Vražedný instinkt

Joseph Finder

Metafora

Hodnocení:

***

Štítky:

Literatura světová, Thrillery, Detektivky

Bitevní pole obchodního světa se svými veliteli, vítězi i padlými… Mistr moderního thrilleru vás zve do nelítostné války obchodních společností…

Jason Steadman je třicetiletý obchodní zástupce velké elektronické společnosti, ale postrádá onen "vražedný instinkt", nezbytně nutný k postupu po firemním žebříčku. To všechno se však změní, když se seznámí s Kurtem Semkem, bývalým velitelem Zvláštních jednotek, a sežene mu místo v bezpečnostním oddělení. Od té chvíle začne jeho kariéra strmě stoupat. Nějakou dobu trvá, než si Jason uvědomí, že nejde o žádnou hru náhody, nýbrž o účinnou pomoc nového přítele, který mu - poměrně originálně - dláždí cestu.

Strhující příběh o vražedných ambicích, intrikách a ceně úspěchu vám nedovolí vydechnout a mnohé jistě přivede k zneklidňujícímu zamyšlení: Jak daleko bych byl ochoten zajít já sám? Co všechno bych dokázal obětovat?
Joseph Finder je pokračovatelem tzv. profesního románu, který na světlo světa uvedl slavný Arthur Hailey.

KILLER INSTINCT

Copyright © 2006 by Joseph Finder

Translation © Viktor Faktor, 2007

All rights reserved

ISBN 978-80-7359-137-3

Emmě,

mé baseballové fanatičce

Když je žák připraven,

mistr se vždycky najde.

(Buddhistické rčení)

Prolog

Nikdy předtím jsem nevystřelil z revolveru.

Před tímto večerem jsem dokonce ani nikdy žádný neměl v ruce.

Byl to poloautomatický revolver Colt.45, který mně v ruce připadal těžký a nemotorný. Měl hrubou pažbu. Nedokázal jsem zbraň pořádně namířit. On ale stál tak blízko, že bych mu mohl vpálit kulku doprostřed hrudi. Kdybych to byl neudělal, kdybych ho nezabil, bylo jisté, že by zabil on mě. Nebyl jsem pro něho rovnocenný soupeř a oba jsme to věděli.

Stalo se to uprostřed noci a byli jsme ve dvacátém poschodí a pravděpodobně i v celé budově úplně sami. Před mojí kanceláří byla v bludišti přepážkami oddělených prostorů tma. Všechny ty lidi, kteří pracovali se mnou a pro mě, už pravděpodobně nikdy neuvidím.

Třesoucí se rukou jsem zmáčkl spoušť.

Kdybyste se na mě podívali jen pár dní předtím, spatřili byste úspěšného vedoucího pracovníka jedné společnosti. Chlápka v důležitém postavení, který si vzal krásnou ženu. Muže, kterému zdánlivě všechno dokonale vycházelo.

Má představa o nebezpečí spočívala v tom, že se odeberu na lůžko, aniž bych si vyčistil zuby.

Nyní jsem si myslel, že se nedožiju následujícího rána.

Co jsem tedy udělal špatně? Kdy to vůbec začalo? V první třídě, kdy jsem zasáhl sněhovou koulí kluka, který se jmenoval Sean Herlihy? Nebo ve čtvrté třídě, kdy mě vybrali do fotbalového mužstva až jako třetího od konce?

Ne, mohu vám říct úplně přesně, kdy to začalo. Bylo to před deseti měsíci.

ČÁST PRVNÍ

1

Tak tedy dobře, jsem idiot.

Sjel jsem se svou acurou do příkopu, protože jsem dělal příliš mnoho věcí najednou. Měl jsem příliš hlasitě puštěné autorádio a jel jsem domů příliš rychle, protože jsem se jako obvykle vracel hodně pozdě. Řídil jsem levou rukou a pravým palcem jsem na BlackBerry otevíral e-maily v naději, že konečně uzavřu obchod s jedním velkým novým zákazníkem. Většina mailů byla nevyřízená korespondence po odchodu viceprezidenta naší divize Crawforda, který nedávno přešel ke společnosti Sony. Pak mi začal zvonit mobilní telefon. Odložil jsem BlackBerry na sedadlo pro spolujezdce a popadl telefon.

