měla přesně ve výšce mého přirození a z jejího výrazu jsem vypozoroval, že ji to značně překvapilo.

„Jak jste k tomu přišel?“- položila mi logickou otázku.

„Víte, paní doktorko, to byla taková nešťastná náhoda…“- soukal jsem ze sebe jakýsi nesmysl.

„Vy snad doma se ženou praktikujete nějaké perverzní milostné hrátky? Experimentujete? Nebo vás vzrušuje bolest?“-

zasypala mě hned celou sérií nepříjemných otázek.

„Ale ne, to já jen…“- pořád jsem ještě nenacházel tu správnou výmluvu. Kdyby tu byl doktor Fiala, kterého znám léta, tak by to jako chlap pochopil. Řekl by mi ty mamlase, cos to zase vyváděl, dal by mi nějaké mazání nebo co a bylo by to.

Náhle tu mladou doktorku něco zaujalo.

„A od čeho to tu máte tak bílé?“- zeptala se přísně. „Počkejte, musím si na to vzít lupu,“- otevřela hořejší šuplík a vytáhla odtamtud řečený nástroj. Chvíli pozorovala toho mého zdevastovaného ptáka, pak si natáhla gumové rukavice a začala s ním manipulovat. „To je snad…sádra?“- řekla nevěřícně a tázavě zvedla oči vzhůru. Nemohl jsem snést ten její pohled ani na vteřinu a zároveň jsem cítil, jak rudnu ve tváři. Krucinál! Jak je to možné? Vždyť jsem se tak poctivě umýval?!

„Jak jste jistě poznala, tak je to sádra,“- musel jsem se nakonec potupně přiznat.

„Vy jste si chtěl udělat svůj vlastní odlitek?!“- napadlo ji vzápětí a podle mé reakce viděla, že se vlastně hned na první pokus dopátrala pravdy. „Proč? To mělo být pro manželku?“

Jakmile tenhle svůj nápad vyslovila, tak jsem s ním v duchu hned souhlasil. No ano! Svedu to všechno na moji drahou polovičku a budu se držet jenom této jediné verze!

„Ano…“- špitl jsem a pak jsem jí sdělil přesný postup, jak jsem dospěl k tomu svému úrazu. Netušil jsem ovšem, že tím jí dám jenom příležitost, aby mě řádně poučila.

„Už v prehistorii ženy používaly náhradu mužského údu, když jejich protějšky řádně neuspokojovaly jejich sexuální potřeby,“- změřila si mě pohrdavým pohledem za celé ženské pokolení, jako by chtěla říct ty chudáčku, ani svoji vlastní ženu uspokojit neumíš. „Proto když dnes nacházíme téměř po celém světě takovéto falické předměty v tak hojném množství, musíme si položit také otázku, čím se uspokojují ženy v dnešní moderní době. Moji spolužáci gynekologové by mohli povídat, jakými rozmanitými předměty se ženy obšťastňují,“- přestala se konečně zajímat o ten můj penis.

Viděl jsem, že ji toto téma velice zaujalo a tak jsem překonal svůj ostych a její výklad přerušil.

Pověděl jsem jí, jak jsem měl možnost shlédnout ten propašovaný umělohmotný předmět v podobě mužského údu, který má navíc v sobě zařízení, které vibruje a zvyšuje tak požitek při použití a jak jsem dostal za úkol něco podobného vyrobit.

„Ano?“- zajiskřilo jí v očích, když jsem asi po dvou minutách trapného vysvětlování skončil. „A mohla bych ten váš umělý vibrační penis vidět?“

„No…jistě,“- bylo mi jasné, že pouze zaobalila otázku - mohla bych si ho od vás na pár dní půjčit?

„A kdy byste s ním mohl přijít? Můžete klidně ještě dnes, já končím ve tři. Nebo mi ho můžete zanést přímo ke mně,“-

tlačila na pilu. „Víte kde bydlím? Přímo na radnici, starosta mi poskytl ten podkrovní byt, co má okna přímo na náměstí.“

„On totiž…ten předmět není můj, já sám bych musel tu dotyčnou požádat, jestli bych si ho mohl vypůjčit,“- musel jsem s pravdou ven.

„Aha…to je škoda,“- posmutněla a rázem jí zhasla i ta jiskra v oku. Hned se ale z toho mého nepříjemného sdělení vzpamatovala, mrkla na desky mé zdravotní složky a povídá: „Takový přístroj je pro některé ženy doslova požehnáním, pane Petře, co si budeme namlouvat. No řekněte sám, co má dělat třeba taková osamělá žena jako já…“- udělala pauzu, abych měl čas si tuhle informaci řádně uvědomit. „Že?“

Pomalu jsem se začínal cítit jako ten Smolíček před chytrou lištičkou, jenomže naštěstí tuhle větu už paní doktorka nedokončila, protože se v ten samý okamžik rozletěly dveře a sestra Marta s očima navrch hlavy ze sebe dramaticky vysypala:

„Přišel do čekárny pan Navrátil a má skoro uříznutý palec! Mám ho pustit do ordinace?“

„Zavolejte sanitu,“- rozhodla neprodleně sličná doktorka. Pak se obrátila na mne a jakoby na omluvu řekla: „Jestli má přeřezané šlachy, tak my s tím tady stejně nic nenaděláme.“ Sestra Marta zvedla údivem obočí.

„Ani se na to nepodíváte, paní doktorko?“

„No dobře, tak ho sem pošlete,“- řekla ta naše nová obvodní mrzutě, protože nějaký dědek si uřízne prst zrovna v době, kdy měla se mnou tak příjemnou a hlavně přínosnou konverzaci. „A vy, pane Petře, si půjdete do lékárny pro tuhle mastičku a budete si to mazat na noc a pak zase ráno,“- rychle načmárala na recept pár doktorských klikyháků. „A nezapomeňte na to,“- dodala ještě, čímž samozřejmě nemyslela onu léčebnou kúru.

S Milanem jsme se sešli hned po šichtě v bufetu u Karličky. Když jsem mu řekl, co se mi stalo, řehtal se tak, že nebyl skoro k utišení.

„Ty jsi vůl! No tohle snad není možný! Ty jsi ale vůl!“- opakoval několikrát za sebou. „To jsi to nemohl vymodelovat třeba z plastelíny?“

„A to jsi mi nemohl půjčit ten originál?“- vyčetl jsem mu na oplátku. „Tak bych udělal klasickou půlenou formu a odlitek by byl k nerozeznání od toho pravého.“

„Vždyť já ho ani nemám, Karla mi ho nakonec nepůjčila, prý že mi ho dá dneska, ale jenom na jeden den, abych se tomu podíval na střeva a udělal nákres,“- přiznal Milan „Napřed to vypadalo, že tam zůstanu déle a že si trochu pošpásujeme, ale jak jsi odešel, tak se Tonda ožral jak prase, vytáhl kuchyňský nůž a že si podřeže žíly, vůl jeden pitomý.“

„A nemohl bys mi ho půjčit ještě předtím, než ten nákres budeš dělat?“- pamatoval jsem na to, co jsem slíbil té naší nové obvoďačce. „Já to budu mít hned hotový a večer ti ho přinesu domů.

„No, to by snad šlo,“- zvažoval Milan několik dlouhých okamžiků. „To by ses mi ale musel zaručit, že se tomu nic nestane!“- vymínil si. „Víš, jak by Karla řádila, kdybys toho jejího robertka zničil? To bychom jí ani nesměli přijít na oči!“

„Co by se tomu mělo tak stát? Jasně, že na to dám pozor, slibuji!“- byl jsem ochoten kvůli té fešandě z našeho obvodního střediska přislíbit cokoliv. „Kdyby se vším zacházeli formíři necitlivě a každej model by byl zničený hned po prvním odformování, tak by se celá výroba děsně prodražila, nemyslíš?“- dobíral jsem si ho.

No, dopadlo to tak, že Milan toho uměláka vyškemral na Karličce ještě dlouho před závěrečnou a tak jsem s ním mohl jít ještě před šestou večer na radnici do podkrovního bytu naší mladé blonďaté doktorky, jak jsem jí to v ordinaci slíbil. Stavil jsem se ještě po cestě pro náhradní baterie, protože jsem předpokládal, že si ho taky bude chtít soukromě vyzkoušet a byl by to dost trapas, kdyby nějak zklamal kvůli nedostatečnému zdroji energie.

S robertkem v kapse jsem pak vystoupal vzhůru do podkroví a zazvonil u jediných dveří, na kterých bylo na samolepícím proužku napsáno MUDr. Jana Podhájská.

Otevřela mi usměvavá a ve slušivém župánku.

„Máte to, Petře?“- v jejím hlase byla zřejmá dychtivost, s jakou se setkáváme u malých dětí, které jsou nedočkavé na to, až si vyzkouší novou hračku, kterou mu koupili rodiče.

„To víte, že mám,“- řekl jsem hrdě a vytáhl jsem ten předmět tělové barvy z kapsy. Sáhla po něm a prohlížela si ho ze všech stran.

„Je jako skutečný,“- řekla a oči jí jen hrály chtivostí.

„To je kvůli tomu, aby byly zapojeny všechny smysly,“- blýskl jsem se znalostmi, které jsme probírali na válečné poradě v Karliččině rodinném domku. „Tady tím dole se otočí a potom to vibruje,“-

ukazoval jsem jí ten fígl, kterým se ten strojek uvádí do pohybu.

Samozřejmě si to hned několikrát vyzkoušela a byla nadšená z toho, jak jí to brní v dlaních.

„Můžete mi ho tady ponechat?“- zeptala se.

„Jé, paní doktorko, já ho musím ještě dnes odlít a hned potom ho vrátit, aby se mohla rozjet výroba co nejdřív,“- představil jsem si ten randál, který by ztropila Karlička, kdybychom ho k ní nepřinesli včas.

„To je škoda…“- posmutněla. „A nemohla bych si ho aspoň vyzkoušet?“- žadonila.

„No, vyzkoušet snad jo,“- připomenul jsem si tu naši nestydatou bufetářku, jak před námi bez skrupulí masturbovala jedna radost. Že by některé ženy byly až takhle bez ostychu před cizím mužem? A zvlášť, když ho vidí poprvé? To moje Miládka je docela jiného ražení. Co mi to dalo práce a přemlouvání, než jsem se jí dostal pod sukně!

„Já tedy půjdu na chvíli vedle do koupelny, ano?“- řekla. To mě dost zklamalo, když jsem si uvědomil, že toho jejího erotického prožitku nebudu svědkem. „Dáte si něco k pití, abyste tady neseděl jenom tak nasucho?“- zeptala se ještě než odešla do ústraní.

„Docela jo,“- zřetelně jsem jí dal najevo to svoje rozčarování.

Vybavení místnosti bylo velmi chudé a tak sáhla do jediné skříně, která tam byla a vytáhla odtud rozdělanou litrovku rumu; (bylo přitom samozřejmé, že toho robertka nepustila z ruky).

„Nic jiného nemám,“- omlouvala se. „A nemám zatím vlastně ani jedinou skleničku, protože jsem ještě nestačila dobrat hořčici, takže budete muset pít přímo z flašky.“

„Nevadí,“- řekl jsem a sám jsem sáhl po té nabízené láhvi. Vzpomněl jsem si také na ty dvě baterie, které jsem po cestě koupil a tak jsem sáhl do kapsy a podal jí je. „Jo, tady máte ještě dvě baterie, kdyby náhodou…“

„Myslel jste na všechno,“- usmála se. „Tak do pěti minut jsem zpátky,“- slíbila a lehkým, tanečním krokem odbaletila za dveře, co byly vsazené do sádrokartonové přepážky, která oddělovala místnost od sprchy a toalety.

Těch pět avizovaných minut to rozhodně nebylo, s čímž jsem taky ale počítal. Jenomže když už to trvalo víc jak dvacet minut a já měl tím neustálým pocucáváním v sobě už asi dvě deci, zalitoval jsem, že jsem jí ty náhradní baterie vůbec dával.

Když si ještě připočítám ty průvodní zvuky rozkoše a vlastní představy, jak celá zkouška probíhá, byly to minuty vskutku nekonečné.

Přišla zpátky celá říčná a z té prožité slasti jakoby ještě omámená. Chtěl jsem se jí zeptat, jak dopadl test, ale začala sama:

„No, řeknu vám, Petře, tohle spraví psychiku úplně každé ženě! Jestli to začnete vyrábět ve velkém, tak vám zaručuji, že u vás budou stát ženy fronty.“

„Myslíte?“- potěšilo mě, že to má u ní takový ohlas. Přece když to řekne doktorka, tak to platí, ne?

„Já už si teď u vás dopředu objednávám jeden kousek, abyste věděl. A vůbec, nemohli bychom si tykat?“- navrhla mi znenadání.

„Rád,“- málem jsem se zajíkl. Taková šťabajznička a navrhne mi tohle! Ve vteřině mi sice prolétlo hlavou, co by na to řekla moje Miládka, ale pak zase převážila taková ta samčí ješitnost.

„Já jsem Jana,“- podala mi ruku.

„A já Petr,“- špitl jsem, protože se mi v puse najednou nedostávalo slin. Při tom stisku jsem se k ní přiblížil, jako že se políbíme, jenomže ona se mi z té dlaně vymanila a sáhla po tom zbývajícím rumu.

„Na to se musíme přece napít, ne?“- lokla si bez zaváhání jako první. Z toho předchozího konzumování při tom nekonečném čekání jsem už měl skoro dost a tak jsem si jenom smočil rty.

„Mohla bych ti být v tom kšeftu nápomocná,“- znenadání probudila v sobě obchodního ducha. „V

ordinaci se mi pacientky svěří i s takovými intimnostmi, jako je třeba nedostatek sexu v partnerském soužití. Tohle by jim přece náramně pomohlo, kdybych jim naznačila, že existuje takováto alternativa?“

„To je skvělý nápad,“- řekl jsem a taky jsem při té příležitosti v duchu blahořečil Karličce, že nás do něčeho takového natlačila. Jo, dneska holt světem hýbou peníze a sex.

„Já ti na tomto místě slibuji, že od teďka si budu dělat svůj vlastní průzkum trhu a do týdne ti řeknu, kolik žen by bylo ochotno si takového utěšitele koupit,“- šla znovu k té jediné skříni, odkud předtím vytáhla tu flašku rumu a přinesla sešitek a propisku. Sešitek pak položila na stůl a krasopisně ho nadepsala - Průzkum trhu. „Tak a je to,“- zálibně si prohlédla svoje dílo. „Jenom…“

„Co jenom?“- zeptal jsem se, když ta její věta zůstala nedokončená déle, než je obvyklé. „Myslela jsi, kolik to bude stát?

Tak to ti můžu říct hned, nemělo by to překročit pětistovku.“

„Ano? Tak to je podle mého docela levné na to, co to dokáže,“- bylo vidět, jak je příjemně překvapená. „Chtěla jsem jenom říct, že by mohl být trochu delší…?“

„To se dá samozřejmě zařídit,“- nemohl jsem si přitom nevzpomenout, že Karlička říkala to samé.

„Nemuselo by to být o moc, možná by stačilo tak dva nebo spíš tři centimetry,“- upřesnila svůj požadavek. „Mezi mužskými sice koluje fáma, že na velikosti nezáleží, jenomže to by ses divil!“- v tom rozvášnění si znovu přihnula z láhve.

„Ona totiž každá žena má jinou potřebu, takže bys mohl vyrobit hned několik druhů. Rozšířilo by to klientelu, chápeš?“

„Jistě,“- přitakal jsem, i když jsem vlastně ještě nevěděl, jestli se Milanovi podaří vůbec nějaká výroba rozjet. „A promiň,“-

napadlo mne najednou, -„proč ty jsi vlastně sama?“

„A to mluvím jen o ženách v mém obvodu! Teď si představ, že se to mezi nimi rozšíří dál,“- dělala, že tu moji otázku přeslechla. Tím ve mně nabudila ještě větší zvědavost. Proč taková krásná a inteligentní ženská dřepí bez chlapa v podkroví kdesi na periferii města? Jiná už v jejím věku může být třeba dvojnásobnou maminou, kdyby byla vdaná. Nebo má na chlapy nepřiměřené požadavky?

Bude vybírat tak dlouho, až nakonec přebere a bude pozdě?

„Chtěl jsem se tě zeptat, proč jsi sama,“- opakoval jsem otázku.

„Já vím, slyšela jsem,“- zahryzla se do rtu a tím mi jenom potvrdila, že se jí o tom nechce hovořit.

„No, když nechceš, tak nemusíš,“- pronesl jsem obvyklou frázi, kterou používám doma u své ženy; tam to funguje bezvadně.

„Doufám, že to, co ti teď řeknu, nikde nevykecáš?“- zkoumala mě pohledem, jestli jsem toho jejího tajemství hoden.

Slušelo by se možná říct, že hrob je podle mne vyložená drbna, ale namísto toho mi vyklouzlo z úst jen obyčejné ne.

Zadívala se skrz mne někam do své minulosti.

„Když mi bylo dvanáct, znásilnil mě otec,“- špitla. „Od té doby mám k chlapům vyložený odpor.“ Bylo to pro mne šokující sdělení a nemohl jsem se s ním jen tak vyrovnat. Chtělo se mi vyslovit několik důležitých otázek, jako třeba co na to matka, jestli se jí svěřila, jestli to znásilnění bylo opakované, nebo jestli za to nebyl otec potrestán, ale bylo to tak ochromující, zvlášť, když jsem si představil tu krásnou útlounkou dívenku v kontrastu s nějakým despotickým, hřmotným, pupkatým a uslintaným deviantem.

„Jsi překvapený?“- zeptala se, když jsem se k tomu nějakou chvíli nebyl schopen vyjadřovat.

„To je…strašný…“- nenapadal mě žádný jiný příměr. Chtělo se mi ji pohladit, přitisknout k sobě, jak se to obvykle dělává, když s někým soucítíme nebo sdílíme jeho bolest, ale když přece řekla, že k mužům cítí odpor, tak to nemělo smysl ani zkoušet.

„Trvalo to čtyři roky, až do šestnácti,“- udělala bezděčný pohyb rukou, jakoby zaháněla zlé myšlenky.

„Pak umřel na infarkt a já měla konečně pokoj. To si málokteré děcko může říct, že si oddechlo, když některý z rodičů umře, viď?“

„To teda jo,“- pořád jsem měl před očima jakousi nechutnou scénu, ve které figurovala Jana s jakýmsi imaginárním chlípníkem.

„Asi se teď divíš, že se mi ten sex neznechutil, že?“- zeptala se. Asi to teď ode mne vyžadovalo nějakou odpověď.

„Protože ses s tím za ty roky vyrovnala?“- nenapadala mě žádná jiná myšlenka.

„S něčím takovým se přece nemůžeš vyrovnat nikdy,“- zavrtěla nesouhlasně hlavou. „Sex a soulož jsou přece dvě rozdílné věci. U žen je to podmíněno jejich měsíčním cyklem, který neovlivníš. Když to na nás přijde, tak potom hledáme způsob, jak se tělesně uspokojit, no a když není po ruce vhodný partner, potom musíme volit nějakou náhradu. Tohle už je pro tebe snad docela srozumitelné, nebo ne?“- uzavřela svou přednášku.

„Úplně,“- přitakal jsem. „Chtěla jsi mi asi naznačit, že ty naše robertky jsou vlastně pro ženy jakousi blahodárnou terapií.“

„Tomu se říká robertek? To je docela příhodný název,“- přes tvář jí přelétl úsměv. „A s tou terapií máš naprostou pravdu, ostatně už po tom prvním testování jsem to konec konců zjistila sama.“

„To je dobře, žes byla spokojená,“- řekl jsem naprosto nevhodně, protože jsem přitom myslel spíš na tu obchodní stránku.

Hned potom mi ale napadlo podívat se na hodiny, protože se mi ta moje návštěva u Jany zdála už nějak dlouhá. S hrůzou jsem zjistil, že je tak čas, kdy už býváme s Miládkou obvykle po večeři a docela mi z toho naskočila husí kůže. To zase bude keců, uvědomil jsem si a tak jsem ji chtěl požádat o to, aby mi zase ten přístrojek vrátila, abych ho ještě dnes v noci mohl obtisknout do formy. Než jsem však stačil o něj požádat, napadla ji geniální myšlenka.

„No mě snad teď osvítil duch svatý!“- vykřikla a vrhla se ke stolku, kde stála nedopitá láhev se zbytkem rumu u dna. „Na to se teda musím napít!“- popadla ji a na jeden lok ten zbytek obrátila do sebe.

„Co se stalo?“- zajímal jsem se pochopitelně o co jde.

„Co se stalo?“- popadla mě za obě ramena a začala se mnou radostně cloumat. „Vlastně jsi mě k tomu přivedl ty, když jsi mluvil o té terapii. Udělám si z toho soukromou ordinaci!“

„To jako že chceš ženským ordinovat tyhle umělý šulíny?“- nedovedl jsem si představit takovou blbost.

„No jasně! Nevěříš?“- byla z toho nápadu docela v rauši.

„Moc ne…“- docela jsem začínal pociťovat zvláštní věc; přestávalo mi vadit, že se ten můj odchod zbytečně prodlužuje a naopak jsem byl teď zvědavý, co z ní nakonec vyleze. Myslel jsem z čistě obchodního pohledu, pochopitelně.

„Ty nemáš vůbec žádnou představivost,“- pokárala mne. „A přitom by to mohl být skvělý byznys!

Představ si, kolik žen je v manželství nespokojených z nedostatku sexu! Tvrdím si tipnout, že to může být každá druhá, nebo třetí. Jenom v mém obvodu mám žen celkem devět set šedesát dvě, abych byla přesná. Nad sedmdesát let je jich osmdesát čtyři, to máme osm set sedmdesát osm a teď si vezmi polovinu z nich, to je čtyři sta třicet devět potenciálních zákaznic našeho centra psychoterapie! To je, co?“- byla z toho výsledku evidentně sama překvapená.

„Říkala jsi taky každá třetí?“- brzdil jsem to její nadšení.

„No i tak to bude dost,“- nenechala se uvést do pokleslé nálady.

„Dvě stě devadesát dvě,“- napověděl jsem jí. „Mám to spočítaný. A jestli to chceš přesně, tak zbývá ještě šest desetin z nějaké další…teda bylo by to důležitý, jestli bys těch šest desetin počítala odshora dolů nebo odspoda nahoru,“- významně jsem se na ni zašklebil, aby věděla, jak to myslím.

„Léčilo by to hlavně migrény, menstruační problémy, stres…“- přešla bez odezvy ten můj ubohý rádoby vtípek vypočítáváním blahodárných účinků robertků na ženský organismus. „Počítám, že pro začátek by mi takových deset kousků stačilo,“- překvapila mě svým nenadálým požadavkem.

„Deset?“- hlesl jsem ohromeně.

„Samozřejmě, že na to nemám okamžité finance, ale až se to naše sanatorium rozjede, uvidíš, že to přinese peníze zpátky určitě do měsíce, to ti zaručuji,“- kalkulovala s tím, že se k ní zájemkyně o její terapii jenom pohrnou.

„Takže my to máme vyrobit zadarmo?“- protáhl jsem obličej, když jsem si vyslechl její argumenty a srovnával s tím, co už jsem do toho skrz Milana vložil.

„Však taky budeš spolumajitel,“- uklidňovala mě. „Co do toho dáš, to se ti přece vrátí mnohonásobně zpátky. Neboj se, abys měl klid v duši, tak sepíšeme spolu smlouvu, kde budou všechny podmínky našeho společného byznysu.“

„A co Milan Kříž? A taky Karla Holubová?“- vzpomněl jsem si. „Bez nich by se ten nápad ani nedal do pohybu.“ Jana na okamžik zapřemýšlela.

„Když je to tak,“- řekla po chvíli, -„nedá se nic dělat, přibereme je taky. Stejně bude dost pro všechny.“

„Tak mi teda vrať toho robertka, ať se nezdržujeme s tou výrobou, protože já už fakt musím jít,“- měl jsem se k odchodu.

„Já myslela, že mi ho tu ještě chvíli necháš?“- zvedla tázavě obočí. „Aspoň do zítřka, můžeš?“- udělala tak prosebný kukuč, že jsem jí to nemohl odmítnout.

„No tak dobře,“- dělal jsem trochu drahoty. „Ale ráno si pro něj přijdu do ordinace, ano?“- sám jsem byl nakonec rád, že nebudu muset dneska znovu ponocovat; z toho včerejška jsem byl docela nevyspaný.

„Jsi hodný, Petříčku! Tak ráno v osm v ordinaci,“- začala používat zdrobnělinu mého jména a to já nemám moc rád, protože to už příliš zavání důvěrnostmi. A když si žena takovými sladkými řečmi obtočí chlapa kolem prstu, když ho opije rohlíkem (viď, Miládko?), tak to je pak pro něho doslova jho, které je nucený táhnout, ať chce nebo nechce do té doby, dokud mu rozum nezavelí, aby se vzepřel, nebo aby ten svazek ukončil nadobro.

Doma jsem měl samozřejmě co vysvětlovat, ale nakonec to všechno dobře dopadlo. Snědl jsem bez reptání studenou večeři, vyslechl několik peprných výlevů na adresu Milana (na kterého jsem se vymluvil, že mě zdržoval jako obvykle) a šel spát.

Ráno jsem už ve tři čtvrti na osm stepoval před ordinací naší obvodní doktorky Jany Podhájské a řečeno sportovní terminologií jsem čekal na předávku štafetového kolíku. Za pět minut osm přišla zdravotní sestra Marta, aby odemkla a připravila se na objednané převazy a odběry tělních tekutin, pro které si přijížděl kurýr z laboratoře z městské nemocnice.

Když bylo něco přes půl deváté, kdy už kurýr odvezl těch deset či dvanáct zkumavek, kdy měla sestra Marta všechny úkony za sebou a postavila si vodu na ranní kávu, osmělil jsem se a zeptal se jí, zda paní doktorka hodlá vůbec dneska ordinovat.

„Asi zaspala,“- uslyšel jsem její lakonickou odpověď.

„A to se jí stává často?“- vyptával jsem se dál.

„Proč? Máte něco akutního? Klidně se posaďte, však ona přijde,“- hleděla si dál svého. Když ale doktorka nepřišla ani v devět a ti dva dědkové, co byli v čekárně začali svorně nadávat co je to za pořádek, rozhodl jsem se, že k ní zajdu domů ještě jednou.

Teprve až po několikerém zazvonění konečně přišla otevřít v průsvitné noční košilce a mžourala na mne nevyspalýma očima.

„To už je tolik hodin?“- divila se.

„Měla by ses rychle převléknout, pacienti jsou už dost nedočkaví. Jenom mi dej toho robertka a já zase půjdu,“- pobízel jsem ji k rychlejšímu rozhodování.

„To je úžasná věc, Petříčku! Užila jsem si, jako ještě nikdy v životě!“- slastně se protahovala ve dveřích. „Pojď dál, já ti ho samozřejmě vrátím, jenomže on se mi jaksi…“- zatvářila se zkroušeně a nedokázala se najednou vymáčknout.

„Co se s ním stalo?!“- pojal jsem neblahé tušení, přičemž mi na zádech začínal vyvstávat studený pot.

„No prostě přestal najednou fungovat…?“- podívala se na mne s takovým bezradným pohledem, že jsem si v ten okamžik vzpomněl snad na všechny vtipy o blondýnách, které kolují mezi chlapy v bufetu u Karličky.

„Ukaž mi ho, třeba mu jenom došly baterky,“- začal jsem reálně uvažovat, když jsem se vzpamatoval z toho největšího leknutí.

„Nedošly…“ špitla a couvala přede mnou krůček po krůčku do ložnice.

„Jak to víš?“- probudilo se ve mně podezření, že se tomu krámu podívala do útrob, aby ho takzvaně opravila. Sotva jsem však zabrousil pohledem na její postel a na to zmuchlané prostěradlo na ní, bylo mi všechno jasné. Válelo se tam nejméně osm baterií a mezi nimi se krčil chudák robertek, který byl po té probdělé noci celý uslintaný od poševního sekretu naší nádherné obvoďačky.

„Ony ty baterie do toho pasovaly stejně jako do mé baterky,“- začala mi překotně vysvětlovat, když viděla, že ani ten její zakrývací manévr nepomohl a že už jsem to její tajemství odhalil. „Tady na chodbě nesvítí světlo a tak jich musím mít pokaždé pár do zásoby…“

„Zabal mi ho aspoň do ubrousku, ať ho nenesu takhle přes celou vesnici,“- požádal jsem ji a v duchu jsem už spřádal výmluvu, co řeknu Milanovi a hlavně pak Karle, když to nepůjde opravit.

„Ty se na mě nezlobíš?“- sebrala z prostěradla toho odrovnaného chudáčka na baterky a šla ho opláchnout pod kohoutek u dřezu.

„Hlavně, že sis užila,“- houkl jsem za ní.

„Tohle bude kšeft století, až to psychoterapeutické sanatorium pro ženy zprovozníme,“- slibovala mi, když ho už balila do plátěné utěrky. „Ubrousek nemám,“- vytáhla ještě ze šuplíku gumičku a přetáhla ji přes ten balíček, aby mi náhodou jeho obsah nevypadl třeba mezi lidi na náměstí. Náhoda je vůl.

S robertkem, kterého jsem měl pro jistotu v kapse a s tou myšlenkou na kšeft století jsem pospíchal domů, abych konečně vyrobil ten správný kadlub na odlévání jeho dalších bratříčků. S úkrytem umělohmotného utěšitele ženských vagín jsem si nedělal starosti. Schoval jsem ho na dvorku do výklenku nad dílnou, kam si obvykle dávám i jiné věci, které nemusí oko mé ženy vidět a spokojeně jsem se odebral do domu převléknout do montérek.

„Copak? Ty dneska nejsi v práci?“- přivítala mě Miládka v okamžiku, kdy jsem otvíral vchodové dveře. Připadalo mi to, že už tam stojí od rána jako ten Cerberus, jenom aby mě mohla zdrbat. Vida, jak se stará, ani se nezeptala, jak jsem dopadl s tím šulínem u doktora! Hlavně jí zajímá, jestli si řádně plním svoje pracovní výkony, aby bylo za co utrácet prachy.

„Na dílně dělají nějakou rekonstrukci a tak máme placený volno,“- lhal jsem jako když tiskne. Tohle já teda s Miládkou umím, naštěstí je tak důvěřivá, že mi to docela i prochází.

„A co teda dnes budeš dělat?“- vyzvídala. Čekal jsem od ní tuto otázku a proto pro mne nebyla překvapující.

„Potřebuji si vyrobit nějaký přípravek,“- odvětil jsem ledabyle, aby si náhodou nemyslela, že mě těší pracovat, když si můžu užívat nečekaného volna. „Bude to ale docela makačka na bednu, tak bych nechtěl být rušený, ať to nezkazím,“-

zajišťoval jsem si už dopředu soukromí, abych třeba při nějakém vyrušení z její strany nepřišel k podobnému úrazu jako včera.

„Budeš potřebovat s něčím pomoct?“- zeptala se ani ne tak z toho důvodu, že by mi pomoct doopravdy chtěla, nýbrž jak ji znám, tak tu otázku vyslovila z pouhé zvědavosti.

„Můžeš mi dojít do obchodu pro sádru,“- napadlo mě, když jsem si uvědomil, že už mi vlastně dochází a že bych stejně musel jít pro ni později sám. „A vezmi rovnou takových deset pytlíků.“

„Na co tolik?“- divila se.

„Prostě tolik potřebuji,“- odbyl jsem jí tónem, který jí jasně dával najevo, že každá další otázka je tady zbytečná. „A vezmi si tu tašku s kolečky,“- poradil jsem jí. Však počkej, až vyděláme s Milanem balík za prodej těch uměláků, to budeme moct jet na dovolenou i k moři. To mi pak budeš líbat i zadek!

Jenomže to neznáte moji Miládku. V každé prkotině totiž vyhledává problém.

„To se od té sádry snad ušpiní, ne?“- vymyslela si zase jeden z nich.

„Vždyť ta sádra je v igelitových pytlíkách?“- namítl jsem.

„No ale kolikrát se ty pytlíky protrhnou,“- našla si další argument.

„Tak si vezmi vozejk a přivez mi rovnou celý pytel, ten má třicet kilo. Nemusíš si brát tašku na kolečkách a nemusíš mít strach, že se zašpiní,“- obrátil jsem se a šel do své dílničky na dvorku, abych ten planý rozhovor nějak ukončil.

„To už sis spravil ty pojistky?“- slyšel jsem za sebou její zvolání. V prvním okamžiku jsem nevěděl, o čem to mluví, ale pak jsem si vzpomněl na tu včerejší výmluvu.

„Nestarej se, já si to spravím!“- houkl jsem na ni přes rameno.

„Dávej pozor, ať tě to nešlehne! Napřed si všechno řádně vypni!“- dávala mi ještě poslední rady.

„No jo, nejsem přece malý děcko,“- skřípal jsem zuby tak hlasitě, že to musela slyšet.

„A stejně ti tam udělám pořádek,“- brblala, když vytahovala z kůlny dvoukolák, aby mi přivezla tu sádru. Z té její ukrutné starostlivosti bývám občas na mrtvici a i tentokrát jsem byl jako na trní, dokud jsem neuslyšel zaklapnutí branky.

Když jsem se podíval na tu včerejší formu, kterou jsem vyrobil tak bolestivým způsobem, zjistil jsem, že by se s ní snad dalo ještě něco udělat. Rozebral jsem tedy opatrně vnější obal z prkének, obnaženou sádru jsem pak orýsoval zvenku podélně přesně na polovic a pilovým listem na železo jsem tu formu rozřezal. Když jsem se podíval na ten otisk, co se objevil uvnitř a uviděl tu přischlou zčernalou kůžičku z mého penisu, tak jsem si znovu fyzicky připomenul tu hroznou bolest, když jsem ho tahal ven a instinktivně jsem sevřel obě půlky k sobě, abych se nepočůral. Jinak ten otisk byl celkem v pořádku, jenom s tou velikostí to nebylo valné. Když jsem si uvědomil, že s tímhle vůbec nemůžu vyjít na světlo, natož abych se s tím mohl pochlubit, bylo třeba urychleně vyrobit model dřevěný, jak mi radila Miládka.

Když jsem ten otisk očistil od zbytků tkáně a od chlupů, které díky mé hlouposti do té tvrdnoucí sádry přilnuly, zazvonil Milan.

„Člověče, co to zdržuješ? Měl jsi snad přijít už včera večer, ne?“- zpražil mě, sotva jsem pootevřel branku.

„Já vím, já vím,“- cpal jsem ho honem dovnitř. „Nastala nečekaná komplikace,“- začal jsem mu vysvětlovat, jak jsem s tím odřeným šulínem zašel k obvodnímu, jak tam namísto starého doktora Fialy byla krásná a mladá doktorka Jana, co bydlí sama na radnici v podkroví, jak jsem se podřekl s robertkem, který ona pak chtěla vyzkoušet a který mi vrátila prakticky před hodinou v poněkud nefungujícím stavu.

„Ty pitomče!“- vyjel na mě, když to uslyšel. „Víš ty vůbec, jak bude Karla běsnit, když to nepůjde opravit?“

„Spoléhám na tebe,“- poplácal jsem ho přátelsky po zádech, což pro něho bylo vždycky znamení nejvyšší důvěry. „Stejně jsi říkal, že se tomu potřebuješ podívat na střeva?“

„To jsem sice říkal, ale hlavně jsem to taky potřeboval vidět nepochroumaný,“- drbal se rozmrzele za uchem. Chtěl jsem ho nějak potěšit a tak jsem řekl:

„Mluvila o tom, že si u nás objedná deset kousků.“

„Cože? Fakt? Nekecáš?“- na Milana tohle moje příznivé sdělení zapůsobilo, jako kdybych ho pokropil živou vodou. „No vidíš, já ti to říkal, že o to bude mezi ženskýma zájem!“- oči se mu přitom jenom leskly vidinou jakéhosi zisku. Konečně už snad protrhne tu svoji pověstnou smůlu a vydělá nějaký větší peníz.

„Jenomže to má malý háček,“- musel jsem s pravdou ven.

„Jo?“- zvedl tázavě obočí.

„Chce být podílníkem v tom našem spolku,“- odtajnil jsem mu doktorčin požadavek.

„No…ale to už jsme čtyři?“- okamžitě zas povadl, protože v duchu už počítal s daleko větším příjmem.

„Jenže ona je doktorka a z toho titulu může ty ženský zpracovat,“- namítl jsem. „Nakonec byl to její nápad, že otevře sanatorium, ve kterým si ty ženský budou léčit psýchu, migrény a různý mindráky z nedostatku sexu. A pak taky my sami nemusíme dělat žádný průzkum trhu, to ona udělá za nás,“-

vyjmenoval jsem mu všechny výhody, které to naše spojení s doktorkou Podhájskou skýtá.

Než mi stačil Milan dát ať už souhlasnou nebo nesouhlasnou odpověď, otevřela se branka a v ní se objevila Miládka s dvoukolákem, na kterém přivážela pytel alabastrové sádry.

„Ty už jsi tady?“- přivítal jsem ji a nijak jsem přitom neoplýval nadšením. „Ty jsi to zmákla ale nějak moc rychle?“

„Však se taky potím jak kráva,“- demonstrativně si setřela zápěstím pot z čela, aby kamarád, co přišel na návštěvu, viděl, jak se kvůli mně exponuje.

„Čau Miládko, jak se máš?“- oslovil bodře Milan moji ženu, aby zakamufloval pravý důvod své přítomnosti.

„Tys přišel pro tu formu na ty vánoční svíčky?“- zeptala se ho Milada. Milan se zmateně podíval na mne a já jsem viděl, že mu to nedocvaklo.

„No přece tu, jak jsme o tom mluvili,“- napověděl jsem mu s jasnou grimasou v obličeji, aby to lépe pochopil. „Už ji mám hotovou.“

„Jo?“- hlesl Milan a koukal vyplašeně z jednoho na druhého. „To sis teda pospíšil….?“

„No,“- zmohl jsem se v té chvíli pouze na jednoslabičnou odpověď. Co udělám, když ji bude chtít shlédnout? Naštěstí zasáhla Milada:

„Kdo to kdy viděl, aby někdo dělal vánoční svíčky ve tvaru šulína, vy prasáci!“- vyčinila nám oběma současně. „Řekl ti už Petr, co se mu přitom stalo?“

„Ne…?“- Milan skvěle zahrál překvapeného.

„Tak ať ti to poví sám,“- Milada se přitom škodolibě uchechtla.

„Tak co se ti stalo?“- Milan se díval do země a kousal se do rtů, když mi to říkal.

„Já ti to radši ukážu tam uvnitř,“- postrčil jsem kamaráda k dílně, abych ho separoval od manželky a jejích všetečných otázek.

„A co s tou sádrou? To se mám s ní zase tahat sama?“- sklonila se Miládka nad káru, že nás bude s tím pytlem následovat.

„Ukaž, já mu ji tam donesu,“- vrátil se Milan těch pár kroků zpět a galantně jí vzal břemeno z náručí.

Sotva ten pytel sádry přenesl přes práh dílny, hned jsem za ním pro jistotu zamkl, aby nás žena nerušila. „Tak mi ukaž, co ti způsobilo tu obřízku,“- řekl Milan, sotva položil ten pytel na odkládací stůl.

Rozpačitě jsem vytáhl obě poloviny formy z úkrytu a postavil je na ponk a čekal, až se kamarád vyjádří.

„No, řeknu ti na rovinu, nic moc,“- zhodnotil výsledek mého úsilí, které skončilo depilací i deflorací zároveň. Stál jsem tam jak školáček, který se nepřipravil na hodinu a učitel si ho jako na potvoru vybral k tabuli.

„Víš, jak se to blbě dělalo?“- bylo mi jasné, že mluví o velikosti a tak jsem se to pokoušel zdůvodnit.

„To vůbec není jednoduchý zkoordinovat všechno tak, aby to klaplo! Musíš myslet na to, aby ti stál, když mícháš sádru aby byla dost tekutá a přitom nebyla zase moc řídká, to není jenom tak.“

„Měl sis přitom představovat nějakou krásnou babu,“- poradil mi Milan s křížkem po funuse.

„Na to já jsem přišel i bez tebe, jenomže se mi do té mé představy pořád vtírala Miládka…“- přiznal jsem ten opravdový důvod. Těch několik málo holek, co jsem měl před ní, to byly tak krátkodobé záležitosti, že se mi už z paměti vytratily jejich tváře, natož pak těla.

Milan se podíval na mne jako na nějakého exota.

„Počkej, to mi chceš říct, že jsi ještě své ženě nikdy nezahnul?“- položil mi docela rafinovanou otázku.

„No…zatím ještě ne…“- soukal jsem stydlivě ze sebe. Co jsem to asi za chlapa, když mi nic neříká mimomanželský styk?