Podle zvonění jsem věděl, že je to moje žena Kate, takže jsem se nenamáhal ztlumit hudbu. Předpokládal jsem, že volá, protože chce vědět, kdy přijedu domů, aby mohla připravit večeři. V posledních měsících si zamilovala tofu – tofu s hnědou rýží a růžičkovou kapustou a podobné věci. Muselo to být zdravé, když to chutnalo tak příšerně. Nikdy jsem jí to ale neřekl.

Volala však kvůli něčemu jinému. Z jejího hlasu jsem poznal, že pláče, a ještě než cokoli řekla, už jsem věděl proč.

„Volal DiMarco,“ sdělila mi. DiMarco byl náš bostonský lékař, který se už asi dva roky snažil, aby Kate otěhotněla. Nedělal jsem si velké naděje a navíc jsem ani osobně neznal nikoho, kdo by počal dítě ze zkumavky, takže jsem o celém procesu dost pochyboval. Myslel jsem si, že high-tech je dobrá pro ploché plazmové obrazovky, nikoli pro dělání dětí. Ale i tak jsem měl pocit, jako by mě někdo praštil do žaludku.

Nejhorší však bylo, co to udělá s Kate. V poslední době už byla dost šílená z injekcí hormonů. Tohle mohla být poslední kapka.

„To je mi moc líto,“ řekl jsem.

„Dobře víš, že nás to nenechají zkoušet pořád,“ odpověděla. „Všechno, co je zajímá, jsou jejich čísla, a my jim je snižujeme.“

„Katie, je to teprve náš třetí pokus. Šance je asi tak deset procent v každém cyklu. Budeme to zkoušet dál. Nevzdáme to.“

„Ale co když to nevyjde?“ zeptala se Kate vysokým, přidušeným hlasem a mně zatrnulo u srdce. „Jet do Kalifornie pro oplodněné vajíčko od dárkyně? To nedokážu. Adopce? Jasone, skoro tě neslyším.“

Adopce pro mě byla přijatelná. Nebo také ne. Ale nic mě nenapadalo, a tak jsem se soustředil na to, jak ztišit hudbu. Někde na volantu na to bylo jakési malé tlačítko, a já nikdy nezjistil, jak ho používat. Palcem jsem začal mačkat různé knoflíky, ale místo abych hudbu ztlumil, jsem ji zesílil.

„Kate,“ vykřikl jsem a vzápětí si uvědomil, že auto sjelo na krajnici a míří do příkopu. Pustil jsem telefon, popadl pevně volant oběma rukama, ale už bylo pozdě.

Prudce jsem otočil volantem a dupnul na brzdu. Nepříjemný skřípot kovu. Hodilo mě to dopředu a pak zpátky. Auto se náhle převrátilo na bok. Motor běžel naprázdno a kola se točila ve vzduchu.

Ihned jsem věděl, že nejsem vážně zraněn, ale narazil jsem si pár žeber. Je to legrační, ale okamžitě jsem začal přemýšlet o těch starých černobílých výstražných šotech, které ukazovali v padesátých a šedesátých letech s odpuzujícími názvy jako Poslední jízda a Mechanizovaná smrt, šoty z doby, kdy všichni poldové měli vlasy na ježka a nosili klobouky kanadské jízdní policie s širokou krempou. Jeden chlapík z bratrstva mé koleje měl videokazetu s těmito výchovnými krátkými filmy. Koukat se na ně člověka slušně vyděsilo. Nevěřil jsem, že by někdo, kdo se naučil řídit a pak zhlédl Poslední jízdu, byl ještě ochotný se někdy posadit za volant.

Vypnul jsem motor i hudbu a několik vteřin mlčky seděl. Pak jsem zvedl z podlahy mobil, abych zavolal Trojité A.

Na lince byla ještě stále Kate a slyšel jsem ji, jak křičí.

„Haló,“ řekl jsem.