„Fakt?“- viděl jsem, jak moje hodnota u něj rapidně klesá. S očima upřenýma někam ke špičkám vlastních sandálů jsem se zmohl jenom na jakýsi náznak nesouhlasného zavrtění hlavou. „Tak to se musí honem napravit,“- dal mi okamžitou nabídku, že to jako správný kamarád takhle nenechá. „A dokonce už vím asi jak,“- dodal ještě s jakýmsi potutelným úsměvem.

„Cože?“- doufal jsem, že jsem se přeslechl, jenomže on to bral opravdu vážně.

„Zatím se ještě neděs,“- uklidňoval mě. „Všechno záleží na spoustě věcí. Teď mi vrať toho robertka, ať se mu můžu podívat na zoubky a ty makej na dyzajnu, ať tomu Číňanovi můžeme řádně konkurovat. Nejlíp bude, když uděláš dvě tři velikosti.

Zvládneš to?“

Aniž bych měl nějakou jistotu, že opětně nedojdu k fiasku jako s tou první formou, prohlásil jsem pevně:

„Spolehni se.“

Vyhlédl jsem ze dveří, jestli se na dvorku nevyskytuje Miládka, rychle jsem sebral uměláka z výklenku a strčil ho Milanovi přímo do kapsy. To neznáte moji ženu! Všechno totiž muselo probíhat v naprostém utajení a kdyby na něco takového přišla, bylo by zle. Jenom těch řečí a brblání kolik bych si musel vyslechnout! A to nemluvím o časově neomezeném odpírání sexu.

Některé ženy opravdu své muže takto vydírají, no a já jsem měl tu smůlu, že jsem si vybral zrovna takovou. Ach jo.

Navečer v bufetu u Karličky přišla dobrá zpráva. Milan zjistil, že ta vnitřní mechanika je poměrně jednoduchá a že si s tím docela dobře poradí. Byl plný optimismu a když nám servírka a majitelka v jedné osobě přinesla první pěnivý škopek, dychtivě do té pěny zabořil ústa i nos a když se od té nahořklé slasti zase odtrhl, prohlásil:

„Při takové sériové výrobě bychom mohli náklady stlačit až pod dvě stovky, co tomu říkáš?“

„A to je dobře, nebo špatně?“- opáčil jsem, protože o ekonomice nemám zase takový rozhled.

„Vždyť to je lepší, než jsem očekával!“- dorazil ten první půllitr do dna a kývl si na Karličku pro druhý. Než mu ho přinesla, tak ten náš společný kšeftík rozvíjel teoreticky dál. „To by znamenalo, že při prodejní ceně jednoho „er“…“

„Čeho?“- přerušil jsem ho, protože jsem měl dojem, že mi něco uniká. Milan se rozhlédl obezřetně po lokále jako na nějaké opravdické konspirační schůzce, naklonil se skoro až k mému uchu a tajemným hlasem téměř zašeptal:

„Tak budeme od teďka říkat těm našim robertkům, nemusí nikdo vědět, o co jde. Že?“

„Jasně,“- přikývl jsem, aby mohl pokračovat dál a já se tak dozvěděl, kolik že to hodí celkem každému z nás.

„Takže z jednoho kusu by byl čistý zisk tři stovky!“- pokýval významně hlavou, abych si uvědomil, jakou to sumu právě vyslovil.

„Ale ty tři stovky musíš přece rozdělit mezi čtyři lidi?“- nesdílel jsem jeho nadšení.

„A tobě nestačí z jednoho „er“ sedmdesát pět korun?“- podivil se upřímně.

„No, aby to mělo nějaký efekt, musely by se prodat za jeden den ty kusy nejméně čtyři, jinak nemá smysl se do něčeho takového pouštět,“- namítl jsem, když jsem si spočítal tu vynaloženou práci včetně toho zbytečného a bolestivého úrazu na mém pindíkovi.

Karlička přinesla Milanovi to druhé avizované pivo.

„Máš?“- zeptala se ho.

„Trochu se to pozdrželo, ale vrátím ti ho co nejdřív,“- nasadil Milan zkroušený obličej. Přece je to jenom kamarád; o tom, že se to zdrželo kvůli mně, a že to taky hlavně nefunguje, neřekl ani slovo.

Karličku to ovšem rozladilo.

„Kdy?“- její přívětivost byla najednou tatam.

„Zítra,“- zahuhlal Milan pro jistotu za čerstvou záplavou pivní pěny.

„Jestli ne, tak si mě nepřej!“- sykla mu ještě do ucha, než šla obsloužit další štamgasty. S Milanem jsme se pak bavili pouze o ryze obchodních záležitostech, protože komu to lezlo nejvíce do peněz, jsem byl já a snad už by tu měla být taky nějaká návratnost. Nebo že bychom tentokrát šlápli pro změnu do toho hovna oba dva?

Vyvstává totiž otázka, kde vzít tolik klientek, když jsme maličká země a také je tu nebezpečí konkurence výrobků z Číny, když se otevřou hranice, jak se o tom už všeobecně mluví. Na to mi Milan sdělil, že zájem bude, ať se nebojím, že kdesi četl článek od nějaké anglické sexuoložky, že podle jejího průzkumu si každá druhá žena stěžuje na nedostatek sexu v manželství (jak už mi to předtím tvrdila i doktorka Jana Podhájská) a je tedy nasnadě, že si tento nedostatek bude chtít nějakým způsobem vynahradit buď tím, že svému muži prostě zahne, nebo se uchýlí k častější masturbaci. No a v tom bychom jim měli právě my vyjít vstříc.

„No jo, ale ona ten průzkum dělala v Anglii,“- namítl jsem. „Ty myslíš, že Češky jsou na tom podobně?“

„O tom nepochybuj,“- odvětil Milan zkušeně. „Ženský jsou na celým světě stejný, takže nevím, proč by zrovna český holky měly dělat výjimku. A proto si musíme co?“- položil mi znenadání kontrolní otázku.

„To se ptáš mě?“- nic takového jsem od něj v té chvíli nečekal, a ani jsem si nějakými pitomými úvahami nechtěl zatěžovat mozek.

„Musíme si pospíšit jak s výrobou, tak s distribucí, aby nám ty kurvy šikmooký nezaplavily trh jako v tom Německu,“-

dokončil myšlenku, dopil a chystal se odejít. „Čas nás tlačí, Karla se dneska tváří jak kakabus, takže bude lepší, když půjdeme,“- zdůvodnil svoje rozhodnutí předčasně ukončit náš pobyt v tomto provizorním restauračním zařízení na rozdíl od ostatních všedních dnů.

Milan snad musel na tom prototypu makat každou vteřinu ve dne v noci od chvíle, kdy jsem mu předal první odlitek, protože už na druhý den večer přišel k nám domů, aby mi předvedl výsledek své práce. Fakticky, takhle zručného chlapa aby člověk pohledal.

„Tohle budeme označovat jako er jedna!“- zářil nadšením, když jsme nepozorovaně proklouzli do mé dílny a on mi ho poprvé ukázal. „Dokonce je výkonnější, než ten od Karly, protože jsem místo membrány použil normální excentr.“

„Já věděl, že je na tebe spolehnutí,“- pochleboval jsem mu, protože už v tom bylo přece jenom dost mých financí a tak jsem přitom hned navodil téma na tuhle otázku. „Nějaká návratnost kapitálu by už neškodila, co říkáš?“

„Jo, kamaráde, to si budeme muset ještě nějakou dobu počkat,“- povzdechl si. „Právě jsem tě totiž chtěl požádat ještě o nějakou půjčku.“

„Cože?“- nevěřil jsem svým uším.

„Potřeboval bych na materiál, abych to mohl pořádně rozjet,“- vysvětloval. „Tak pět tisíc by to možná spravilo. A taky potřebuji zaplatit soustružníka, sám bych to absolutně nestíhal.“

„Ty si myslíš, že jsem banka?“- zaúpěl jsem před ním teatrálně, ale zároveň jsem věděl, že ten jeho požadavek je oprávněný. Bez základního kapitálu se totiž vůbec nic kloudného nerozjede, to je známá věc.

„Ty už nic nemáš? Takový šetřílek?“- prokoukl mě skrz naskrz. Co mi teda zbývalo?

„Teď se nekoukej,“- poručil jsem mu a když se poslušně otočil zády, vyndal jsem zpod ponku z tajné zásuvky plechovou krabičku od vánočních perníčků, ve které jsem měl všechny svoje peníze ulité před Miládkou. „Tady je máš,“- odpočítal jsem pět tisícikorunových bankovek, strčil mu je do dlaně a zase jsem chtěl zaklapnout víko, jenže Milan naneštěstí zmerčil, že na dně té krabičky zůstala ještě jakási hotovost.

„Těch pět táců je jenom na to nejzákladnější,“- začal mě znovu ohýbat. „Stejně bych si za pár dní přišel znovu a takhle to budeš mít alespoň za sebou.“

„To je ale vážně naposled,“- varoval jsem ho. Dalších pět tisíc tedy dočasně změnilo majitele. Nebo aspoň jsem si myslel, že dočasně. „Tu er jedničku mi tady ale necháš,“- poprvé jsem použil to jeho označení. „Ukážu ho doktorce Podhájské, aby mohla rozjet to sanatorium, jak o něm tak hrozně moc básnila.“

„To jsem sám zvědavý, jak to chce uskutečnit a hlavně kde ho chce provozovat,“- projevil se Milan jako realista, když mi předával toho uměláka. Musím podotknout, že velmi nerad.

Když jsem přišel ráno do ordinace doktorky Jany, seděly už v čekárně dvě babky a klábosily o tom, která z nich bere jaké léky a která jejich známá či kamarádka umřela, nebo má na kahánku. Musely tu sedět snad už od včerejška, aby si zajistily, že je vezmou jako první, jinak jsem si to ani neuměl představit.

Rozmrzele jsem se posadil vedle nich a zkoušel jsem pouštět ty jejich řeči druhým uchem ven, ale byly příliš hlučné na to, aby se mi to podařilo. Když konečně zdravotní sestra otevřela dveře, aby pozvala dovnitř prvního pacienta, vyskočil jsem jako čertík z krabičky a hrnul se k ní, nedbaje reptání obou babek jako že ony tu byly dřív, že taky nemají čas a že ta dnešní mládež spěje jenom ke zkáze.

„Sestřičko, řekněte paní doktorce, že už to mám!“- vysypal jsem ze sebe překotně. Naštěstí byly otevřené i ty další dveře, takže doktorka Jana ten můj vzkaz uslyšela přímo.

„Řekněte panu Zavadilovi, ať jde dál!“- zavolala na sestru k velké nevoli obou letitých pacientek.

„My už tu ale čekáme od půl šesté!“- vřískla zlostně jedna z nich.

„My si půjdeme stěžovat na Národní výbor!“- přidala se hned ochotně druhá, jenže to na sestru Martu neplatilo.

„Milá paní, Národní výbor už nějaký pátek neexistuje, na to si budete muset zvyknout. Za další, vy jste tady nemohla být v půl šesté, protože čekárnu odemykám v šest nula nula. A za třetí, jestli máte výhrady, že tady pana Zavadila bere paní doktorka přednostně, tak si přečtěte tady tu ceduli „Pořadí pacientů určuje lékař“.

Prokličkoval jsem mezi oběma znesvářenými tábory dovnitř, kde už mne čekala doktorka Jana doslova s otevřenou náručí.

„No né!“- zvolala radostně. „Vy už to máte? To jste si tedy pospíšili! Ukaž!“- doslova hořela nedočkavostí.

„Teď? A co sestřička?“- hodil jsem bradou směrem k čekárně, kde se zdravotní sestra Kdolská ještě pořád dohadovala s těmi neodbytnými stařenami.

„Marta? Ta už o tom ví taky,“- překvapila mě fungl novou informací. „A můžu říct, že by jeden kousek také ráda uvítala.

Ten její je výrobní náměstek a jezdí jenom po samých poradách, takže je většinu týdne sama. No řekni, může vydržet takovou dobu bez sexu, když má teprve dvaatřicet?“

„No, pravděpodobně ne…?“- skoro jsem se před ní až zajíkl. Přišlo mi na mysl, že ty dnešní ženy jsou na sexu přímo závislé, když o něm tak často mluví. Moje Miládka samozřejmě patří k nim. To je pořád řečí, jak ji zanedbávám a tak.

Copak to je málo pomilovat se dvakrát nebo třikrát za týden?

„To měla být otázka?“- Jana zvedla v údivu obočí. „Jak teda ty míváš často se svou ženou pohlavní styk, jestli se smím zeptat?“

„No…zatím dost pravidelně…“- v hlavě jsem probíral různá čísla, kolikrát v týdnu tak asi můžou manželé v tomhle státě průměrně souložit. Jde přece o to, abych se před ní neshodil, ne?

„No ale jak pravidelně?“- byla zvědavost sama. „Každý den? Nebo dokonce několikrát za den?

Jednou, dvakrát za týden či jednou za měsíc?“- dala mi na výběr hned z několika možností.

„Tak různě…“- hrdlo se mi svíralo, jak jsem tu větu tlačil zoufale ven.

„Tak počkej, různě přece není pravidelně?“- zahlédl jsem v její tváři takový ten dominantní, vyčkávající a vše přehlížející úšklebek, který tak důvěrně znám od Miládky z domova.

„V podstatě každej den, řekl bych,“- lhal jsem jako když tiskne. Vzápětí jsem si ale uvědomil, jak snadno si to může ověřit, když dá mé ženě tu samou otázku, jakmile začne provádět ten plošný výzkum trhu, jak mi přede dvěma dny u sebe v podkroví naznačila. „No, někdy vynechám, někdy se to podaří dvakrát za sebou…“- honem jsem si napravoval reputaci.

Naštěstí se sestra Marta už přestala hádat s těmi babkami a přišla za námi.

„Kačeny se urazily a odešly,“- sdělila nám. Pak se obrátila ke mně a když uviděla, jak se nejistě tvářím, zeptala se: „Nějaký problém, pane Zavadile?“

„Ale to nic, Marto, Petr nám přinesl ukázat to, jak jsem ti říkala,“- předešla mne naše obvodní.

„Ano?“- rozzářila se pětatřicetiletá zdravotní sestra stejně tak, jako před chvílí doktorka. „A můžu se podívat?“- skoro se až zajíkla dychtivostí. Vytáhl jsem R1 z kapsy a podal ho Janě.

„Úplně stejný, jako tamten,“- prohlížela si ho spokojeně. „A co je s tím jejím? Spravili jste ho?“-

vzpomněla si na Karliččin pochroumaný umělák.

„To je v pořádku, Milan je přece borec. Ten se na to jenom koukne a už všechno zase funguje,“-

uklidnil jsem ji. „Měl jsem ti jenom vzkázat, žes ho měla používat s rozumem, protože prej ani stroj nemá nekonečnou výdrž.“

„S rozumem?!“- rozesmála se ta atraktivní doktorka. „Ty bys chtěl taky skončit v tom nejlepším?“-

dobírala si mě úplně bez jakýchkoliv zábran.

„Tak můžeš mi ho už konečně taky půjčit?“- hlásila se o svá práva zdravotní sestra. Uvědomil jsem si, že si od mé poslední návštěvy začaly obě ženy tykat.

„Počkej, já si jenom vyzkouším, jestli vibruje stejně jako ten, co jsem měla,“- doktorka Jana odstrčila ruku, kterou k ní sestra natáhla a pootočila vypínačem na spodní straně R1. Robertek začal poslušně vrčet. „Je znatelně silnější,“- řekla pak spokojeně, když si jím chvíli nechala masírovat dlaň.

„Už mi ho taky půjčíš?“- žebronila Marta. Když ho konečně dostala do rukou, zkoušela s ním to samé, jak to viděla u doktorky. „Jé, to je sranda!“- hihňala se jak malá holčička.

„Jenom jestli bude dost spolehlivý, když je vyrábíte jenom tak na koleně?“- zeptala se náhle doktorka Jana. Že by měla k tomu našemu zboží nedůvěru? Ani bych se nedivil, když jich chtěla koupit do toho svého sanatoria hned deset najednou.

„Je vidět, že ti nic neříká tradice zlatých českých ručiček,“- obhajoval jsem Milanův prototyp.

„Rozhodně vydrží daleko víc, než ten Číňan.“

„A nemohli byste je dělat o něco větší?“- přišla se svou připomínkou sestra Marta. „Možná tak o dva o tři centimetry?“

„To už jsem mu nadhodila taky,“- podotkla Jana. „Slíbil, že ty příští už budou podle našeho požadavku, že, Petříčku?“-

mnohovýznamně se na mne usmála. Kdybych nevěděl, že se jí chlapi protiví, mohl bych si to vysvětlovat docela vstřícně.

Jenomže to by musel být na mém místě Milan; já se nikdy ničeho takového neodvážím, neumím totiž nic udržet v tajnosti a kdybych byl Miládce nevěrný, poznala by to okamžitě.

„Ano…to jsem slíbil,“- kníkl jsem nedůrazně, protože jsem si právě představoval celou tu požadovanou délku inovované R1 v obou jejich vagínách a s úctou a možná i trochou závisti jsem obdivoval úžasnou elastičnost tohoto veledůležitého ženského orgánu.

Z čekárny se náhle ozvalo několikeré zakašlání, jakým se často připomínají pacienti, když se jim zdá, že už čekají příliš dlouho. Jana s Martou si vyměnily pohledy. Sestra se pak rozvážně vydala ke dveřím, zatímco doktorka schovala R1 do šuplíku k receptům a kancelářským sponkám.

„Já bych ho raději vzal zpátky Milanovi?“- špitl jsem, když jsem sledoval, jak se s tím umělákem ten šuplík zavírá.

„A proč?“- Jana se na mě podívala tak zoufale, že by se nad ní i kámen ustrnul. „Musíme přece mít nějaký vzorek, abychom ho mohly předvést, když chceme dělat ten výzkum trhu, ne?“

„Aha…“- bylo mi jasné, že ho chtějí otestovat obě dvě a že tyhle řečičky jsou jenom kamufláž. To už ale přicházel do ambulance za doprovodu sestry Marty onen kašlající nedočkavec, zjevně důchodového věku.

„Pan Vlárský si přišel pro léky!“- hlásila sestra.

„Takže instrukce máš. Vidíš, že se tu dneska dveře netrhnou,“- odbyla mě chvatně Jana a než jsem za sebou zavřel dveře ordinace, tak mi sestra Marta dala ještě poslední pokyn:

„Taky by mohl být o něco tlustší!“

Milan mě samozřejmě nepochválil, když jsem k němu přišel bez R1.

„To máme zásobovat zdarma všechny ženský ve městě umělýma šulínama?“- hudroval. „Chceš abychom přišli vyloženě na mizinu?“

„Však ono se to vrátí, uvidíš,“- chlácholil jsem ho a abych ho nějak uklidnil, ukázal mu nový odlitek, který jsem potajmu vyrobil.

„No vidíš,“- liboval si, když si ho prohlédl ze všech stran. „Tohle už je pořádný buchar, doufám, že s ním ty nymfomanky budou spokojený.“ Na jeho dotaz, kolik těch odlitků můžu za den vyrobit, jsem řekl, že takové dva nebo tři a to ještě v případě, že nebudu mít Miládku neustále za zády.

„To je proklatě málo,“- drbal se Milan za uchem. „S takovou ten balík nebudeme mít nikdy. Chtělo by to nejmíň deset kousků za den. Budu si muset s tvou ženou promluvit.“

„Blázníš?“- zamrazilo mě od hlavy až k patě. „Milada o tom, že vyrábíme umělý šulíny nesmí ani vědět! Pořád si myslí, že jde o ty netradičně pojatý vánoční svíčky. Víš, jaký bych měl doma peklo?“

„To nechej na mě,“- poplácal mne po rameni ve snaze mě uklidnit. „Je vidět, že neznáš ženský.“ Fakt nevím jak to udělal, ale po jeho návštěvě byla Miládka jako vyměněná.

„Že nevíš, co jsem dostala od Milana?“- hlásila mi hned potom, co jsme povečeřeli.

„Co?“- dělal jsem ze sebe blbce, ačkoliv jsem mohl tušit, co to asi bude. „Není to náhodou tvoje oblíbená bonboniéra?“-

řekl jsem schválně, abych ji přesvědčil, že opravdu o ničem nevím.

„Skoč napřed do sklepa pro lahvičku červeného,“- přikázala mi. „A přines tu rulandu od znojemského strejdy!“ Už to, že jsem měl donést víno, se kterým jsme počítali na opravdu významné příležitosti, mě mohlo přivést k myšlence, že se bude dít něco mimořádného.

„Tak se na to koukni!“- držela v ruce vylepšenou R2, když jsem se vyštrachal těch patnáct schodů s lahví červené rulandy nejvyšší kvality.

„No to teda zírám,“- málem jsem upustil tu flašku na podlahu.

„Milan mi řekl všechno,“- podávala mi vývrtku, abych to víno mohl otevřít. „Zatímco tys mi kecal, že vyrábíš formu na erotické vánoční svíčky, on mi to řekl na rovinu.“

„No, já jsem si myslel, že bys s tím asi moc nesouhlasila?“- nasadil jsem provinileckou masku zároveň s přesvědčením, jaký je ten Milan blbec.

„Tak to mě ještě málo znáš,“- nakrčila šibalsky nosík.

„Já že tebe neznám? Po tolika letech?“- ospravedlňoval jsem se zároveň při otvírání toho vína.

„Vy, chlapi, jste přece tak naivní,“- zakroutila Miládka hlavou. Dál už to ale nerozebírala a dala mi tak námět na přemýšlení.

Sedla si ke konferenčnímu stolku a počkala, až naliji do skleniček jí i sobě. Když jsme usrkli první doušek toho lahodného moku od strejdy ze Znojma, řekla jenom tak mimochodem: „Jenom abys věděl, vytáhla jsem z knížky těch deset tisíc a půjčila jsem je Milanovi, jak jste se domluvili.“

Povytáhl jsem údivem obočí nad tou kamarádovou drzostí a vzpomněl jsem si na zásadu číslo jedna, kterou propagoval pan doktor Plzák - zatloukat, zatloukat, zatloukat!

„To je dobře,“- špitl jsem a začínal jsem přitom pociťovat známe tlaky v konečníku.

„Ty jsi takový tajnůstkář, ani ses mi nepochlubil, že spolu vyrábíte takovéhle erotické pomůcky,“-

vyčetla mi v lehce ironickém tónu.

„Chtěl jsem tě překvapit…“- vypustil jsem jakousi bublinu, která mohla být za jistých okolností docela i pravdou.

„Milan říkal, že z toho časem vytřískáte balík dřív, než se to sem bude tlačit ze Západu, kde po tom prý ženské doslova šílí,“- reprodukovala pouze Milanovy žvásty, kterými ostatně krmil i mne.

„No tak vidíš,“- hekl jsem pod tíhou situace a taky mi docházela představivost, co bych k tomu mohl víc dodat. Díval jsem se na svoji ženu, jak se občas jakoby mimoděk dotýká toho umělého mechanického pinďoura, jak ji nenechá v klidu a jak pořád ty její ruce k sobě přitahuje. Ještě bych pochopil, kdyby ji ten samotný tvar nabudil na nějaké erotické myšlenky, který by vyústil v přirozený chtíč, ale vždyť to je jenom kus umělé hmoty, neživá věc, atrapa, která přece nemůže nahradit pevnou a neodmyslitelnou součást našich mužských těl, kterými se tak rádi pyšníme?

Jakoby četla moje myšlenky, Miládka se po chvíli otázala:

„Tobě vadí, že mi to Milan daroval?“

„Možná ti to taky nějak zdůvodnil?“- neubránil jsem se v tom okamžiku uštěpačnému tónu.

„Když jsi mu řekl o té své nehodě, která tě postihla při tom, jak jsi se to přede mnou snažil zatajit, tak mi donesl náhradu, abych prý neuschla do té doby, dokud zase nebudeš moct,“- našpulila na mne významně pusu.

„Tohle že řekl?“- myslel jsem na to, jak si Milana podám nejen kvůli těm penězům, které od ženy vylákal z našeho rodinného rozpočtu.

„Přesně takhle to řekl,“- potvrdila mi Miládka. „A mimochodem, na jak dlouho to hojení toho tvého pinďoura vidíš?“

„To ti snad může být jedno, když se teď můžeš obšťastňovat tímhle, ne?“- popuzen těmito jejími řečmi jsem hřbetem ruky strčil do R2 tak silně, že se málem skutálela z konferenčního stolku na koberec.

„Nemusíš se hned urážet, když je to pravda!“- vmetla mi do tváře. Tím, že se trefila do černého, mne popudilo ještě víc.

„Doufám, žes ho už taky vyzkoušela?“- tetelil jsem se uvnitř zlostí. Však kdybych mohl, já bych jí ukázal, jestli je lepší přirozený penis, nebo takováto hnusná náhražka!

„No jasně, co bys taky mohl myslel jiného, když už mi ho přinesl? Říkal, že Máša už taky jeden má,“-

odpověděla mi Miládka bez rozpaků.

Krev mi vzkypěla v žilách a já začal vidět rudě.

„Tak víš co? Když tady máš za mě náhradu, tak já tady nemusím být!“- znovu jsem na sebe hodil tričko, které jsem si předtím svlékl a vydal se na hřiště do bufetu u Karličky, doufaje, že tam bude Milan, abych s ním dal řeč, co si ještě může vůči nám dvěma dovolit a co už ne.

Každopádně dnešní pohoda rodinného krbu byla tatam a já to musel prostě někde vyventilovat, protože jinak bych se mohl taky zalknout zlostí.

Karlička asi zase neměla kšeft, protože když jsem došel k bufetu, zjistil jsem, že už má zamčeno a široko daleko kolem není ani noha. Celý rozmrzelý nad tou skutečností jsem se vydal na vzdálenější konec městečka, kde bydlel Milan s Mášou v podobném rodinném domku, jako jsme měli my. Z

Milanovy dílny se ozývaly zvuky obráběného kovu a protože se v oknech obytné části občas mihlo modré světlo z obrazovky, usoudil jsem, že se Máša dívá na nějaký seriál, kterými se to poslední dobou v televizi jen hemží. Zkusil jsem ho prozvonit mobilem. Naštěstí ho měl u sebe a v příští vteřině vykoukl ze dveří.

„Ty neděláš?“- nepřivítal mě zrovna vlídně.

„Jak sis mohl dovolit půjčit si od mé ženy peníze?“- zeptal jsem se ho na oplátku.

„Pojď dovnitř, prosím tě, branka je otevřená,“- vybídl mě ke vstupu. „Přece se nebudeme dohadovat venku?“

„To jako že Máša o těch penězích nesmí vědět?“- začínal jsem mít podezření, že ta půjčka byla Milanova sólová akce.

„Já ty prachy nutně potřeboval, víš? Kámoš mi dohodil parádní kšeftík. Jeho fotr dělal skladníka v Kovoně a za tu dobu, co tam byl, si nakradl pěknou zásobu elektrikářského zboží. Má toho skoro celý náklaďák a prodává to za míň jak poloviční cenu!“- brebentil nadšeně. „Však se podívej! Ušetříme tím pěknou sumičku,“- táhl mě do rohu, kde v krabicích od dětských piškotů byla ona zmiňovaná hromada nakradeného materiálu.

„To je teda věc,“- představoval jsem si v duchu toho postaršího skladníka, jak po kapsách vynáší z podniku součástku po součástce a docela jsem obdivoval jeho odvahu, když jsem si uvědomil, jak bylo všechno kontrolované a že za krádež mu hrozil nejenom vyhazov, ale také pořádný trest.

„Měl bys s těmi odlitky pohnout, budeme je muset kompletovat, tak ať nemáš zpoždění,“- nabádal mne. „Já jsem udělal jenom za odpoledne celé tři vnitřky a až se do toho vpravím, počítám, že budu stíhat takových deset až patnáct kusů za den.“

„Ty fakt myslíš, že na to bude tak velký odbyt?“- měl jsem poslední dobou o tom našem byznysu spíš pochybnosti, takže bylo nasnadě, že jsem nesdílel to jeho nadšení.

„To si piš, člověče!“- ubezpečoval mě o správnosti svého předpokladu. „I doktorka je toho názoru, že bychom se měli věnovat jenom a pouze výrobě robertků, než nám ten kšeft vyfoukne někdo jiný.“

„To jako myslela, že bychom odešli z práce?“- viděl jsem to jako absolutně nepřijatelnou záležitost.

„Takhle přece máme aspoň svoje peníze jistý.“

„S naší kvalifikací seženeme práci vždycky,“- nedělal si z něčeho takového hlavu. „A i kdyby ne, Podhájská říkala, že nás zaměstná v tom svém sanatoriu.“

„Jako co? Jako opraváře robertků?“- zeptal jsem se ho posměšně.

„Však to uvidíš,“- mávl rukou. „Už se začala starat, obec jí přiklepla starou školu, že si z toho to sanatorium může udělat, jinak že by ji museli stejně zbourat, tak ať to aspoň přináší užitek.“

„Starou školu?!“- viděl jsem před sebou tu ruinu, která už několik let zela prázdnotou. „Víš, kolik to zhltne peněz, než se to dá nějakého schopnějšího stavu?“

„Ona tvrdí, že až se to rozjede, tak se tam ženské jenom pohrnou a že se to vybuduje za pochodu,“-

krčil Milan rameny, protože není stavař a neví, co taková generální oprava domu obnáší.

„Vy si to oba představujete jako Hurvínek válku,“- ta moje původní zlost, se kterou jsem sem přišel, byla rázem přebita jinou, kterou jsem pociťoval nad jejich neschopností předvídat věci. „To už chceš zase mermomocí šlápnout do hovna?“

„Tentokrát je to tutovka, přísahám!“- neochládalo to jeho nadšení, i když jsem mu předesílal takovéto krizové situace.

„Ale já mám na to nos!“- nevěděl jsem, jaký argument už mu mám předložit, aby toho včas nechal. „A můžu tě ubezpečit, že mě doposavad ještě ani jednou nezklamal.“

„Víš co?“- vůbec to s ním nic neudělalo, -„běž raději domů a zkus ještě dnes odlít aspoň jeden kousek, ať nejsme ve skluzu.

Až se budeme dělit o prachy, tak mi ještě rád poděkuješ.“

Bylo to zbytečné. Měl svoji představu a nebylo v mé moci mu ji sebrat, protože ji v něm ještě podněcovala doktorka Jana Podhájská, která by už jenom svým vzhledem pobláznila každého chlapa, i kdyby byl třeba nenapravitelně impotentní.

Můj penis se hojil pomalu. Ona taková choulostivá místa se už ze zásady nehojí lehce a když jsou ještě navíc drážděna a namáhána při běžném vyměšování několikrát za den, je to pro takového chlapa doslova peklo. Jenomže nepijte pivo, když vám chutná. Zato Miládka si poslední dobou nestěžovala. Sledoval jsem to podle množství spotřebovaných baterií v odpadkovém koši. Užívala si se svou R2, která ji mohla uspokojit vždycky když si vzpomněla a hlavně ji neštvala svými řečmi, že má například spousty práce a podobnými nesmysly.

Na konci prvního týdne jsme už měli s Milanem zkompletovaných osmnáct kousků R2. (Milan usoudil, že podle ohlasu našich manželek půjde lépe na odbyt, než R1, ale ani tu jedničku tak docela nezatracoval; prý se bude hodit pro taková děvčátka, která teprve se sexuálními praktikami začínají a pro ně by ta počáteční zkušenost neměla být v žádném případě bolestivá, spíš naopak. Jak řekl doslova - nemělo by se jít na zajíce s kanónem.) Kontakt s doktorkou Janou byl teď každodenní.

Vyřídila si na úřadech veškeré náležitosti, dostala klíče od budovy staré školy a zatelefonovala nám, že se tam odpoledne po práci všichni tři sejdeme.

Znali jsme tu budovu jako svoje boty, vždyť jsme tam s Milanem také chodili celých devět let. A dokonce i náš synátor v ní absolvoval poslední ročník, kdy se v ní ještě učilo, než ji definitivně uzavřeli. Docela živě jsem si vzpomínal, jak už tehdy, před těmi dávnými léty, spadla o velké přestávce naší spolužačce Helence Makové na hlavu omítka a jak jsem jí iniciativně dával umělé dýchání z úst do úst. Takovou facku jsem už od té doby nedostal nikdy v životě.

Dlouho jsem před tou stařičkou budovou nestepoval; oba mí společníci přišli pár minut po mně a byli v docela dobrém rozmaru.

„Jak to říkal ten Armstrong na tom Měsíci?“- Jana vylovila obřadně klíč z kabelky a zakroužila jím nad hlavou.

„Jako že ten jeho krok na povrchu té naší oběžnice je sice malej, ale jako pro lidstvo je naopak hodně velký, ne?“-

vzpomněl si Milan.

„Přes práh se prý má vstupovat pravou nohou, abychom nevyhnali štěstí,“- v Janině hlase bylo cítit rozechvění ze zlomového okamžiku.

Zaskřípal mohutný zámek z minulého tisíciletí, zavrzaly panty a na nás dýchla léta nevětraná historie.

„Jenom aby to nebylo prolezlé dřevomorkou,“- nasál jsem do nozder typický pach podhoubí.

„Nesýčkuj,“- klepla mi do ramene Jana. „Ty mi taky musíš zkazit všechnu radost, viď?“

„A to ještě nemluvím o červotočích!“- přitvrdil jsem ve vyhrožování, abych jí udělal radost.

„Podíváme se nejprve na půdu,“- sám jsem šel příkladem a začal jsem stoupat po schodišti nahoru.

„Když budou krovy dobrý, máme napůl vyhráno.“ Šli mlčky za mnou až k plechovým dveřím, které oddělovaly půdu od schodiště a hned po jejich otevření se na mne sesypali.

„Tak co?“ vyhrkli oba skoro současně.

„Máte štěstí, dřevomorka tu ještě úřadovat nezačala,“- vyřkl jsem osvobozující verdikt, když jsem zkušeným okem přeměřil celý ten prostor obalený prachem a pavučinami. Docela fyzicky jsem uslyšel to mohutné rachocení na schodišti, jak ten kámen spadl Janě ze srdce. S nadšením začala hned plánovat co kde bude, protože to její sanatorium se bude vymykat všem ostatním, bude prostě nejlepší na světě a bude zaměřeno na terapii komplexní, což znamená léčbu ženského těla i duše.

„A teď to nejdůležitější,“- řekla nakonec, kdy už jsme s Milanem věděli o každé žínce, masážním oleji či mýdle. „Musíme tomu dát správný název! Měl by vystihovat všechno, co tady budeme ženám nabízet. Napadá vás něco?“

„Mohlo by se to jmenovat prostě Sanatorium pro ženy,“- neprojevil Milan mnoho vynalézavosti.

„No, trochu jsem nad tím přemýšlela a něco podobného mě napadlo taky,“- Jana byla zklamaná nad jeho průměrným důvtipem. Teď byla řada na mně. Potřeboval jsem se před Janou blýsknout, přetrumfnout toho nejaktivnějšího člena našeho spikleneckého spolku, který má obrovskou zásluhu na vynikajícím mechanismu našich robertků, kdežto já jsem jen pouhým dodavatelem obalů na ně (i když právě tento obal dává našemu zboží teprve onen vzhled zbytnělého mužského penisu, který v ženách vzbuzuje takové erotické představy, že jsou ochotny dát za kus pět stovek či dokonce ještě více; k čemu by jim byl pouhý vnitřní mechanismus, byť dobře fungující a vzdáleně připomínající vykuchaný budík ze začátku minulého století?)

„Co říkáte názvu Nový život nebo Nová šance?“- vytasil jsem se hned s první myšlenkou, kterou jsem zachytil ve svých mozkových závitech.

„No to je nápad!“- rozzářila se Jana. „To přece říká všechno! Ano, dáváme ženám možnost poznat nový život, kterým se oprostí od toho všedního, zaběhnutého a monotónního života ve funkcích zakřiknutých a ustrkovaných manželek, které jsou po vůli svému domácímu despotickému tyranovi, který se považuje za pána tvorstva!“

„Ty ses ale nějak rozohnila!“- pokýval Milan uznale hlavou. „Co se stalo, že strkáš všechny mužský do jednoho pytle?“

„To je v pořádku, Jana má patrně na mysli především péči o blaho žen, kterému my, muži, nemůžeme rozumět, že ano?“-

obrátil jsem se na Janu. Ta se na mne vděčně podívala.

„To máš naprostou pravdu, Petříčku,“- použila zdrobněliny, čímž nejenom umlčela Milana, ale hlavně uzavřela debatu o názvu jejího budoucího lázeňského domu. „Bude se to jmenovat Nový život a hotovo.“

„Nový život ve staré škole,“- ušklíbl se Milan, který byl z domova zvyklý na to, že v jejich domácnosti měla vždy poslední slovo jeho žena Máša a tak si to tady chtěl aspoň jednou vynahradit.

„Aťsi!“- trhla Jana vzdorovitě ramenem. „Za pár týdnů to tady nikdo nepozná.“ Po shlédnutí vnitřku zchátralé budovy staré školy se věci daly do pohybu. Milan i já jsme podlehli svodům doktorky Jany Podhájské a dali jsme každý ve svém zaměstnání výpověď, abychom se mohli plně věnovat výrobě našich umělých mechanických penisů. Brzy se objevovaly v našich domácnostech všude, kam se člověk podíval. Ovšem neusnuli jsme na vavřínech a neustále jsme inovovali svoje výrobky, takže po R2 přišla na řadu R3, R4 a dokonce R5, která poskytovala kromě vibrací ještě i pohyb vpřed i vzad.

Zboží bylo tedy vyrobeno, jenom teď zbývalo ho prodat, abychom měli peníze na opravu budovy, aby se z ní mohlo udělat sanatorium Nový život, kam by se chodily zregenerovat ženy, aby svůj pobyt mohly zaplatit penězi, které jsme potřebovali na další výrobu robertků. Byl to prostě začarovaný kruh, ze kterého jsme mohli ven jenom a pouze nějakým zázrakem.

Ten zázrak přišel v podobě Tondy Holuba. Ano, právě onoho manžela Karličky Holubové, která měla bufet na hřišti a která tím svým nápadem tohle všechno odstartovala.

Když jsme k ní asi po třech dnech intenzivní práce zašli na jedno točené, bylo tam liduprázdno.

„To je dost, že se tady taky objevíte, už jsem se chystala zavřít,“- přivítala nás ne zrovna s otevřenou náručí.

„Jenom vyžahneme jedno, dvě pivka a hned zase půjdeme makat,“- sedl si Milan na nezvyklé místo hned u pultu.

„Už jste něco prodali?“- zajímala se Karlička, zatímco nám natáčela ta piva do kríglů.

„To máš těžký,“- povzdechl si Milan. „Jana trvá na tom, že se nejdřív musí rozjet sanatorium, aby zdejší ženské přišly do hotového. Jak uvidí, že se tam dveře netrhnou, tak tam už z obyčejné zvědavosti budou chodit další a další z širokého okolí.“

„No, nevím, jak si to představuje s tou návštěvností,“- zapochybovala Karlička. „Měli byste jít do podomního obchodu, jako to bylo třeba za první republiky, kdy prodejci nabízeli třeba vysavače nebo skleněnou bižuterii.“

„A to máme chodit s těma umělýma šulínama dům od domu a říkat promiňte pane, přišli jsme nabídnout vaší paní náhradu za vaše mužství, budete nadmíru spokojen, ušetří to totiž vaši námahu a hlavně čas?“- zasmál se Milan vlastnímu projevu, že ho tak pěkně a vtipně zesumíroval.

Než mu ale Karlička stačila odpovědět, rozvalily se prudce dveře a do lokálu vpadl její manžel Tonda v poněkud ovíněném stavu. Když nás uviděl, na chviličku se zarazil, jakoby ztratil odvahu, ale pak udělal těch pár kroků k pultu, opřel se o něj plnou váhou a podíval se Karličce do očí.

„Kájo, prosím tě, tak mi konečně odpusť,“- zaškemral opileckým a ještě k tomu velmi ponižujícím hlasem. Karlička však v tomhle směru byla neoblomná.

„Už jsem ti snad tisíckrát řekla, že ne!“- řekla tvrdě a pak se obrátila na nás. „Vidíte ho, hajzla?

Nejenom že se mi kurví, ale poslední dobou ještě chlastá!“

„A co mám dělat, když s tebou není řeč?“- odpověděl jí Tonda téměř plačky. Odpoutal se od pultu a kecl na židli mezi nás.

„Co byste vy dělali na mém místě?“- snažil se z nás vydolovat odpověď a přitom nám střídavě civěl do očí.

„To máš těžký,“- vzal jsem si slovo. „Nevěra je pro ženu velký zklamání a trvá dlouho, než se jí ta bolest v ní zahojí. Jestli vůbec.“ Tonda si ode mne poodsedl.

„To jsi mi teda pomohl, to ti povím,“- řekl vyčítavě.

„Kdyby to aspoň neudělal s Jílkovou!“- cedila skrz zuby Karlička.

„No vidíš, ty vole,“- Milan přátelsky položil ruku na Tondovo rameno. „Kdybys zahnul s nějakou jinou, tak by to teď bylo v cajku.“

„Blbče,“- utrousila Karlička od pípy na Milanovu adresu. „Dáte si ještě po jednom?“- zeptala se nás kvůli tomu, jestli má roztočit další dvě piva nebo ne.

„Dneska mi to nějak netáhne, ale asi se přemůžu,“- chopil se Milan svého půllitru a ten zbytek dorazil na dva středně velké loky.

„To je tím, žes několik dní vynechal,“- usoudila Karlička. „To chce neustále trénovat, víš? Jakmile porušíš pravidelnost, potom se nediv.“

„Tuhletu moji situaci máte stejně na svědomí vy dva,“- Tonda teď upřel svůj pohled mezi nás.

„Kdybyste tehdy k nám nepřišli, tak už by se to vyřešilo.“

„Hovno by se vyřešilo,“- ucedila znovu Karlička. „Copak to nechápeš, že máš u mě utrum?“

„Přitáhla sis je domů, abyste si to rozdali ve trojku!“- vyčetl Tonda své ženě.

„Nemel nesmysly! To přece bylo jenom kvůli tomu, aby se podívali na toho robertka, co mi dovezl bratranec z Německa,“-

připomenula mu Karlička.

„To mi zase nevěš takový bulíky na nos, že se přišli jenom podívat na to tvoje kundidráždidlo?“-

nevěřil jí Tonda.

„No tak nevěř, když nechceš. Já jsem je pozvala jenom kvůli tomu, oni ho totiž budou vyrábět sériově,“- dotáčela Karlička oba půllitry a pak je postavila před nás.

„Sériově, jo?“- uchechtl se nepříjemně Tonda. „A pro koho? Tady pro ty svíčkový báby?“

„Nebuď vůl!“- kroutila nad ním hlavou Karlička. „I báby si občas potřebují šťouchnout, když se ti jejich dědkové už na nic nezmůžou.“

„No, jestli tady počítáte s nějakým extra kšeftem, tak to budete zklamaný,“- usoudil Tonda a ještě se na nás zašklebil, aby tomu dodal váhu.

„A co bys nám teda navrhoval?“- zeptal se ho Milan.

„No, já bych s tím zašel do nějakého většího města,“- usoudil Tonda a přitom se mlsně díval po těch našich čerstvě natočených pivech. Jako první ten jeho pohled identifikoval Milan a tak aby mu to nebylo líto, vypil z té své sklenice víc jak polovinu. Abych nebyl moc pozadu, tak jsem následoval jeho příkladu. „Jak říkám,“- polkl Tonda nasucho, -„ tady jsou jenom starý báby a ty mladý mají ještě výkonný chlapy doma, takže na co jim takový ubrčený krám bude? Není tu prostě ta kupní síla.“

„Něco na tom bude,“- usoudil Milan po chvíli přemítání.

„Já být vámi, tak s tím jdu rovnou do Prahy,“- sázel nám Tonda do hlav jednoho brouka za druhým. A můžu říct, že docela úspěšně.

„Ty si fakt myslíš, že by se tam prodalo najednou třeba takových sto kusů?“- zeptal jsem se ho a zároveň jsem si už dělal hrubé cenové kalkulace.

„A proč ne?“- prohlásil Tonda sebejistě. „To bych svedl i já, a to nejsem žádný obchodník.“

„Tak víš co?“- Milan se narovnal na židli. „Když prodáš celou stovku robertků, tak budeš mít od každého padesátku.“

„Cože?“- Tonda teď už úplně vystřízlivěl. „Vy jich máte vážně sto kousků?“

„To znamená, že to teda bereš?“- na Milanovi bylo vidět, že by rád by tento problém s odbytem navalil na záda někomu jinému, a to co nejdřív.

„Když budu mít padesát od jednoho, tak klidně,“- podával Tonda Milanovi ruku, aby si plácli.

„Ještě těch sto kusů nemáme, ale do dvou dnů je máš mít,“- přispěchal jsem honem na pomoc, aby se ta jejich dohoda mohla uskutečnit a nezadrhla se na takové prkotině.

Když si konečně po těch dvou dnech šturmování předávali u Milana v dílně tu stovku robertků, padl nám oběma kámen ze srdce. Ještě jsme si domluvili, že nám bude každý druhý den hlásit stav, abychom věděli, jak jde naše zboží na odbyt. Teď jsme se už mohli v podstatě starat jenom o výrobu a prodej za nás bude obstarávat novopečený dealer Tonda. Ten si je beze spěchu a bez dlouhého prohlížení, jestli jsou všechny v pořádku, nacpal do batohu a vyrazil s nimi ohromit v matičce Praze tu něžnější polovinu obyvatel.

Tím, že jsem byl zaneprázdněný výrobou korpusů na R2 až R4 - (R1 jsme úplně vyřadili z nabídky), nastaly mi doma mírné komplikace. Řeknu to rovnou - moje žena Miládka přestala mít o mne zájem úplně. Zatímco v prvních dnech se starala, jestli se mi to moje zranění hojí a jestli už brzy budu fungovat jako dřív, tak po tom, co dostala R2 jako dárek, tyhle otázky z jejího repertoáru vymizely úplně. Snažil jsem se být k ní milý, dokonce jsem jí i dvakrát za sebou umyl nádobí, ba i květiny jsem jí donesl, ale s nějakou vstřícností z její strany jsem se bohužel nesetkal. Tak jsem si tedy u piva postěžoval Milanovi; komu také jinému?

„Jo, kamaráde,“- povzdechl si, když jsem se před ním vytasil se svým problémem, -„ já to mám zrovna to samé. Asi jsme udělali chybu, když jsme těm našim babám strčili ty uměláky do ruky. Všiml sis, že se z nich za tu krátkou dobu staly doslova nymfomanky?“

„Cože? Nymfomanky?“- málem mi to pivo zaskočilo v krku, protože jsem si už vlastně nějaký den říkal v duchu to samé.

„Teda nevím jak ta tvoje, ale Máša rozhodně,“- pokračoval Milan v naší debatě na tohle choulostivé téma zvlášť pro nás, pro chlapy. „Poslední dny se s ním dokonce zamyká v koupelně! Pak je tam nejmíň hodinu a když konečně vyleze, je rozhicovaná, jak by byla v sauně. Takže je ti to jasný, kamaráde?“

„A co jako s tím budeme dělat?“- připadal jsem si jako dokonale podvedený, zhrzený a k ničemu.

„Proč jsi to těm našim ženským vůbec dával? Kvůli tobě nás teď vyloučily ze hry!“

Milan mě zezadu chytil přátelsky za rameno.

„Ale vždyť sis sám kolikrát posteskl, že tě ten sex už tak moc nebaví, jako kdysi?“- připomenul mi jenom to, co jsem mu opravdu sám před několika měsíci řekl. „Já myslel, že tě to spíš potěší a ty, místo toho, abys mi poděkoval, tak jsi na mě naštvaný?“

„Nezlob se, kamaráde, ale tenhle extrém není zrovna to, po čem toužím. A zvlášť teď, když už se mi ten šulín jakž takž zahojil, by ten půst snad už mohl skončit, ne?“- seznámil jsem ho se svojí současnou situací.

„Tak to buď rád,“- uchechtl se Milan, protože si jistě připomněl, při jaké příležitosti se mi to stalo.

„Vidím, že oba potřebujete psychickou podporu, co?“- přistoupila k nám Karlička hned po tom, co donesla do kouta dvěma nahluchlým páprdům jejich každodenní odstavenou tmavou desítku.

„Ty jsi slyšela, o čem jsme se bavili?“- překvapilo mě to, protože jsem si myslel, že mluvíme dostatečně potichu.

„Tss, mám přece uši,“- odfrkla Karlička pobaveně.

„Jak jsi to myslela s tou psychickou podporou?“- začalo zajímat Milana.

„Ty vážně nevíš?“- Karlička se opřela oběma rukama o náš stůl tak, že jí bylo vidět přes dekolt až k pupku. „To ti musím až tolik napovídat?“

„Aha, už chápu,“- Milanovi se zalesklo v očích tou okamžitou představou.

„No to je dost,“- usmála se Karlička. „Tak sleduj, jakej se k tomu naskytl příhodný okamžik. Tondu jste vyšoupli do Prahy, prázdný kvartýr mám k dispozici, takže o co vám jde?“- významně se podívala z jednoho na druhého.

„Ty nám jako nabízíš…?“- docházelo i mně, o co jí tady vlastně jde a protože jsem už déle nemohl snést ten její vyzývavý pohled, zabořil jsem nos do pivní pěny ve své sklenici.

„Karlička nám to nenabízí, ona nám to přímo vnucuje!“- poopravil mě Milan. „Měla by to přece vrátit Tondovi i s úroky, když se k ní tak nepěkně zachoval,“- ospravedlňoval přede mnou tu naši krásnou bufetářku.

„Tak co, berete to, pánové?“- Karlička byla najednou samý kvalt. „Vyhodím ty dva dědky i s tím jejich pivem na lavičku před dveře, zavřeme to tady a půjdeme, ne?“

„Já jsem pro,“- řekl bez dlouhého rozmýšlení Milan.

„A co Péťa?“- dožadovala se Karlička mého souhlasu.

„Já jaksi…chtěl jsem dneska ještě odlít několik forem, abychom neměli skluz, když Tonda přijede a bude chtít hned další?“-

cítil jsem, jak se mi v tom momentě spouští čůrek potu z obou podpaží a stéká mi po stranách ke gumičce od trenýrek.

„Netrap ho,“- zastal se mne v pravý čas Milan. „Má nakonec pravdu. Jestli Tonda v té Praze uspěje, tak z toho bude parádní kšeft a škoda každého dne, který promarníme.“ Nejspíš vytušil, že nejsem stavěný na nějaký sex ve třech a že bych si tam těmi svými zábranami stejně udělal ostudu. Mně to teda aspoň značně ulehčilo situaci, když se to tak vezme.

„No, jak chceš,“- pokrčila Karlička rameny. „Snad příště?“

„Tak já už raději půjdu,“- řekl jsem namísto nějakého příslibu. Dopil jsem si rychle svoje pivo a namířil jsem si to z bufáče rovnou domů. Po cestě jsem měl hlavu plnou otázek, například mi přišlo nepochopitelné, že kolem mne existuje takové množství žen, které jsou po sexu jak divé a vůbec to nedávají navenek znát, jsou to takové obyčejné vesnické puťky, ze kterých se stávají dračice, sotva se začne stmívat. Jako třeba teď, když procházím touhle částí městečka domů, kdoví, co se děje tam uvnitř, za těmi žaluziemi a roletami, kde se lámou rekordy v píchání a kdy tomu našimi produkty zakrátko uděláme přítrž, protože jakmile taková ženská vyzkouší R3 nebo dokonce R4, tak už nebude chtít chlapa nikdy v životě.

Zatímco si Milan užíval s Karličkou, odlil jsem ještě do půlnoci osm kousků. Když jsem je na druhý den přinesl do dílny Milanovi na zkompletování, tak zrovna při jejich předávání mi zazvonil mobil v kapse. Volal Tonda a rozčileně mi řval do ucha něco o tom, že ho kdosi okradl a že nemá ani na zpáteční lístek.

„Zopakuj mi to ještě jednou zřetelně, ano?“- pustil jsem reproduktor nahlas, aby to Milan slyšel taky.

„Jsem na Hlavním nádraží a nemám ani floka!“- zaječel z mobilu Tondův rozčilený hlas.

„Do prdele! Hned mi dej do ruky toho hajzla!“- sápal se Milan po mém zánovním Siemensovi. „Jak to, že jsi bez prachů, ty kreténe?! Prodal jsi něco? Máš ještě nějaký ty šulíny?“- zasypal ho hned několika otázkami.

„Nemám nic! Právě ty šulíny mi někdo ukradl!“- vysvětloval Tonda zoufalým hlasem. „A už mi taky dochází kredit, takže budu muset končit.“

„Tak nám to vysvětlíš až doma! Máš teď tři možnosti, buď to riskneš vlakem načerno, nebo půjdeš na stopa a nebo půjdeš pěšky!“- řval Milan do telefonu a byl přitom zelený vzteky. „To je takový hňup, že mu není rovno!“- vracel mi trochu váhavě můj majetek zpátky do ruky. „Považ, celá naše produkce je v prdeli!“ Musel jsem mu dát zapravdu a v duchu jsem si taky hned spočítal, že za ty peníze, co už jsem do toho vrazil, jsem mohl mít tolik půllitrů piva, že kdybych je postavil vedle sebe, tak bych jimi obtočil naše náměstí dvakrát dokola.

Tonda se objevil doma až za další dva dny. Dlužno říct, že toho Milan plně využíval, myslím jako s Karličkou. Tonda nám pak zkroušeně sdělil, že hned, jakmile přijel do hlavního města, tak zašel do Perlovky, protože slyšel ze zpráv v televizi, že se tam shromažďují prostitutky a že si myslel, že právě ony by mu mohly nejsnáze poradit jako odbornice co a jak. Jenže narazil na nějakou obzvlášť podařenou, a ta když se dozvěděla, jaké zboží veze v batohu, řekla, že ho snadno udá a že ví o někom, kdo si od něj koupí úplně všechno. Byl rád, že se toho tak snadno zbaví, protože už se viděl, jak ty šulíny nabízí po jednom exempláři kdejaké ženské na ulici a jak ho přitom lehce můžou odchytit policajti, a tak souhlasil, že si jako půjdou sednout do nějaké kavárny a počkají tam na kunčofta, kterého zavolala mobilem. Pořez tam přišel asi za půl hodiny a protože neměl u sebe tolik peněz, tak se muselo jít k němu do bytu.

Tam mu skutečně dal do ruky celých padesát tisíc a ten kšeft pak zapili nějakým alkoholem. Ještě si pamatuje, že zavolali taxík a potom se probudil až na lavičce na Hlavním nádraží bez peněz a bez batohu.

„Jsi vůl,“- ohodnotil to Milan, když Tonda s tou svou bajkou skončil. „Obrátit se na pouliční kurvu mohlo napadnout jenom takového kreténa, jako jsi ty.“

Původně mu chtěl dát aspoň polovinu té sumy k náhradě, ale když jsem za něj intervenoval s tím, že mohl dopadnout daleko hůř, Milana to nakonec obměkčilo a od té sankce upustil.

„Ty mu věříš, Petře?“- obrátil se na mne, když jsme ho propustili. „Já teda vůbec.“

„Třeba se to doopravdy tak stalo, jak říká,“- obhajoval jsem Tondu do poslední chvíle. A když jsem začal argumentovat tím, že v tom jsou vlastně jenom moje prachy, což musel uznat, tak řekl, že když je chci dobrovolně oželet, tak je to nakonec moje soukromá věc. Prostě jsme s Tondou jako dealerem skončili a bylo.

Do této situace přišla ještě navíc doktorka Jana Podhájská s tím, že je třeba začít urychleně budovat to její vysněné psychoterapeutické sanatorium, protože bez něho by nemělo oněch deset umělých šulínů, co jsme jí do podnikání poskytli, vlastně žádné uplatnění. To byl samozřejmě dostatečně pádný argument, ale protože jsme oba s Milanem byli vytížení výrobou na dvě stě procent, nemohli jsme se už věnovat úpravám prostor ve staré škole. Chtělo to najít nějakou levnou pracovní sílu, která by byla ochotná za poměrně malý peníz a v přijatelném časovém limitu vykonat spoustu práce v dostatečné kvalitě.

Kupodivu jsme takovou pracovní sílu našli, a to dokonce v našem nejbližším okolí. Byl to místní debil Jaroušek Odehnal, který žil se svou starou matkou v obecní pastoušce, která se musela kvůli bezpečnosti jejích obyvatel zbořit a na jejím místě obec postavila následně Domov důchodců, ve kterém pak oba dva nalezli azyl. Ten psychický úraz utrpěl chudák Jaroušek hned při svém vstupu na svět; byl přidušený a jeho matka všem ochotně a na potkání vysvětlovala, že to bylo způsobeno zdlouhavě vedeným porodem, protože měl hlavičku větší, než ramínka. To ona nám vlastně dohodila svého synka s tím, že se dokáže postavit ke každé práci a my jí to uvěřili.

Záhy jsme zjistili, že je to opravdu tak. Dovedl se k té práci fakticky pouze postavit. Museli jsme ho tedy hned první den vypoklonkovat a on se nám za to odvděčil tím, že nám v nestřeženém okamžiku šlohl jednu R3. Pak s ní zašel do samoobsluhy a ukazoval ji všem ženám, které tam uviděl. Naštěstí tam byl u toho Lojza Nohejl, předseda z bývalého Národního výboru, který mu ji odebral a donesl nám ji zpátky do staré školy.

„Chlapi, dovedete si představit, co to bude po vsi za ostudu?“- peskoval nás hned ve dveřích. „A co teprve, až se to roztroubí do světa?!“

Museli jsme mu slíbit, že si propříště dáme větší pozor, aby se něco podobného nestalo a že když budeme potřebovat nějakou brigádu, že si sám rád nějakou tu korunu přivydělá, když je teď v tom zaslouženém důchodu. Připomenul nám, že vlastníma rukama postavil dceři barák, takže zednické práci docela dobře rozumí.

„A za kolik vlastně prodáváte ty vaše brnčidla pro ženský?“- zeptal se nakonec, když předtím udělal dva nebo tři okruhy kolem horké kaše.

„Zatím máme takovou zaváděcí cenu kolem osmi stovek,“- vychrlil ze sebe okamžitě Milan ve snaze mne každopádně předejít. „A proč se o to vůbec zajímáš?“

„No…jak jsem slyšel některý ženský, tak by si to docela rády pořídily…a tak jsem si myslel, že bych taky jeden pro tu svoji…že bych ji překvapil třeba pod stromečkem…že ano?“- lezlo z něho jak z chlupaté deky. „Abyste si nemysleli, že už jako to…nemůžu…?“- začal se pak hned před námi ospravedlňovat, když viděl naše udivené obličeje.

„No, v podstatě by nás to mohlo těšit, že máme o jednoho odběratele navíc,“- Milanovi přitom zaškubalo v koutcích, -„ale musím tě, kamaráde, na něco upozornit. Jakmile to jednou ta tvoje Lída vyzkouší, tak tě odstaví a máš u ní nadosmrti utrum.“

„Cože? To jako fakt?“- polekal se někdejší politický činitel.

„No jasně,“- Milan mu položil přátelsky ruku na rameno. „To si holt musíš rozmyslet, jestli se chceš ještě někdy se svou ženou pomilovat, nebo veškerou radost přenechat našemu umělákovi.“

Na Lojzovi bylo okamžitě vidět, jak mu to v hlavě šrotí a po chvíli povídá:

„No tak já bych si přece jenom toho jednoho pořídil. Ale těch osm stovek bych si u vás radši odpracoval,“- vymínil si. Tím nám dal najevo, jak to u nich s tím sexem ve skutečnosti je a dal nám tak prostor k přemýšlení, jestli třeba dopadneme stejně jako on, až půjdeme do důchodu. Na druhé straně jsme měli aspoň přehled v našem průzkumu trhu, že ani důchodkyně nesmíme opomíjet, jelikož si také rády zaskotačí, jak je ostatně vidět z tohoto příkladu.

V každém případu jsme tímto nalezli pracovní sílu a mohli jsme se pustit do oprav interiérů budoucího psychoterapeutického sanatoria Nový život, jak si to doktorka Jana Podhájská představovala. Od té chvíle, kdy nám debil Jaroušek ukradl R3, začal jsem pozorovat změny v chování lidí kolem nás. Tedy abych byl přesnější, jednalo se ponejvíce o ženskou část naší obce.

Kdykoliv se na mne podívala nějaká žena z okolí, cítil jsem její pohled jako výsměch: „Aha, to je ten prasák, co vyrábí nějaké gumové náhrady mužských ptáků!“ A když jsem někdy ten jejich pohled zachytil o trochu déle, mohl jsem z něho vyčíst ještě něco víc - a že to nebylo nijak lichotivé, bylo nasnadě.

Když jsem některou sousedku potkal na ulici, vrazil jsem hlavu mezi ramena, sklopil oči, nebo se koukal jinam, ale hlavně jsem přidal do kroku, abych ji minul co nejdřív.

Nejhůř pokaždé dopadlo to moje setkání s upovídanou čtyřicátnicí Blaženou Látalovou, kterou nebylo možné odbýt jednou nebo dvěmi větami. Jednak by to nebylo slušné a jednak se u ní bylo na co dívat.

Její ňadra byla přímo výstavní. Taky stehna měla exkluzivní a boky jakbysmet. O jejím zadečku ani nemluvím; Milan o něm jednou prohlásil, že to je jako s tou Neapolí, uvidět ho a zemřít.

Já jsem měl neskonalé štěstí, protože naše zahrady se delšími stranami přímo dotýkaly a vždycky v létě se opalovala u bazénu jen tak, takže jsem měl všechno pěkně jako na dlani. Samozřejmě, že celou zahradu měli hustě osázenou tujemi, aby je tam nikdo neočumoval, jenže náš bobtejl Sebastian a jejich špringršpaněl Harry si tak dlouho značkovali svá teritoria, až jedna z těch tují začala odspodu rezivět a málem odešla. Každopádně v té stěně vznikla příhodná mezera, kterou bylo možno při příznivé konstelaci spatřit mnohé z těchto nabízených krás.

Jakmile jsem uslyšel první zašplouchnutí z jejich bazénu, hned jsem se vrhnul na pletí skalniček, abych byl u té mezírky co nejblíže a aby mi nic neuniklo. Tohle ovšem Blaženka moc dobře věděla, nebo spíš vycítila, a tak si pokaždé rozložila deku až skoro úplně k hranici, aby tak co nejlépe mohla vystavit své božské tělo slunci a pochopitelně i mým nenasytným očím.

Musím se na tomto místě sám pochválit; tak čisté alpinum, to znamená zbavené i těch právě klíčících semínek plevele, jsem nikde jinde neviděl.

„Pane Petře, zaslechla jsem od ženských v krámu, že jste začal v něčem podnikat, je to pravda?“-

zazněla z jejích úst první rafinovaná otázka.

„No, víte, Blaženko, lidi většinou všechno zveličují. Jaképak podnikání? To byste se musela spíš zeptat Milana Kříže, on by vám vysvětlil vše potřebné, kdybyste měla zájem,“- pokusil jsem se vyhnout tématu, ke kterému směřovala a zároveň s tím také přenést to břemeno odpovědnosti na svého dlouholetého kamaráda.

„Tak on pan inženýr je do toho taky zainteresovaný?“- dokázala se úžasně divit, i když se už jistě v krámu dozvěděla od toho debila víc, než jsem vůbec mohl tušit. Jistě tam navykládal spousty nesmyslů, jak to umí jen on, a ty krávy mu to uvěřily. A nejenom to, každá si k tomu pak přidá ještě svoji verzi, takže potom i ta sebemenší prkotina vyroste do obludných rozměrů.

„A to já zase myslel, že to víte, Blaženko,“- začal jsem se nenápadně klidit z jejího dosahu, jenže mi to nebylo nic platné.

„Počkejte, Petře,“- schválně položila tašku s nákupem na zem, aby měla obě ruce volné a pro jistotu si mě přidržela za rukáv. „Prý vyrábíte něco zajímavého pro nás, pro ženy?“- zahlédl jsem její potutelný úsměv, kterým tu větu okořenila.

„Ten pitomec Odehnal!“- povzdechl jsem si. „Teď abych po vsi chodil kanály!“

„Ale proč? Přece se nemáte za co stydět?“- z původního potutelného úsměvu plynule přešla na úsměv baziliščí. „Ženské v krámu říkaly, že to náhodou může být výborná pomůcka, když chlap jako už nemůže?“

„Tohle že říkaly?“- docela jsem si dovedl představit, jak to tam asi muselo vypadat; z vlastní zkušenosti vím, že když se ty ženské rozjedou, tak často neznají míru. Jenže hned nato mě napadlo, že tohle zastavení se sousedkou je vlastně dobrou příležitostí k prozkoumání trhu pro ty naše umělohmotné šulíny a tak jsem honem dodal: „Myslel jsem, jestli toho názoru byly všechny?“

„No, všechny ne, to je pochopitelné,“- zamyslela se. „Jo, Kučerová s Greplovou tam zvyšovaly hlas, ale to jsou starý pámbíčkářky. Pořád prej Sodoma a Gomora a takový ty žvásty, však to znáte. Však je taky Jiřina Hašková hned zkrotila.“

„Hašková?“- nemohl jsem si honem vzpomenout o koho jde.

„No přece mladá Jiřka, pokladní,“- podala mi Blaženka ochotně informaci. „Řekla jim pěkně od plic, aby si ty řeči nechaly do kostela, že dneska je jiná doba a že to je stejné, jako když vám vypadají zuby a nemůžete kousat, tak vám pak nasadí nové.“

„To je teda pěkné přirovnání,“- ta její řeč mi docela vyloudila úsměv na tváři a hned jsem si tu mladou pokladní v duchu vybavil. Vida, tak Jiřinka by byla taky jednou z možných potenciálních zákaznic! A jak teď Bláža právě naznačila, že to těm ženským řekla pěkně od plic, tak jsem si ty její šestky plíce vybavil taky.

„A na kolik by tak přišla jedna taková hračička?“- zeptala se Blaženka znenadání.

„Odhaduji to zatím na osm stovek,“- byl jsem si vědom, o jaké sumě mluvil Milan kvůli tomu, že ta naše výroba je stále ještě prodělečná. „To víte, zatím je to všechno ještě v plenkách, ale kdyby se to vyrábělo sériově, tak by to určitě bylo levnější,“- dodal jsem honem, když jsem viděl, jak nad tím číslem krabatí čelo.

„No, to je dost peněz,“- projevila se u ní typicky ženská kalkulace. Uvědomil jsem si, že když chci jako výrobce nějaké zboží prodat, musím zákazníka zlákat jeho přednostmi.

„Ale to nejsou vyhozené peníze, Blaženko,“- začal jsem polehoučku rozhazovat sítě. „To je něco jako droga,“- hledal jsem nejvhodnější přirovnání. „Jakmile to jednou vyzkoušíte, budete to chtít znova a znova.“

„Opravdu?“- podívala se na mne zpola nedůvěřivě a zpola…jak bych to řekl…chtivě? Nebo zasněně?

No prostě tak, že si už v duchu představovala jeho použití, nebo ještě lépe, tak, jak se obvykle ženy dívají na chlapy těsně před zavedením jejich údu do vlastní pochvy.

Teď bude určitě chtít jeden pro sebe, pomyslel jsem si. A hlavně když už je takhle zákaznice načatá, je nutné ten obchod dokončit.

„Jako sousedce bych mohl udělat třeba nějakou slevu?“- naznačil jsem, že pro ni dělám opravdu, ale opravdu výjimku.

„A o kolik byste jako myslel?“- zeptala se bezostyšně.

„O stovku?“- vyslovil jsem sumu, kterou lze, jak jsem aspoň předpokládal, zviklat každou koupěchtivou ženu.

(Pochopitelně jsem to bral podle své Miládky; říct jí, že nějaké zboží je o stovku levnější, tak ho máme doma do zásoby na deset let).

„Počkejte,“- chytila se na udičku a začala vytahovat z kabelky peněženku. Chvilku se v ní prohrabovala a pak se na mě posmutněle podívala: „Mám tady jenom dvě stě dvacet korun…?“

Čekala, co na to odpovím a já viděl, jak je zklamaná, že tu vytouženou hračku nemůže mít právě v této chvíli.

„Vy to chcete hned, viďte?“- nečekal jsem ani na její reakci, vzal jsem si dvoustovku, kterou držela v ruce mimo peněženku a pobídl jsem ji: „Tak pojďte ke mně do dílny.“

„Vy jste tak hodný, Petříčku!“- začala mě okamžitě oslovovat zdrobnělinou, kterou nenávidím snad už od dětství.

„Stačí jenom Petře,“- zabručel jsem a vzal jsem jí galantně z ruky tašku, ve které měla nákup.

„No ano, vždyť jste taky pořádný chlap, tak jaképak Petříčku, že?“- cupitala vedle mne a já jsem ji už v duchu viděl, jak učurává blahem při představě, jak si ho doma poprvé vyzkouší.

Když vrzla vrátka, uviděl jsem, jak se za oknem pohnula záclona a následně i to, jak za ní vykoukla hlava mé milované ženy a s nelibostí sleduje, jak si táhnu sousedku Látalovou do své dílny. Budu je muset už konečně namazat, pomyslel jsem si v tom okamžiku a zároveň s tím jsem hledal ve svých mozkových závitech i nějakou přijatelnou výmluvu, protože jsem věděl, že bude Miládku náramně zajímat, kvůli čemu tu ta sousedka je.

„Tak, tady je to moje království,“- postrčil jsem Blaženku rychle dovnitř. Na vteřinku jsem zapřemýšlel, jestli by nebylo vhodnější za sebou zamknout, ale ten nápad jsem zase hned zavrhl; jak Miládka tak Blaženka by si to mohly vyložit po svém, a to by v obou případech pro mne nedopadlo dobře.

„Jé, vy to tady máte krásný!“- rozplývala se Blaženka. „A jak vám to tady voní!“

„To bude asi Toluen,“- honem jsem začal otevírat okno. „Musím vyvětrat, abyste se toho nenačichala, víte? To byste taky mohla upadnout do bezvědomí a co bych si tady pak s vámi počal?“

„To vás neučili dávat umělé dýchání, Petříč…teda Petře?“- podívala se na mne šibalsky a pak spatřila v regále za mnou vyrovnané řady tyčících se korpusů našich vibrátorů. „No tohle!“- byla jako u vytržení a oči jí jen hrály. Dokonce mě trochu odstrčila, aby mohla přistoupit blíž a já jsem viděl, jak má nutkání je vzít do ruky, důkladně je ohmatat a pomazlit se s nimi.

„Jsou to jenom obaly, ty vnitřky se do nich dodávají jinde,“- chtěl jsem jí původně udělat kratičkou přednášku, ale pak jsem to raději nechal být.

„Já vím, u Milana Kříže, viďte?“- právě obhlížela už asi desátý korpus. To, co právě řekla, mne nejenom překvapilo, ale i vystrašilo. Jak je možné, že má takovou informaci? Že by to vynesl ten hňup Odehnal? To ale potom už musí vědět celá vesnice! Tak proto ty kradmé a potutelné pohledy mých spoluobčanů, když mě potkávají na ulici, docházelo mi.

Abych jí nemusel přímo odpovědět, tak jsem přidal k té její exkurzi v mé dílně jakýsi bonbónek:

„Klidně si na ně můžete sáhnout,“- dovolil jsem jí.

Nedočkavě se chopila hned dvou najednou.

„Jak vidím, máte tady různé velikosti a taky různé průměry?“- štěbetala.

„No ano, požadavky žen bývají různé a proto i my se jim musíme přizpůsobit,“- vysoukal jsem ze sebe větu, za kterou by se nemusel stydět žádný obchodní příručí z minulého století. Měl jsem nutkání se zeptat, jakou velikost by si ta moje sousedka přála, ale neudělal jsem to. Nejsem přece Milan, který by to ze sebe vysypal tak lehce, jako když si ukousne chleba s máslem.

„A jsou nějak cenově odstupňované?“- nepřestávala se s nimi mazlit.

„Myslíte jako ty menší že jsou levnější a ty větší dražší?“- docházelo mi, kam tím míří. „Ne, všechny jsou ve stejných cenových relacích,“- zklamal jsem ji. „Nejdražší na celém zboží je právě ten vnitřek, víte?“- viděl jsem, že k tomu potřebuje patřičné vysvětlení.

„Já bych si vybrala asi tenhle,“- řekla po chvíli a třímala přitom v ruce nejnovější model R4. Hleděla mi přímo do očí a viditelně byla pyšná na to, že mi právě naznačila jak hlubokou má vagínu.

To se mám z toho zbláznit nebo co, pomyslel jsem si a zároveň s tím jsem dostal chuť ji aspoň trošku pokořit.

„No, víte, Blaženko, ženy často rády přehánějí. Koupí si raději větší a pak neví, co s tím,“- nadhodil jsem schválně.

„To mi chcete říct, že bych si s tím největším nevěděla rady?“- málem ji to urazilo.

„No to jistě ne…“- blekotal jsem a zároveň jsem si uvědomil, že jsem přitom zrudl až za ušima.

Vycítila, že má převahu a přitvrdila:

„Kdyby to mělo ten vibrační vnitřek, tak bychom se o tom mohli přesvědčit tady na místě.“

„Já tu mám dva kompletní…?“- pípl jsem s naprosto vyschlým hrdlem.

„No výborně!“- zajásala a hned ten korpus odložila zpátky do regálu. „Sem s ním, ať se přesvědčíme!“ Sáhl jsem do tajné zásuvky, o které neví ani Miládka a vytáhl jsem odtud jednu z funkčních R4, které mi tu Milan nechal pro Miládčinu sestru Růženu a které jsem na něm doslova vyškemral. Jakmile se totiž Růža při své poslední návštěvě u nás od Miládky dozvěděla, co vyrábíme, tak mi nedala pokoje. Telefonovala mi kvůli tomu každou chvíli, jestli už je mám pro ni nachystané, že si pro ně přijede příští týden, ale že o tom nesmí Miládka vědět, protože by si z ní dělala legraci.

„Když s tím dole pootočíte doprava, tak se to spustí,“- podával jsem jí ho do ruky. Samozřejmě to hned vyzkoušela.

„Jé, to fajn lechtá!“- byla z toho u vytržení stejně jako doktorka Jana u sebe v podkroví, nebo pak i její zdravotní sestra Kdolská v té ordinaci. Najednou z ničeho nic zavrávorala a snažila se něčeho zachytit. Pohotově jsem ji uchopil v podpaží, aby neupadla a nohou jsem k ní přisunul židli. „Tady je najednou tak těžký vzduch,“- rychle si začala rozepínat knoflíčky u halenky a když je měla všechny rozepnuté, uvolnila si i podprsenku. Viděl jsem, jak ta její pevná a krásně zaoblená prsa vyklouzla do prostoru, aby se taky nadýchala čerstvého vzduchu a ještě se přitom ladně zhoupla. „Asi jsem se nadýchala toho Toluenu,“- řekla ještě předtím, než upadla do bezvědomí.

Opatrně jsem ji posadil, ale když se její bezvládné tělo začalo dál sesouvat k podlaze, zvedl jsem ji a přenesl jsem ji k pracovnímu stolu, na který jsem ji položil.

Snažil jsem si rychle vzpomenout, co se dělá v takových případech a první, co mi přišlo na mysl, bylo, že se dotyčnému omdlelému má vyndat jazyk z krku, aby se neudusil. S jazykem to bylo v pořádku, jak jsem se přesvědčil, a tak jsem se sháněl po nějaké tekutině, abych ji mohl použít ke kříšení. Ke svému rozčarování jsem zjistil, že v kanystru s vodou už není ani kapka a v dalších třech byl jen benzín do motorové pily, terpentýn a louh, což by asi nebylo moc vhodné.

Po chvilkovém zaváhání jsem vytáhl z téže tajné zásuvky, ve které jsem měl schované obě R4, ze tří čtvrtin plnou láhev borovičky, kterou jsem dostal od hajného Luňáčka jako dárek k narozeninám.

Rozpačitě jsem přešlapoval nad ležící sousedkou s tou lahví v ruce a čekal jsem na okamžik, až uvidím nějaký náznak probírání se k životu, jako zacukání víček, postupné navracení přirozené barvy obličeje, nebo prvního nádechu.

Jak jsem tak soustředěně pozoroval ta její prsa a čekal, až se vzedmou s prvním nádechem, tak jsem pociťoval, že mám vlastně ve svém podvědomí zakódováno, že bych hrozně rád Miládce zahnul. Ne jenom kvůli tomu, že se v tom našem manželství dostavil jakýsi stereotyp, který se nutně a téměř s neúprosnou pravidelností dostavuje skoro v každém dlouhodobějším soužití, ale už ze samotného principu, že byla prakticky první a já jsem tím pádem stále víc nabýval dojmu, že mi něco krásného uteklo. Vždyť to, jak se koukám po jiných ženách a jak si představuji, co s nimi dělám, to jsou kolikrát muka! A zvlášť od té chvíle, co Miládka používá střídavě R3 a R4, je to obzvlášť bolestné.

Sousedka Blaženka na mém pracovním stole ležela a ležela a nic se nedělo. A pak mě to napadlo. Jak jsem jen mohl zapomenout na dýchání z úst do úst! Vždyť to je základ první pomoci! Začal jsem očima vyhledávat po všech koutech dílny nějaký čistší hadřík, který se doporučuje kvůli hygieně, ale co jsem našel, byla jenom nepříliš vábná pucvol povalující se na podlaze, anebo zaolejované hadříky, které jsem před časem získal rozstříháním starých tepláků. Nezbylo tedy nic jiného, než ji zkusit oživit i bez nějaké té náhrady tolik zdravotníky propagované roušky.

Sklonil jsem se k její šíji a ucítil jsem jakýsi decentní parfém. Pootevřel jsem ta smyslná Blaženčina ústa, nadechl se a chtěl jsem jí vpravit tu životadárnou dávku vzduchu do plic, když se dokořán rozletěly dveře od dílny a v nich stála moje Miládka jako nějaká bohyně pomsty, hromu a blesku.

„Co to má znamenat?!“- zahřímala tak silným hlasem, jaký jsem od ní ještě nikdy neslyšel.

„To fakticky není tak, jak si myslíš!“- zakvílel jsem strachy, protože jsem si už představoval ty dozvuky.

„A jak to je?! Co si mám myslet, když tady Látalka leží nahá na stole a ty jí ocicmáváš cecky?!““-

burácel její hlas dílnou, že by mohl probudit mrtvého.

Jenom co jsem si tohle v duchu řekl, Blaženka otevřela oči, zvedla horní polovinu těla a spustila nohy z ponku.

„Co trojčíš? Stalo se něco tak hrozného? Petr mi jenom dával umělé dýchání, protože se mi udělalo zle z toho smradu tady,“- vysvětlovala Miládce. „Ty to necítíš?“- zeptala se jí nakonec s naprosto nevinným výrazem ve tváři.

„Tak si aspoň navlíkni tu podprsenku, nehanbo,“- vrčela Miládka. „A ty na ty její mlíkárny nečum!“-

dala nám oběma co proto na jeden nádech. Pak se zase obrátila na Blaženku a zeptala se: „A proč jsi sem vlastně přišla?“

„Copak ty to nevíš?“- Blaženka se s úšklebkem na tváři začala soukat do podprsenky. „Celé městečko si přece už o tom povídá a ty že bys o tom nevěděla? To se mi ani věřit nechce.“ Když byla hotová, sáhla po R4, kterou si ještě nestačila schovat a která se povalovala na stole. „Pro tohle!“-

zašermovala jí Miládce před očima. „Pro tohle!“

„Vidíš, kam jste to s tím tvým dobrákem kamarádem dopracovali? Teď abych nevycházela z baráku kvůli té ostudě!“-

začala se rozčilovat Miládka a přitom na mě hleděla s nevolí.

„Že to říkáš zrovna ty,“- neubránil jsem se jizlivé poznámce.

„Ale jakápak ostuda, Milado, vždyť on ten tvůj Petr udělá nakonec terno. Víš, kolik ženských v krámu mluvilo o tom, že by si něco takového taky pořídily?“

„Cože?“- podívala se na ni Miládka nevěřícně. „A kolik myslíš, že by za takovou kravinu daly?“-

probudila se v ní z ničeho nic duše obchodnice.

„Pět stovek určitě,“- předešel jsem honem sousedku, která už už otvírala ústa k odpovědi.

„Takže doufám, žes už teda Blaženu vyinkasoval, jestli vám mám věřit, že jste se tady neslezli kvůli něčemu jinému?“- byla si jistá, že mě nachytá na hruškách.

„Jasně,“- vypálil jsem od boku, abych zachránil, co se dá. Že to bylo trochu neprozřetelné, to jsem si uvědomil vzápětí, a hrklo ve mně jako ve starých pendlovkách. Teď přece bude ty peníze Miládka po mně chtít!

„Tak je naval, ještě bys je mohl utratit,“- natáhla nekompromisně ruku, ještě jsem to ani nestačil domyslet. Naštěstí jsem měl v tom okamžiku v kapse docela náhodou kromě těch dvou stovek od Blaženky ještě další tři, co jsem měl nachystané na případné posezení nad pivkem s Milanem, a tak jsem odpočítal pět stovek a předal je do těch správných rukou. Blaženka na tu transakci hleděla jako z jara, ale pojala to rozumně a proto raději mlčela.