„Jasone, jsi v pořádku?“ Byla vyděšená. „Co se stalo?“

„Jsem v pořádku, lásko.“

„Proboha, Jasone, ty jsi měl nehodu?“

„Uklidni se miláčku. Jsem naprosto v pořádku. Nic moc se nestalo. Nedělej si starosti.“

Po pětačtyřiceti minutách se objevil náklaďáček, jasně červený s nápisem Odtahová služba M. E. Walshe na boku. Řidič vystoupil a šel ke mně s kovovou psací deskou s klipsem. Byl to vysoký chlápek s širokými rameny, s náznakem kozí bradky, se šátkem na hlavě uvázaným vzadu na uzel a dlouhými hnědými, místy šedivějícími vlasy. Na sobě měl černou koženou bundu Harley-Davidson.

„No to je pěkný!“ prohlásil.

„Dík, že jste přijel,“ řekl jsem.

„Dovolte mi hádat,“ pravil Harley. „Telefonoval jste za jízdy.“

Přivřel jsem oči, na zlomek vteřiny zaváhal a pak rozpačitě odpověděl: „No jo.“

„To je hodně nebezpečný.“

„Jo, to máte pravdu.“ Jako bych dokázal žít bez mobilu. On ale nevypadal jako chlápek, který by se bez mobilu neobešel. Jezdil s náklaďáčkem a na motorce.

V autě měl pravděpodobně společně se žvýkacím tabákem Red Man a cédéčky s Allman Brothers i rádio. A ruličku toaletního papíru v přihrádce na palubní desce. Typ chlapíka, který stříhá trávník a pečuje o auto. Takový, který si myslí, že poslední tři slova národní hymny zní takto: „Pánové, nastartujte motory.“

„Jste v pořádku?“ zeptal se.

„Jo, jsem.“

Zacouval náklaďáčkem k mému autu, spustil plošinu a zahákl naviják na acuru. Zapnul elektrickou kladku a začal vytahovat vůz z příkopu. Naštěstí jsme byli na poměrně pustém úseku silnice – z kanceláře ve Framinghamu jsem do Mass Pike vždycky jezdil touhle zkratkou-, takže kolem nás moc aut nesvištělo. Všiml jsem si, že na náklaďáčku je na jedné straně žlutá obdélníková nálepka s nápisem „Podpořte naše vojáky“ a na předním skle jedna z těch černobílých samolepek týkajících se válečných zajatců a nezvěstných v akci.

V duchu jsem si řekl, že pokud nechci mít hrtan rozdrcený jeho holýma rukama, nesmím kritizovat válku v Iráku.

„Nastupte si,“ vybídl mě.

Kabina jeho náklaďáčku páchla zatuchlým kouřem z doutníků a benzinem. Na palubní desce byl obtisk se znakem Zvláštních jednotek. Začínal jsem mít k válce vřelé, i když trochu zmatené city.

„Máte nějakou oblíbenou opravnu?“ zeptal se. Přes hydraulické vrnění mechanizmu na zvedání plošiny jsem ho sotva slyšel.

Měl jsem kamaráda, který byl fanda do aut, ale sám bych nerozeznal karburátor od karibu. „Nemívám moc nehod,“ odpověděl jsem.

„Nevypadáte na chlápka, kterej si vleze pod kapotu a vymění si olej,“ prohlásil Harley a hned pokračoval. „O jedný dílně vím. Není to odsud daleko. Zajedeme tam.“

Pak už jsme po většinu cesty mlčeli. Několikrát jsem se sice pokusil zapříst s Harleyem rozhovor, ale bylo to, jako bych se pokoušet škrtnout vlhkou zápalku.

Obvykle jsem dokázal mluvit s kýmkoliv o čemkoliv – o všem, na co si vzpomenete, o sportu, dětech, psech, televizních programech. Byl jsem prodejním manažerem jedné z největších elektronických společností na světě, která úspěšně soupeřila se společnostmi Sony a Panasonic. Divize, pro kterou jsem pracoval, dělá ty krásné ploché LCD monitory a plazmové televizní obrazovky, po kterých tolik lidí touží. Senzační výrobky. A zjistil jsem, že skutečně dobří prodejní zástupci, ti, kteří mají šťávu, se mohou pustit do rozhovoru s kýmkoliv. Takoví jako já.