S lítostí v oku jsem sledoval, jak si Miládka zasunuje ty peníze do kapsičky u zástěry, protože jsem věděl, že už je víckrát neuvidím, leda přeměněné do nějakých potravin nebo jiných nezbytností, které, tedy alespoň podle ní, nutně potřebujeme k životu.

Sousedka Blaženka odkráčela s umělákem domů, provázena podmračeným Miládčiným pohledem, a já jsem věděl, že od této chvíle budou už všechny moje a Milanovy aktivity pod tím nejpřísnějším dohledem; kdo by si také nechal v dnešní době ujít nezdaněný příjem?

Sedli jsme si ještě ten večer s Milanem na pivo do bufetu u Karličky a probírali nastalou situaci.

„Kromě toho, že se na nás teď dívají lidi všelijak, tak s tím prodejem je to opravdu děsný,“- nahodil jsem naše obvyklé každodenní téma, které poslední dobou řešíme čím dál častěji.

„Kdo se na nás dívá všelijak?“- utřel si Milan hřbetem ruky pěnu z úst.

„No všichni…teda aspoň si to myslím,“- pronesl jsem svůj vlastní úsudek. Milan se nadechl a potom naráz vypil polovinu z prvního půllitru.

„Blbost,“- utřel si dlaní čerstvou pěnu od úst. „Jestli jde o ženský, tak se na tebe můžou koukat leda obdivně a v duchu si říkají, jaký jsi kanec. A jestli jde o mužský, tak ti závidí, že na tohle nepřišli sami.“

„No, já nevím…„- zapochyboval jsem a chtěl jsem o tom polemizovat dál, když se otevřely dveře a dovnitř vstoupil Karliččin Tonda.

„Právě vás dva sháním,“- přisedl si a zatvářil se velice zkroušeně. „Chlapi, ta cesta do Prahy, to bylo fiasko! Já se do něčeho takového neměl raději ani pouštět.“

„Tos teda neměl,“- pokýval hlavou Milan. „Víš, že nám teď dlužíš padesát tisíc?“

„To vím, ale já teď nemám ani floka,“- Tonda se na Milana zatvářil ještě o poznání žalostněji, než předtím. Už jsem chtěl zasáhnout a povědět mu, na čem jsme se domluvili, že mu ty prachy odpustíme, ale Milan už měl svůj plán.

„Nevadí,“- usmál se na něho přátelsky. „Ty si totiž u nás těch padesát táců můžeš odpracovat.“

„A jak?“- zpozorněl Tonda.

„Dáváme do kupy tu starou školu a zednických prací je tam zapotřebí habaděj. Vím, že se lžící ohánět umíš, viděl jsem tě, jak jsi staré Vařekové nedávno opravoval verandu, takže tohle je jediná cesta, jak nám to můžeš splatit.“ Milan byl opravdu informovaný a tak si s Tondou na tu spolupráci plácli. Karlička byla z toho trochu na větvi, když jsme toho jejího nezlynčovali, ale naopak jsme mu poručili velkého panáka vodky.

„Co se to s vámi stalo?“- divila se, když stavěla před každého z nás po kalíšku.

„Nemusíš všechno vědět,“- kopl Milan tu vodku do sebe namísto zdlouhavého vysvětlování. „Dones nám to ještě jednou,“-

byl najednou štědrost sama. To, že to Milan takhle domluvil, bylo sice dobré, ale na druhou stranu jsme nezískali potřebné finance, abychom mohli zdárně pokračovat ve výrobě. Můj společník a kamarád si z toho ovšem hlavu nelámal. Na moji otázku, kde je vezmeme, odpověděl svým obvyklým rčením:

„Peníze budou a my nebudeme.“ Pak dopil pivo, zvedl se od stolu a prohlásil: „Však počkej, pár korun ještě někde schrastím. Zatím tady vy dva poseďte, a já za chvíli přijdu.“

Skutečně to netrvalo ani půl hodiny a byl zpátky.

„Něco mám!“- zářil, když dosedal na svoji židli, která v podstatě nestačila ještě ani vychladnout.

„Kolik?“- zeptal jsem se.

„Rovných padesát!“- sáhl do kapsy a zamával mi tím tučným vějířem bankovek pod nosem.

„No tohle…“- polkl jsem naprázdno, protože jsem nevěřil, že něco vůbec sežene. „A kdes je vzal?“-

položil jsem mu logickou otázku.

„Tak to se ani neptej,“- začal se divně culit a já jsem v tom vycítil nějakou levotu. „Buď rád, že to můžeme rozjet naplno. A vůbec, co tady okouníme, když nás čeká makačka, že?“- strčil si zase zpátky tu zarovnanou sumičku do kalhot. „Platím, než se ztratím!“- zavolal na Karličku a hrnul se za ní k výčepu.

„To jsem blázen, od koho mohl sehnat tolik peněz?“- zeptal jsem se Tondy, i když jsem věděl, že mi na to nebude moci odpovědět.

Věci se ale mnohdy dějí mimo nás, takže si kolikrát říkáme, že už nemůže jít o náhodu a já jsem tuto otázku měl zodpovězenou ještě v tom samém týdnu. Rozhasila se mi totiž převodovka na mé stařičké škodovce, což mě přivedlo k rozhodnutí, že už tu dýchavičnou a zkorodovanou chudinku odepíši definitivně a koupím si z druhé ruky nějakou novější verzi, která by vydržela aspoň několik příštích roků, neboť na nové auto běžný pracující člověk hned tak nenaspoří.

„Miládko, budeš muset otevřít svoji šrajtofli,“- řekl jsem své ženě, když jsem byl postaven před tento smutný fakt.

„Nemám,“- houkla na mne přes rameno od plotny, na které se právě vařil guláš, co voněl po celém bytě.

„Miládko, těch dvacet nebo třicet tisíc nás přece nepoloží?“- přistoupil jsem k ní zezadu a objal jsem ji. Doposavad to vždycky fungovalo, když jsem od ní něco potřeboval. Tentokrát se mi však z toho objetí vymanila, otočila se a řekla znova:

„Nemám.“

„To chceš, abychom chodili všude pěšky?“- nastínil jsem jí situaci, která ji čeká, když bude neoblomná a potřebnou částku mi nevydá. „Níž už jít nemůžu, za takových deset tisíc se dá sehnat leda takový křáp, jaký máme sami.“

„Nějaký čas to musíme vydržet, ale pak si možná koupíme i nové,“- hodilo po mně takový ten záhadný úsměv, který obvykle kunsthistorikové přisuzují Mona Líze.

„A nevíš tak, kde bychom na nový auťák vzali?“- připadalo mi směšné mluvit o něčem, co se nikdy nemůže uskutečnit.

Teda aspoň v naší domácnosti ne.

„Jen se neboj,“- setrvávala pořád u toho úsměvu. „Já jsem právě dnes investovala slušnou sumičku do něčeho, co nám v brzké době vydělá dvojnásobek.“

„Kolik peněz jsi vydala z úspor?“- zatrnulo mi, neboť jsem už začal tušit, kam ty její investice s největší pravděpodobností šly.

„Rovných padesát tisíc,“- pochlubila se. „A představ si, že nám to zakrátko vydělá dalších padesát!

No není to nádhera?“-

byla nadšením celá bez sebe.

„To je,“- hlesl jsem, neboť mi najednou z ničeho nic vyschlo v krku. „A za jak dlouho ti ten investor slíbil, že ty svoje vydělané peníze dostaneš?“- nedalo mi, abych se nevyptával dál.

„No…zakrátko…teda aspoň mi to tak Milan tvrdil?“- podřekla se.

„Milan?!“- zavyl jsem bezmocí, protože můj kamarád mi náramně připomíná peklo; to taky co jednou uchvátí, nikdy víc nenavrátí. „A co ti za to slíbil, prosím tě?“

„No, že od této chvíle jsem vaším společníkem a budu mít nad všemi obchodními transakcemi společnosti kontrolu,“- její úsměv teď přešel do přísného pohledu ředitelky Národní banky, nebo aspoň přinejmenším nějaké její pobočky.

„Jo?“- nevěřil jsem svým uším, co si to ten blbec na mou ženu vymyslel, jenom aby z ní vyzískal nějaké prachy. „A tys mu uvěřila všechno do posledního písmene, že?“

„A proč ne?“- ohradila se. „Ty myslíš, že jsem udělala špatně?“

„Udělala jsi tu největší hovadinu na světě!“- dal jsem už konečně volný průchod svému vzteku. „Dát Milanovi peníze, to je jako kdybys je rovnou vyhodila oknem na ulici!“

„Á!“- dostala najednou nápad v tom svém slepičím mozku. „Já už vím, proč se tak rozčiluješ! Tebe štve, že budu mít nad vším kontrolu! To je ale moc dobře, protože jinak bych totiž nevěděla, kolik na těch umělých šulínech vyděláváte. Takhle aspoň všechny ty peníze, co vyděláme navíc, uspoříme, protože ty bys je byl schopen utratit za různé blbosti do dílny.“ Já jsem kontroval, že ony blbosti do dílny jsou náhodou důležité a nezbytné pro chod domácnosti, kdežto její hadříky a šminky, nadstandardní ošacení a vysoké kapesné našeho adolescenta, aby se necítil mezi spolužáky jako žebrák, je zcela neadekvátní mým výdělečným možnostem a hlavně pak jeho výsledkům studia ve škole.

Pohádali jsme se opravdu kvalitně a já nakonec udolán nevyvratitelnými argumenty mé ženy, jsem odešel do dílny, kde jsem až do půlnoci makal na odlévání korpusů těch našich umělohmotných náhražek mužských penisů. Pracoval jsem s takovou zarputilostí, že jsem trhl všechny své dosavadní rekordy a když jsem potom šel konečně spát, měl jsem takový ten příjemný pocit z dobře vykonané práce, který jsem míval tak často za minulého režimu.

Dobrá zpráva přišla nazítří ze strany Jany Podhájské, když nám oznámila, že už má v seznamu rovných deset klientek a že tedy bude zapotřebí urychleně zahájit činnost sanatoria Nový život.

„Ale vždyť zatím máme v cajku jenom jednu místnost?“- namítl jsem.

„Šťourale!“- sykl za mými zády Milan a ještě mi přitom palcem rýpl do žeber.

„To přece stačí,“- usoudila Jana lehkomyslně. „Napoprvé to bude jenom seznamovací lekce a na tu nepotřebujeme celou budovu. V šest odpoledne ať jste tady,“- nabádala nás.

„A co tady budeme dělat? S babami…?“- zeptal se Milan.

„Zvlášť ty jsi tady nutný,“- píchla mu Jana ukazováčkem do hrudníku. „Jako výrobce přece musíš znát z první ruky požadavky klientek, abys na ně operativně zareagoval.“

„Když myslíš…“- pokrčil Milan rameny a dál už se o tuto věc nezajímal. Trochu mne zamrzelo, jak Jana opětně naznačila, že ten důležitější z nás dvou je Milan a jak ho už od samého začátku preferuje. Ten její důrazný požadavek, aby byl přítomen aspoň on, mě uvedl do jakési uraženecké nálady a tak jsem si do ní zašťoural:

„Tohle nemůže dopadnout dobře, Jano. Na takový experimenty ještě u nás nedozrála doba. Můžeš mi věřit, já mám náhodou na tohle nos.“

„Musíš myslet trochu pozitivně, Péťo,“- mrskla po mně pohledem, který mi jasně naznačoval, proč jí pořád hatím její skvělé nápady. „Ostatně, chceme z toho mít kšeft? Chceme. Takže se do toho vrhněme po hlavě, zakousněme se do toho s veškerou vervou a výsledky se určitě dostaví k naší úplné spokojenosti,“- rozhorlila se jako předseda strany na nějaké agitce za minulého režimu.

Ještě chvíli jsem si v duchu představoval, co by asi na to řekla moje Miládka, kdyby věděla, co se dnes odpoledne tady v té ošuntělé budově chystá, ale zase na druhé straně jsem byl zvědavý, která z obyvatelek našeho městečka se nechala od té naší obvodní doktorky nachytat. Ono je přece jenom z čistě mužského pohledu dobré vědět, jak na tom ty ženy z okolí jsou se sexem. Co kdyby se stalo, že to jednou bude člověk potřebovat doopravdy? Milada se po tom mém nešťastném úrazu zamilovala do R4, kterou jí tak neprozřetelně Milan vecpal a i teď, když už můžu, tak se radši vymlouvá na únavu, bolesti hlavy, nebo na ženské problémy.

„No dobře, od teďka už budu myslet jenom pozitivně,“- přislíbil jsem, zatím co mi před očima defilovaly odhalené klíny všech žen a dívek v sousedství, na které jsem si právě vzpomněl.

Přesně ve stanovený čas se otevřely dveře školící místnosti a dovnitř nakoukla blonďatá hlava Renáty Dlabačové.

„Jsem tady správně?“- pohlédla na mne s nelibostí, kdežto Milanovi věnovala okouzlující úsměv.

„Samozřejmě,“- zvala ji dál Jana. „Začneme, jenom co přijdou zbývající klientky.“ Renáta se usadila do lavice hned u dveří a jakoby se v ní probudila vzpomínka na základní školu, způsobně položila ruce na stolek a vyčkávala. Když už to trvalo takových pět minut a nic se nedělo, řekla znuděně:

„Tak co bude?“

„Buď trpělivá,“- předešel Milan Janu, která už otevírala pusu, aby jí vysvětlila, že každý začátek mívá určité problémy.

„Než si vy, ženský, na sebe nahodíte všecky ty šminky, tak to nějakou chvíli trvá.“

„Tím chceš říct, že jsem sem přišla neupravená?“- hodila po něm Renáta docela jinačím okem, než jaké mu věnovala při svém příchodu.

„V žádném případě!“- ohradil se Milan, i když si asi v duchu pomyslel o potrefené huse.

„Naopak, moc ti to sluší, Renátko,“- přidal jsem se do diskuse, za což se mi dostalo od této místní krasavice luxusního úsměvu. Chtělo to ten dialog s ní ještě o něco víc rozvinout, jenomže nemohl jsem honem přijít na to, čím bych mohl takovou jedničku mezi místními ženami zaujmout. Naštěstí se v tom okamžiku, kdy jsem měl v hlavě vzduchoprázdno, otevřely dveře a do místnosti vpluly dvě čtyřicetileté mondény z vilové čtvrti, dvojčata Aneta a Žaneta, za svobodna Roztrubovy. Celé naše městečko je považovalo za takzvané rychlokvašky, neboť záhy po 17.listopadu, kdy už bylo každému jasné, že se to nevrátí do starých kolejí, si obě nechaly postavit vedle sebe během několika měsíců dva výstavní baráky, s luxusně udržovanou zahradou, vyhřívaným bazénem a vším, co k tomu patří.

Všem to bylo záhadou, kde na to ty dvě vzaly, když starý Roztruba dožil v Domově důchodců a zanechal po sobě pouze dvě zlaté korunky a památeční růženec po své bábě, když byla na pouti v Lurdách. Já jsem ovšem věděl své; to zase moje babička mi prozradila, že máma těch dvou, Roztrubová, byla pěkná rozhoďnožka, a že Anetku se Žanetkou má s nějakým Frantou Žumpou, který v osmašedesátém utekl do Ameriky, kde prý závratně zbohatl - teda podle zdejších poměrů, pochopitelně. No a teď po té Sametové se v tom biologickém tatíčkovi asi hnulo svědomí. To je všechno.

„Kde se můžeme posadit?“- zeptala se Žaneta, která z těch dvou byla o necelé tři minuty starší.

„Kde chcete,“- pokrčila rameny Jana. Dvojčata si vybrala druhou lavici u okna, aby byla od Renátky co nejdále, a aby tak demonstrovala ony rozdílné majetkové poměry mezi nimi. Po nich přišla bývalá vedoucí závodní kuchyně, Josefína Šnajdrová, a hned za ní přisupěla obtloustlá řeznice Marie Jahodová.

„Co ty tady chtějí?“- sykl mi do ucha Milan.

„To se snad dozvíme,“- odpověděl jsem mu suše, protože tutéž otázku jsem si v duchu položil sám. Že by Jahoda už ve svých padesáti letech nemohl? Při takové výživě, kdy jistě denně konzumuje maso, když je přímo u zdroje? Paleontologové sice z nálezů dokládají, že se u lidí začal zvětšovat mozek až tehdy, když začali baštit nějakou tu zvěř, ale o potenci tam není nikde ani zmínky. Jakpak asi dopadnu já v jeho letech, když mám rád dobré domácí klobásky, uzenou šunku a dokřupava propečené jitrničky?

Jana se teď čím dál častěji dívala na hodinky, přecházela po místnosti, dívala z okna na ulici a kroutila hlavou. Když už to takhle dělala asi pět minut, rozhodla se tu první lekci konečně zahájit:

„Asi už nikdo další nepřijde, tak bychom tedy mohli začít bez nich. Víte, původně vás mělo přijít deset, ale jak je vidět, některé z vás o to nestojí, aby měly vyváženou psychiku s tělesnou kondicí.“

„Jejich chyba,“- prohlásil Milan, za což sklidil u přítomných dam souhlasné mručení.

„Tak tedy naše psychoterapeutické sanatorium vám všem, milé klientky, spolehlivě zkvalitní váš budoucí nový život a od toho se také tak jmenuje,“- pokračovala doktorka Jana. „Aby se tak stalo, musí být, jak už jsem řekla, oba faktory v těle vyvážené. My se tady to postaráme a zajistíme vám vaši vnitřní i venkovní pohodu.“

„Hlavně tu vnitřní,“- skočil jí do řeči Milan a sám se s potěšením zasmál vlastnímu vtipu.

„Prosím pana Kříže, aby mě nepřerušoval ve výkladu,“- znervózněla Jana a přitom se na něho přísně zadívala. Ostatní dámy také zaměřily své pohledy na mého kamaráda a určitě už začaly přemítat nad tím, co tím asi mohl myslet.

„Slyšel jste, ne? Když paní doktorku budete přerušovat, tak tady budeme dřepět donekonečna,“-

podpořila Janu bývalá vedoucí závodní kuchyně Šnajdrová.

„Já už budu hodnej,“- slíbil Milan. Taky se už potom podle toho začal chovat, protože ta první lekce Nového života zde přítomných dam začínala nabírat na obrátkách a hlavně pak na zajímavosti.

Slečna doktorka jim vysvětlila důležitost sexu v ženském metabolismu a jeho naprostou spojitost s neduhy, které nutně přicházejí s jeho abstinencí, ať už zaviněnou vlastní či partnerskou zdrženlivostí.

Viděli jsme s Milanem, jak všechny do jedné souhlasně přikyvovaly a ztotožňovaly se s jejím výkladem. Rozdala jim také lístečky, na které měly dotyčné napsat, jak často u nich dochází v domácnosti k pohlavnímu styku a jak často by po něm ony samy toužily. Když došlo na pasáž, kdy jim Jana dávala naději, že tento jejich neutěšený stav lze změnit radikálním způsobem, plály jejich oči nadšením tak mocně, že jsem si v tu chvíli jakousi asociací dokázal představit podobnou situaci před několika stoletími, kdy na svých bohoslužbách kázal před davy v Betlémské kapli Mistr Jan Hus.

Zájemkyně o svůj nový život nás přestávaly vnímat jako cizí element a když se rozhovořily, pak to bylo naprosto bez servítků a spontánně. Často jsme s Milanem vyslechli s otevřenou pusou jejich nadmíru pikantní stížnosti, a tak jsme pomalu ale jistě docházeli k názoru, že naši sousedé, kamarádi a známí z našeho městečka jsou sexuální lenoši a impotenti, kdežto ta něžnější část osazenstva obce, jsou samé nymfomanky, nebo vyprahlé a neuspokojené studnice lásky.

Když se lektorka Jana i přítomné dámy zhostily teoretické části, mělo dojít k tomu nejdůležitějšímu bodu - totiž k praktické ukázce. Doktorka sáhla do šuplíku a vytáhla odtud pro začátek zbrusu novou R2. Viděl jsem, jak oběma dvojčatům zazářily oči, kdežto ostatní ženy žádné zvláštní nadšení nevykazovaly. Dokonce řeznice Jahodová prohlásila do nastalého ticha:

„Jé, takový chcípáček?“ Dost se mě ten její výrok dotknul, protože to byl v podstatě útok na moje vlastní mužství; kdybych se jo snažil, tak bych takovéhoto rozměru sám jenom stěží dosáhl. To mne znovu přesvědčilo o tom, že u žen opravdu na velikosti záleží.

„Máme i větší velikosti,“- uklidnila ji Jana a na důkaz svého tvrzení vyndala R3 i R4. Nechala je mezi klientkami kolovat, aby se se svými budoucími stimulátory vnitřního blaha seznámily alespoň prvním dotykem. „Když pootočíte doprava tím černým kroužkem, co je naspodu, tak to začne vibrovat,“-

instruovala je. Všechny si to okamžitě vyzkoušely.

„Já jsem ještě nic nedostala!“- hlásila se Renáta a hned po ní také Žaneta:

„Já taky ne!“

„Na všechny se dostane,“- ujišťovala je Jana a znovu otevřela šuplík. „Chcete ten větší, nebo menší?“-

zjišťovala.

„Samozřejmě, že ten větší,“- prohlásila sebejistě Renáta. Žaneta mlčela a tak od Jany dostala jednu R4 automaticky.

„Teď si to všechny můžete vyzkoušet prakticky,“- řekla Jana.

„Tady?“- divila se bývalá vedoucí závodní kuchyně Šnajdrová.

„No a kde jinde?“- Jana tou její otázkou byla nemile zaskočená. „Prozatím máme v provozu jenom tuto jednu místnost, ale slibuji, že už příště budete mít větší komfort, než dnes.“

„Tak ať jdou aspoň ti chlapi pryč,“- Josefína se dostávala do formy. „Tohle je přece intimní záležitost a oni tady nemají co očumovat.“

„Oba jsou ale tvůrci těchto umělých penisů a jako takoví potřebují znát názory na jejich kvalitu. Vaše připomínky tak budou pro ně cenným materiálem pro další výrobu,“- argumentovala Jana.

„To ale neznamená, že na nás budou přitom čumět?“- nedala se bývalá vedoucí. „Klidně můžou být mezitím za dveřmi a potom jim řekneme, co se nám na tom líbí a co ne.“

„Josefka má pravdu,“- přidala se Žaneta. „Tak bychom se ani nemohly soustředit a naše připomínky by mohly být zkreslené.“

„No něco na tom je,“- Jana se podívala na nás, jestli s tím souhlasíme. „Mohli byste teda pánové počkat chvíli na chodbě?“-

vykázala nás nepřímo z místnosti.

„Milé dámy, takových už jsem viděl…“- prohlásil Milan, když se líně zvedal z lavice. Následoval jsem ho mlčky a v duchu jsem z toho byl celý rozmrzelý. Mohl to být pro mne celoživotní zážitek a takhle jsem ostrouhal mrkvičku.

Mohli jsme se jenom dohadovat, co za těmi dveřmi bývalé páté třídy dělo. Jisté bylo, že to všechno trvalo nějak moc dlouho. Přešlapovali jsme tam na té ponuré chodbě a vykouřili společně už asi pátou cigaretu, když dole pod námi zavrzaly stařičké vchodové dveře a dovnitř se téměř s hodinovým zpožděním vřítily dvě hlučně se bavící ženské. Milan je okamžitě poznal podle hlasu.

„Drmolová a Znamenáčková!“- identifikoval je bez problému. „Ta Jana se snad zbláznila, že si sem pozvala takové drbny!“

„Co tím myslíš, drbny?!“- chtěl jsem po něm, aby mi to upřesnil. Už jsem viděl ten poprask v našem městečku, až se všichni dozví, co se v našem Novém životě vlastně ty pozvané ženy učí.

„A ještě k tomu obě chodí do kostela!“- stačil mi ještě říct, jenomže to už se obě vyštrachaly až k nám na patro, takže jsem se o nich nic dalšího nedozvěděl.

„Tak kde to je?“- houkla na mě ta hřmotnější, Kateřina Drmolová. Asi nějakým ženským instinktem zjistila, že u mne to půjde cestou menšího odporu.

„Teď dovnitř nemůžete, kurz už dávno probíhá a nesmí se rušit,“- předešel mě Milan.

„Á, pán má za sebe mluvčího!“- řekla posměšně ta druhá. „My jsme ale pozvané, tak tam musíme!“-

cpala se mezi nás, aby se dostala ke dveřím do třídy. Vědomi si toho akutního nebezpečí, semkli jsme se s Milanem ještě blíž k sobě a vytvořili jsme tak pro obě rázovité ženské neproniknutelnou hráz.

„Vážně tam nemůžete!“- zkoušel na ně Milan ostřeji a odstrčil Hedviku Znamenáčkovou od sebe.

„Tak ty neuhneš?!“- napřáhla ta bodrá žena svou pravici a bylo na ní evidentně vidět, že ho chce uhodit.

„To si teda zkuste!“- provokoval ji ten můj povedený kamarád a zašklebil se jí do obličeje. To ovšem neměl dělat. Její dlaň zasvištěla vzduchem a dopadla.

Jak jsem před chvílí řekl o té cestě menšího odporu, tak paní Hedvika usoudila, že bude nejlépe, když ztrestá nejprve onen slabší článek z naší dvojice.

Ta palčivá bolest na mé tváři byla strašlivá. Byl jsem tím tak překvapen, že jsem přitom ani nevydal hlásku. Naposledy jsem dostal podobnou facku ještě za doby, která se dneska nazývá postpubertální, to když se mladý člověk rozhlíží po nějakém svém protějšku a zcela náhodou vleze do zelí někomu druhému.

„No dovolte…?“- zmohl jsem se na jedinou větu a držel jsem si přitom postižené místo.

„Vy dovolte!“- jediným mohutným záběrem nás odstrčila oba dva, druhým podobným málem utrhla kliku a pak se obrátila na svoji spolubojovnici: „Jdeme, Katko!“ My s Milanem jsem se pochopitelně hrnuli za nimi, ale paní Hedvika nám přibouchla to masivní křídlo dveří bývalé páté třídy přímo před nosem.

„Tak to bude děsný průšvih!“- prorokoval Milan. „Ony totiž obě dvě jsou zažraný pámbíčkářky.“ No, měl bohužel pravdu. Co se dělo uvnitř, jsme se mohli jenom dohadovat, ale když asi po dvou minutách vyrazily zpátky, obě byly rozcuchané, zvedaly ruce k nebi a dvojhlasně křičely:

„Sodoma a Gomora!“

„Počkejte přece! Já vám to vysvětlím!“- volala za nimi Jana a snažila se je zadržet za každou cenu.

Obě tělnaté ženy se jí ale snadno vysmekly z jejích útlých ruček a tak si doktorka vylila zlost aspoň na nás. „To jste je tam museli pouštět? Vidíte, jak to dopadlo!“

„My jsme si je ale nepozvali, Janičko,“- kontroval Milan jasným argumentem. „Nemůžeš si sem pozvat každou krávu, o které nevíš, co je zač.“

„Tak co mám teď dělat?“- doktorka Podhájská krčila bezradně rameny.

„Třeba se to uklidní?“- chtěl jsem vnést do té nešťastné události aspoň špetku naděje. Bylo to však zbytečné, protože z bývalé páté třídy právě začaly vycházet rozčilené účastnice té první, pravda, trochu nepovedené lekce kurzu jejich Nového života.

„To jste si pozvali ty pravé! Teď to bude vědět celé město! To je, jako kdybyste to vyhlásili rozhlasem!“- halasily jedna přes druhou. Mé dobře vycvičené pozorovatelské oko si přitom nemohlo nevšimnout, že byly patrně vyrušeny právě v tom nejlepším okamžiku testování našich utěšitelů jejich vagín; každá z nich byla červená ve tváři, v takovém tom transu, ve kterém přitom obvykle ženy bývají a čpěly potem.

„Počkejte! Nechoďte nikam! To se vyřeší!“- tahala je zpátky Jana, jenomže byly neoblomné.

„Hovno se vyřeší!“- pištěla na ni Renáta Dlabačová a mávala jí R4 před obličejem.

„Kam to nesete?! Vraťte to!“- sápala se Jana po svém majetku, jenže Renáta už měla ve své blonďaté hlavičce plán.

„Beru si ho domů, takhle vám ho přece nemůžu vrátit! Ani voda vám tady neteče!“- zvedla ruce a stoupala si na špičky, aby na tu použitou R4 doktorka nedosáhla. Jak to viděly ostatní účastnice kurzu, tak se vrátily do třídy a v příštím okamžiku už si každá vynášela tu svoji umělohmotnou kořist ven.

„Tohle ale nebylo domluveno!“- Jana před nimi zoufale šermovala rukama. „Ani to nebylo v ceně této první lekce! Dala jsem za každý pět set korun!“

„Však já ho vrátím, jenom ho doma opláchnu,“- slibovala Renáta a ty čtyři jí přitakávaly.

„Jenom aby…“- povzdychla si Jana, když už ty štěbetající ženské byly pryč. „To jste jim nemohli něco říct?“- vyčetla nám.

„Copak o to, dva a půl tisíce ještě oželíme, ale horší to bude s Drmolovou a Znamenáčkovou,“-

připomenul Milan. Tím nastartoval u naší společnice truchlivou náladu a v příštím okamžiku jsme už viděli, jak se jí z očí kutálejí po tváři slzy velikosti sterilovaného hrášku číslo devět z bývalé znojemské Fruty.

„Mám chuť se opít,“- fňukla dvakrát za sebou a hned nato hlasitě zatroubila do papírového kapesníčku.

„Fajn nápad,“- pochválil ji Milan. „Někdo z nás by mohl zajít do obchodu pro nějaký chlast,“- podíval se na mne. Věděl jsem, co to znamená, že totiž náš společný smutek budu hradit jen a jen ze svého.

V samoobsluze jsem to stihl jenom taktak, protože hned za mnou potom zamykali. Vzal jsem pro jistotu dvě flašky rumu; věděl jsem, že Jana rum ráda a my s Milanem se vždycky už nějak přizpůsobíme.

Na tři lidi jsou dvě flašky rumu tak akorát, aby se zažehnaly chmury způsobené oním šlápnutím do hovna, jak už jsem se zmínil hned na začátku, a také se člověk zbaví všech zábran, které ho nutí být před těmi ostatními lepším, než ve skutečnosti je. No, dopadlo to tak, že si Jana otevřela srdíčko víc než obvykle a Milan se s radostí rozhodl převzít roli jejího utěšovatele.

Já jsem pak byl svědkem jeho přeslazeného projevu, ze kterého čišel chtíč, a tak jsem raději odešel domů, když ještě zbývalo v té druhé láhvi asi tak dva centimetry ode dna.

Doma mne nečekalo nic dobrého. Když jsem se po vítězném zápasu se zámkem potichoučku vplížil do kuchyně, rozsvítilo se najednou světlo a já uviděl za stolem kromě své ženy Miládky ještě její sestru Růžu se švagrem Rudolfem. Všichni na mě civěli jak kakabusi a já tam stál před nimi zahanbený a ponížený.

„Á, máme návštěvu,“- vylezlo mi z úst, když jsem překonal ten první úlek.

„No, ty ale vypadáš!“- potřásla hlavou Růžena a podívala se po své sestře takovým způsobem, jako že ji lituje.

„To mám s ním poslední dobou pořád,“- Miládka nasadila tak nešťastný výraz, že kdyby se to odehrávalo u soudu, tak mi z fleku napaří nejmíň doživotí. „Nejenom, že chodí domů pozdě a opilý, ale táhnou z něho děvky.“

„Jak tohle můžeš říct?“- tohle její tvrzení mi doslova vyrazilo dech.

„No jen si k němu čichni!“- dloubla Miládka svoji sestru do ramena. Ta ji okamžitě poslechla a začala mě očichávat odshora dolů. Nejprve se nestydatě přiblížila k mému obličeji tak blízko, že jsem viděl její překrvené pacévky i každičký chlup v jejích rozšiřujících se nozdrách a postupovala centimetr po centimetru dál a dál.

Když se dostala k mému pravému uchu a já musel snášet její hlasité funění připomínající mořský příboj nebo odpolední siestu stáda divokých prasat, chtěl jsem se znechuceně odtáhnout, ale Růžena byla neoblomná.

„Drž!“- přikázala mi a pro jistotu si mě přitáhla ještě blíž k sobě. Pak se obrátila na svého muže a sdělila mu: „Rudlo, to vypadá na tu samou šanelku, cos mi koupil loni na vánoce.“ Švagr vyskočil ze židle jak čertík z krabičky a po krátkém, ale důkladném očichání ten paskřivec vítězně prohlásil:

„Máš naprostou pravdu, Růženko!“- čímž udělal své ženě radost a mně zase potvrdil, jak moc se dostal za poměrně krátkou dobu pod její pantofel.

„Vole!“- stačil jsem ještě na něho syknout, když se jeho frňák ode mne zase vzdaloval. „Já nic necítím,“- ospravedlňoval jsem se tomuto nepřátelsky naladěnému grémiu, které se v naší domácnosti tak nečekaně sešlo.

„To je proto, že jsi ožralý!“- vřískla mi do tváře Růžena a Rudla jí přizvukoval:

„To je jasný, táhne to z tebe jak z pivnice.“ To mě docela naštvalo. Co mě má co odsuzovat takový násoska, jako je on sám?

Asi jenom závidí, že se nemohl zúčastnit toho tahu se mnou.

„Já tyhle řeči vůbec nemusím poslouchat!“- vykřikl jsem uraženecky. „Se žádnou ženskou jsem se nevyspal, tak co proti mně máte?“

„A kdes teda byl doteďka?“- rozkřičela se i Miládka. „Jistě jste byli s tou tvojí doktorkou! Čert nám ji tady byl dlužen!“

„Vždyť tam byl se mnou Milan!“- hájil jsem se.

„Oba jste stejní prasáci!“- Miládka už teď byla rozpálená doběla.

„To jsem nevěděl, že jsi na grupáč?“- přisolil si Rudolf.

„Ty mlč, nemáš do toho co mluvit!“- obořil jsem se na něho, ale vtom se do mě pustili všichni najednou. Proti takové přesile nebylo obrany, prostě mě vyštípali.

„Víte co?“- přestávala mě taková neplodná debata bavit. „Já tady vůbec nemusím být!“ Ten dopad svých slov jsem pocítil hned vzápětí. Křičeli na mě tak si běž, nebo zmiz odtud a nejvíc ječela Miládka, která byla tak rozčilená, že jí přitom lítaly sliny od pusy:

„Nechápu, co tady ještě děláš?!“

„To teda taky nechápu,“- stačil jsem se na ni vyčítavě podívat a pak už jsem jenom za sebou vzteky práskl dveřmi.

Když jsem se ocitnul na dvorku, uvědomil jsem si, v jaké jsem vlastně situaci. Vždyť já dnešní noc nebudu mít kde spát!

Poprvé jsem zalitoval, že jsem vůbec chodil domů, když tam, ve staré škole mi bylo tak dobře s Milanem, Janou a těmi dvěma láhvemi tuzemáku. Taky jsem si připomenul tu Rudolfovu zmínku o grupáči a právě nějaká taková scéna se mi hned vybavila před očima. Určitě se tam teď ti dva oddávají náruživému sexu, protože přemíra alkoholu obvykle pokaždé bourá jakékoliv morální zábrany a proto by to neměla být ani u nich nějaká výjimka. Co na tom, že Janu kdysi v pubertě přefiknul její vlastní otec a ona měla od té doby k mužům averzi, jak mi tvrdila? Možná jsem jenom já u ní nevzbudil takové ty sympatie, které jsou nezbytné pro užší vztah. To se o Milanovi nedá absolutně říct, protože jako chlap vypadá skvěle a většina žen se za ním ráda otočí.

Bezradně jsem takhle chvíli postával a přemýšlel, kde pro dnešek seženu střechu nad hlavou, až jsem si nakonec zalezl do své dílny. Když jsem si rozsvítil a uviděl všechny ty formy, přišla mi celá situace tak bizarní a nesmyslná, že se mi z toho všeho začaly samovolně kutálet po tvářích slzy a já se rozbrečel jako malé děcko. Jak já jsem nenáviděl všechny ty robertky, které jsem doposud vyrobil! Ty korpusy i s těmi už zkompletovanými byly snad všude, kam jsem se podíval. Šklebily se na mě z regálů, z šuplíků i z parapetů a já jsem si uvědomoval, kolik už v tom blázinci mám utopených peněz.

Tolik práce a návratnost žádná. A dneska jsme zase přišli o pět dalších po té první lekci ve škole; pochybuji, že ho některá z nich vrátí. Že jsem se nechal nalákat Milanem i Karličkou, která mluvila o báječném zisku! Že mi ruka neupadla, když jsem do toho vkládal těch prvních deset tisíc!

Když ze mne ta první vlna lítosti opadla, uvědomil jsem si, že v tom budu muset chtě nechtě pokračovat. Nejlépe bude, když s tím začnu hned, abychom měli co největší zásobu, až se ten náš byznys rozjede, a jednak jsem také potřeboval zklidnit nervy a nějak ubít co nejvíce času při tom ponocování. Ostatně, už jenom ta samotná představa, že si budu muset ustlat na hoblici, se mi zajídala a uváděla mě do stavu nepříčetnosti.

Když jsem si namíchal potřebné množství umělého kaučuku a rozlil ho do všech desíti forem, které jsem měl k dispozici, někdo zvenčí zaklepal na okno vedoucí do ulice. Byla to jenom taková malá ventilačka umístěná schválně skoro až u stropu, aby mi nikdo ze sousedů nenahlížel takříkajíc pod pokličku, takže ten, kdo to byl, si musel stoupnout na špičky a pořádně natáhnout ruce, nebo si přímo k tomuto účelu přinést štafle.

Samozřejmě, zvědavost mi nedala, abych se nepodíval; zvlášť, když už pominula taková ta doba, kdy se obvykle ještě chodí na návštěvy. K mému překvapení tam stála před brankou naše sousedka Blažena Látalová a pod paží měla takový ten skládací stupínek, jaký používají prodavači v obchodech.

„Co tu, proboha, děláte?“- oslovil jsem ji první.

„Viděla jsem, že svítíte, a tak jsem se osmělila…“- sklopila cudně oči, i když už kolem nás bylo takové šero, že takové detaily naprosto stíralo.

„No a co byste ode mne potřebovala?“- hovořil jsem k ní z bezpečnostního důvodu stále ještě přes branku. Věděl jsem, jak moc je upovídaná. Jakmile bych ji jednou pustil dovnitř, už bych se jí jen těžko zbavoval.

„Nevezmete mě k sobě do dílny? Ono to bude lepší, než takhle přes plot, a kdyby náhodou šel někdo kolem, tak by z toho ještě nadělal řeči,“- vemlouvala se. Rázem jsem fyzicky pocítil sám na sobě, jaké musel mít asi dilema Smolíček, když ho Jezinky lákaly ven ze svého příbytku.

„Tak pojďte dál,“- po krátkém zaváhání jsem tu branku přece jenom odemknul. „Ale fakticky jenom krátce, ano?“- vymínil jsem si.

„Nebojte se, to bude hned,“- slibovala. Prosmýkla se kolem mne jako lasice i s těmi skládacími štafličkami a než jsem stačil zase tu branku zavřít, byla nakvartýrovaná v mém království.

„Tak co to bylo tak důležitého, že jste mě poctila svou návštěvou?“- zeptal jsem se jí s náznakem ironie. Ať vidí, že tu není dvakrát vítaná.

„No…pokazilo se mi tohle,“- zvedla ruce a já jsem uviděl mezi příčkami štafliček, jak v jedné z těch rukou drží tu R4, kterou ze mne při minulé návštěvě tak levně vymámila.

„Aha,“- opatrně jsem jí odebral tu věc, protože jsem si až moc dobře uvědomoval, kde všude v poslední době byla nejčastěji. (Já nevím, že mám takovou představivost, ale při určitých situacích mi pokaždé před očima naskočí nějaké asociace související s daným tématem. Teď jsem měl třeba před očima letní den, kdy tato sousedka leží nahatá u bazénu a vystavuje slunečním paprskům své nádherné tělo, které by mohlo bez problému konkurovat mnohým filmovým a divadelním hvězdám.)

„No, koukneme se na to,“- polkl jsem naprázdno slinu a tím jsem aspoň na okamžik zahnal své bujné představy.

„Myslíte, že to půjde opravit?“- nahlížela mi sousedka zvědavě přes rameno.

„Všechno jde opravit, paní Látalová,“- ubezpečoval jsem ji, protože jsem měl přinejhorším v záloze ještě Milana, který měl tyhle mechanismy v malíčku.

„Ale minule jsme si přece tykali, ne, Petře…?“- pokusila se o jakýsi roztomilý úsměv.

„Vážně?“- nevzpomínal jsem si, že by mi tenkrát něco takového navrhla.

„To už jsi zapomněl, Petříčku?“- použila pro mne tak nenáviděnou zdrobnělinu. Dokonce možná i schválně, co já vím?

„Když, tak jenom Petře, prosím,“- vymínil jsem si, ačkoliv bych byl ze všeho nejraději, aby si zase vzala ty svoje krámy zpátky do ruky a vypadla z mé dílny co nejrychleji.

„Snad jsi se neurazil?“- starala se. „Nemyslela jsem to špatně.“

„No jasně, už vím, co tomu bylo,“- řekl jsem nahlas, protože jsem právě přišel na tu závadu.

„Takže to zase bude fungovat?“- rozjasnila se její tvář. „A co se tomu vůbec stalo? Já bych to chtěla vědět propříště, abych si to mohla opravit sama a nemusela tě s tím otravovat.“

„Jen jsi přetočila regulátor rychlosti, asi na ty tvé požadavky není náš výrobek stavěný,“- řekl jsem škodolibě.

„Tak byste teda měli nad tím vážně uvažovat,“- oplatila mi stejnou ironií. „Když už něco takového vyrábíte, tak ať to má světové parametry, ne?“ Sice mě tou technickou výtkou dost překvapila, jenže tím také navíc způsobila, že jsem zase začínal mít ty bláznivé erotické představy.

„Budeme o tom s Milanem uvažovat,“- slíbil jsem, aniž bych měl nějakou jistotu, že ten slib skutečně dodržím. „A tady ti vracím toho opraveného,“- řekl jsem s takovým tím nádechem hrdostí, který používají téměř všichni chlapi na celém světě, když se jim něco podaří, nebo když něčemu přijdou na kloub.

Věci se nedějí, dokud se nestanou - jinými slovy, některé situace si člověk prostě nevymyslí, i kdyby nakrásně chtěl. Tomu už se snad ani nemůže říkat náhoda! To je osud!

V okamžiku předávání znovu zprovozněné Blážiny R4 se rozrazily dveře mé dílny a dovnitř vtrhli tři vetřelci: moje žena Miládka, její sestra Růža a její manžel Rudolf.

„Vidíte to? Vidíte to? Já jsem vám to říkal!“- řval Rudolf a ukazoval na nás dva s Blaženkou.

„Co to zase má znamenat, Zavadile?!“- zaječela vzápětí Miládka. Ani jsem jí nestál za to, aby mě oslovila křestním jménem.

„Vidíš, Miládko, ani bys o ničem nevěděla, kdyby si nešel můj Rudla zakouřit na dvorek,“- chlácholila ji sestra Růžena. Tak odtud vítr vane! Honzík jeden!

„Pitomče! Víš, co jsi způsobil?!“- aspoň jsem se na něj nenávistně podíval, když už jsem nemohl nic jiného proti takové přesile.

„To sis způsobil ty sám, švagříčku!“- Rudolf měl z této situace očividně radost.

„Ať už je ta kurva venku z našeho baráku!“- hulákala Miládka a vůbec nepřihlížela k tomu, jak se budou vyvíjet naše další sousedské vztahy po tomto incidentu.

„Blaženka není žádná kurva!“- zastával jsem se mé pozdní návštěvnice.

„A co to teda podle tebe je?“- Miládka stála přede mnou rozkročená a v očích měla jasně vepsanou nenávist. „Přijde si v noci za cizím, ženatým chlapem a v ruce drží jednoho z těch tvých uměláků? Co si mám o tom myslet?“

„Potřebovala ho jenom opravit,“- chtěl jsem to všechno uvést na pravou míru, jenomže se zlou jsem se potázal.

„Tomu máme věřit?“- podpořila v pravý čas svou sestru Růžena.

„Opravdu byl porouchaný,“- špitla Blaženka. Ta dobrá duše považovala za vhodné se mne před těmi saněmi zastat. Ta její přímluva byla ovšem tak nedůrazná, že ji ti tři rozcupovali bez sebemenšího problému na místě.

„A ven!“- zvolala nakonec Miládka a notoricky známým gestem ji vykázala z dílny. Blaženka se na mne jenom lítostivě podívala a potom už jenom mlčky poslechla jejího příkazu.

„Blaženko!“- zvolal jsem za ní, což ale byla voda na manželčin mlýn.

„Tak tobě je žinantní, že jsem ji vyhodila?!“- obořila se na mne. „Tak abys věděl, ty můžeš jít za ní!“-

v tom návalu vzteku mě popadla za rukáv a cpala mě ke dveřím.

„Taky že půjdu! A sám! Nemusíš do mě strkat!“- neubránil jsem se vlastnímu vzdoru a chvátal jsem za sousedkou.

„Blaženko! Počkej přece!“- dohonil jsem ji po pár rychlých krocích. „Žena byla samozřejmě naštvaná, tak vyslovila něco, co ji potom bude mrzet,“- omlouval jsem Miládku, jak jsem mohl.

„Ba ne,“- byla přesvědčená, že nemám pravdu. „Tohle si o mně myslela docela vážně.“ Než jsem ji stačil přesvědčit o opaku, ocitli jsme se oba u branky Látalových. Čidlo zaznamenalo náš pohyb a vyslalo signál k lampě. Když jsem pohlédl Blažence do tváře, zjistil jsem, že má na nich slzy.

„Ty pláčeš? Proč?“- vždycky jsem v rozpacích, když něco takového u ženy vidím a pokaždé se mi také stane, že nevím, co mám přitom dělat.

„Slyšela jsem, co na tebe křičela, když tě vyhazovala z domu,“- otřela si hřbetem ruky vlhké tváře.

Udělala to tou rukou, ve které měla R4 a také si to hned uvědomila. „Jé, zapomněla jsem u tebe v dílně ty skládací schůdky!“- byla z toho celá mimo.

„Já ti je přinesu…teda když mě tam pustí,“- slíbil jsem jí. Podívala se na mě zase tím lítostivým pohledem.

„No právě, jestli tě tam pustí,“- řekla. Vyčerpali jsme třicet vteřin rozhovoru, na které bylo čidlo nastaveno a lampa zhasla.

„Tak pojď dál,“- uslyšel jsem její hlas z bezprostřední blízkosti a zároveň s ním jsem pocítil její dotek na své ruce.

Elektronika opětně zaznamenala pohyb a my se znovu ocitli v plném světle.

„A co by na to řekl tvůj muž?“- nechtěl jsem jí způsobit nějakou domácí nepříjemnost, když už jsem byl sám v něčem podobném až po uši.

„Jsme přece sousedi, ne? A sousedi si mají pomáhat,“- otevřela branku a gestem mě vyzvala, abych vešel. Překvapilo mě, že se chová tak vstřícně, ale nepřičítal jsem to nějakému postrannímu úmyslu.

Prostě viděla, že jsem se ocitnul v nouzi a podle toho se rozhodla jednat.

„No ano, sousedi by si měli pomáhat,“- připustil jsem, že asi budu část noci omezovat manžele Látalovy svou přítomností a vstoupil jsem do jejich teritoria za ní. „Tvůj muž už asi spí, že? Nevidím nikde rozsvíceno,“- našlapoval jsem na rozdíl od ní stejně potichu, jak jsem na to zvyklý z domova.

Neřekla na to nic, jenom mě posunula z předsíně dál dopředu a pečlivě za sebou zamkla.

Když jsme se ocitli v obýváku a manžel pořád nikde, nedalo mi, abych se nezeptal:

„Kde vůbec máš toho svého Láďu? Neříkej mi, že spí tak tvrdě?“

„To jsem ti neřekla?“- dělala udivenou. „Už dva týdny je přece v plicním sanatoriu v Jablunkově.“

„Ne, to jsi mi neřekla,“- opakoval jsem po ní a v duchu mi už nabíhaly představy o otevřené tuberkulóze a rozedmě plic, jejichž bakterie se tady povalují všude, kam se jen podíváš. „Jenom se divím, že ses odvážila za jeho nepřítomnosti vzít si do baráku cizího chlapa?“

„Ale ty přece nejsi tak docela cizí,“- rozepnula si dva knoflíčky u halenky. „Je tu nějaké teplo, nemyslíš?“- odůvodnila to svoje počínání.

„Však jsi doma, tak si můžeš dělat, co chceš,“- dělal jsem, že mě víc zajímají jejich knížky, co měli srovnané v knihovně, než její růžová podprsenka číslo čtyři, kterou mi z větší části právě odhalila. Na to mi neodpověděla, jenom mlčky přistoupila k baru a vytáhla odtud karafu a dvě skleničky.

„Tohle používám jako desinfekci,“- usmála se, když mi podávala jednu z těch skleniček do ruky.

„Když desinfekce, tak desinfekce,“- hodil jsem ji do sebe na jeden záklon. Byl to prvotřídní koňak a tak se mi po něm rozlilo v útrobách jenom příjemné teplo bez takových těch různých příchutí, které obsahují levnější lihoviny, na které je našinec zvyklý.

„Láďa je na tom dost špatně a zvlášť posledního půl roku je to čím dál horší,“- sdělila mi ještě předtím, než vypila ten svůj pohárek.

„To je mi líto,“- nedovedl jsem si představit, že člověk, kterého jsem vidíval skoro denně, a který je jenom o rok nebo o dva starší než já, by mohl třeba už brzy umřít. A co Blaženka? Vždyť je na vrcholu svých sil a jenom díky takovému rozlosování osudu by měla být vdovou? Za co ten život potom stojí?

„Dej si ještě jednu,“- řekla Blaženka. Až teď jsem si všimnul, že mezitím, co jsem přemýšlel o smyslu života, naplnila obě skleničky tím koňakem podruhé.

„To už je ale opravdu poslední,“- uvědomil jsem si, že bych si neměl zase tolik zvedat hladinu alkoholu v krvi, když už jsem předtím odpoledne pomáhal Janě a Milanovi s tím rumem. „Jenom teď vážně nevím, co bude dál,“- povzdechl jsem si, když jsem tu skleničku přikládal k ústům.

„U mě bydlet nemůžeš,“- pochopila, o čem jsem chtěl mluvit. „Stejně budeš muset pryč ještě než se rozední, aby tě odtud nikdo neviděl odcházet. Mohly by z toho být jenom řeči. To víš, lidi tady na vesnici…“

„Jasně, neboj se, nebudu tě přece kompromitovat?“- uklidnil jsem ji. Sám jsem ovšem pro sebe neviděl svoji budoucnost nijak růžově.

„Co teda ale budeš dělat, když tě žena domů nepustí?“- starala se. „Jak jsem ji slyšela, tak ten vyhazov byl pěkně ostrý.“

„To je u nás poslední dobou vždycky,“- rozpačitě jsem popadl prázdnou skleničku a začal jsem si s ní pohrávat na stole.

Nebyl jsem zrovna nadšený tím tématem, který právě navodila a tak jsem se bavil touto trapnou rekvizitou.

Pochopila to jako že mi vyschlo v krku a dolila mi z karafy další dávku.

„Ne, to ne!“- bránil jsem se, ale podívala se na mne chápajícím pohledem.

„Aspoň na chvíli zapomeneš,“- řekla. „Taky by ses mohl osprchovat, kdybys chtěl a pak se natáhnout, zavřít oči a odpočinou si. Natáhla bych budíka na takovou pátou ráno, co říkáš?“

„To by šlo,“- souhlasil jsem. Stejně jsem neměl na nějaké konverzování náladu; už dopředu jsem věděl, na jaké téma bychom se bavili. Jak to mám doma já, jak to má ona, kolikrát si za týden s manželkou zapícháme a jak dlouho už trvá pauza, co jsme si zapíchali naposledy. Na oplátku budu sdílet její problém největší, nemoc Ládi. Kolikrát za den vykašlává krev, jak se musí všude v bytě udržovat naprostá čistota a jak se potom musí každý večer pořádně vnitřně vydezinfikovat tímto báječným koňakem.

„Koupelna jsou ty druhé dveře na chodbě vlevo,“- navigovala mě. „Já ti zatím připravím deku a polštář tady na gauči. Až budeš, tak si vezmi na sebe ten modrý župan.“

„To jsi moc hodná,“- pochválil jsem ji. Kolik už uběhlo času od doby, kdy se takhle o mne starala Miládka?

Bylo jasné, že ten modrý župan patřil jejímu Láďovi a proto když jsem se osprchoval, chvilku jsem váhal, jestli mám do něho vůbec vlézt, ale nakonec jsem se překonal. Když jsem se pak v něm objevil před Blaženkou, zvolala radostně:

„No vidíš, jak ti je akorát!“

„To jsi ale ten gauč nemusela rozkládat,“- okamžitě jsem zaregistroval upravené letiště, na kterém byla sice jedna deka, ale zato dva polštáře.

„Myslela jsem, abys měl větší pohodlí, někomu to třeba nestačí mít takhle úzké,“- omlouvala to.

Položil jsem se na gauč a přikryl se dekou. I když jsem se pokládal jemně, nepříjemně to pode mnou zavrzalo.

„Já bych se taky mohla jít osprchovat a spát. Toho budíka máš na pět, tak dobrou noc,“- shrnula všechno do dvou vět.

Zavřel jsem oči a pokoušel jsem se usnout. Vůbec to nešlo, protože jsem pořád slyšel ten hlasitý proud vody, který se ozýval z koupelny. Když jsem si uvědomil, že je tam teď nahá stejně tak, jak jsem ji vídával u bazénu, nabudilo to ve mně takovou představivost, že se mi postavil během půl minuty.

Sprchovala se jenom krátce. Než jsem se stačil uklidnit, vstoupila v růžovém župánku do obýváku a namířila si to přímo ke mně.

„Neber si to jako vtírání,“- začala, -„ale potřebuji se k tobě aspoň na chvilku přitisknout. Vždyť jsme oba na tom tak stejně!“ Odhrnul jsem deku a poskytl jí místo. Bylo to zoufalé volání o pomoc, které bylo nutno vyslyšet.

Drželi jsme se v objetí a já jsem cítil, jak se chvěje. Bylo to pro mne něco nového, co jsem nikdy u své ženy nepoznal, jenom jsem vytušil, jak moc se chce se mnou milovat.

Bylo jí třeba naznačit, že nějaký hodně blízký vztah nemá u nás dvou šanci na přežití a kdybychom teď, v této chvíli tuto bariéru překročili, bylo by to pro nás spíš zničující.

„I když to nemám doma právě pohodové, tak se musíme chovat rozumně,“- řekl jsem.

„Samozřejmě,“- odpověděla, jenže její zrychlený dech a ještě větší intenzita chvění jejího těla mi jasně naznačovala, jak na tom právě je.

„Ty se chvěješ,“- nevěděl jsem, jak na to mám reagovat a tak jsem si ji k sobě přitiskl ještě víc.

„Já za to nemůžu,“- její hlas zněl trochu provinile. „To takhle samo od sebe…“ Vzpomněl jsem si na svoje počáteční sexuální zkušenosti, jak se mi stalo to samé, když jsem ležel poprvé s dívkou v posteli. Ta třesavka byla až ostudná a jenom díky té dívce, která už měla něco za sebou a dokázala mě uklidnit, jsem byl schopen dokončit zdárně onen milostný akt, na který jsem byl svojí představivostí pravděpodobně přehnaně motivován.

„Já vím,“- pohladil jsem ji po tváři. Ucítil jsem, že je vlhká od slzí.

Potom už šlo všechno spontánně. Příroda si to v tomto ohledu dokáže náramně dobře zařídit kvůli reprodukci; napřed vyloučí mozek, takže nejdříve ze všeho koná a pak teprve přemýšlí, když je po všem.

Nebudu popisovat, jak to milování s Blaženkou bylo úžasné, když se k tomu natrefí dva lidé dostatečně zralí a z předchozích vztahů aspoň částečně zkušení. Jedno však bylo jisté; když jsem ještě před rozedněním bloumal kolem vlastního baráku a třásl se chladem, rozehřívala mne tato čerstvá vzpomínka do té doby, dokud se mě těm třem uvnitř nezželelo a nepustili mě dovnitř.

„Milada ti vzkazuje, že máš u ní utrum a že tě pouští domů jenom proto, abys jí nedělal ostudu,“-

sdělila mi Růžena, když mi ještě v noční košili přišla odemknout branku.

Když jsem vešel do kuchyně, tak právě seděla moje žena s Rudolfem u snídaně. Hned jsem si všimnul, že na třetím talíři má Růžena svou porci rozjedenou a čtvrtý talíř že chybí úplně.

„Doufám, že jsi už vychladl,“- přivítala mě Miládka s plnou pusou. Tu větu a hlavně tu jizlivost v ní, musela mít hodně dlouho připravenou.

Připadal jsem si následně jako Hus na kostnickém koncilu, jak se do mě strefovali a nakonec vynesli verdikt - budu spávat v dílně, protože v ložnici už není pro mě místo.

„Stejně tam jsi pořád, tak ti to ani nepřijde,“- ponechala si Miládka po celou tu dobu svoji ironii.

„To vymyslel tady můj Rudla,“- prozradila Růžena pyšně. Podařený švagříček měl v tom momentě plná ústa hemenexu a pohled zabořený někam pod stůl.

Udav se, pomyslel jsem si, když jsem se pak hladový a naštvaný na celý svět odebíral do svého království, kde jsem měl aspoň klid a nemusel jsem se dívat na ty nenáviděné obličeje svých nejbližších.

Kam jsme to dopracovali! Věděl jsem ovšem, že do tohoto svrabu jsem se dostal sám. Kdybych se neshlédl v tom snadném výdělku, který jsem měl podle Milana, Karly a nakonec i Jany mít, tak jsem si mohl dál spokojeně kutit a střádat korunku ke korunce tak, že by i na nějakou tu dovolenou zbylo.

Jak jsem si takhle meditoval a probíral všechna ta příkoří, které mi osud postavil do cesty, pootevřely se dveře a dovnitř nahlédl náš třináctiletý těžce pubertální klacek.

„Přinesl jsem ti něco k jídlu,“- držel před sebou talíř s hemenexem a krajícem chleba.

„Polož mi to tuhle na ponk,“- shrnul jsem rozložené nářadí, které se tam povalovalo a udělal jsem mu nezbytný kousek místa. „To tě poslala máma?“- nedalo mi, abych se nezeptal.

„Ale ne,“- zavrtěl hlavou. „Slyšel jsem, jak tě odbyla a tak…“

„Ty sám?“- potěšilo mě to nadmíru. Aspoň jedna spřízněná duše v baráku. Teda kromě psa, pochopitelně.

„Mhm…“- sdělil mi neochotně.

„To jsi hodný,“- udržoval jsem krkolomně vzájemnou konverzaci, abych neztratil to poslední, co ještě mám.

Žvýkal jsem jedno studené sousto za druhým a Petr junior mě po očku pozoroval. Cítil jsem, že mi chce něco důležitého říct a tak jsem tomu nechal volný průběh a trpělivě čekal, až k tomu najde sám odvahu.

„Táto, je to pravda, že jsi mámě zahnul s tou novou doktorkou?“- vylezlo z něho nakonec.

„Cože?!“- málem mi to sousto zaskočilo v krku. „Tohle ti řekla máma?“

„Na tom nezáleží,“- projevila se naplno jeho pubertální vzdorovitost. „Tak je to pravda, nebo ne?“

„Co tě nemá, já jsem přece mámě po celou dobu našeho manželství věrný,“- ujistil jsem ho, ovšem v tu ránu jsem si uvědomil, co se vlastně stalo dneska v noci mezi mnou a sousedkou Látalovou, jenomže už jsem to vypustil z pusy a nedalo se to vzít zpět. To jenom ta jeho otázka mě tak překvapila. Pozná, že jsem mu lhal, nebo ne?

„Aha…“- bylo vidět, jak si oddechl. „Já si myslel, že se třeba chcete rozvádět,“- vysvětlil, proč vlastně začal mluvit o Janě.

„Pokud to nebude chtít máma…“- vysoukal jsem ze sebe naprosto nevhodně, což jsem si hned také vzápětí uvědomil.

„Kdepak, ta by se s tebou nerozvedla, máma tě má ráda,“- pronesl zkušeně. Tím mne potěšil podruhé, je dobře, že má o nás takové mínění.

„Vezmeš zpátky ten talíř?“- zeptal jsem se, když jsem dojedl.

„Jasně,“- sám si ho vzal z ponku. „Ale řeknu ti, táto, stejně ta nová doktorka je kus, co?“

„Jak jsi na to přišel?“- potěšil mě vlastně potřetí. Ono totiž vypiplat člověka do jeho plnoletosti není vůbec žádná sranda. Je dobře, že se mu líbí druhé pohlaví, teď jenom záleží na tom, aby nezačal velmi brzy. Nechtěl bych být nejmladším dědečkem v republice.

„Mám přece oči,“- dokonce se na mne usmál, jakoby tím chtěl naznačit, že jako chlapi přece víme své.

Po téhle epizodě jsem se s vervou pustil do dalšího odlévání uměláků, protože nebylo jiného zbytí.

Když už jsme do toho vrazili tolik práce a peněz, tak už nám to konečně musí přece přinést nějaký zisk. Jana Podhájská přece říkala, že ten první neúspěch nemusí nic znamenat. Slíbila nám, že teď do toho půjde s daleko větší snahou a rozpoutá kampaň, jaká tu ještě nebyla.

Kluk mi do dílny žádný oběd nepřinesl a tak jsem si skočil do obchodu pro nějaký salám a housky, protože to vypadalo, že mě nechává vyhladovět, abych k ní musel přilézt s prosíkem. To byl jistě zase nápad toho pitomce Rudolfa, nebo té jeho kachny. Když už jsem byl venku z baráku, tak jsem se na půlce cesty zastavil u Milana. Nalezl jsem ho v plné práci a nezdálo se, že by byl nějak moc překvapený, když mě uviděl.

„Stejně jsem chtěl jít za tebou, člověče,“- přivítal mě. „Teď budu mít delší dobu tichou domácnost, protože ty svíčkové báby Máše prolákly, co zahlédly ve škole. Nemohl bych pár dní přespat u vás?

Vždyť v tvé dílně bychom mohli dělat každý to svoje, ty bys odléval formy a já bych dál dělal vnitřnosti?“

„Tak to, kamaráde, nepůjde vůbec, protože já jsem na tom ještě hůř, než ty. Zrovna si jdu pro něco k jídlu, Miládka mě totiž odloučila nejenom od lože, ale i od stolu,“- nastínil jsem mu situaci, do jaké mě částečně dostal on sám. „Už na dnešek jsem spal v dílně na ponku,“- takticky jsem pomlčel o tom fantastickém prožitku s Blaženkou, aby mi ještě nezačal závidět.

„Až tak jsi dopadl?“- politoval mě. „Víš ty co? Nejlepší bude, když teď rovnou zajdeme za Janou a vysvětlíme jí co a jak.

Vezmeme si klíče, nastěhujeme svůj vercajk do školy a uděláme si z toho azyl, ať si ty naše ženské políbí prdel.“ Vypadalo to jako poměrně slušný nápad a tak jsem souhlasil.

Nechtěli jsme se ukazovat před lidmi v čekárně a tak jsme raději zaklepali na boční vchod do ordinace doktorky Podhájské.

„Kluci, je to všechno v háji,“- postěžovala si nám Jana hned ve dveřích, jen co nám je otevřela. „Byl za mnou Nohejl, že si k němu šly stěžovat Drmolová se Znamenáčkovou, že se ve staré škole dějí hrozné prostopášnosti a že už to řekla taky faráři, aby v neděli udělal na toto téma kázání.“

„Do prdele!“- ulevili jsme si oba skoro současně.

„Já tu budu teď úplně znemožněná,“- prohlásila Jana s jakousi mírnou výčitkou. Milan byl ale jiného názoru.

„Nebo naopak,“- zahrál si na prognostika. „Ti rozumní to budou brát rozumně a ti blbí ať si trhnou nohou. Stejně už klevetám neujdeme a jak známo, řeči přijdou a zase odejdou. Časem všechno vyšumí a zapomene se.“

„Ale jak dlouho to bude trvat?“- strachovala se Jana. „Na tom totiž závisí moje existence.“

„Snad nebude tak zle?“- chtěl jsem do případu vnést aspoň trochu povzbuzení, jenomže to mělo na Janu právě opačný účinek. Následně jsme se od ní totiž dozvěděli šokující věc. Když doktor Fiala odešel do penze, tak Lékařská komora ji do naší obce dosadila záměrně a ještě jí přitom dala ultimátum. Při tom svém zpackaném životě se z ní postupem času stala alkoholička a tahle štace byla pro ni jakousi poslední šancí. Když zklame i tady, tak si už jako doktorka nikde neškrtne, leda že by podstoupila protialkoholní léčbu a pak pracovala pod dozorem. Něco takového se jí zajídalo, aby na ni pořád někdo dohlížel, a tak slíbila, že už toho pití zanechá.

Zrovna v tom okamžiku, když nám ten svůj neradostný příběh dopověděla, objevila se ve dveřích sestra Marta.

„Co se všichni tváříte jak na pohřbu?“- zeptala se, když nás uviděla. „Bylo by dobré, kdybys šla zase ordinovat, Jani, z čekárny se už ozývá docela hlasité reptání.“

„Vidíte, já už musím,“- obrátila se na nás Jana. „Sejdeme se zase v pět ve škole a řekneme si co a jak dál.“

„Ještě, žes mi to připomněla, mohla bys nám půjčit klíče?“- využil Milan příležitosti, že nebude mít čas na nějaké dlouhé vyptávání.

„Na co je chceš?“- stejně té zásadní otázce neušel.

„Chtěli jsme do jedné místnosti uskladnit všechny robertky, co máme,“- vložil jsem se do toho se svým okamžitým nápadem, abych zachránil situaci. „Když někdo přijde k nám domů na návštěvu, tak nevidí kolem sebe nic jiného, než samé šulíny.“ Klíč jsme od Jany nakonec dostali. Museli jsme použít čtyřikrát Milanova kombíka, než jsme všechny ty věci z obou dílen převezli. Až teprve při poslední jízdě jsem se Milana zeptal:

„A co když se Jana namíchne a bude chtít, abychom si to zase odvezli zpátky?“

„To v žádném případě nedovolíme,“- prohlásil pevně kamarád. „Jakmile se tam jednou usadíme, tak nás odtamtud žádná síla nedostane. Nakonec to děláme taky v její prospěch, nebo ne?“

S tím jsem ovšem musel plně souhlasit. Abych byl přesný, tak hlavně kvůli sobě. Teď si mě Miládka může šikanovat jak chce, prostě zalezu na tohle to nově vybudované pracoviště a bude.

Než přišla Jana z ordinace, dostali jsme návštěvu. Přišel totiž Lojza Nohejl, jakožto zákonodárný zástupce obce.

„Chlapi, bylo mi řečeno, že sem celý den něco převážíte?“- začal poněkud oklikou.

„No a co?“- spustil na něj Milan. „Sám jsi přece podepsal s doktorkou smlouvu o prodeji objektu za symbolickou korunu, protože by vám jinak ta barabizna spadla na hlavu.“

„To je sice pravda, ale to jsem ještě nevěděl, co tady budete provádět za prasárny,“- ošíval se Alois, protože to, co mu Milan řekl, byla naprostá pravda.

„Jaké prasárny? O čem to mluvíš?“- upřímně se podivil Milan. „Tohle bude jednou renomované sanatorium a ty by sis měl toho vážit, že naše městečko bude mít vůbec něco takového.“

„Renomované sanatorium?“- ušklíbl se Lojza. „To bych nesměl mít reference od solidních občanů, kteří to viděli na vlastní oči.“

„Drmolovou a Znamenáčkovou považuješ za solidní občanky?“- oplatil mu Milan stejnou mincí.

„Vždyť ty svíčkové báby už ani nepamatují, kdy si naposledy s někým zašukaly a jenom závidí těm mladším, kterým to ještě jde.“

„Ale…“- Lojza byl překvapený, jak Milan okamžitě obě donašečky odhalil.“

„Žádné ale,“- pokračoval Milan ve svém tažení proti tomuto zkostnatělému úřednímu šimlovi. „Nebo chceš, abychom zaostávali za ostatními státy v okolí? Aby se o nás mluvilo jako o nějakých vesnických buranech, kteří nejdou s dobou?

Třeba v Americe je to běžná praxe a v Evropě, dejme tomu v Německu, jakbysmet.“ Zdálo se, že těmito argumenty Lojzu nalomil.

„Vážně?“- začal se škrábat za uchem, což mohlo znamenat jediné - že jsme na dobré cestě k jeho zaštítění naší bohulibé činnosti.

„Však se můžeš zeptat v televizi, když chceš,“- potvrdil mu Milan sebevědomě a tím rozptýlil Lojzovy pochybnosti nadobro.

„Co bych volal do televize?“- ohradil se. „Já jsem přece pro každou moderní věc, však mě znáte, chlapi, nebo ne?“- obrátil se tentokrát konkrétně na mne.

„Jasně,“- přisvědčil jsem, protože šlo o náš společný podnik a nechtěl jsem dělat potíže. V duchu jsem si však uvědomoval, jaká se z něj stala korouhvička a převlékač svrchníků, když za minulého režimu dokázal na lidi na okrese bonzovat a několik jich dokonce úplně potopit. Všeobecně se to vědělo, jenže po revoluci si začal sypat popel na hlavu a vecpal se do Občanského Fóra, jenom aby si udržel teplé místečko na radnici.

„A mohl bych vidět nějaké ty vaše…šukací mašinky?“- projevil zájem o naše výrobky.

„Ale beze všeho,“- souhlasil Milan a hned ho také zavedl do místnosti, do které jsme dneska všechno navozili.

„Tak tohle je ten zázrak?“- údivem se mu až rozšířily oči, když uviděl tolik našich robertků pohromadě. „A co takový jeden stojí?“- zeptal se vzápětí.

„Záleží na tom, jak je velký,“- mrkl na mě Milan za jeho zády. Tím mi naznačil, abych napnul uši a dával pozor, protože sám byl zvědavý, jakou velikost by si vybral pro svoji ženu, kdyby jí chtěl jednoho koupit.

„Třeba tento?“- bez váhání ukázal na R4.

„Osm stovek,“- odpověděl Milan s vážnou tváří.

„A prodali byste mi ho?“- vyzvídal dál Lojza.

„Jistě, na to je přece vyrábíme,“- Milan se pro jednoho ohnul a podal mu ho do ruky. „Jenomže to má jeden háček,“-

upozornil ho. „Když si ženská na určitou velikost zvykne, tak už nechce nic jiného.“

„Cože?“- lekl se Lojza. „A ty menší stojí kolik?“- honem tu R4 Milanovi vrátil.

„Třeba tady ten je za pět stovek,“- projevil se Milan jako skvělý obchodník a R4 vyměnil rovnou za R2. Lojzíkovi se viditelně ulevilo.

„Tenhle je dostačující,“- začal hned vytahovat šrajtofli z kapsy. „Copak jsem milionář, abych do toho vrážel takové peníze?“- brumlal si pod vousy, když toho umělého šulína směnil za pětikilo.

Když konečně odešel, podívali jsme se s Milanem na sebe a začali se řehtat jak koně. Podle toho, co si vybral, bylo jasné, jakou velikost vlastní on sám. Doma jsem se moc neukazoval, protože tam stále vládlo nevlídné prostředí, které se mohlo změnit k lepšímu jedině tehdy, kdybych donesl Miládce balík peněz. Ale musel by to být opravdu pořádný balík, abych zachránil, co se ještě zachránit dá.

Tak jsem dál odléval korpusy a věřil, že se to zvrtne a my nakonec budeme boháči. Mezitím se událo spousta věcí, jako třeba že páter Cyril Žampach vedl při nedělní mši plamenné kázání o plížícím se nebezpečí pohlavní nezdrženlivosti, sodomii a bůhví ještě čím a nabádal své ovečky, aby mu neprodleně sdělily jakýkoliv poznatek takového rázu ze svého okolí. Že tím myslel objekt staré školy, nyní přejmenovaný na psychoterapeutické sanatorium Nový život, bylo nasnadě. Po městečku se šířily drby různých kvalit, z nichž vyčníval ten, že počestným občanům hromadně nasazujeme parohy. Chlapi toto téma pochopitelně probírali v hospodě, a dokonce se jednou notně přiživeni alkoholem srotili před budovou sanatoria a vyhrožovali nám lynčováním tak dlouho, až kdosi s chladnou hlavou zavolal městskou policii, která ten rozlícený dav částečně uklidnila. Chránění několika ozbrojenými rameny spravedlnosti jsme pak těm vzteklounům odpřísáhli, že nic takového, co si myslí, neprovádíme, ale stejně nám moc nevěřili a bylo z toho několik manželských sporů a tichých domácností.

V té bouřlivé době jsme už těch uměláků měli zkompletováno na pět stovek. Bylo až s podivem, jak jsme to všechno stíhali, ale vidina nějakého zisku byla tím hnacím motorem, který nás tlačil neustále kupředu. Teď jsme vlastně měli pouze starost o nějaké stabilní odbytiště, protože vyrábět věci jenom na sklad nemá smysl, to dá rozum.

Jakousi naději vneslo do našeho problému první vydání časopisu Avízo. Milan s tím za mnou doslova přiběhl a udýchaně ze sebe vysypal:

„Člověče, tohle je to pravé, co potřebujeme!“ Listoval jsem těmi stránkami a byl jsem čím dál smutnější. „Co je? Ty z toho nemáš pocit, že taková inzerce nám pomůže?“

„Ale ano, jenže podobný nápad jsem měl asi tak před třemi měsíci,“- díval jsem se na stránku, kde byly rubriky Ona hledá jeho a On hledá ji. „Přemýšlel jsem o tom, kolik lidí hledá partnera a tak mě napadlo, že bychom mohli vydávat takovou seznamku. Víš, ale bylo by to kompletní, nejenom podle bydliště, věku, ale taky třeba podle vyznání, nebo podle toho, v jakém znamení se kdo narodil. Už jsem si vymyslel i název takových novin, jmenovalo by se to Štístko a písmeno š by vytvořil had s korunkou, který by měl v tlamičce jablko.“

„Ty vole!“- zařval kamarád. „Vždyť to byl nápad za všechny prachy! Proč jsi to neřekl hned, jak tě to napadlo? Mohli jsme už být za vodou.“

„No, když už jsme se pustili do téhle výroby, tak jsem nechtěl ty naše aktivity tříštit,“- přiznal jsem po pravdě. „A taky jsem už do toho dal dost peněz…?“- nechal jsem tam otazník kvůli tomu, aby si uvědomil, jak moc jsem se pro tu naši věc angažoval.

„Kdybys to řekl, tak jsme ty prachy mohli investovat do toho tvého Štístka,“- neodpustil si jakési poučení s křížkem po funusu. „Tady je napsáno, že se dá inzerovat zadarmo, když to budeme chtít obyčejně, bez rámečku, výrazných písmen a takových těch kudrlinek.“

„A to tam chceš napsat, že prodáváš umělé ptáky?“- řekl jsem posměšně. „To by nás taky mohli zavřít?“

„To přece dá rozum, že se o nějakých ptácích nebudu zmiňovat,“- ohradil se Milan. „Označíme to, dejme tomu, za erotické pomůcky. Za to nás snad nikdo zavírat nebude.“

„To je fajn název, erotické pomůcky,“- pochválil jsem ho za jeho kreativitu. A tak jsme hned do příštího vydání Avíza poslali jednoduchý a výstižný inzerát:

„Prodám erotické pomůcky.“ Namísto některé z našich adres jsme ho doplnili o Milanovo číslo na mobilní telefon a pak už jsme jenom čekali.

Ohlas to mělo takový, jaký jsme ani nečekali. To by se jeden divil, kolik lidí jenom v naší republice strádá v oblasti sexu, nebo si ho potřebuje zpestřit nějakou jinou technikou.

Na ten první inzerát se ohlásilo padesát osm mužů a žen. To se ví, že pod pojmem erotické pomůcky, si každý představuje cokoliv. Tak například dva pánové si mysleli, že se jedná o dodání prostitutky do bytu, a byli velmi zklamaní, když se dozvěděli skutečnost. Shodou okolností byli oba ve stejnou dobu slaměnými vdovci; manželka jednoho právě nastoupila pobyt v lázních a druhá zase byla jako vědecká pracovnice na stáži ve Francii.

Nakonec nám po všech těch vylučovacích telefonátech zůstalo patnáct žen, na které jsme si udělali pořadník a bylo dohodnuto, že se zbožím přijedeme na místo. Já jsem měl mírné protesty, protože jsem Milanovi vytýkal, že se nám ten zisk nebude vyvíjet podle našich představ, když do výloh budeme muset započíst i jízdné na místo a zpátky, ale Milan měl svou hlavu.

„Nejlepší pro prodej je přímý styk se zákazníkem,“- tvrdil pořád dokola. „Copak jsi neslyšel, že za první republiky chodili podomní obchodníci třeba s vysavači?“

Nebyl jsem takovému vnucování se někomu do kvartýru příliš nakloněn, ale nakonec mě těmi svými řečmi přesvědčil. To jsem ovšem ještě nevěděl, co si pod takovým pojmem přímý styk se zákazníkem představuje. Bohužel. Prvním zákazníkem v našem pořadníku byla nějaká Jana Poštůlková z Nového Jičína. Počítali jsme s tím, že uděláme takovou okružní cestu po šesti klientkách; od Jany budeme pokračovat do Hranic, Přerova a zpátky do Studénky, Ostravy Poruby a Ostravy Zábřehu.

Naší doktorce Janě jsme o této naší aktivitě prozatím pomlčeli, protože nám bylo jasné, že by s tím nemusela souhlasit. A když se bude ptát, kde jsme byli, tak se buď přiznáme, nebo ne, podle toho, jak dopadneme.

V Novém Jičíně jsme byt Jany Poštůlkové našli celkem snadno. Když jsme pak zazvonili u jejího bytu, nevycházeli jsme z překvapení. Otevřelo nám nějaké stvoření, zcela určitě ženského pohlaví (poznali jsme to proto, že mělo na sobě jenom lehounkou košilku), jenže na obličeji mělo nános něčeho nazelenalého a strašně se to divilo:

„Jé, pánové, vy už jste tady? Já jsem vás čekala tak za půl hodinky, jak bylo domluveno?“

„Tak my teda počkáme dole na ulici,“- v duchu jsem si vyčetl, že jsem si do zápisníku nezaznamenal přesný čas této první a vlastně nejdůležitější návštěvy. Sám jsem si tak říkal, když jsem souhlasil s tímto podomním prodejem, že když to vybouchne hned na první štaci, že mě už Milan na další nedostane ani párem volů. Však mě taky za tuhle větu, kterou jsem právě vyslovil před paní Janou, zpražil pohledem a ještě mi dal šťouchanec pod žebra.

„Ale to vůbec nepřipadá v úvahu, kam byste chodili? Pojďte přece dál, hned se dám do pořádku,“-

zaštěbetala naštěstí paní Jana roztomile a uvolnila nám cestu, abychom mohli projít dovnitř. „Zatím se posaďte v obýváku a já se budu snažit zkulturnit co nejdřív,“- ukázala na dveře, kam jsme měli vejít.

Skutečně to bylo tak, jak řekla. Asi během deseti minut se objevila před námi usměvavá a v domácím úboru, který dokonale zvýrazňoval její siluetu. Bez pleťové masky teď patřila k ženám, o kterých muži říkají, že jsou okouzlující.

„Tak ukažte, co jste to inzerovali,“- přešla rovnou k věci.

Měl jsem pocit, že to bere nějak hopem, a kdybychom na ni vytáhli z batohu nějakého uměláka jenom tak, bez průvodní řeči, že bychom ani neuspěli.

„Víte, paní Jano,“- začal jsem žoviálně, jak se to sluší na podomního prodavače, jak jsem to viděl v jednom filmu z třicátých let. „Už v prehistorii si ženy při sexuálním strádání vypomáhaly různými předměty, které připomínaly tvarem mužský pohlavní úd…“

„Přece jsme dospělí, ne?“- vyprskla naše první klientka smíchy. „Nemusíte přece chodit kolem horké kaše. Ukažte mi, co jste mi přivezli, a já si to buď koupím, nebo ne. Ostatně, vím, co je být bez chlapa, toho mého jsem vykopla už před čtyřmi roky.“

„On je trochu víc snaživý,“- omlouval mne u paní Jany Milan. „Tak tohle je náš první vzorek R1,“-

vylovil z batohu prvního umělého šulína a podal jí ho do ruky.

„Tohle?“- paní Jana zklamaně protáhla obličej.

„Máme i větší verze,“- pospíšil si honem Milan a vyměnil R1 za R2.

„To už je lepší, ale přece…“- nebyla z toho klientka nijak na větvi.

„S tím jsme ovšem počítali, takže co říkáte tomuhle?“- představil Milan R3. Bylo vidět, jak jí chtivě zasvítily oči, stejně, jako když prvního robertka uviděla doktorka Jana Podhájská, nebo zdravotní sestra Marta z její ordinace.

„No, to už by šlo,“- ohodnotila ho majitelka bytu. „A teď mi řekněte, co to všechno dělá?“- vyzvídala.