Tenhle chlápek však o žádné hovory nestál, a já to po chvíli vzdal. Bylo dost nepříjemné sedět v odtahovém náklaďáčku řízeném Pekelným andělem. Měl jsem na sobě drahý černý oblek a snažil se, aby na něm neulpěla žvýkačka, dehet či cosi podobného, co bylo na vinylovém čalounění. Osahal jsem si hrudní koš a byl spokojený se zjištěním, že žádné žebro není zlomené. Dokonce mě ani nic moc nebolelo.

Přistihl jsem se, že si prohlížím sbírku nálepek na palubní desce – obtisk znaku Zvláštních jednotek, samolepka vlajky s nápisem „Tyto barvy neutíkají“ a další, na kterém bylo napsáno „Zvláštní jednotky – Já jsem ten muž, před kterým tě matka varovala“. Po chvíli jsem se zeptal: „To je váš náklaďák?“

„Není. Firma na odtahování aut patří kámošovi a já mu někdy pomáhám.“

Chlápek se konečně rozpovídal, a tak jsem mu položil další otázku: „Ten kámoš sloužil u Zvláštních jednotek?“

Následovala delší odmlka. Nevěděl jsem, zda je na otázce, sloužil-li někdo u Zvláštních jednotek, něco špatného. Mohl mi třeba odpovědět, ale pak by mě musel zabít.

Právě jsem se chystal otázku zopakovat, když konečně odpověděl. „Byli jsme u nich oba.“

„Aha,“ poznamenal jsem a oba jsme opět zmlkli. Zapnul rádio, kde dávali přenos z baseballu. Red Sox hráli ve Fenway Parku se Seattle Mariners a byl to vyrovnaný a napínavý zápas. Rád jsem poslouchal v rádiu přenosy z baseballových zápasů. Mám doma obrovský televizor s plochou obrazovkou, kterou jsem si koupil se slevou pro rodinu a přátele v práci, a baseball na takové obrazovce je skvělý. Přesto se ale nedá srovnat s baseballem v rádiu – údery pálkou, reakce davu i hloupé reklamy na skla do automobilů. Je to klasika. Reportéři mluví úplně stejně jako v době, kdy jsem byl ještě malý, a pravděpodobně stejně, jako když byl malý můj otec. Jejich monotónní hlasy a nosovky mi připomínaly staré tenisky, pohodlné, důvěrně známé a obnošené. Používají zavedené fráze jako „míč letí hodně vysoko“, „pálkař zahnaný do úzkých“ a „rozmáchl se a minul“. Líbilo se mi, jak náhle začnou zuřivě řvát a vyrážet výkřiky jako „Rychle zpátky! Rychle zpátky!“

Jeden z reportérů komentoval nadhazovače Sox slovy „…ale ani na vrcholu své kariéry se nikdy nepřiblížil nejvyšší rychlosti hodu sto šedesát sedm kilometrů v hodině, dosažené…? Jerry, ty si jistě pamatuješ kým.“

„Nolanem Ryanem,“ doplnil ho druhý chlápek.

„Nolan Ryan,“ pokračoval první chlápek. „Ano, správně. Bylo to na stadionu v Anaheimu 20. srpna 1974.“ Přečetl to pravděpodobně z materiálů, které mu dodali z režie.

„Špatně,“ prohlásil jsem.

Řidič se ke mně obrátil. „Jak to?“

„Ti chlapi nevědí, o čem mluví,“ odpověděl jsem. „Nejrychlejší zaznamenaný hod měl Mark Wohlers.“

„Je to tak,“ prohlásil Harley a přikývl.

„Vy to víte?“ zeptal jsem se překvapeně. „Sto šedesát osm kilometrů v hodině v roce 1995.“

„Jarní trénink týmu Atlanta Braves.“ Pak se usmál, či spíš zašklebil. Měl rovné, bílé zuby. „Nemyslel jsem si, že by to někdo mohl vědět,“ poznamenal.

„Ale vůbec nejrychlejší nadhazovač, i když nehrál v žádné hlavní lize…“

„Steve Delkowski,“ přerušil mě Harley. „Sto sedmdesát kilometrů v hodině.“

„Rozbil rozhodčímu masku,“ řekl jsem s přikývnutím. „Takže jste už od dětství fanda baseballu, co? Nasbíral jste taky tisíce baseballových karet?“

Znovu se usmál. „Jo, to jste uhod. Balíčky Topps s mizernou vyschlou žvejkačkou uvnitř.“

„Vždycky ušpinila jednu z karet, co?“

Pousmál se.

„Bral vás táta často do Fenway Parku?“

„Vyrůstal jsem jinde,“ odpověděl. „V Michiganu. A táta s náma nežil. Navíc jsme si nemohli dovolit kupovat lístky.“

„To my taky ne,“ připustil jsem. „Takže jsem poslouchal přenosy v rádiu.“

„Já taky.“

„Hrál jste baseball na dvoře? A rozbil spoustu oken?“

„My jsme žádnej dvůr neměli.“

„My taky ne. Hrál jsem si s kamarádama v parku o kus dál v ulici.“

Přikývl a zase vykouzlil úsměv.

Měl jsem pocit, že ho znám. Pocházeli jsme pravděpodobně ze stejného prostředí – žádné peníze, žádný dvůr a tak. Já ale šel studovat, a teď tady sedím v kvádru, zatímco on narukoval do armády jako spousta mých kamarádů ze střední školy.

Chvíli jsme poslouchali, jak se vyvíjí zápas. Na řadě byl hráč Seattlu. Napřáhl se k prvnímu hodu. Bylo slyšet třesknutí pálky. „Vysoko letící míček dopadl hluboko do levé části hřiště!“ zajásal jeden z reportérů. Mířil přímo do rukavice jednoho hráče Red Sox, který byl proslulý svojí nemotorností mimo vnitřní pole. A také tím, že mizel z levé části hřiště, aby se šel uprostřed hry vyčůrat.

„Má ho,“ řval reportér. „Letí mu rovnou do rukavice!“

„Určitě mu upadne,“ poznamenal jsem.

Harley se zasmál. „To říkáte vy.“

„Teď to přijde,“ prohlásil jsem.

Harley se zasmál ještě hlasitěji. „To bude trapný,“ poznamenal.

Hromadný zklamaný povzdech v hledišti. „Míč zasáhl horní část rukavice,“ sdělil reportér, „když se ho pokoušel skluzem chytit. Veliká chyba.“

Oba současně jsme si povzdechli.

Harley vypnul rádio. „Mně už to stačilo,“ prohlásil.

„Díky,“ řekl jsem, když jsme odbočili na parkoviště před autoopravnou.

Bylo to špinavé místo, které vypadalo jako bývalá benzinová pumpa. WILLKIEHO AUTOOPRAVNA stálo na ceduli. Vedoucí, který měl službu, se jmenoval Abdul a v dnešní době by měl pravděpodobně trochu potíže, kdyby se chtěl dostat přes letištní kontrolu. Domníval jsem se, že Harley začne vykládat trosky mé ubohé acury, ale místo toho šel se mnou do kanceláře a sledoval, jak si Abdul zapisuje informace o mém pojištění. Všiml jsem si další nálepky „Podpořte naše vojáky“ na zdi a rovněž obtisku se znakem Zvláštních jednotek.

„Jeremiah je doma?“ zeptal se Harley.

„Jo, určitě,“ odpověděl Abdul. „Je doma s dětma.“

„Je to můj kamarád,“ pokračoval pak Harley. „Postarej se o něho.“

Rozhlédl jsem se a uvědomil si, že mluví o mně.

„Jasně, Kurte,“ odpověděl Abdul.

„Řekni Jerrymu, že jsem tady byl,“ požádal ho řidič odtahového náklaďáčku. Odešel s Abdulem do dílny a já si zatím četl starý výtisk Maxima. Vrátili se po několika minutách.

„Abdul svěří práci na vašem autě svýmu nejlepšímu mechanikovi,“ prohlásil Harley. „Odváděj tady dobrou práci. Barvu míchají na počítači. Je to dobrá, poctivá opravna. Doražte, chlapi, to papírování a já mezitím strčím auto do dílny.“

„Díky,“ pokývl jsem.