Nastala prakticky ta samá situace, na kterou jsem si už pomalu zvykal. Po Milanově instruktáži se paní Jana s R3 odebrala do koupelny, aby si ji vyzkoušela. „Přece nebudu kupovat zajíce v pytli, pánové,“- odůvodnila svůj odchod.

Zůstali jsme sami v jejím obýváku a podle tlumených zvuků, které občas pronikly skrz koupelnové dveře, jsme usoudili, že tady s největší pravděpodobností uspějeme. Asi tak po pěti minutách mi Milan položil otázku:

„Jak dlouho si myslíš, že si tam s ním bude hrát?“

„Proč se ptáš?“- zajímalo mě.

„No, jenom tak si říkám, že máme ještě takových jistých deset minut k dobru,“- usmál se záhadně.

„Jak jsem zjistil, tak obvykle jim to trvá déle než čtvrt hodiny.“

„No a co má být?“- nerozuměl jsem, kam tou řečí směřuje. „Potřebuje si to vyzkoušet, tak musíme holt počkat. Já si aspoň myslím, že tady uspějeme.“

„Tebe to ještě nenapadlo?“- Milan se na mě podíval jako na totálního pitomce. „Tohle by přece byla jedinečná příležitost pro zloděje, ne? Zatímco si panička v koupelně honí číču, tak je tím tak zaujatá, že ani nevnímá, co se děje kolem. Tím pádem by se krásně ten její nóbl kvartýr dal dokonale prošmejdit.“

„Ty jsi se zbláznil!“- hrklo ve mně, jak ho vůbec taková věc mohla napadnout. „Nad takovou věcí ani neuvažuj, to už bych s tebou podruhé nikam nejel.“

„Vždyť jsem to myslel jenom teoreticky,“- obrátil Milan zahanbeně, protože si uvědomil, co právě vyslovil. „Řekl jsem jenom, že by to byla příležitost pro zloděje, a to my přece nejsme.“

„Uvědom si, že každý klient zná naše mobilní číslo a že by nás podle toho okamžitě našli, kdyby se jim v bytě něco ztratilo,“- připomenul jsem mu, do jakého rizika by šel, kdyby se pokusil šlohnout i tu sebenepatrnější tretku.

Milan to uznal a tak jsme po obýváku šmejdili aspoň očima. Co nás zaujalo nejvíc, byl výběr knížek v její knihovně.

Samozřejmě mezi nimi nesměl chybět Dekameron.

Paní Jana vylezla z koupelny přesně za dvaadvacet minut zkoušení kvality naší R3, protože jsem sledoval čas na svých hodinkách.

„Teda pánové, to je teda něco!“- když vešla do obýváku, měla rozevláté vlasy, byla zarudlá v obličeji, ale vyzařovala z ní naprostá spokojenost.

„To jsme moc rádi,“- pospíšil si Milan s odpovědí jako správný obchodník.

„Za tu chvíli jsem se udělala čtyřikrát!“- pochlubila se. „A víte co? Já vás tu na chviličku nechám a zajdu ke kamarádce o patro výš, ona je taky sama a určitě si od vás tu věcičku koupí.“ Ani jsme nestačili tu její informaci vstřebat, a už byla pryč.

„Teda, ta musí být jaksepatří náruživá,“- prohodil Milan.

„Mmm,“- odpověděl jsem, protože moje představivost už zase pracovala na plné obrátky.

Než jsme se nadáli, byly tu zpátky obě.

„Tohle je Hanka,“- představila nám svoji kamarádku. „Jen co jsem jí řekla o co jde, vystřelila od plotny jako raketa, takže už ji nenapínejte a ukažte jí ten zázrak,“- pobízela nás. Milan se jen letmo podíval na tu vyloženou sexbombu, kterou přivedla, a na kterou jsem já čuměl s otevřenou pusou a přemýšlel, odkud se tyhle krasotinky s nádherným tělem berou a jak je to možné, že jsou bez mužských. Vytáhl z batohu přímo R4 a řekl:

„Když raketa, tak raketa.“ Udělalo to větší dojem, než jsme předpokládali; obě na to hleděly jako na dáreček od Ježíška pod stromečkem. První se z toho vzpamatovala majitelka bytu.

„Jak to, že jste mi neukázal tenhle?“- sjela Milana vyčítavým pohledem. Měl jsem potřebu vzít si slovo, abych řekl, že ji nechtěl vystrašit, jenže jsem nebyl dost pohotový.

„No, nechtěl jsem vás vystrašit…?“- Milan udělal ze sebe ostýchavého. Byl jsem trochu naštvaný sám na sebe, protože tohle bylo přesně to, co jsem chtěl říct sám. Obě dvě se tomu upřímně zasmály.

„No to mě podržte! Prý vystrašit!“- řehnila se paní Jana a její kamarádka Hanka dodala:

„Pánové asi nemají ponětí po potřebách osamocených žen, že ano?“

„My jsme oba ženatí,“- mohl jsem se konečně vložit do debaty. Asi to nebylo na místě, protože se obě dvě ženské podívaly na sebe a stejně tak naráz vyprskly smíchem.

„Tak to je potom jasné!“- Jana z toho málem dostala škytavku.

„Myslel jsem, jako že moc nevíme o těch potřebách osamocených žen,“- chtěl jsem to honem napravit, jenže jsem jim právě naopak zavdal příčinu k ještě většímu veselí.

„Vždyť jsem vám říkal, že je trochu víc horlivý, to víte, dělá to poprvé,“- omlouval mě Milan.

„Máte tam ještě jednu takovou tu…větší kládu?“- zajímala se Jana o obsah našeho zavazadla.

„Ale to víte, že ano,“- Milan ochotně sáhl do batohu pro druhou R4.

„My se teď obě uklidíme do koupelny a vy si zatím nalijte támhle z toho baru cokoliv chcete,“- paní domácí otevřela mahagonová barová dvířka a vytáhla odtud láhev s viditelně drahým obsahem.

„Můžu vám doporučit třeba tuhle třicetiletou skotskou?“

„My máme ještě dneska několik zastávek a jedeme autem,“- odmítl jsem ten chlast i za Milana.

„Ale řídí přece jenom jeden?“- Jana už tu skotskou nalévala do skleniček a usmívala se na kamaráda jako jezinka na Smolíčka pacholíčka.

„Budeš řídit?“- zeptal se mě Milan a já přikývl.

Tentokrát jim to v té koupelně trvalo mnohem déle, a i ty průvodní projevy byly hlasitější, než když tam byla Jana sama. To se ví, moje představivost pracovala na plné obrátky, jenže to mi bylo houby platné. Tak jsem se aspoň probíral tituly z knihovny a občas i do některé knížky se zajímavým názvem nahlédl, abych si ukrátil čas. Milan se věnoval té skotské, o které prohlásil po čtvrté štamprli, že chutná jako mýdlová voda,

Když už si naléval pátou, vřítila se do pokoje Hana jenom tak, bez podprsenky a bez kalhotek a položila mi otázku:

„Kolik stojí jeden?“

„Osm stovek…-?“- podíval jsem se na Milana a ten souhlasně přikývnul.

„Hned jsem tady!“- otočila se jako na obrtlíku a uháněla zpět do koupelny. Ještě jsem se vzpamatovával z toho šokujícího pohledu, už tu byla znova.

„Kolik jich máte?“- vřískla na celý obývák.

„Těchto asi deset,“- odpověděl Milan. Z jeho projevu jsem vycítil, že ta skotská je nejenom drahá, ale že také musí být i silná.

Situace se opakovala, Hana vlétla s novou informací do koupelny a hned zase byla zpátky.

„A to je vyrábíte vy sami, nebo je odněkud dovážíte?“- vysypala ze sebe jedním dechem.

„Co si o nás myslíte, madam?“- vyzunkl Milan tu pátou skleničku na jeden zátah. „Všechno je kompletně naše práce. Petr se stará o to, aby to dobře vypadalo venku a já zase o to, aby to bezproblémově šlapalo uvnitř.“ Podíval se na prázdnou skleničku, kterou držel v ruce a snaživě si ji honem dolil. Pro mne to bylo jasné, protože ve slově bezproblémově se mu dvakrát zapletl jazyk.

Při čtvrté obrátce se Hana zeptala:

„A kdybychom vzaly všech deset, dali byste nám nějakou množstevní slevu?“

„To víte, že ano,“- přikývl blahosklonně Milan. Přičítal jsem to jeho mírné opilosti; vždyť jsem ho znal pozpátku, jaký je škudla a jak jiným zájemkyním vyšrouboval ceny na maximum.

„Zeptej se ještě, kolik by slevili?“- ozvalo se z pootevřených dveří koupelny.

„Kolik byste tak asi slevili?“- papouškovala Hana jenom to, co jsme už slyšeli všichni.

„A o jakou částku byste myslely, že bychom vám mohli slevit?“- chtěl vědět Milan.

„Chtějí vědět, o kolik korun bys myslela, že by mohli slevit?“- reprodukovala Hana do koupelny jeho slova v poněkud pozměněné podobě. Vtom se už ale Jana objevila ve dveřích v onom slušivém domácím úboru.

„Já nevím, tak o stovku za kus?“- licitovala po cestě. Hana si mezitím šla obléci obě nejdůležitější části svého intimního prádélka.

„To je moc,“- vstoupil jsem do hry, -„řekněme padesát korun, to je taková rozumná částka, kterou ještě můžeme akceptovat.“

„Petr má pravdu,“- přidal se Milan. „Ty součástky jsou příliš drahé, to bychom nic nevydělali.“

„A co takhle pětasedmdesát?“- majitelka bytu ze sebe vyloudila okouzlující úsměv.

„Kdepak, paninko, to na nás neplatí,“- stál si na svém Milan. „Nebo chcete říct, že s naším výrobkem nejste spokojená?“

„Ne, to ne,“- zavrtěla paní Jana svou rozkošnou hlavičkou.

„No tak vidíte,“- Milan byl s její odpovědí nadmíru spokojen. „A víte co? Že jste naše první zákaznice, tak vám budeme dělat servis zdarma, řekněme po tři roky. Co na to říkáte?“

„To je sice skvělé, ale přece jenom…“- bylo vidět, jak paní Jana váhá. „Ono to vypadá, že by to mohlo být poruchové, když mi dáváte tři roky záruku.“

„A co když to vydrží jenom ty tři roky a pak se to posere…teda pokazí?“- přidala se ke své kamarádce i Hana, co bydlí o patro výš.

„No tak uděláme výjimku,“- povzdechl si Milan. „Ale to je opravdu jenom proto, že jste první klientka.“

„A co kdybych si koupila všechny, co máte sebou? To byste mi na každém tu stovku slevil?“- Jana se projevila jako skutečná obchodnice.

„A na co byste jich tolik měla?“- zaujalo mě to její odhodlání handrkovat se za každou korunu.

„Abyste je spotřebovala, to byste musela mít deset takových sousedek, a ty by je musely používat denně po dobu nejméně deseti let?“

„No, napadlo mě, že bych se na tom taky trochu přiživila,“- přiznala paní Jana konečně důvod pro ten svůj eminentní zájem.

„Co kdybychom spolu teď hned sepsali smlouvu, že mi budete dodávat tyhle věcičky pravidelně jednou za měsíc?“ Podívali jsme se s Milanem na sebe. Já jsem musel asi tak dvakrát polknout naprázdno, než jsem vstřebal tu novinu. No tohle by bylo terno! Mít pravidelný odbyt poměrně blízko bydliště, to je přece sen každého obchodníka.

„To by šlo,“- řekl můj komplic bez dlouhého rozmýšlení. „Ale paninko, my potřebujeme peníze z ručky do ručky, protože jestli chceme vyrábět, musíme investovat, to přece chápete?“

„Samozřejmě,“- viděl jsem, jak si paní Jana po této předběžné domluvě oddechla. „Kolik teda po mně budete dneska chtít?“- zeptala se.

„Já jsem vzal od každého typu deset kousků, řeklo se po sedmi stovkách, to máme dohromady dvacet osm tisíc,“- spočítal Milan navzdory tomu, že už v jeho šedé kůře mozkové ničil kvalitní alkohol vesele jednu buňku za druhou.

„I za ty malé?“- ozvala se sousedka Hana, když jsme je z batohu rovnali na konferenční stolek.

„Ten mechanismus je tam naprosto stejný, takže na velikosti nezáleží,“- přispěchal jsem se svou troškou do mlýna. To jsem si ale naběhl!

„Cože?! Říkáte, že na velikosti nezáleží?!“- obula se do mě Jana a Hana jí hned přizvukovala:

„To byste se divil! Nenechejte se vysmát! Tohle vám potvrdí každá ženská, je vidět, že nemáte žádné zkušenosti,“- pohrdavě si mě změřila od hlavy k patě, až jsem se za ten svůj ukvapený výrok zastyděl.

Ještě štěstí, že se Jana vzdálila, aby si donesla peníze a finančně se s námi vyrovnala. Když pak asi za minutku přišla, nesla v ruce vějíř tisícikorun.

„Přepočítejte si je,“- položila je na konferenční stolek. Milan se hrnul k bankovkám a jal se je počítat.

„Buď jsem se musel splést já, nebo vy,“- zakroutil nechápavě hlavou. „Vždyť je jich rovnou třicet?“

„No ano, správně,“- pousmála se majitelka bytu. „Taky jsem rovných třicet vzala.“

„Ale proč?“- nechápal Milan, že tak najednou obrátila.

„Protože myslím, že to bude dobrá investice. Už mám v hlavě takových dvacet kamarádek, kterým se to bude náramně hodit. A teď můžeme sepsat tu smlouvu, jak jsme si řekli,“- přistoupila k sekretáři, odkud vytáhla několik archů a propisku.

Když byla smlouva sepsána, ve které jsme se zavázali, že budeme dodávat měsíčně deset kusů od každého typu, bylo načase, abychom se rozloučili.

„Ještě si dáme po štamprli na ten obchod, co?“- Jana už nalévala každému z nás, i sousedce Haně.

„Vždyť jsem říkal, že budu řídit,“- kategoricky jsem odmítl její skvělou skotskou whisky.

„A co byste řekli tomu, že byste zůstali na oběd?“- řekla znenadání.

„Na oběd?“- zvedl Milan udiveně obočí.

„A proč ne?“- dopila si Jana svoji skleničku. „Prodali jste všechno zboží, nemusíte už jezdit nikam, takže prakticky máte čas na to, abyste se u mě maličko zdrželi, ne?“

„Neváhejte, pánové,“- přidala se Hana. „Jednak je Jana výborná kuchařka a jednak je skvělá hostitelka, však sami uvidíte.“

„Tak to tedy nemůžeme odmítnout,“- Milana to její pozvání zjevně potěšilo.

„A co na to pan Petr?“- obrátila se ta skvělá hostitelka na mne.

„Pan Petr na to říká, že bychom přece jenom měli jet,“- domníval jsem se, že bude lepší držet si od těch dvou určitý odstup, i když se z nás stali obchodní partneři. Nebo možná právě proto.

„Až ochutnáte moje závitky podle hraběnky Nosticové, nebudete už chtít nic jiného,“- lákala mne jako ta pověstná Siréna osamělé námořníky na širém oceánu. Vlastně, já jsem byl také takový osamělý námořník; Miládka už mi neuvařila déle jak týden, dobrým jídlem jsem nikdy nepohrdl, takže konstelace hvězd byla pro mne příznivá. Tak jsem zůstal. A proč ne?

Zatímco se hostitelka Jana točila v kuchyni kolem plotny, ponechala nám svou kamarádku v obýváku na to, aby se postarala o naši zábavu. Už jenom to, že byla pořád jenom v té podprsence a kalhotkách, lahodilo našim očím a naše pohledy ji hltaly, kdykoliv jsme do těch intimních míst kradmo pohlédli.

Hana se projevila jako vtipná a společenská žena. Byl jsem v její blízkosti tak roztěkaný, že jsem vypil tu skleničku whisky, aniž bych si to uvědomil. Když jsem pak udiveně držel v ruce tu štamprli bez obsahu, bylo už pozdě. Vždyť teď nebudu moci řídit, napadlo mě okamžitě, když jsem to zjistil.

Když to Hana viděla, honem mi nalila další. Asi tak s tím pospíchala proto, že si myslela, že bych mohl třeba klást odpor.

Možná byly ty dvě domluveny, ale to už by byla pouhá spekulace. Jisté je to, že jsem zmákl i druhou skleničku a potom ještě třetí, těsně předtím, než paní Jana přinesla na stůl ty její vonící a dozlatova upečené závitky dle hraběnky Nosticové.

Protože se Milan v tom pití vůbec nežinýroval, byl už v té chvíli, jak se říká, na šrot. S Hanou si už bez problémů tykal a dával jí až příliš okatě najevo, že by tu s ní nejraději zůstal na večeři a úplně nejlépe i na snídani.

No, ta naše první obchodní mise dopadla naprosto jinak, než byla moje původní představa, když jsme na ni ráno vyjížděli.

Po tom skvostném obědě si začal Milan stěžovat na úporné bolesti hlavy a tak ho Jana uložila do své ložnice, aby se na chvíli prospal. Protože řekla, že bude nejlépe, když zůstane v ložnici s ním, aby měl okamžitou pomoc, kdyby se mu přitížilo, zůstali jsme s Hankou sami. Cucal jsem Janinu skvělou whisky a poslouchal jsem Hančiny řeči o tom, jak je životem zklamaná a takové ty řeči, které holky obvykle vedou, když chtějí sbalit chlapa.

Když už si myslela, že už mi řekla všechno, co chtěla, dostala nápad, že bych se mohl podívat na to, jak bydlí; že prý se vedle v ložnici nic podstatného neděje, takže nám tou prohlídkou jejího bytu aspoň uteče čas a kdyby se náhodou Milanův stav zhoršil, že by Jana zazvonila a byli bychom u ní coby dup.

I když Hančin byt byl útulný a moc se mi líbil, přece jenom to byla chvilka a bylo po prohlídce, takže jsme zase tolik času neubili. Když mi navrhla, že bychom si mohli udělat kafe, neodmítnul jsem.

U kávy pokračovala v rozpravě o osamocených a hlavně nedoceněných ženách a k tomu jsme křoupali piškoty přímo ze sáčku, který už musel být otevřený nejmíň půl roku.

Když skončila se svým curriculum vitae, požádala mne taktně o to mé. Byl jsem s ním hotov přibližně do jedné minuty a pak už naše konverzace klopýtala a vázla, a to na tak dlouho, až jsme se ocitli na takovém tom mrtvém bodu, ze kterého lze vybřednout jenom tím, že se ti dva aktéři buď rozloučí, nebo se budou zabývat nějakou jinou aktivitou.

Hanička tuto část eliminace napětí zvládala perfektně. Ten přechod byl tak plynulý, nenásilný a přirozený, že jsem vlastně ani nepostřehl, jak jsme se dostali do postele, a navíc že nemáme na sobě jediný kousek oblečení.

Nikdy jsem nebyl nevěrný své ženě Miládce, takže ani nevím, co takový jedinec mužského pohlaví při takovém mimomanželském styku prožívá. Teď už to vím. Je to silnější, než vy, nemůžete se tomu ubránit a nakonec dospějete do okamžiku, kdy se tomu ani bránit nechcete. Najednou mi bylo všechno lhostejné, jenom jsem se soustředil na ty vlastní požitky, které mi v domácím prostředí byly tak vehementně odpírány.

Ano, bylo to něco úžasného, co jsem nikdy předtím nepoznal. Dokonce bych si dovolil směle tvrdit, že Hanka ovládala umění milování nadprůměrně. Snad to bylo dáno tím, že měla předtím tu předehru s naší R4? To samozřejmě nemohu posoudit, ale také je dost možné, že se tak chtěla odvděčit za ten svůj mimořádný prožitek touto protislužbou. Vždyť jsme k nim spadli jako ta mana z nebe, která konečně nasytí tu jejich dlouhodobou sexuální vyprahlost. Anebo…co když to považovaly za takový bonus, takové jako kdyby stvrzení našeho obchodního partnerství tímto zvláštním, ale zato ne nezajímavým způsobem? Co to vlastně tady plácám za nesmysly? Prostě se občas potřebovaly pomilovat s živým chlapem a ne pořád jenom masturbovat s nějakým umělým klackem. Že? Ale zase na druhé straně je s podivem, že takové krásné, atraktivní holky jsou bez partnerů…?

Ano, s Milanem jsem se viděl zase až ráno, kdy jsme se u Jany sesedli ke společné snídani. Na nás všech bylo zřetelně znát, že jsme se spánku moc nevěnovali, ale na druhé straně z každého vyzařovalo to pravé a nefalšované postkoitální uspokojení.

Domů jsme dojeli sice ještě se zbytky nějakého alkoholu v krvi, ale jinak docela v pořádku. Říkám to proto, že bylo naším štěstím, že jsme nikde nenarazili na silniční kontrolu, protože bez řidičáku bychom to naše podnikání mohli rovnou zabalit.

Horší ale bylo setkání s Janou Podhájskou, která nám sdělila skutečnou jobovku; obec s ní zrušila smlouvu o užívání staré školy. Že prý ji přece jenom budou muset zbourat a na jejím místě bude stát Domov důchodců. Samozřejmě jsme věděli, odkud vane vítr; to ty pámbíčkářky spustily takovou kampaň proti našemu psychoterapeutickému sanatoriu Nový život, když po celé obci rozhlašovaly, že je to hnízdo neřesti; nás dva s Milanem přitom veřejně označovaly za kurevníky a doktorku Janu za kurtizánu nejvyššího ražení. Když jsme se to dozvěděli, chtěli jsme je původně žalovat u soudu, ale pak jsme si to rozmysleli, protože by to ještě víc poškodilo jméno našeho společného podniku. Hlavou zeď neprorazíš, a když se proti nám postavila většina občanů, protože prý jde o tak zvané obecné blaho, začne se hned mávat paragrafy, ve kterých se našinec ani nevyzná, a než by se měl pustit do předem prohrané bitvy, tak to raději sám dobrovolně vzdá, jako jsme to udělali my.

Rázem jsme se ocitli v situaci, jakou jsme si nepředstavovali ani v tom nejhorším scénáři našeho podnikání. Museli jsme všechny naše věci vyklidit do příštího dne a odevzdat klíč na radnici. Naštěstí jsme nalezli azyl u starého Krejzy, který měl svoje hospodářství na polosamotě, stranou od lidí, a tam jsme mohli v kůlně zkompletovat všechny ty umělé šulíny, které jsme ještě měli rozdělané, abychom jich co nejvíc mohli vrhnout na trh. Vzniklo totiž reálné nebezpečí, že by nás mohl někdo předstihnout a tak nebylo s čím co otálet. Od Karly z bufetu jsme se dozvěděli, že jí bratranec telefonoval z Německa, že polistopadové události v Československu sleduje celý svět a že se jenom čeká, kdy se otevřou hranice. To by znamenalo nejen příliv cizinců, kteří jsou zvědaví, jak to v takové zemi, která byla po tři generace prolezlá bolševiky vypadá, ale také příliv obchodníků se zbožím, o kterém jsme tady pouze slýchali, tedy včetně umělých pinďourů.

V zájmu utajení jsme ke Krejzovi všechen ten materiál stěhovali až za tmy, aby nás nikdo neviděl, jenomže to stejně nebylo nic platné. On hned za tím jeho statkem byl na kraji lesa seník, ze kterého bylo na nás docela dobře vidět a v něm se právě v kritickou dobu ukrývali před nepohodou a hlavně před zraky svých právoplatných manželských partnerů Maruška S. s Lojzíčkem N. O tom tajném přesunu ovšem věděla hned na druhý den celá obec. Stalo se totiž to, že ženuška Lojzíka sháněla večer svého muže do manželského lože a on se potom vymluvil na to, že se mu naše počínání zdálo podivné a proto se nás jal špehovat.

Všechno se nám hroutilo pod rukama a k dovršení této neradostné situace ještě navíc odvolali ze střediska doktorku Janu Podhájskou a nahradili ji dočasně nedávno penzionovaným starým dobrým doktorem Fialou. Z doslechu jsme se potom dozvěděli, že ji strčili do nějakého Zapadákova na druhý konec republiky,snad aby nemohla dojíždět za námi, nebo my za ní.

Potřebovali jsme si vydělat konečně nějaké větší peníze, abychom se nemuseli strachovat o budoucnost. Těch třicet tisíc, co jsme dostali od Jany Poštůlkové z Nového Jičína jsme rozdělili na živobytí a na nákup materiálu, což by nám podle odhadu mělo vystačit na dva měsíce; ještě že pan Krejza byl na tom svém hospodářství víceméně soběstačný, takže bylo o ty základní potraviny postaráno. Podle domluvy mohla převzít a vyplatit další zásilku až za měsíc, takže jsme museli hledat další odbytiště. S Milanem jsme se domluvili, že doděláme všechny uměláky, co máme a vydáme se na okružní nabídkovou jízdu po Praze a okolí; tam odtud se nám totiž ozvalo na náš inzerát nejvíce zájemkyň o naše zboží. Vyrobili jsme si kvůli tomu itinerář míst, která navštívíme, abychom zbytečně nepřejížděli sem a tam a neutráceli zbytečně za projetý benzín.

Začínali bychom Ondřejovem, potom bychom to vzali přes Říčany, Úvaly a Čelákovice na Roztoky, Kladno, pak Liboc a odtud už přímo do centra. Milan to nazval stahující se smyčka a kdyby se nám podařilo prodat na vyjmenovaných místech aspoň třetinu, nebyla by naše námaha zbytečná.

V Ondřejově jsme hledali klientku Vladislavu Horňákovou déle jak půl hodiny. Nikdo o ní neslyšel, nikdo ji neznal, až teprve když jsem dostal nápad zajít na radnici za matrikářkou, měli jsme vyhráno.

Na náš dotaz, že potřebujeme dotyčnou sehnat, se na nás dlouze a zkoumavě dívala zpod svých čtyř dioptrií a potom nám odpověděla otázkou:

„Taky vám něco ukradla, pánové?“ Následně jsme se dozvěděli, že Horňáková je známá recidivistka, že už byla čtyřikrát trestaná za krádeže a že právě před necelým měsícem byla z posledního dvouletého nepodmíněného trestu propuštěná, že trvalé bydliště má v areálu bývalé Státní traktorové stanice na konci obce a všichni ostatní spolubydlící tam jsou samé ztracené existence.

„Když jsem si vyslechl ty reference, tak tam vůbec nemám chuť jít,“- řekl jsem Milanovi, sotva jsme ušli pár kroků k parkovišti kousek od radnice.

„Je to pro nás klientka jako každá druhá, takže kvůli tomu, že seděla v báni, tak nebudu dělat výjimku,“- přesvědčoval mě kamarád.

„To ti nevadí, že ji tu mají všichni za zlodějku? Co když nás uspí jako ta štětka toho Tondu a sebere nám všechny ptáky co máme, včetně těch našich?“- protestoval jsem proti takové návštěvě.

„To je vyloučeno,“- odemykal Milan auťák. „Sedej a jedeme,“- poručil mi. „To bychom urazili obchodního ducha a to by se nám mohlo škaredě vymstít.“ Aby dokázal, že se neobává žádných komplikací, tak si ještě celou cestu tiše pohvizdoval, zatímco já jsem přemýšlel o tom, jak zabezpečit naše zboží před rafinovaným zlodějským esem. Vždyť v tom máme tolik peněz a práce!

Když jsme přijeli na místo, tak ta budova, ve které měla Horňáková bydlet, vypadalo tak zanedbaně, že jsme váhali, jestli máme do ní vůbec vstoupit. Jestli jsme zde ovšem chtěli naše zboží prodat, nakonec jsme to udělat museli, protože tu nějaký zvonek u venkovních dveří prostě neexistoval; někdo si prostě dal práci a všech šest, které tu původně byly, dokonale vykuchal.

Už na chodbě to zavánělo nevábně; zatuchlina a plíseň se tu mísily s pachem výkalů a moči a můj vytříbený nos pak v této směsici rozeznal ještě kyselý odér zvratků, pocházející od nějakého alkoholika, který předtím pojedl zkažená vejce s loňským segedinským gulášem.

„Jak v tomhle může vůbec někdo žít?“- obrátil jsem se polohlasně ke svému obchodnímu partnerovi.

Člověk nikdy neví, jestli ho někdo neposlouchá; určitě nás viděli přijíždět a tu moji poznámku by nemuseli brát pozitivně.

Ani jsem tu větu skoro nestačil dopovědět; na důkaz toho, že jsem měl pravdu, se rozletěly dveře od jednoho z bytů, a v nich se objevila rozložitá cikánská matróna.

„Koho hledáte?“- spustila na nás. Měla silný hlas, který se rozléhal po celém objektu a podle přízvuku bylo znát, že jeho majitelka pochází pravděpodobně ze Slovenska.

„My jsme přišli…“- špitl jsem, jenomže Milan mě předešel.

„My jsme přišli se zbožím od firmy Vlkodlak,“- řekl přibližně tak hlasitě, jak ona.

„Á!“- rozjasnila se jí tvář, když zjistila, že jí z naší strany nehrozí žádné nebezpečí. „Už vím! Vy mi nesete ty čuráky na baterky, že?“

„A…vlastně ano,“- ta přímost zaskočila i takového podomního obchodníka, jakým se Milan za tu naši dosavadní kratičkou praxi bezesporu stal.

„No tak mi je ukažte,“- byla dychtivá na ty naše vzorky.

„Tady na chodbě? Vždyť tu je ani není kde položit?“- podivil se můj parťák. Za rozložitou matrónou se náhle objevily dvě dívčí hlavy.

„Co se děje, mámo?“- zeptala se jedna z nich. I když byl všední den a bylo už skoro devět hodin, bylo na nich vidět, že právě vylezly z postele.

„To jsou moje dcery,“- pochlubila se cikánka. „To je Jolanka a toto je Eržika,“- představila nám je postupně. Holky nejspíš zaslechly náš předešlý rozhovor, protože se ta starší, Jolana, hned zeptala:

„Vy nám nesete ta umělá péra, že?“ Děvčata se musela narodit už tady v Čechách; v její mluvě jasně zazněl pražský dialekt.

„Dalo by se to tak říct…“- neskrýval jsem určité rozpaky.

„Tak pojďte přece dovnitř, nestůjte tady na chodbě,“-zvala nás na rozdíl od matky ta starší dcera. S

očekáváním něčeho hrůzostrašného jsme váhavě vstoupili. Na rozdíl od té společné chodby to zase nebylo tak špatné, podle toho, co jsme si představovali. Všude bylo relativně uklizeno a i to zařízení bytu odpovídalo takové té nepsané normě průměrné rodiny.

„Vyložíme to třeba tady na ten stůl, co říkáte?“- rozhlížel se Milan po místnosti. „Když mi na něm uděláte trochu místa, snad se to tam všechno vejde.“ Matka shrnula nádobí i se zbytky od snídaně do jednoho rohu a pak už se všechny tři nedočkavě natlačily ke stolu, aby dobře viděly, jak ty věci, které jsme jim přivezli, vypadají. „Tak, tady to máme,“- vytáhl Milan z batohu přímo jednu R4 a se zájmem pozoroval, co to s nimi udělá.

„Jé, to vypadá jako doopravdický čurák!“- vypískla mladší Eržika, za což hned dostala od matky pohlavek.

„Říká se lofas nebo chuj a ne čurák, ty sprostá!“- vyplísnila ji. Jolana si ten kousek vzala hned do ruky a zevrubně si ho celý prohlížela.

„Má to dokonce naběhnuté žíly, jako ve skutečnosti,“- konstatovala s uspokojením.

„Koupím od vás pro každou jeden,“- rozhodla matka. „Udělám vám zatím kávičku a my si je vedle hned vyzkoušíme…teda abychom nekupovaly zajíce v pytli, jak se říká.“

„Tu kávu ani dělat nemusíte, my jsme už dneska jednu měli,“- zalhal jsem, když jsem se předtím podíval na ty umolousané hrnečky na rohu stolu.

„Když ne, tak ne,“- pokrčila matka rameny a nechala si od Milana vysvětlit, jak se s R4 zachází, aby fungovala podle jejich představ.

Sotva se za těmi třemi zavřely dveře od sousední místnosti, položil mi můj parťák otázku:

„Všiml sis, jak ty holky mají průhledné košilky a že pod tím nemají nic?“- mlsně se přitom olizoval.

„No a co má jako být?“- dělal jsem, že mě to ani moc nezajímá, i když jsem si toho pochopitelně nemohl nevšimnout. „Zato já jsem se tě chtěl zeptat, proč jsi dal těm robertkům do inzerátu název Vlkodlak?“

„Tak mě to jenom napadlo, aby to bylo zajímavější,“- vysvětlil mi se smíchem. „Sám vidíš, že ten název dokonale zafungoval. Tady prodáme hned tři, i když jsme počítali pouze s jedním, a to jsme teprve na začátku té naší okružní jízdy.“ Měl pravdu jako vždycky a dál už jsem se ho raději na nic nevyptával. Vedle se zatím rozpoutala bitva o trojnásobný orgasmus. Aspoň to tak vypadalo, protože všechny tři byly přitom velmi hlučné.

„Jednou mi jeden můj spolupracovník tvrdil, že cikánky jsou na rozdíl od ostatních ženských o dva stupně teplejší,“-

pronesl do těch zvukových projevů Milan.

„Snad si to nechceš vyzkoušet?“- dobíral jsem si ho, jenže ten vůl to myslel asi vážně.

„A proč ne?“- pokrčil rameny. „Vyzkoušet se má přece všechno.“

„Já bych teda na takovou ženskou nevlezl,“- zatvářil jsem se schválně štítivě, aby pochopil, že já se k takovému pokusu zcela určitě nepropůjčím. „Copak to necítíš, jak to tu smrdí? Já si teda myslím, že jsou i s tou nejzákladnější hygienou docela na štíru.“

Možná nad tím ten můj obchodní partner opravdu začal přemýšlet, protože se odmlčel až do té doby, dokud ty tři nepřišly zpět. Z jejich obličejů bylo možno vypozorovat naprostou spokojenost a takové to omámení po skončeném aktu, kdy ještě pohlaví není úplně v klidové poloze.

„Koupíme od vás hned šest!“- hlásila matka ještě ve dveřích. Moje oči maně zabloudily do obou míst, kde se pod tenkým hedvábím rýsovaly jejich dívčí klíny a zpozoroval jsem, že košilka jedné i druhé je potřísněná docela silnou vrstvou jejich vlastního poševního sekretu.

„Šest? No to vám chválím!“- zajásal Milan jako správný prodejce. „Když byste byly v nejlepším a došly by vám baterky, tak sáhnete okamžitě po dalším a nemusíte se zdržovat jejich vyměňováním, že?“ Matka zvedla udiveně obočí.

„No vidíte, na to jsem ani nemyslela,“- byla překvapená nad tím, že na to nepřišla sama. „Chtěla jsem to dát k Vánocům neteřím, náhodou jsou tři, takže…“

„Jé, mami!“- vykřikla najednou starší Jolana. „Když mluvíš o neteřích, zavolejme strejdovi Ištvánovi, ať se na to sem přijede podívat, třeba se mu to bude hodit do kšeftu?“

„No ano, mami, Jola měla vždycky dobré nápady!“- ozvala se mladší Eržika. „Mám mu zavolat hned?“- za pochodu sáhla do kredence a vytáhla odtud mobilní telefon. Docela mě to překvapilo, že se něco v takovéto domácnosti nachází, protože tyhle novinky u nás teprve začínaly; jednak byly drahé a také jim mnoho lidí nedůvěřovalo. Pak jsem si ale vzpomněl, co nám o Horňákové říkala matrikářka na radnici a rázem mi bylo jasno, odkud asi ten přístroj pochází.

„Ten jsme dostali právě od Ištvána,“- informovala mě Jolana, když uviděla můj údiv.

„Strejda tady bude do čtvrt hodinky,“- hlásila mladší dcerka po chvilce.

„Řekni mu, ať si vezme sebou pořádný balík, že nebude litovat,“- přikázala jí matka a Eržika její slova věrně interpretovala do mikrofonu.

Jak jsem stačil zahlédnout z okna, tak strejda Ištván Balogh přijel v bílém Mercedesu před budovu a zaparkoval vedle našeho oprýskaného kombíka. Byl to statný chlap a už na první pohled bylo zřejmé, že s Horňákovou pocházejí z jednoho hnízda. Rozdíl ale mezi nimi přece jenom byl; zatímco tady se žilo mírně pod hranicí střídmosti, on už na první pohled dával okázale svému okolí najevo, že má dost prostředků na to, aby si užíval všeho, čeho si zamane. Masivní zlatý řetěz kolem krku a stejně tak těžké prsteny na všech deseti prstech byly toho dokladem.

„Tak ukažte, co máte?“- sám hned přikročil k našemu batohu a začal se v něm probírat. „Samé plastové čuráky?“- podíval se nevěřícně na svoje příbuzné. „A kvůli tomu jste mě volali?“

„Myslela jsem, že tě to bude zajímat, když máš ty holky?“- vzala si slovo matka. „Je to skvělá věc, můžeme tě ujistit, právě před chvílí jsme to samy vyzkoušely, že?“- obrátila se na děvčata a ty hned horlivě přikyvovaly.

„Ale já přece potřebuji, aby na ulici vydělávaly co nejvíc s mužskými a ne aby si jenom tak zbůhdarma huntovaly kundy s těmito kokoty,“- myslel jenom na ten svůj byznys.

„Ale to je právě ono!“- dostal jsem v tom okamžiku nápad, o jakém se obvykle říká, že přišel shůry.

„Ženské ten sex potřebují stejně jako chlapi a taková osamělá svobodná matka by dala nevím co za takovou věcičku, která by ji dokázala uspokojit, kdy potřebuje. To byste nevěřil, co si tam ženské kvůli tomu všechno strkají! Jedna známá doktorka mi řekla, že měla pacientku, která si zanesla do pochvy infekci, když používala štětku od záchodu! Oproti tomu jsou naše výrobky naprosto bezpečné.“

„A to je mám chodit těm ženským prodávat do jejich bytů? Kdybych je měl vyložené na pultu na tržišti, tak mě hned první policajt odvede do kriminálu?“- stále ještě nepochopil moji strategii.

„Na to byste měl snad svoje lidi, ne?“- směroval jsem ho na tu hlavní myšlenku. „Ale to je jenom jedna z možností, jak si vydělat, daleko nejlepší je, kdybyste si pořídil něco takového, jako máme my…“- zarazil jsem se, protože Milan, který stál za ním, na mě vyvalil oči a podle jeho mimiky jsem usoudil, že mám přestat fantazírovat.

„No pokračujte,“- vybídl mě strejda Balogh. „Co že to máte?“

„Je to takové psychoterapeutické sanatorium výhradně pro osamělé ženy, kde léčíme tělo i duši, a tyhle věcičky jsou právě součástí terapie,“- rozhovořil jsem se dál, povzbuzen jeho zájmem.

„Prosperujeme báječně, jenomže bydlíme v takové větší vesnici, takže ta klientela je pořád stejná, tudíž pro naše požadavky na vysokou životní úroveň nedostačující. Kdybychom ale bydleli v Praze, jako vy, to by bylo úplně něco jiného.“

„Myslíte?“- začínal o tom mém nápadu uvažovat.

„O tom vůbec nepochybujte!“- zasekl jsem udičku. „Nemusí to být přímo sanatorium takového typu, jako máme my, ale mohlo by se to nazývat Masážní salon pro ženy, kde by se klientky nechaly masírovat zvenku i zevnitř, ne? Za takový úkon by byly schopné zaplatit daleko víc, než co vám přinesou ty vaše šlapky od zákazníků. A kromě toho, ty holky z ulice vám nemusí přiznat všechno, ale tady byste to měl pod kontrolou do posledního halíře,“- nechal jsem se strhnout tímto obchodním jednáním s bossem pražského podsvětí, na jakého jsem ho v této chvíli pasoval.

„Ale to bych z toho udělal regulérní bordel?“- zamítavě zavrtěl hlavou. „To bych se pohyboval na příliš tenkém ledu, pánové, to bych taky mohl skončit v kriminále,“- bylo vidět, že je obeznámený se zákony této země alespoň v základech.

„Ale vždyť říkám, že by to byl masážní salon čistě pro ženy,“- pořád jsem to ještě nevzdával. „Chlapi by tam vůbec neměli co dělat, ani jako personál. Bylo by to čisté podnikání, jako třeba truhlářství, nebo Pohřební služba. Kdyby se snad někomu nahoře zdálo, že se uvnitř provozuje něco nelegálního, klidně si to může zkontrolovat. Stačí, aby se vedly nějaké účty pro ty úřednické šimly, odváděly nějaké přijatelné daně a nemůžou na vás mít vůbec nic.“

„No ale ty daně?“- bylo vidět, jak je nepřístupný myšlence, že by mohl nějakou korunu věnovat státní kase.

„Vždyť netvrdím, že byste musel přiznat všechno,“- kul jsem to železo čerstvě vytažené z výhně.

„Dokonce by se v takovém podniku dalo prohnat spousty peněz, aniž by to někomu bylo nápadné.

Koho by zajímalo, že si vážený a prosperující podnikatel pořídí luxusní vilu mimo hlavní město, kde ho každý zná?“ Prostě hustil jsem to do něho tak dlouho, až jsem toho snědého chlápka zlomil úplně.

Vzal si od nás všechno zboží, které jsme měli u sebe, což bylo tři sta dvacet pět kousků, a převedeno na koruny to dělalo dvě sta šedesát tisíc.

„Nejradši mám zarovnaná čísla,“- prohlásil Ištván, když sázel Milanovi ty tisícikoruny na dlaň. „Co říkáte, chlapi? Uděláme spolu dohodu, dám vám dvě stě padesát za to, že to beru kompletně.

Takovou množstevní slevu, co říkáte?“ Tady nebylo proč váhat. Jednak by si ten kup mohl ještě rozmyslet a jednak to byly první skutečně velké peníze, které by z toho našeho kostrbatého podnikání vznikly.

„Dobře,“- vyhrkl Milan. Tím mě trochu předešel, protože jsem chtěl začít smlouvat, jak se to při takových transakcích dělává; ono přece jenom mít o deset tisíc víc, je tak trochu rozdíl. Nakonec jsem ten prodej vybojoval já, ne?

Dál už to všechno šlo mimo mne.

„Abyste chlapi věděli, tak vám dám k tomu bonus,“- Ištván byl najednou samá vstřícnost. „Musíte jít ale se mnou k autu.“

„A proč?“- někde v zákoutí mozku mi zavelela opatrnost.

„To uvidíte,“- vyloudil ze své bossovsky kamenné tváře poprvé jakýsi škleb, což patrně mělo naznačit jakýsi úsměv.

Ani jsme se s jeho příbuznými nerozloučili a šli jsme za ním dolů k jeho Mercedesu. Po cestě ze schodů se mi honily hlavou docela obludné myšlenky. Co když je to nějaká léčka? Může tam mít někde poschovávané svoje ranaře, kteří se na nás vrhnou s noži a budou chtít vrátit ty peníze, jinak…

Nic takového se sice nestalo, ale překvapení to bylo stejně. A jaké!

Když jsme vyšli z baráku ven, Ištván kývl na někoho, kdo seděl uvnitř auta:

„Brigito, pojď se ukázat pánům!“ Nato se pomaloučku otevřely dveře a já jsem už pak jenom nasucho polykal sliny, protože se z toho auta začalo ladně soukat nádherné stvoření, co mělo kakaovou barvu pleti a okouzlující úsměv k tomu. Kratičké šaty, jistě ušité v nějakém předním módním salónu, měla tak obepnuté kolem svého dokonale tvarovaného těla, že zvýrazňoval její postavu do těch nejmenších detailů a dekolt měla takový, že jsem si vzpomenul na větu, kterou jsem kdysi slyšel od svého spolužáka, že „dotyčná měla výstřih vepředu na ach a vzadu na aha“. „Brigita je vám pro dnešek k dispozici,“- gestem pokynul krasavici, ať se nám předvede ze všech stran, abychom věděli, že nekupujeme zajíce v pytli.

Pozoroval jsem Milana, který byl z toho taky celý u vytržení, a než jsem stačil cokoliv říct, bezmyšlenkovitě přikývl. „Tak si nastupte, pánové,“- pobídl nás Ištván a sám pomohl Brigitě zpátky do vozu. „Zajedeme si do nějakého lepšího prostředí, ne? Jistě chápete, že tady jaksi…“

Samozřejmě jsme pochopili hned, co nám chce naznačit a když si sedal za volant, tak té chviličky Milan využil a zašeptal mi do ucha:

„Člověče, kde ses to naučil? Vždyť ty jsi mluvil jak kniha!“

„To víš, v obchodování se musí člověk učit za pochodu, jinak nic neprodá,“- odpověděl jsem, potěšený tím, že mě snad poprvé za život pochválil.

Brigita seděla uprostřed na zadním sedadle a tak bylo přirozené, že jsme ji obklíčili každý z jedné strany. K našemu překvapení s ní byla konverzace velmi příjemná; zjistili jsme, že v té její krásné hlavičce existují i jiné myšlenky, než ty na sex a také jsme se dozvěděli, že právě začala studovat práva.

Když už jsme v té družné zábavě jeli nějakou dobu, měl jsem najednou nepříjemný pocit, že se od Prahy spíš vzdalujeme, než že bychom se k ní blížili. A když jsem pak zahlédl podle ukazatelů, že jsme nabrali směr Plzeň, začínaly se mi honit v hlavě ty samé myšlenky, jako v doupěti jeho příbuzných v Ondřejově.

„Kam to vůbec jedeme?“- snažil jsem se nedávat na sobě znát ty svoje vnitřní sklíčené pocity.

„Malá změna plánu,“- Ištván se bavil pohledem na naše protažené tváře ve zpětném zrcátku.

„Vladěna zavolala kvůli tomu zboží našemu vajdovi a on mi poslal na mobil zprávu, že nás čeká v Puppu.“

„Takže jedeme do Karlových Varů?“- blýskl jsem se svými znalostmi, jenomže to mi moje obavy nerozptýlilo, spíš naopak.

„No ano,“- radoval se Ištván z našeho překvapení. „Až vás představím vajdovi, tak se chovejte přirozeně, on nějaké vlezprdelky nemá rád.“ Tím jsme vyčerpali konverzaci, protože jenom pouhá myšlenka, že bychom se tomu jejich pohlavárovi znelíbili a museli bychom třeba vrátit toho čtvrt miliónu, nám zamkla ústa.

V grandhotelu Pupp ohlásil Ištván recepčnímu náš příchod a on hned velmi úslužně zavolal na patro, kde obýval apartmán vajda Lájoš, jehož jméno jsme se dozvěděli po cestě, když nám Ištván dával instrukce.

„Jste očekáváni, pánové,“- řekl s hlubokou úklonou a vůbec se nepozastavoval nad tím, že na rozdíl od ostatních hostů, kteří tu korzovali v róbách a smokinzích, tu chodíme v ošoupaných džínách a rozhalenkách.

Vajda Lájoš na nás udělal dojem hned, jakmile jsme ho uviděli. Ležel rozvalený ve fotelu v pravém japonském županu a kolem něho seděly v ladných pozicích hned tři spoře oděné hostesky, které z úzkých pohárů líně upíjely šampaňské.

Zpočátku nás dva přehlížel jak zemědělec řepné pole, ale když mu Ištván vysvětlil, o co přesně jde a jaký by to přineslo zisk, byl najednou blahosklonnost sama, zvlášť když to naše zboží uviděl na vlastní oči. Ještě, že vzal Ištván několik kousků sebou.

„No tak to hned můžeme vyzkoušet, ne?“- obrátil se na své polonahé slečny. „Která z vás bude první dělat pokusného králíka?“- zasmál se vlastnímu vtipu. Asi to žádala v té jejich hierarchii etiketa, protože se Ištván zakřenil taky. Dokonce nás pohledem vybídl, abychom se přidali, a tak jsme to udělali, když nás to zatím nic nestálo. I tady platilo pravidlo - koho chleba jíš, toho píseň zpívej. Aby děvčata udělala cikánskému kmotrovi Lájošovi radost tím, že mu byla po vůli, hlásila se ostošest, zvlášť, když uviděla, jak věrně ti utěšovatelé ženských genitálií vypadají a nemusela se ani dlouho svlékat, když už tak toho měla na sobě poskrovnu. A když potom Lájoš uviděl, jak rychle se všechny tři dostaly do opojení, spokojeně se usmíval a mnul si ruce.

„Vás dva mi seslalo samo nebe!“- nabízel nám hned to své drahé šampaňské. „Hned zítra se poohlédnu tady ve Varech na nějaký sympatický objekt na kolonádě a udělám z něj Masážní salón pro ženy. Kolik už já jsem slyšel stížností od těch osamělých zralejších Němek, že tady nemůžou najít partnery na sex! A to platí, pánové, v markách!“ Byl dokonce v tak dobré náladě, že nám nabídl ty holky k použití. „Vidím, že byste si rádi chtěli polaškovat s mými roztomilými koťátky,“-

řekl, když zpozoroval naše vzedmuté poklopce. „Tak prosím, vyberte si podle svého vkusu, místa je tu dost, abyste měli každý své soukromí.“

V zájmu udržení vstřícných vztahů s kmotrem Lájošem, jsem si vybral štíhlounkou blondýnku.

Miládko, promiň, ale člověk musí přece vyzkoušet, po čem celý život touží a co doma nemá, jinak by si to vyčítal do smrti. Milan si nevybral žádnou z těch tří, protože mu učarovala Brigita, se kterou flirtoval celou cestu sem. Připadalo mi to všechno dost ujeté, stejně jako jsou některé zvyky přírodních kmenů, kde náčelník nabídne hostu svou manželku, aby byl věrný tradici a dobrým mravům.

Holt, někdo staví sex na nejpřednější místo - a možná je to tak dobře, protože je aspoň možnost většího výběru.

Po této sexem zpečetěné obchodní transakci a příslibu dalšího odběru jakéhokoliv množství umělých šulínů do budoucna, nás Ištván odvezl zpátky do Ondřejova, kde jsme přesedli z jeho tichého a vypolstrovaného Mercedesu do našeho hlučného a oprýskaného kombíku, a vydali se zpátky domů, do naší rodné vsi.

Původně jsem myslel, že si z toho množství peněz, které jsme vezli, vezmu aspoň to, co jsem do naší výroby vrazil, a tím, jak se říká, zacpu svým rodinným příslušníkům ústa, jenomže Milan byl jiného názoru. Když prý ty prachy vrazíme do další výroby, tak otočíme ještě větší balík, než máme.

„Nezapomeň, že se můžou každou chvíli otevřít hranice a ten, kdo to bude potřebovat, si bude moct přivézt tolik gumových ptáků, kolik jen unese,“- tvrdil pokaždé, když na to přišla řeč. A tím mě vlastně přesvědčil.

Horší to ale bylo s výrobou, protože jsme ztratili i to poslední místo, kde jsme ji mohli uskutečnit a bylo třeba ten azyl hledat mimo okruh obce. Naše rodiny o nás nechtěly ani slyšet, protože se za nás styděly a jak jsme se v brzké době dozvěděli, tak Máša i Miládka podaly žádost o rozvod. Celé městečko se na nás dívalo skrz prsty, a kdyby už byla dohotovená kompletní kanalizace, tak jsme ji bez váhání pro naše přesuny použili.

Jenom jedna dobrá duše k nám byla milosrdná, a to naše přímá sousedka Blažena Látalová, se kterou jsem měl před časem trochu nedopatřením a trochu náhodou jeden jediný mimomanželský úlet. S

největší pravděpodobností číhala za oknem tak dlouho, až mě konečně načapala, když jsem šel kolem.

„Petře!“- zavolala na mne na poslední chvíli, než bych mohl zmizet za rohem. Byla celá v černém, což by mohlo znamenat pouze jediné.

„Láďa?“- vlastně jsem se nemusel ani ptát.

„Zrovna včera měl pohřeb,“- přikývla.

„To je mi líto, Blaženko. Upřímnou soustrast,“- pokondoloval jsem jí podle zvyklostí. „Můžu pro tebe něco udělat?“- vycítil jsem, že by mi snad chtěla něco říct.

„Možná bych mohla já něco udělat pro tebe?“- podívala se mi do očí a já v nich uviděl zase tu stejnou touhu, jako minule.

„Skutečně?“- už jsem ji v duchu viděl, jak mě zase láká do postele.

„No, když teď s Milanem Křížem nemůžete být u Krejzy, tak asi budete potřebovat nějaké prostory na ty vaše…ne?“-

překvapila mě, odkud to všechno ví. „Tady na vesnici tamtamy pracují spolehlivě,“- předešla moji otázku, kterou jsem už měl na jazyku.

„A ty bys takové prostory pro nás měla?“- musel jsem na ni opatrně, i když jsem se uvnitř celý tetelil radostí, až tu zprávu přednesu Milanovi; nebudeme aspoň muset hledat, kam se s těmi našimi ptákovinami uchýlíme!

„No tak se na to pojď podívat,“- pozvala mě dál. „Na dvorku měl Láďa možná ještě větší dílnu, než ty,“- při vyslovení manželova jména jí vyhrkly slzy do očí. „Promiň, nemůžu to ještě vstřebat, že je…“-

omlouvala se. Chápavě jsem přikývl, protože jsem nevěděl, co na to říct; možná to byla jenom součást její strategie, ale nejspíš to byly skutečné emoce.

Dílna to byla opravdu prostorná, ani jsem nevěděl, že by něco takového měla. Láďa tu zanechal vzorný pořádek a dokonce měl daleko víc nářadí, než my oba s Milanem dohromady.

„Můžeš používat všechno, co tady je,“- řekla Blaženka, když jsem se už trochu rozkoukal. Bylo to samozřejmé; nepředpokládal jsem, že by to přede mnou schovala do krabic na půdu, přesto jsem řekl:

„Díky…ale nebudeš mít pocit, že ti budeme na obtíž?“- uvědomil jsem si, že by ji to gesto mohlo před spoluobčany kompromitovat.

„Já na lidské řeči nedám,“- mávla bezstarostně rukou. „Hlavně, že v celém baráku nebudu sama.“

Mohl jsem si to přeložit různým způsobem, ale v té chvíli jsem nad tím ani moc neuvažoval; hlavně, že budeme mít střechu nad hlavou pro to naše kutilství a za jakých podmínek, to je ještě vzdálená budoucnost. Vždyť jsme měli na další odevzdání várky celý měsíc!

Když jsem řekl Milanovi, že už žádný pronájem nemusíme hledat, jeho nadšení nebralo konce a ještě téhož dne jsme všechna ta svoje fidlátka přestěhovali k Blažence Látalové. To se ví, že se to neobešlo bez uštěpačných poznámek a

„chápajících“ pohledů kolemjdoucích, ale i to jsme překousli. Hlavně, že jsme se nemuseli zdržovat se zakázkou, od které jsme si slibovali majlant. Vždyť po odečtení režijních nákladů bychom příště vydělali podle našich propočtů tři čtvrti miliónu!

Ano, i tak se to neobešlo bez nezbytného zdržování, jako že jsem třeba musel na první stání v tom našem rozvodovém řízení. Milada požadovala po mně podepsání majetkového vyrovnání, že prý, když jí nechám dům se vším zařízením, tak nemusím platit alimenty. Dokonce mi vyhrožovala, že Petr junior bude schválně chodit na Vysokou školu, i když na to podle mne nemá, a bude každý semestr opakovat tak dlouho, dokud nevystuduje, a to jenom proto, aby mě sedřela z kůže.

Považte! Ta Miládka, která nedokázala ani pípnout, když jsme spolu začali chodit! To je k nevíře, jak se člověk dokáže za pár let soužití změnit!

Také mě zdržovala od práce samotná Blaženka, která za ten azyl po mě požadovala, abych ji oblažoval i několikrát denně.

Jenom toho času, co jsem s ní strávil v posteli! Ve snaze, abych splnil svoji denní normu, tak jsem se snažil ten svůj lůžkový úkon pokaždé trochu ošidit, neřku-li, odbýt. To mi ovšem moc nepomohlo, jenom jsem v té její sexuální aktivitě dosáhl pouze přímé úměrnosti - čím více jsem ji odbýval, tím častěji ji po mně chtěla.

S Milanem to bylo u rozvodového řízení obdobné jako u mne - taky z toho vylezl s holou prdelí, jak se vyjádřil, když tam odtud přišel a skočil v dílně rovnou do montérek. Vlastně on to možná měl ještě horší, protože na něho útočily tři ženské.

Nezbylo mu nakonec nic jiného, než se nastěhovat k Blažence do kumbálku v podkroví, což nelibě neslo okolí a po vsi se nesly drby jako že čerstvé vdově ještě ani ten chudák tuberák nevychladl ve futrále a už si pořídila rovnou dva milence.

Abychom ji nevystavovali zbytečným posměškům, tak jsme jezdili na nákupy do sousedního města a vyčkávali jsme, až tuhle drbárnu setře milosrdný čas.

Vidina tří čtvrti miliónového zisku nás hnala k ještě většímu úsilí, takže termín, který jsme měli s pražským Ištvánem domluvený, jsme splnili do puntíku. Toho dne jsme si přivstali, abychom byli na místě včas; nebylo by dobré, kdybychom si takového klienta popudili kvůli nedochvilnosti. Peníze jsme už nutně potřebovali, protože tu sumu, co jsme dostali minule, jsme už utratili do poslední koruny za materiál a za obživu. Dokonce jsem si musel půjčit od Blaženky dalších dvacet tisíc, protože Milan měl možnost získat pod rukou jakési věci od toho samého skladníka, co tenkrát, když jsme se vším teprve začínali a dotyčný si vymínil, že buď musí vzít všechno, nebo nic. Měli jsme podle domluvy počkat na Ištvána zase u té Vladislavy Horňákové v Ondřejově přesně v deset dopoledne.

Naštěstí jsme se na dálnici nedostali do žádné kolony a tak už jsme stáli ve čtvrt na nádvoří bývalé Státní traktorové stanice. O půl jedenácté už jsme byli trochu nervózní a v jedenáct se šel Milan té Horňákové zeptat, jestli jí Ištván nevolal kvůli nějaké případné změně. Vrátil se okamžitě a byl děsně naštvaný.

„My tady stojíme jak debilové a ta kráva nás tady nechá čekat!“- soptil. „Ten hajzl jí prý volal už ráno, že už nic od nás nebere, protože si nějaká konkurence otevřela v Praze hned čtyři obchody s erotickým zbožím a tam mají takový výběr všeho druhu, že prý ty naše šulíny, které vyrábíme na koleně, těm jejich nesahají ani po ten nejkratší chlup, co máme na koulích.“

Taková řeč mě pochopitelně dojala, a tak jsem se vydal nahoru sám, i když mě Milan varoval, že to je zbytečné a že si spíš uženu žaludeční vředy, než že obměkčím nějakého cikánského podvraťáka, který neví, co s penězi. Horňáková mi jen neochotně podala mobil, když mi předtím vytočila číslo na Ištvána a já jsem se pak tomu zabedněnci marně snažil půl hodiny vysvětlovat, jestli mu nic neříkají pověstné zlaté české ručičky, že si za bezporuchovou funkci našich ptáků ručíme a co teď máme s celou zásilkou dělat. Poradil mi, ať si je teda všechny strčím do prdele a zavěsil.

„Tak jsme zase šlápli do hovna,“- uplivl si Milan na adresu Karličky Holubové, která nás do tohoto problému natlačila.

Zavřel okénko, nastartoval svého oprýskaného kombíka a rozjeli jsme se směr Karviná.

Domů jsme jeli jako spráskaní psi. Když jsme přijížděli k Novému Jičínu, vzpomněl jsem si, že vlastně dlužíme naší první klientce Janě Poštůlkové druhou várku a že bychom od ní mohli dostat aspoň nějakou almužnu na přežití, než si vyděláme klasickým podomním obchodem. Vždyť jsme na ni kvůli Ištvánovi úplně zapomněli!

Janu jsme nezastihli právě v nejskvělejší náladě.

„Kluci,“- uvítala nás, -„vůbec kšefty nejdou, ať se snažím sebevíc. Kdybyste se nezlobili, tak já vám ten zbytek vrátím.“

„Cože?“- nevěřil jsem svým uším. „A kolik jsi toho vůbec prodala?“

„No…vlastně jenom ty dva, pro mě a pro Hanku,“- vylezlo z ní nakonec.

„Dobře,“- rozhodl jsem se. „My si těch třicet osm zbývajících od tebe vezmeme, ale vrátíme ti peníze, až je prodáme.“

„A proč mi je nedáte hned?“- zdráhala se nám předat zpátky zboží jenom tak na dobré slovo.

„Protože žádné peníze u sebe nemáme,“- Milan se zdržoval jak jen mohl, aby před Janou zbytečně nevybuchl. „Dneska jsme jenom projeli fůru benzínu a kšefty žádné.“

„Vždyť vám říkám, že nejdou na odbyt,“- považovala to Jana za jakousi satisfakci. „A já se vážně tak snažila!“ Hovno jsi se snažila, pomyslel jsem si v duchu. Ani jsme nesedli na kávu, jenom jsme to sbalili a šli. Výsledek naší dnešní cesty byl tedy ten, že jsme si přivezli domů o osmatřicet šulínů víc, než kolik jsme jich ráno odváželi.

Ani Blaženka zrovna nezářila štěstím, když mi půjčovala dalších dvacet tisíc, jakmile se dozvěděla o tom našem fiasku.

„Tak jste se nadřeli a nic z toho,“- chvíli dumala, a potom přišla na báječnou věc. „Takové ty jednorázové obrovské kšefty jsou jenom pro takové lidi, kteří v tom umí chodit. A to vaše plahočení se po zákaznících je jenom sbírání drobků. Je to jednak drahé, protože to žere váš čas a benzín, ale hlavně to je ponižující, když se musíte každé ženské doprošovat, aby si něco takového koupila.“

„A co teda navrhuješ?“- zeptal se Milan, zatímco já už jsem začínal tušit, kam tím směřuje - nechce totiž, abychom s takovýmito intimními záležitostmi lezli do bytů povětšinou osamělých a potřebných žen, protože taková obrovská příležitost k nevěře se jen tak nikde jinde nevyskytne.

„No přece zásilkovou službu!“- odpověděla Blaženka tak samozřejmě, že jsme si v té chvíli připadali jako opravdoví pitomci. „Vždyť já už jsem tady jako na telefonní ústředně! Kolik denně vyřizuji hovorů a kolik zapisuji nových adres!

Když to budete posílat na dobírku, tak do toho vrazíte minimum, jenom zaplatíte papír a špagát.“

„No to je báječný nápad!“- ocenil jsem hned na místě Blaženčin intelekt. „Proto jsme také byli až doposud ztrátoví! Takže bude nejlepší, když se do toho pustíme hned, ne?“

Nápad byl jednomyslně schválen a úkoly rozděleny. Milan jel do papírnictví do města, aby místním nebylo nápadné, na co potřebuje tolik balicího papíru, a než se vrátil, Blaženka si mezitím vynutila zvláštní prémii za ten nápad. Do pozdního večera jsme řezali archy papíru, balili do nich naše kaučukové ptáky a nadepisovali adresy. Ráno jsme pak s vrchovatě naloženým kombíkem jeli do města na hlavní poštu, abychom se uchránili případným uštěpačným poznámkám zdejší poštmistrové.

Teď už zbývalo jenom čekat na přítok financí od našich klientek a vyrábět ty šulíny dál, abychom jich měli pořádnou zásobu. Věřili jsme, že když to naše zboží je vynikající kvality, že to ty spokojené ženské řeknou svým kamarádkám, ty to zase rozšíří dalším a tím pádem tu smůlu už konečně protrhneme.

Když přišly peníze z první zásilky na dobírku, byli jsme v takové euforii, že jsme se ještě ten večer spolu pěkně ožrali.

„No vidíte, kluci! Ono to nakonec k něčemu bude!“- usmívala se Blaženka, když upisovala z mého dluhu vůči ní částku osm set korun. Pak několik dní za sebou přicházely další a další sumy a my jsme podle toho usoudili, že když to takovým tempem půjde aspoň půl roku, tak že budeme všichni tři v pohodě za vodou. Hůř už to bylo u obyvatel toho našeho mrňavého městečka, kde se každý zná s každým a kde se řeči šíří rychlostí opravdu kvalitní sračky. A odkud obvykle takové řeči pochází? Od hospodyně na faře, když si před ní důstojný pán při večeři ventiluje události, které vyslechl přes den ve zpovědnici, nebo z pošty. V našem případě to bylo z toho druhého hnízda, protože Haně Horákové, takto vedoucí i doručovatelce v jedné osobě, bylo divné, že nám najednou přichází ze všech koutů republiky tolik peněz a její bledá závist ji donutila, aby tomu udělala přítrž. Tak se také stalo, že jednoho dne nalezla Blaženka ve schránce tři obálky, adresované každému z nás. Už to samo o sobě nevěstilo nic dobrého, když my dva s Milanem jsme měli ještě pořád trvalé bydliště na staré adrese, a když jsme je pak otevřeli, naše podezření bylo opodstatněné - zvali nás na radnici k nějakému pohovoru, nebo dokonce k výslechu, to už ale nebylo z obsahu tak zřetelné.

„Co po nás můžou chtít?“- strachovala se Blaženka.

„O bigamii to asi nebude, protože Petr už je regulérně rozvedený, že?“- chtěl jí Milan zvednout náladu pokusem o jakýsi vtípek.

„Taky to máte na čtvrtek na osm hodin?“- četl jsem si tu pozvánku znovu a znovu. „To bude spíš něco ohledně toho našeho podnikání, když nás tam ženou tak brzo ráno.“

„Já to mám na deset,“- hlásil Milan.

„A já zase na devátou…?“- špitla nevěřícně Blaženka a těkala očima plnými strachu z jednoho na druhého.

„Není zatím důvod k panice, když ještě přesně nevíme, o co jde,“- bral jsem to z té méně katastrofické stránky.

„No právě! Zatím!“- Blaženka neměla daleko k opravdové hysterii. „Už jenom to, že nás tam zvou každého zvlášť, je krajně podezřelé!“

„To je jasné, chtějí nás rozdělit,“- přišel Milan na geniální myšlenku. „Jenomže to se jim nepodaří, protože jim to nedovolíme!“- probudil se v něm revoluční duch hned po té kratičké pauzičce, kdy jsme na sebe jen tak koukali a přebírali jsme si ve svých hlavách nastalou situaci.

„A co kdybychom jim napsali, že s tím jednotlivým pohovorem nesouhlasíme, protože se nás to týká všech tří?“- napadlo Blaženku.

„To v žádném případě!“- zamítl Milan její nápad téměř okamžitě, jakmile ho vyslovila. „To by nebylo strategické. Nepřítele přece nemůžeš varovat dopředu, no ne Petře? Tys byl přece taky na vojně?“

„Říkal jsi nepřítele?“- Blaženka se teď už doopravdy tetelila strachy a musela se na to posadit.

„Tady máš něco na povzbuzení,“- Milan k ní honem přispěchal se skleničkou její oblíbené griotky.

„Už je to lepší?“- počkal si, až ji vyzunkla do dna.

„Ještě jednu,“- nastavila mu Blaženka prázdný pohárek, -„tohle to je přece jenom síla. Ale já se z toho otřepu,“- ujišťovala nás. Tak jsme ji v té kuchyni nechali sedět a šli jsme do dílny vyrábět další umělohmotné šulíny, neboť kolotoč poptávek se otáčel na plné pecky a my už jsme z toho karuselu nemohli slézt.

Celý den se pak odehrával ve znamení skleslé nálady, nicméně do čtvrtku bylo ještě daleko a skrz práci jsme přece jen vnímali věci trochu optimističtěji.

Ve čtvrtek úderem osmé hodiny ranní jsme se všichni tři nahrnuli bez zaklepání přímo do starostovy kanceláře, kam si nás pozval. Okamžik překvapení vykonal své, jak jsme v to podle dohodnuté strategie ostatně doufali.

„Ale já jsem…“- vyhlédl zmateně zpod svých brejliček Lojza Nohejl, jako by od nás tím prudkým vpádem očekával násilí.

„My víme,“- předešel ho Milan. „Klidně nám můžeš říct všem najednou, co potřebuješ a my zase půjdeme.“

„Lidičky, co mi to provádíte?“- nasadil na nás Lojza trpitelský výraz. „Já vás opravdu musím řešit, jinak tady neobstojím,“-

začal chodit okolo horké kaše, jak byl zvyklý z těch svých nudných porad představenstva obce.

„No a o co vlastně jde?“- popoháněl ho Milan. „Nemůžeme se tady dlouho zdržovat, máme totiž spoustu práce, abys věděl.“ Asi tohle říkat zrovna nemusel, protože Lojza hned na to navázal:

„No právě! Kvůli tomu jsme vás zavolal,“- začal se hrabat v lejstrech, která měl na stole. Tohle obvykle dělají všichni úředníci před svými klienty, aby dodali svému postavení na důležitosti a také aby jim ukázali, jak jsou zaneprázdněni.

„Tady!“- našel svůj papír na druhý pokus. „Přišlo mi udání od občanů, že se nezákonně obohacujete?“

„Jak nezákonně?“- vyjel na něho Milan. „Až bude daňové přiznání, tak my si patřičný obnos zaplatíme, do teďka jsme zatím pořád ve ztrátě.“

„Ale to si někdo z vás musí požádat o Živnostenský list!“- posunul si nervózní Lojza svoje padající brejličky zpátky na nos.

„Když to bude nutné, tak si vyřídíme i Živnosťák,“- souhlasil Milan. „Jenže to máš s tím naším podnikáním tak jako s tou slepicí.“

„S jakou slepicí?“- nechápal Lojza.

„No, když chceš mít doma vlastní vajíčka, tak si zajdeš do statku a koupíš si mladou slepici. Musíš ji krmit, aby ti nechcípla a přitom nemáš jistotu, jestli ti vůbec nějaké to vajíčko snese. A tak je to v této fázi i s tím naším podnikáním, dokud jsme ve ztrátě, nemůžeme vykazovat zisk, to dá rozum, ne?“- vysvětloval mu Milan po lopatě.

„Ale to už je riziko podnikání!“- argumentoval Lojza. „Musíte se řídit stejnými zákony, jako všichni!“

„Když na tom tak bazíruješ, tak si ten Živnosťák vyřídíme,“- rezignoval nakonec Milan, aby měl od něho pokoj. „Takže zase můžeme jít?“- měl se demonstrativně k odchodu.

„Ještě taková věc,“- poškrábal se Lojza za uchem. „Ty vaše…no však víte…ty erotické výrobky…?“

„A co jako s nimi?“ Milan, který byl už skoro u dveří, se na něho zase otočil zpátky.

„No, lidi to pohoršuje…“- Lojza vypustil tu větu z úst tak tiše, že mi to připomínalo spíš jako přidušený pšouk.

„Které lidi?! Můžeš mi je jmenovat?“- Milan se dostával do ráže. „Jedině tak svíčkové báby můžou roznášet nějaké drby, protože se rozvzpomněly na svoje mladší léta, jak jim to šukání chutnalo a teď už jenom slintají při té představě, že by si mohly ještě před ulehnutím do rakve užívat s našimi uměláky, jenomže si je nemůžou koupit, protože jsou příliš pobožné a nemusely by se kvůli té neřesti dostat do nebe!“- vychrlil ze sebe skoro na jeden nádech. Loza mlčel a jenom poplašeně mrkal, protože Milan uhodil hřebíček na hlavičku. „Tak, a teď už snad můžeme jít?“- zeptal se starosty podruhé.

„Ještě…“- téměř zašeptal Lojza a mně se v té chvíli jevil, že se přitom na té své židli o něco zmenšil.

„Co ještě?!“- zahřímal nad ním Milan.

„Lidem se taky nelíbí, jak žijete všichni tři na hromádce…?“- vysypal ze sebe tetelící se představený obce, aby už tuto nejnepříjemnější část pohovoru měl co nejrychleji za sebou.

„A co podle tebe máme dělat, když sám dobře víš, jak jsme oba s Petrem dopadli?“- Milana to údajné osočování občanů nijak nerozhodilo.

„Asi se nám tady naznačuje, abychom se odstěhovali někam pryč, když budíme to pohoršení,“- přidal jsem se k Milanovi, abych ho podpořil, a chtěl jsem ještě něco dodat, jenže starosta si to vyložil po svém.

„A víš, že to není špatný nápad?“- Lojza si mě zkoumavě prohlížel, jestli to myslím vážně.

„To ne!“- vykřikla srdceryvně Blaženka, čímž jasně definovala náš vztah před veřejným činitelem.

„No vida, jak se nám ta Bláža projevuje,“- málem si ten hajzlík zamnul ruce. „Ještě jí chudák Láďa ani nevychladl a už si našla náhradu.“ Byl najednou spokojenost sama, protože cítil, že má navrch.

„Tohle jsi teda nemusel,“- podíval jsem se po něm vyčítavě. „Takové řeči si od tebe nemusíme nechat líbit. Pojďte, jdeme odtud,“- obrátil jsem se na Milana s Blaženkou. Poslechli mě okamžitě. Otevřel jsem jim dveře, a když vyšli z jeho kanceláře, tak jsem těmi dveřmi za sebou pořádně práskl.

Doma jsme ještě celou záležitost důkladně probírali ze všech stran, ale žádné východisko jsme nenalezli, i když jsme si na to mudrování přizvali lahvičku Tramínu. Milan chodil po místnosti jako lev v kleci, protože tvrdil, že ty nejlepší myšlenky se mu vyrojí v hlavě jenom tehdy, když se pohybuje, a jak tak koukal z okna, najednou povídá:

„Lidi, máme nějakou poštu, zrovna tam listonoška hází nějakou obálku do schránky, já pro ni skočím.“ Obratem byl pak zpátky a mával jí nad hlavou. „Jestlipak víte, kdo nám píše?“- usmíval se tajemně. „Jana Podhájská!“- začal před námi nedočkavě tu obálku rozbalovat. Jakmile se však začetl do prvních řádků, jeho úsměv zmizel, jako když mávne kouzelným proutkem. „Říká, že ji poslali někam ke Karlovým Varům a má dva obvody, nějakou Stráň a Bor, kde také bydlí na bývalé faře. Je to prý prdel světa a naše městečko je podle toho kulturní centrum, když chce do kina, musí až do těch Varů. Po tom nedávném otevření hranic že se k nám dostalo takové zboží, že všichni valí bulvy, a že už jsou u nás i ti uměláci, se kterými jsme chtěli prosadit, a že je jich kolem hranic úplná záplava. Taky že se v příhraničních městech otevírají obchody s takovým zbožím a přibývá jich čím dál víc, takže se brzo dostanou i k nám na periferii Severní Moravy.“ Když Milan dočetl, seděli jsme všichni jako zaražení a přemýšleli jsme o tom, co bude dál.

„To je pěkné nadělení,“- protrhl jsem to ticho jako první. „I kdybychom dostali všechny peníze od těch, kterým jsme to už poslali, tak s bídou pokryjeme všechny dosavadní výlohy, které jsme s tím měli. V první řadě bychom měli zjistit, jestli jsme konkurenceschopní, a pak se uvidí.“

„To chce navštívit nějaký ten obchod a vytvořit si cenovou relaci, abychom věděli, kam můžeme jít s nabídkou,“- řekl Milan.

„Každopádně bychom neměli jít pod pětistovku,“- honem jsem si spočítal všechny náklady. „Jestli budou ty svoje šulíny prodávat v takové ceně, že budeme muset jít pod ně, tak to by mě přestalo bavit.“

„Ale kvalitou se těm vašim nemůžou rovnat,“- ozvala se Blaženka. „Ty vaše jsou naprosto spolehliví a proto vám ani nemůžou konkurovat.“

„Myslíš?“- zapochyboval jsem.

„No přece vezmi si tohle,“- Blaženka si sama nalila zbyteček vína do své skleničky. „O co jde výrobci?“- položila si otázku a sama si hned na ni odpověděla: „O to, aby se jeho zboží prodalo co největší množství. A co udělá v tom případě? Bude vyrábět takové šmejdy, které budou fungovat jenom určitou dobu, aby je ty ženské musely vyhodit a koupit si nové.“

„Tak to bychom mohli ty šmejdy opravovat za poloviční částku, ne?“- obrátil jsem se na Milana „To by ses do toho pohodlně vešel?“

„Prosím tě!“- sjela mě Blaženka udiveným pohledem. „Jak tě tohle mohlo napadnout? Myslíš, že by si některá ženská nechala to svoje kuřátko opravit? To by se raději studem propadla, než aby něco takového udělala.“

„To by bylo, jako by sis chtěl založit čistírnu vložek, a vyprané je pak prodávat za poloviční cenu !“-

vybuchl do smíchu Milan.

„Čuně!“- kroutila nad jeho nápadem Blaženka.

„Hned zítra bychom měli vyjet do těch Karlových Varů na výzvědy,“- vrátil se Milan ke žhavému tématu, jelikož se po tom Blaženčině pokárání přece jen trochu zastyděl.

„Petr nikam nepojede!“- prohlásila rezolutně Blaženka. „Když vy dva někam jedete, tak se to vždycky zvrtne.“ V tom případě Milanovi nezbylo nic jiného, než souhlasit, a tak na druhý den ráno vystartoval na okružní jízdu po příhraničních oblastech Západních Čech, aby zjistil co a jak.

Stojí to všechno za hovno,“- byla jeho první věta, kterou pronesl, když se objevil po dvou dnech zpátky. „Když se otevřely hranice, tak tam jsou ty krámy s tím erotickým zbožím už skoro v každé větší vesnici! Je to jako lavina co nevidět se to dostane k nám. Všichni jsou jako utržení z řetězu, když tady nic takového nebylo od osmačtyřicátého.“

„To je už poznat i na té naší klientele,“- zatvářila se mrzutě Blaženka. „Už mi čtyři ženské telefonicky svoje zakázky odřekly.“

„Tak to už vlastně nemá cenu ani ty uměláky vyrábět, že?“- s hrůzou jsem si promítl v hlavě, kolik jsme zase peněz vložili do nového materiálu a že nám teď vlastně nebude k ničemu.

„Ale mohli bychom si otevřít erotický klub, jako to třeba mají v Březové,“- navrhl Milan. Já jsem se na něj podíval se zájmem, Blaženka s pohoršením.

„Co?“- chtěla to slyšet ještě jednou.

„V Březové,“- opakoval Milan. „To je taková vesnička u Karlových Varů, je to doslova pár baráčků a v jednom z nich to tam začala provozovat rozvedená ženská. To jsou kšefty! To byste teprve čučeli!“

Byl nadšením celý bez sebe, když o tom mluvil, takže ve mně nutně nabudil otázku, kterou jsem mu také hned položil:

„A tys tam byl uvnitř?“

„Musel jsem to přece prozkoumat, jak takový podnik vypadá uvnitř, ne?“- přejel mě mnohovýznamným pohledem.

„A kolik měla let ta rozvedená podnikatelka?“- dobíral jsem si ho k nelibosti Blaženky, která na mne koukala jak sůva z nudlí.

„To jste celí vy, chlapi!“- odfrkla. „Jak vidíte ženskou sukni, už máte roupy.“

„Ta majitelka měla kolem padesátky,“- mávl rukou Milan na znamení, že s takovou by si nezadal.

„Ale ona tam měla čtyři holky, které ty pány obstarávaly, a to už bylo jinačí masíčko,“- mlsně se při té vzpomínce olízl.

„A kolik stál takový špás?“- chtěla vědět Blaženka.

„Tisícovku,“- přiznal Milan bez dlouhého uvažování, protože věděl, že by to z něho stejně dřív nebo později dostala.

„Cože?!“- vyjekla Blaženka.

„Za hodinu…“- pípl Milan a rychle dodal: „Vždyť říkám, že jsem to tam musel všechno prozkoumat, kdybychom to chtěli provozovat taky, tak abych věděl…?“

„Pitomče!“- neodpustila si Blaženka. „A kolik těch hodin jsi potřeboval na to prozkoumávání?“

„Čtyři…“- hlesl Milan. O Blaženku se v tu ránu pokoušel infarkt.

„To je vůl! No to je přece vůl!“- mlela pořád dokolečka a lomila přitom rukama. „On dá čtyři tisíce za blbé šukání!“

„Aspoň vidíš, jaké to jsou kšefty,“- ohradil se Milan. „Kdyby se sehnaly čtyři holky a každá by pracovala jenom šest hodin denně, tak bys měla za týden skoro sto sedmdesát tisíc! A to už je pěkná suma, nebo ne?“ Na Blažence bylo vidět, jak se to v ní pere. Mít takovou kupu peněz vlastně za nic, nebo riskovat, že bude sedět v base za kuplířství?

„Kdepak, nevěstince jsou nelegální,“- zvítězila v ní nakonec ta morální stránka.

„Ale tohle by nebyl žádný nevěstinec, vždyť ti od začátku říkám, že by to byl masérský salón, ve kterém by to sice fungovalo jako v bordelu, jenomže navenek by to byl solidní podnik, chápeš?“-

přesvědčoval ji Milan.

„No, já nevím…“- ta suma peněz přece jenom tu Blaženu dost lákala. „A kterou holku byste do toho chtěli dostat? Tady v okolí by dobrovolně do toho nešla žádná, to by se musela studem propadnout.“

„Tak to teda jsi špatně informovaná,“- vložil jsem se do té jejich vzájemné argumentace. „Kdyby se mezi mužskými rozkřiklo, že konkrétně ta nebo ta je děvka, tak ještě víc stoupne v jejich očích na ceně, protože to znamená, že to umí hodně dobře.“

„Co ty o tom víš?“- na Blažence bylo vidět, jak je mou připomínkou zaskočená a jak v ní teď začal hlodat červíček pochybností. Že bych nebyl s jejími výkony spokojený?