„Ahoj Kurte, tak zatím,“ prohlásil Abdul.

Po několika minutách jsem vyšel a viděl, že Harley sedí ve svém náklaďáčku a poslouchá přenos z utkání.

„Poslyšte,“ ozval se, „kde vlastně bydlíte? Hodím vás domů.“

„Je to dost daleko. V Belmontu.“

„Vemte si z auta věci a nastupte.“

„Nevadí vám to?“

„Jsem placený od hodiny. Ne podle práce.“

Sebral jsem z podlahy cédéčka a diplomatický kufřík a ze zadního sedadla baseballovou rukavici.

„Pracoval jste v opravně?“ zeptal jsem se ho, když jsem se usadil v náklaďáčku.

Vysílačka začala vřískat a Harley ji vypnul. „Dělal jsem všechno možný.“

„Jak se vám zamlouvá odtahování aut?“

Otočil se a poskytl mi pohled Zešílel jste? „Beru každou práci, kterou můžu dostat.“

„Lidi už neradi najímají vojáky?“

„Lidi je najímaj moc rádi,“ odpověděl. „Ale ne pézettéčka.“

„Co to znamená?“

„Propuštěn z trestu čili vyhozen z armády pro vážný trestný čin. Musíte to napsat do žádosti a jakmile to zjistěj, ukážou vám dveře.“

„Jo tak takhle je to,“ podotkl jsem. „Neměl jsem se ptát. Nic mi do toho není.“

„Nic velkýho to nebylo. Jen se mnou vyjebali. Dostanete PZT a máte smůlu, už žádný výhody pro vysloužilce ani penzi. Byla to bouda.“

„Jak se to stalo?“ chtěl jsem vědět. „Nevadí vám, že se na to ptám?“

Další dlouhé odmlčení. Zapnul blinkr a přejel do jiného pruhu. „Ne, to je v pohodě.“ Znovu se odmlčel a já už ani nečekal, že mi odpoví. Nakonec se ale rozpovídal: „Velící důstojník mýho A-týmu Zvláštních jednotek vydal rozkaz, aby polovina z nás šla na sebevražednou průzkumnou misi do Tikritu. Řek jsem mu, že tam na devadesát procent padnem do léčky, a víte, co se stalo? Chlapi do ní fakt vlítli. Zaútočili na ně raketometama. A mýho kamaráda Jimmyho Donadia zabili.“

Zmlkl. Zíral před sebe na ulici a pak dodal: „Dobrej kluk, právě měl končit svůj služební turnus, měl dítě, který nikdy neviděl. Měl jsem ho moc rád. Neovládl jsem se a vyjel po tom veliteli, po tom tvrdohlavým prevítovi. Zlomil jsem mu nos.“

„To se dá pochopit,“ usoudil jsem. „Dostal jste se před vojenský soud či něco takovýho?“

Pokrčil rameny. „Měl jsem štěstí, že mě neposlali do Leavenworthu. Nikdo z velení ale nechtěl přitahovat pozornost k tomu, co se ten večer dělo, protože rozhodně nestáli o to, aby to začal vyšetřovat CID. Bylo by to špatný pro morálku armády. A ještě horší by bylo, kdyby to prosáklo do médií. Takže rozhodli, že budu okamžitě propuštěný z armády pro hrubý trestný čin.“

„No teda,“ podotkl jsem. Nevěděl jsem sice pořádně, co to ten CID je, ale nehodlal jsem se ho na to ptát.

„A co děláte vy? Jste advokát nebo něco podobnýho?“

„Obchodní zástupce.“

„Kde?“

„V Entronics. Ve Framinghamu.“

„To musí být zajímavý. Nemůžete mi sehnat slevu na plazmovou televizi?“

Váhal jsem. „Neprodávám spotřebitelskou řadu, ale možná bych s tím něco dokázal udělat.“

Usmál se. „Dělal jsem si srandu. Takovej televizor bych si stejně nemoh dovolit, ani za velkoobchodní cenu. Všim jsem si tý rukavice na zadním sedadle. Pěkná. Rawlingsova Zlatá rukavice. Na dlani kůže. Stejná, jakou používaj profíci. Vypadá jako úplně nová. Přímo z krabice. Kdy jste ji dostal?“

„Asi před dvěma roky,“ odpověděl jsem. „Dárek od manželky.“

„Jo ták. Vy hrajete?“

„Moc ne. Většinou za tým naší firmy. Ale softball, baseball ne. Má žena v tom nevidí rozdíl.“ Náš tým nestál za nic. Prohrávali jsme jedno utkání za druhým, šňůra porážek, která připomínala historicky mizernou sezonu Baltimore Orioles z roku 1988. „Vy hrajete?“

Pokrčil rameny. „Hrával jsem.“

Následovala delší odmlka.