„Petr má pravdu,“- podpořil mě Milan, čímž jenom přilil oleje do ohně.

„Nevím o žádné takové, takže klidně můžeme pustit tu myšlenku k ledu,“- chtěla uzavřít tuto debatu Blaženka, jenomže to neznala Milana.

„Kurvy se najdou vždycky,“- prohlásil rezolutně. „I v té nejmenší vesničce se nějaká vyskytne. Jako třeba v té Březové, tam ta baba má všechny ty holky z Ukrajiny.“

„Odkud je vzala?“- divila se Blaženka.

„Teď když jsou otevřené hranice, tak se sem ty Rusky jenom hrnou, takže o děvky by nouze nebyla.

Tam je taková bída, že jsou vděčné za každou korunu, kterou tady vydělají. Představte si, že u té ženské jsou prakticky za stravu a nocleh a zůstane jim jenom to, co jim dají zákazníci navíc,“-

rozpovídal se Milan. „Když mají dost našetřeno, tak si to nechají ve směnárně převést na dolary a když pošlou domů na Ukrajinu tisíc dolarů, tak se celá rodina považuje za nesmírné boháče.“

„A proč ty holky neodejdou, když je ta ženská tak sdírá?“- zajímalo Blaženku.

„To je jednoduché,“- Milan se zatvářil jako světa znalý člověk. „Protože drží jejich pasy! Holky by bez nich riskovaly, že by přišly k maléru.“

„Ale stejně z mého baráku žádný bordel udělat nedovolím,“- rozhodla se Blaženka. „Už tak si na mě lidi ukazují, že si vydržuji dva chlapy.“

„Co to vztahuješ jenom na sebe?“- Milan se podíval na mne, co tomu říkám.

„No jasně, Lojza si nás přece pozval na kobereček všechny tři,“- postavil jsem se za něj.

„No vidíte, a takhle by to bylo ještě horší, to by nás vyštípali úplně. Nakonec bych se musela odstěhovat někam daleko, kde nás neznají,“- Blaženka byla z té představy celá špatná.

„A ty si myslíš, že jinde by tolerovali, že žiješ se dvěma mužskýma?“- zasmál se ironicky Milan.

„Myslela jsem jenom já a Petr?“- ohradila se Bláža a podívala se na mne, jestli s tím souhlasím.

„A co by bylo s Milanem?“- položil jsem jí zásadní otázku. „Bez něho bych se nikam nestěhoval,“-

upozornil jsem ji dopředu, že žádnou jinou možnost nepřipouštím.

„Copak jste siamská dvojčata?“- durdila se Blaženka. „To bez sebe neuděláte ani krok?“

„Jestli chceme podnikat, tak je přece důležité, abychom byli k sobě co nejblíže, ne?“- zdůvodnil jsem jí to své rozhodnutí.

Dohadovali jsme se ještě asi půl hodiny a celý den už pak nestál za nic. Až u večeře přišel Milan s jakýmsi nápadem.

„To by chtělo nějakou inovaci,“- sáhl do mísy pro horkou a voňavou bramborovou placku se škvarky.

Blaženka je uměla přenáramně, daleko lépe, než Miládka.

„V čem?“- zeptal jsem se ho. „V těch umělých šulínech? Vždyť jsme si řekli, že toho necháme a přeorientujeme se na něco jiného, když tvrdíš, že to bude jenom ztrátové, když to sem jde ze Západu jako lavina?“

„Ale v tomhle jsme přece dobří, ne?“- Milan tak soustředěně žvýkal svoje sousto, že mu sádlo vytékalo z jednoho koutku na bradu. „Já myslím, že po mechanické stránce jsme dokonce lepší, než veškerá konkurence, ne?“

„Já myslím, že bezesporu ano,“- měl jsem zato, že potřebuje slyšet pochvalu za svoji část výroby. „Ty se ale asi domníváš, že korpusy nejsou podle tvých představ, že?“

„Řekl jsem snad něco takového?“- málem mu zaskočilo sousto, jak se nadechl k obraně. „Věrnější už to ani nemůže být, podle toho by se mohli studenti medicíny učit anatomii, jenže já bych potřeboval, aby ta guma byla daleko měkčí. Šlo by to?“

„No jistě,“- přitakal jsem. „Musela by se upravit směs podle potřeby, jenomže…to by se ovšem neobešlo bez několika pokusných odlitků, chápeš?“

„A na co potřebuješ měkčí gumu?“- zeptala se Blaženka. „Já myslím, že takhle je to akorát.“ Jasně, že z ní promluvila vlastní zkušenost a já s Milanem jsme to také tak pochopili.

„Na tohle,“- Milan vylovil z kapsy jakýsi umolousaný papír, na kterém měl nějaký nákres, ten pak položil na stůl a snažil se ho hřbetem ruky uhladit do potřebného formátu.

„Co to je?“- na první pohled jsem se nemohl dopídit, co na tom kusu papíru má načmáráno. „Vypadá to jako průřez raketovým motorem, ne?“

„Tohle je tak zvaný UUP, neboli umělý univerzální penis,“- prohlásil hrdě a s tím samým pocitem pohlédl do našich zkoprnělých tváří.

„Vy si fakt s těma gumovýma čurákama nedáte pokoj?“- povzdechla si Blaženka. „Oba jste šikovní, tak proč se nevrhnete na něco jiného?“

„Však tohle je něco jiného!“- dmul se Milan pýchou. „Je to přístroj, který ještě nikdo přede mnou nevymyslel! Je tak revoluční, že bude ještě nějakou chvíli trvat, než ho někdo od nás okopíruje, no a mezitím, než se tak stane, se docela jistě nabalíme.“

„Tomu nevěřím,“- Blaženka byla k Milanovu nápadu skeptická.

„A v čem je revoluční?“- začal mě ten jeho výklad zajímat. Co kdyby na tom skutečně něco bylo, my měli ten balík peněz na dosah, a přece bychom ho z toho prachu cesty nezvedli?

„To jsem vypozoroval z té své poznávací okružní jízdy,“- Milan začal ten princip vysvětlovat mezi chladnoucími sousty škvarkových placek. „Kam jsem přišel, všude jsem viděl jenom přibližně takové typy, jaké vyrábíme i my, pak nějaké porno časopisy a kazety s filmy. Ovšem ne každé ženě vyhovuje velikost, kterou si z takového krámu přinese domů, že? Když se s ním mazlí sama v soukromí, tak se uvolní daleko víc, než s kdejakým partnerem, před kterým má přece jenom jakési zábrany, i když to napovrch nedává najevo. Až teď, když už je nakoupeno, teprve zjistí, že si mohla pořídit o trochu delšího, nebo tlustšího a je z toho celá rozmrzelá, že tím pádem přišla o ten správný požitek, který by mohla mít, kdyby s tím výběrem lépe zvažovala. Co tedy udělá? Zajde znovu do obchodu a vydá peníze za dalšího, o kterém je přesvědčena, že bude ten pravý. Ovšem jak víme, ženský orgán je natolik elastický, že se přizpůsobí i těmto zvýšeným nárokům, a tak si dotyčná musí kupovat další a další uměláky, protože i ten největší blbec přece ví, k čemu byl zakoupen a použit, takže o nějakém vrácení tovaru nemůže být ani řeči.“ Milan mluvil a mluvil, a my s Blaženkou jenom poslouchali „A proto jsem tady já, který jim z té šlamastyky odpomůže, protože jsem pro ně vymyslel již řečený UUP, na kterém si žena sama navolí požadovanou velikost i průměr. Lidově řečeno, zezačátku si do pochvy zasune malé, lechtivé tintítko a na konci masturbace, kdy dosáhla spolehlivě několikanásobného orgasmu, z ní vytáhne pořádný buchar, přibližné velikosti připomínající štangli gothajského salámu,“- zakončil svou vše vysvětlující řeč zkušeného jarmarečníka.

„Víš určitě, že by to fungovalo tak, jak si představuješ?“- měl jsem přece jenom nějaké pochybnosti, protože to znamenalo znovu vložit peníze do čehosi nejistého, co se navíc nemusí dobře prodávat, zvlášť jestli se to bude klientkám zdát příliš drahé.

„Za to ručím!“- prohlásil Milan tak sebevědomě, že mě tím na nějakou dobu docela i zviklal. Zkrátka, celý večer už pak probíhal v duchu příprav k uvedení do provozu jeho geniálního nápadu, který by nás měl vynést na Olymp všech podnikatelů, kteří kdy v Čechách působili.

Samozřejmě jsme ráno po těch dvou lahvích, které jsme vypili na oslavu našeho budoucího skvělého kšeftu, měli takovou kocovinu, že na nějaké přípravy ke zhotovení prototypu UUP nebylo ani pomyšlení. Sice tu hovořím o ránu, ale vstávali jsme skoro až před polednem, tedy přesně o půl dvanácté. Probudilo nás vlastně úporné zvonění a když jsem rozespalýma očima zamžoural směrem k brance, uviděl jsem tam stát dva policajty.

„Hele, jsou tam dva fízlové!“- hlásil jsem svůj objev Blažence do peřin.

„A co chtějí?“- zeptala se trochu nelogicky, protože se právě drápala z objetí boha spánku, Morfea.

„Vím já?“- rozkýval jsem se do pomyslně svižného pohybu, abych na sebe naházel aspoň tričko a kalhoty jen tak naostro.

„Už jdu, pánové!“- hlásil jsem velmi silným hlasem už na chodbě z toho důvodu, aby s tím zvoněním konečně přestali.

Jak to obvykle u dvoučlenných hlídek bývá, jeden byl vysoký a štíhlý, a ten druhý zase malý a kulatý.

Prostě taková nesourodá dvojice k pohledání. Celou tu dobu, od chvíle, kdy jsem je za tou záclonou uviděl, až po ten okamžik, kdy jsem jim odemykal branku, jsem usilovně přemýšlel, z jakého důvodu k nám mohli přijít. Možná to bylo na popud některého ze závistivých občanů, že jistě neodvádíme řádně daně, když nám přichází skoro denně takové částky peněz, jak to po vsi roztroubila kráva Horáková, takto poštmistrová i poštovní doručovatelka v jedné osobě. Nebo některá ženská nemohla snést pomyšlení, že Blaženka Látalová žije na hromádce se dvěma chlapy ve společné domácnosti, a že má vlastně v chalupě harém v obráceném gardu?

„To vám to trvalo!“- spustil na mě ten menší, když jsem se objevil ve dveřích. „Neříkejte, že jste vstali až teď?“

„Pracovali jsme pozdě do noci,“- zívl jsem na plnou hubu, abych demonstroval, že tomu tak opravdu bylo. Blbější výmluvu jsem si nemohl vymyslet. Ten vysoký udělal „chá…chá“, jako ten kovboj ze Sedmi statečných a tvářil se přitom, jako že to asi musely být v noci pořádné orgie, když mám tak pomačkaný ksicht.

„Pracovali, jó?“- pronesl ironicky ke kolegovi a oba se dali do smíchu, jako že pochopili, co tím myslím. No, typické uvažování mužských.

„Co od nás potřebujete?“- přerušil jsem to jejich veselí.

„Potřebujeme si promluvit. Pozvete nás dál?“- kulatý se z toho smíchu násilně přinutil k úřednímu výrazu.

„Nevím, jestli by to majitelka dovolila…“- snažil jsem se zabránit jejich nátlaku, jenomže oni mě před sebou tlačili jako vojenské vyprošťovací vozidlo.

„My vlastně hledáme pana Milana Kříže,“- řekl dlouhán, když mě dotlačili do kuchyně a zběžně se po ní porozhlédli.

„Já pro něj dojdu,“- ozvala se Blaženka, která se dostala nepozorovaně za jejich záda tiše jako myška.

Patrně chtěla, abych tu zůstal s těma dvěma, aby nezačali šmejdit po celém baráku. Tak jsem si řekl, že tu chvíli, než s Milanem přijde, vyplním otázkami, abychom věděli, na čem vlastně jsme. Zeptal jsem se tedy, kvůli čemu potřebují s kamarádem mluvit, jenomže mě naprosto ignorovali a tak už jsem se ani dál neptal, protože to bylo zbytečné.

Když Blaženka přivedla stejně pomačkaného a mžourajícího Milana, jako jsem byl já, tak se ti dva na něho vrhli zasypávali ho otázkami, které jsem zprvu nechápal, ale čím jich bylo víc, tím víc jsem zjišťoval, že věci se mají daleko hůř, než by si člověk mohl představit.

„Znáte slečnu Néméthovou?“- začal dlouhán zostra.

„Ne,“- Milan se zatvářil udiveně, cože to na něm chtějí.

„Brigitu Néméthovou?“- přidal hned kulatý křestní jméno oné dotyčné pro jeho lepší osvěžení paměti.

„Říkám vám, že ji neznám,“- trval na svém Milan. Kulatý zalovil v kapse a vytáhl odtud fotografii.

„Takže tuhle slečnu opravdu neznáte?“- přistrčil mu fotku až před nos. Zároveň se významně podíval vzhůru na dlouhána, jakoby chtěl říct, teď už ho máme, ptáčka. Milan jenom na tu fotku letmo pohlédl, a snad chtěl znovu opakovat, že takovou ženskou absolutně nezná, jenomže pak na ni pohlédl lépe, nato vyvalil oči a rázem vystřízlivěl.

„Aha, už vím!“- obrátil se bezradně na mne. „To je přece ta kurva z těch Varů!“

„No vidíte, že jste si vzpomněl!“- zaradoval se tlouštík ze zdárného vývoje situace. „Už jsem si myslel, že to z vás budeme muset páčit u nás na oddělení.“

„Proč na oddělení? Nemůžeme to vyřídit tady? A co vlastně ta ženská udělala?“- Milan na něho vychrlil hned tři otázky.

„A ještě nám řekněte, jestli jste s ní souložil?“- vysoký policajt ignoroval jeho otázky a ještě se na něho potutelně pousmál.

„No…“- škrábal se Milan za uchem, protože se mu viditelně před Blaženkou nechtělo k něčemu takovému přiznat.

„Tak ano nebo ne?“- pobízel ho k rychlejší odpovědi dlouhán. „Teď jste mi vlastně tím svým váháním potvrdil, že jste s ní něco musel mít.

„Ona je v jiném stavu?“- vyřkl Milan to první, co ho v té chvíli napadlo. I já jsem z toho vývoje situace pojal podezření, že na něho chce ta snědá kráska snad hodit otcovství, a v duchu jsem už začal kamaráda litovat. Jednou si někde šoustne mimo rajón a už lítá v maléru.

„Tady klademe otázky my, pane Kříži!“- napomenul ho tlouštík. „Vy nám máte stručně a jasně říct, jestli jste s tou dámou měl pohlavní styk.“

„No ano…“- sípl Milan.

„Tak si vezměte něco na sebe a pojedete s námi,“- rozhodl vysoký policista.

„Ale vždyť jste říkali, že na oddělení nemusím?“- hájil se Milan.

„Kam ho teda povezete? A proč?“- strachovala se Blaženka. Když viděl ten vyzáblý polda, jakou má o Milana starost, řekl blahosklonně:

„Do Fakultní nemocnice v Ostravě, paninko, udělají mu tam jenom nějaké vyšetření, pár odběrů, a možná vám ho ještě dneska dovezou nazpátek.“

„Ježíšmarijá!“- zalomila Blaženka rukama. „A kvůli čemu mu to budou dělat?“- nedošla jí ještě ta zjevná souvislost.

„To přesně nevíme, jenom máme za úkol pana Kříže zajistit a předat,“- zachrochtal kulatý a tím vlastně celá ta debata skončila. Milan se vrátil s čistým tričkem, oni ho vzali do služebního vozu a odjeli.

Když jsme zůstali s Blaženkou osamoceni, tak jsme si udělali silnou kávu, sedli jsme si ke stolu naproti sobě a přemítali jsme nahlas, proč to bylo tak akutní, aby si pro něho přišli policajti až do baráku. To je samozřejmé, že si to dala do souvislosti s tou naší okružní jízdou před čtyřmi měsíci a spílala nám do čuňáků, co se neumí ovládat a vlezou na každou štětku, která se jim natrefí do cesty.

Prostě, celý den už nestál za nic, a když ani pozdě odpoledne nepřivezli Milana domů, tak jsme se dohodli, že do té Fakultní nemocnice pojedeme hned ráno zjistit, co a jak.

Do té Ostravy jsme snad ani neměli jezdit, protože to, co jsme se tam dozvěděli, bylo skličující a bylo to nad naše chápání.

Milana umístili na infekčním na samostatný pokoj a žádnou návštěvu k němu nepustili. Sám primář nám to pak ve své kanceláři vysvětloval, že se jedná o nějaký divoký klon syfilitidy, se kterým se doposud nesetkali a na který nezabírají žádná antibiotika. Na naše otázky jsme se pak dozvěděli, že celý ten problém vznikl tím, že ten agresivní virus byl na Milana přenesen pohlavním stykem se ženou, která byla na dovolené na Nové Guinei, ze které si tento dáreček přivezla. Smůla byla v tom, že právě Milan byl prvním ze čtyř mužů, se kterými měla styk od té nešťastné dovolené. A jak na něho vůbec přišli?

Když Brigita Néméthová umírala na IKEMu v Praze, kam ji narychlo převezli vrtulníkem, donutili ji ještě k tomu, aby si vzpomněla na případné milence, což už byla práce pro kriminálku, kdy se přes naše telefonáty s Lájošem dostali až k nám.

A co bylo vůbec nejhorší, byla primářova pochmurná prognóza, kterou jsme si od něho vyslechli.

Když prý bude ta nemoc probíhat stejně jako u Néméthové, tak dávají Milanovi maximálně ještě tři týdny života. Zkrátka, jeli jsme tam odtud jako zpráskaní psi a celou cestu jsme mlčeli, zabořeni do svých černočerných myšlenek.

Doma to nebylo o nic lepší. Blaženka tu zprávu snášela ještě hůř než já, protože ani neměla chuť na jídlo a chodila od ničeho k ničemu. Bylo to vysloveně frustrující, když jsme chodili kolem sebe bez takových těch doteků a drobných laskavostí; když jsem jí chtěl políbit, tak oproti dřívějšímu přitulení se naopak odtáhla. Dokonce i do postele si šla lehnout v pyžamu, na rozdíl od jiných dnů, kdy jsme si spolu lehali nazí a pod přikrývkou jsme vnímali živočišné teplo toho druhého.

Tentokrát na sebe nenechala ani sáhnout, natož aby mi dovolila obvyklé intimnosti.

Ležel jsem vedle ní a hleděl do tmy. Co se jí honí hlavou? To ji tak ta Milanova choroba vzala? Vždyť jsem tak mohl dopadnout místo něho já! Já jsem měl přece na tu krasavici zálusk, hned jak jsem ji uviděl vystupovat z toho auta a jediné štěstí bylo, že mi Lájoš nabídl adekvátní náhradu. Jak jsme my, mužští, ovlivnitelní! Uvidíme pěknou ženskou a už nemyslíme mozkem, ale tím, co máme v kalhotách.

„Spíš?“- oslovil jsem ji téměř po půl hodině mlčení.

„Ne.

„Taky tě to tak vzalo?“

„Mhm…“

„Nemůžu usnout, asi si vezmu velkou štamprli slivovice. Chceš, abych ti taky jednu donesl?“- nabídl jsem jí.

„Nechci,“- uslyšel jsem její strohou odpověď.

„Tak to já si taky nevezmu,“- chtěl jsem být s ní solidární.

„Jen si vezmi.“

„Když nechceš ty, tak nebudu pít ani já. Víš co? Pojďme se pořádně pomilovat, jako to děláme každý večer. Ať se unavíme a pak lépe usneme, co říkáš?“

„Nemám chuť.“

„Ale vždycky jsi přece měla? Aspoň jsem si myslel, že ti to dělá radost?“

„Hmm.“

„Co hmm? Ano, nebo ne?“

„Jindy ano, ale teď ne.“

„A proč teď ne?“- stále jsem ji masíroval otázkami, protože to bylo přece jenom lepší, než to těžké mlčení, bez účelu.

„Co je to život? Já třeba ještě pořád myslím na mého Láďu, a teď zase Milan…“- povzdechla si a já jako bych cítil, že přitom pláče.

„Proto je třeba, abychom si toho života ještě co nejvíc užili,“- pořád jsem se ji snažil přivést na jiné myšlenky.

„No právě…a já jsem si užila asi už příliš…“- teď už ten pláč u ní propukl naplno.

„Co to povídáš?“- potřebovalo to říct jí něco ještě více povzbudivého. „Já vím, že tohle říkají všechny, když jim začíná menopauza, ale vždyť jsi v těch nejlepších letech! Jsi krásná a pro mě žádoucí, tak už se nad tím netrap. Máme ještě tolik roků před sebou, které bychom měli využít.“

Na má pečlivě vybíraná slova však bylo Blaženčinou odpovědí jenom několikeré vzlyknutí. Vzal jsem do obou dlaní tu ufňukanou tvářičku a navzdory tomu, že se zpočátku bránila, jsem ji políbil.

„Ne, nechej toho, prosím!“- odtahovala se od mých rtů.

„Ale proč? Proč?“- pořád jsem nechápal, proč se tak najednou chová.

„Já ti musím něco říct, Petře,“- řekla mezi dvojím vzlyknutím. Nebylo u ní zvykem, aby mě v běžném hovoru oslovila jménem, takže muselo jít o něco zvlášť důležitého. „Já jsem se s Milanem vyspala…“

Bylo to jako blesk z čistého nebe. V prvním momentě jsem ani nemohl uvěřit, že něco takového vůbec říká. Tady nešlo o takovou tu mužskou ješitnost, že ženská zahne chlapovi, tady šlo o život! O můj život!

„Cože?!“- zařval jsem jí do obličeje tak silně, až se celá přikrčila. Měl jsem chuť zmydlit ji do bezvědomí. Tak já ji schválně klátím dvakrát i třikrát denně, aby si nemohla stěžovat, že ji zanedbávám a ona se rozvalí před člověkem, kterého jsem až dosud považoval za kamaráda?! Ne nadarmo mi už můj děda říkal hochu, ženský jsou bestie, i když se snažíš sebevíc, tak je to hovno platné, protože tě podrazí tehdy, kdy to od nich čekáš nejméně.

Před očima mi vyvstala podoba Milana, kdy jsem ho na začátku tohoto týdne viděl, jak skoro dvakrát za sebou upadl na naprosté rovině, a to jsem věděl, že si předtím alkoholu ani nelízl. Že by se ta nemoc projevovala ztrátou rovnováhy? A co když si kriminalisté vzpomenou, že si přijdou pro nás, aby si nás doktoři také vzali do nemocnice na pozorování, jako Milana? Ale kde je psáno, že Blažena tu nemoc chytila? To bych se potom plašil úplně zbytečně. Ale kdo mi to potvrdí, že je čistá?

„Proč mlčíš? Tak řekni něco…“- uslyšel jsem Blaženin hlas vedle sebe. Jestli si myslela, že tou otázkou něco spraví, tak to byla na velikém omylu.

„Co ti mám na to říct? Jsi prostě kráva,“- odsekl jsem vztekle.

„Já vím…“- pípla.

„Kdyby sis to uvědomila před tím, tak to neuděláš. Copak tě nešoustám dost často?“- původně jsem se chtěl pustit do jakéhosi moralizování, protože tahle pitomá vlastnost mě drží už od dětství, kdy otec, místo aby mi dal pár facek, tak mi půl dne vtloukal do hlavy, že jsem se v té a té záležitosti nezachoval správně; to jsem pokaždé považoval za týrání toho největšího kalibru, protože mi tím pádem unikalo spousty dobrodružství, které jsem v tom čase mohl prožít s partou.

„Dobře, stalo se, nebudeme brečet nad rozlitým mlékem. Teď se jenom modli, aby se to svinstvo nepřeneslo na nás,“-

přecházel mě pozvolna ten prvotní nával vzteku a já se snažil přemýšlet víc racionálně. Věděl jsem moc dobře, že jsem to z velké části zavinil já. Kdybych se nenechal přemluvit vidinou balíku peněz, tak jsem od Miládky nikdy neodešel, i když to soužití s ní bylo někdy peklo. Takhle jsem do toho zabředl až po uši a dobře mi tak.

„Tak co teď budeme dělat?“- v jejím hlase zazněla naprostá bezradnost.

„To ještě nevím, ale prozatím budeme dělat, jako že se nás to netýká, jako že jsme absolutně zdraví,“- navrhl jsem jí.

„Kdysi jsem viděla takový film, kde žena měla rakovinu a taky dělali, že nic,“- vzpomněla si. „On jí pořád říkal žij tak, jako bys zítra měla umřít.“

„A jak to dopadlo?“- hledal jsem marně v paměti, jestli jsem kdy podobný film viděl.

„Nakonec umřela…“- vzdychla a posunula si svoji hlavu blíž k mé paži, jakoby žádala o pohlazení.

„Všichni jsme smrtelní,“- vyslyšel jsem to její volání. „Ať si to nepřeješ sebevíc, tak jednou přijde řada i na nás.

Kdybychom na to ale permanentně mysleli, tak bychom se museli zbláznit, a tak vzniká otázka, co dělat, abychom se nezbláznili. Na to je jediná rada; zabývat se nějakou činností, která ti nedovolí myslet na nic jiného.“

„Myslíš třeba práce?“- zeptala se. Můj psychologický rozbor, jak se zdálo, začínal fungovat.

„Třeba,“- pohladil jsem ji na šíji, což je jeden ze čtyř jejích erotických bodů, o kterých spolehlivě vím, že zabírají, když cítíme potřebu se pomilovat. „Jsou ovšem i jiné a příjemnější činnosti, ne?“- chtěl jsem, aby na ten sex přišla sama.

Pochopila a zapojila se do hry.

„Jídlo?“- špitla mi tak blízko ucha, že jsem ucítil vánek z jejích úst, když to slovo vyřkla.

„To taky,“- souhlasil jsem. „Jenomže je ještě něco příjemnějšího, než jídlo,“- tlačil jsem ji do koutečku.

„Co?“- udělala ze sebe naivku a z té intonace jsem zjistil, že už je po pláči.

„A co takhle milování?“- napověděl jsem jí.

„Myslíš?“- pokračovala ve své hře.

„No jistě!“- byl jsem přesvědčen, že teď už půjde všechno hladce. „Mám návrh. Co to takhle vyzkoušet?“ Proboha, co všechno musí takový mužský podstoupit, aby si vyprázdnil pytlík! Doslova ze sebe dělá kolikrát idiota, jako třeba teď. Jenže účel světí prostředky a tak jsme se oba snažili seč jsme mohli, abychom na nějakou chmurnou budoucnost zapomněli.

Vůbec jsme teď nevycházeli z domu a po třech dnech jsme měli dokonale vybílenou ledničku. Protože jsme se v místním obchodu nechtěli ukazovat, jeli jsme nakoupit zásoby do Ostravy a při té příležitosti jsme šli navštívit Milana do nemocnice.

Tentokrát nás k němu pustili - snad věděli, že už ho možná uvidíme naposledy. Ten pohled by víc než skličující. Nemoc postupovala děsivými kroky a z člověka, který ještě před týdnem byl svěží a plný síly, udělala trosku. Ani nás nepoznával a hodnou chvíli civěl z jednoho na druhého, než se mu podařilo nás identifikovat. Ty pomeranče, co jsme mu koupili, zůstaly v síťovce, protože podle ošetřujícího lékaře teď může už jenom tekutou stravu, kterou mu dávají pít brčkem. A to mu ještě musí sestra přidržovat, aby se nepobryndal. Navíc měl třesavkovité záchvaty; jenom po dobu naší poměrně krátké návštěvy se u něho objevily čtyřikrát. Zahlédl jsem, jak se přitom Blažena jenom stěží bránila slzám a i já jsem od nich neměl daleko.

Byla z toho celá zničená a už na chodbě dala svým slzám průchod úplně.

Nakoupili jsme pořádné zásoby, tak, aby nám to vystačilo nejméně na dva týdny. Nechtěl jsem vystavovat Blaženku uštěpačným poznámkám, kterým by se v místním krámu neubránila, a sám bych je nesnesl taky. Celou cestu zpátky jsme promlčeli a každý zvlášť jsme vstřebávali ten hrozný zážitek.

Abychom se drželi toho pravidla, že na sobě nedáme nic znát, napsal jsem na zrcadlo v koupelně rtěnkou: „Žij každý den tak, jako by to byl tvůj poslední.“ Dodržovali jsme to tak úzkostlivě, že jsme takřka ani nevycházeli z lůžka a po bytě jsme se pohybovali nazí, abychom se nezdržovali svlékáním, kdyby nás v tom kterém okamžiku zachvátilo libido.

Pět dní po tom, co jsme byli navštívit Milana, k nám přijeli zase ti dva policajti a řekli nám, že v nemocnici umřel a že jdou kvůli zajištění žehu; prý jeho bývalá žena Máša s tím nechce mít nic společného a tak je posílá za námi. Blažena řekla, že mají vyřídit nemocnici, že ani jeden z nás s tím stejně jako ona nemáme také nic společného a proto nic platit nebudeme.

Navečer jsem na Blaženě pozoroval nezvyklou změnu. Dlouho se zadumaně dívala do okna a když jsem se jí zeptal, co jí je, odpověděla mi sice, že nic, ale řekla to takovým strnulým způsobem, jako když si jdete vytrhnout zub a zubař vám do dásní píchne lokální umrtvení.

Zatím jsem tomu nepřičítal zvláštní důležitost, protože jsem si zakázal byť jenom pomyslet na to, že by to mohlo souviset s nemocí, která postihla Milana. Bylo to logické. Když se miloval s Blaženou ve stejnou dobu co já, a u ní ani u mne se nic takového neprojevilo, tak potom se ten virus na nás s největší pravděpodobností ani nepřenesl. Muchlovali jsme se tak, jako jindy, až do té chvíle, dokud nás nepřemohl spánek. Když jsem se ale ráno probudil, viděl jsem, že to s ní tak docela v pořádku není. Už při vstávání zavrávorala a musela si znovu sednout na pelest. A když se jí to stalo ještě jednou u sporáku, tak mě to dost zneklidnilo.

„To nic není,“- omlouvala tu malou indispozici, když viděla, že ji soustředěně pozoruji. Jenže do večera to bylo ještě horší; poruchy řeči střídal třes a pak zase ty poruchy rovnováhy, takže to už se nedalo přehlédnout.

„Zavezu tě do nemocnice,“- nabídl jsem jí.

„Abych tam umřela jako Milan?“- pohlédla na mě s výčitkou v očích.

„Třeba to nebude mít takový průběh, možná měl Milan narušenou imunitu a proto to mělo tak rychlý průběh?“- snažil jsem se jí dát jakousi naději.

„Ba ne,“- odmítala ta moje těšínská jablíčka. „Tohle je přesně ono.“

„Jak to víš?“- divil jsem se, že má takovou jistotu.

„Četla jsem jednou takový cestopis, ten cestovatel byl u lidojedů a na ně se to přenášelo z mozků zabitých nepřátel. Ta nemoc se jmenuje kuru a je smrtelná, víš?“ Udivovala mě svojí sečtělostí a taky tím, že si to pamatovala.

„Vážně nechceš do nemocnice?“- nabídl jsem jí ještě jednou.

„To se mě chceš zbavit?“- zase po mně hodila vyčítavé oko.

„Co tě to napadlo?“- ohradil jsem se, i když jsem si nebyl tak docela jistý, jestli mluvím pravdu.

„Tak si teda pojď lehnout,“- odhrnula přikrývku a posadila se na kraj postele.

„Ty se chceš milovat?“- zeptal jsem se, i když to bylo zjevné.

„Ty nechceš?“- v jejím hlase bylo zklamání.

„Já jenom…že na to teď můžeš myslet?“- nebyla to zrovna pěkná představa, že bych měl klátit ženskou, které mezitím ta hrozná nemoc sžírá vnitřnosti.

„Právě teď je potřeba na to myslet, sám jsi přece říkal, že spolehlivě zaženeš myšlenky jenom sexem?“- připomněla mi.

„Ale přesto…?“- zdráhal jsem se dál kvůli té hnusné představě.

„Tak proč jsi potom psal na zrcadlo to heslo, když se ho sám nedržíš?“- to už nebyla výčitka, to už byl příkaz; vezmi si mě!

Co jsem měl dělat? To už s nějakou morálkou nemělo co do činění, bylo to poslední přání odsouzence na smrt. Neměl jsem z toho nic a jenom jsem sledoval, jestli mi můj penis tam uvnitř náhodou neuhnívá, nebo jestli se s ním neděje něco nepatřičného. Na rozdíl ode mne Blaženka byla nenasytná a chtěla to pořád a pořád podle toho hesla, co bylo v koupelně na zrcadle.

Když jsem se ráno probudil, Blaženka vedle mě neležela. Asi bude v koupelně, pomyslel jsem si a ještě jsem na chvíli zavřel oči. Až se vykoupe, tak půjde udělat kávu a až zavoní po bytě, potom teprve vstanu.

Jenže Blaženka z koupelny nevycházela, káva taky nezavoněla, a tak mi nezbylo nic jiného, než vstát a udělat ji sám.

Schválně jsem pro dnešek nasypal do hrnků lžičku a půl, protože v rámci šetření dává Blaženka na porci pouze jednu lžičku, a to mi připadá hodně slabé.

Když jsem kouřící hrnek s podšálkem odnášel do koupelny, představoval jsem si ji, jak je, jako obvykle, až po krk v pěně a myslel jsem na to, že Blaženku příjemně překvapím. Překvapen jsem byl ovšem já, protože když jsem otevřel dveře a nahlédl dovnitř, Blaženka v koupelně nebyla. Kde může být? Že by se jí něco stalo?

Nechal jsem kávu na umyvadle a šel jsem ji hledat. Vzal jsem to nejdříve od sousedních pokojů, pak jsem zašel do suterénu, kde byla kotelna, sklep a garáž, nevynechal jsem ani hospodářskou budovu a dokonce jsem se podíval do altánu na zahradě.

Začínal jsem být docela neklidný a čím jsem toho více prohledal, tím můj neklid ve mně jenom vzrůstal. Až potom mě to napadlo. No jasně! Do koupelny jsem se sice podíval, ale vynechal jsem vedlejší záchod! Dokonce to vypadalo nadějně, protože jsem venku zaslechl zrovna takový zvuk, jako když se splachuje mísa. Nejspíš jsem si ale ten zvuk vsugeroval, protože když jsem došel ke dveřím toalety a zaklepal jsem na ně, odpovědělo mi zevnitř jen zlověstné ticho. Pochopitelně jsem je otevřel, abych se opravdu ujistil, že ani tady Blaženka není, a to už se mne fakticky zmocnil strach.

Kde jsem ještě nebyl? Přece jsem už všechno prohledal? Přece se nemohla jen tak vypařit? Že by se v takovém stavu chtěla ukázat lidem na vesnici? To se mi zdálo nepravděpodobné. Jedině tak ještě půda by mohla připadat v úvahu. A tak jsem si vzal baterku a vydal jsem se nahoru.

Hned, jak jsem otevřel půdní dveře, dostal jsem takový šok, že jsem se nemohl pohnout z místa a několik okamžiků jsem strnule hleděl na pár Blaženiných přezůvek, které jsem měl přesně v úrovni svých očí. Když jsem vzhlédl nahoru a podíval se do jejího obličeje, myslel jsem, že se pozvracím.

Řeknu vám, pohled na tvář oběšence je přímo děsivý, ale možná právě on mne vrátil do reality. Až teprve tehdy mi začal fungovat mozek, a i když bylo zjevné, že už té nebožce nepomůžu, snažil jsem se, seč jsem mohl, abych ji tam odtud dostal na podlahu a uvolnil jí z hrdla prádelní šňůru, kterou k tomu svému činu použila.

Seděl jsem vedle ní na krokevním spojovacím trámu, díval jsem se do jejího odulého, tmavofialového obličeje a z očí se mi kutálely takové ty suché slzy nejvyšší lítosti. Hle, co je člověk; teď tu jsi, a v příští vteřině je naprostý konec. Všechno, co jsi za svůj život prožil, co ses naučil a vstřebal, to všechno je nenávratně pryč. Žádný posmrtný život neexistuje, to si ho jen tak člověk vymyslel pro sebe, protože nemůže snést pomyšlení, že všechno je marnost nad marnost.

Byl jsem na tom psychicky tak zle, že jsem se musel opít. Několikrát jsem se pak v té motolici vyštrachal na půdu, abych se přesvědčil, že to není žádný praštěný sen, ze kterého se probudím, a bude všechno jako dřív. Ležela tam pořád, nehybná a chladnoucí, což mě pokaždé znovu roztesknilo.

Večer přišel nečekaně rychle a já jsem si uvědomil, že už je mrtvá celý den. Logicky jsem měl její smrt nahlásit, jenomže co by pak nastalo, když jsme tu v celém baráku jenom sami dva, já a oběšená?

To se ví, že by mě podezřívali nejdřív! Ta ostuda, kdyby mě vedli v klepetech jako vraha! To by měla Miládka důvod k pomluvám! A švagrová s pitomcem Rudolfem jakbysmet. Vidíte, co to bylo za grázla? A s takovým jsem musela žít! A co náš puberťák Petr junior? Už tak si ho spolužáci dobírají, chudáka. A co páter Cyril? Ten by zpod baldachýnu hřímal na ty své ovečky o božích mlýnech a kostelník by tentokrát vybral dvakrát tolik, jako obvykle. Teď už asi nic nevykoumám, ráno snad bude moudřejší večera.

Nevím, kdo takovou blbost vymyslel. Nejenom, že jsem ráno neměl lautr žádný nápad, ale ještě jsem měl z toho včerejšího chlastu pořádnou kocovinu. Taky jsem málem upadl, jako ta Blaženka, jenomže to jsem přičítal tomu nadměrnému pití.

Když jsem ale kolem poledne pocítil v nohách, jak se celý třesu, viděl jsem, že je zle. Vždyť já jsem tu prašivou virózu schytal taky! Kurva! Kurva! Kurva!

To zjištění mě paralyzovalo tak, že jsem jenom tupě zíral do zdi a nebyl jsem schopen ani sáhnout po flašce. Je konec, Petře, chcípneš tady jako ten poslední vandrák a ani ten pes po tobě neštěkne.

A…co se takhle očistit? Napsat to všechno, jak to doopravdy bylo, aby ten, kdo sem přijde jako první, měl v ruce dokument, který to všechno objasní. Tuhle jsem si všiml, že má Blaženka v obýváku starý psací stroj. Taky jsme jeden doma měli, ale byl novější. Nikdy jsem ovšem toho na něm moc nenapsal. No co, pokusit se můžu, ne?.

Nepochopím, jak někdo může psát plynule na takovém složitém zařízení. Zvlášť, když se musí vyhledávat jednotlivá písmenka. A to ještě musíte psát bez chyb, aby se v textu nemuselo moc škrtat, a dalo se v něm vyznat. Taky musí být dobrý začátek, aby to bylo věrohodné. To když se někdo do toho začte, aby hned věděl, že nekecám a že se nechci jenom tak vymlouvat. Tak jedeme jo?

Začínám:

„17.listopadu 1989 se toho dělo tolik, že jsme pak hluboko po půlnoci usoudili s kamarádem Milanem, že bude nejlepší, když se vnoříme do alkoholového opojení, abychom to nadšení vůbec unesli. Zalezli jsme k němu do pracovny, otevřeli si litrovku slivovice, popíjeli a kecali o všem možném.“

Dobré, ne? Až jsem z toho dostal hlad, takže si jdu udělat míchaná vajíčka. Jindy by mi je udělala Blaženka, jenomže ona, chudák, tam leží pořád na té půdě. Původně jsem ji chtěl snést dolů, ale když ono se to slunce opírá do tašek na střeše a je tam tak děsný hic, že už to její tělo jaksi…no…smrdí.

Ne, že bych se štítil vzít mrtvé tělo do náruče, ale v kombinaci s tou nemocí? Co když se ten virus tím horkem vypařuje a urychlil by můj konec? To bych potom ani nedopsal, a to já přece nemůžu udělat, no ne? Raději budu pokračovat, ono to nějak půjde:

„Ty vole,“- začal s tím Milan, -„víš ty vůbec, co nám ten dnešek přináší?“ A hned si taky na ten jeden nádech odpověděl:

„Demokracii, kamaráde! Demokracii! Budeme konečně svobodně dýchat! No chápeš to vůbec?“ Do prdele! Kdyby se mi aspoň ty ruce tolik netřásly! Jdu si dát loka, abych je trochu stabilizoval. Snad to všechno ještě stihnu…