„Ve škole?“

„Dostal jsem nabídku od Detroitských tygrů, ale nikdy jsem ji nepodepsal.“

„Vážně?“

„Naměřili mi rychlost hodu těsně přes sto padesát kilometrů v hodině.“

„No teda! To je něco.“ Otočil jsem se k němu.

„Ale tenkrát jsem to viděl jinak. Rozhodl jsem se vstoupit do armády. Jen tak mimochodem, jmenuju se Kurt.“ Sundal pravici z volantu a pevně mi stiskl ruku. „Kurt Semko.“

„Jason Steadman.“

Pak jsme se nadlouho odmlčeli, dokud mi hlavou nebleskl nápad.

„Potřebovali bychom nadhazovače,“ prohlásil jsem.

„Kdo?“

„Tým mojí firmy. Zítra večer hrajem a slušnýho nadhazovače bychom nabeton využili. Co byste tomu řekl, zahrát si zítra s náma?“

Další dlouhá odmlka. „A to člověk u vás nemusí pracovat?“ zeptal se potom.

„Chlapi, co proti nim hrajem, nemají ani zdání, kdo u nás dělá a kdo ne.“

Kurt znovu zmlkl.

„Tak co vy na to?“ zeptal jsem se asi po minutě.

Pokrčil rameny. „Ještě nevím.“ Zíral na silnici před sebou a napůl se usmíval.

V té chvíli to vypadalo jako skvělý nápad.

2

Svou ženu jsem miloval.

Někdy vůbec nemůžu uvěřit, že tak inteligentní, kultivovaná a také neuvěřitelně krásná žena se rozhodla žít s chlapem, jako jsem já. Ráda žertem říkávala, že naše námluvy byly největší ukázkou umění prodeje, jakou jsem kdy předvedl. Nemohu s tím nesouhlasit. Vždyť jsem nakonec uzavřel obchod.

Když jsem vešel, seděla Kate na pohovce a dívala se na televizi. V klíně měla misku s praženou kukuřicí a na kávovém stolku před ní stála sklenka bílého vína. Měla na sobě vybledlé cvičební šortky, které nosila ještě na přípravce a které dávaly pěkně vyniknout jejím dlouhým, pružným nohám. Jakmile mě spatřila přicházet, vyskočila z pohovky a přiběhla ke mně, aby mě objala. Ucukl jsem bolestí, ale nevšimla si toho. „Proboha,“ vyhrkla, „měla jsem o tebe takový strach.“

„Nic mi není, už jsem ti to říkal. Až na to, že to ranilo moji hrdost, protože ten chlápek, který mě odtahoval, si myslel, že jsem totální idiot.“

„Vůbec nic se ti tedy nestalo, Jasi? Měl jsi zapnutý pás?“ Odtáhla se ode mě, aby si mě mohla prohlédnout. Její oči měly báječný zelený odstín, vlasy byly husté a černé a měla ostrou linii čelisti a vysoké lícní kosti. Připomínala mi mladou, tmavovlasou Katharine Hepburnovou. Byla roztomilá, měla ostré a výrazné rysy a přitom se pokládala za obyčejnou ženu. Dnes však měla krví podlité a napuchlé oči. Bylo zřejmé, že plakala.

„Auto jen sjelo ze silnice,“ vysvětlil jsem jí. „Já jsem v pořádku, ale s autem to vypadá hůř.“

„Pche, auto,“ prohlásila pohrdavě, jako by má Acura TL byla rulička toaletního papíru. Předpokládám, že tato aristokratická gesta zdědila po rodičích. Kate pocházela z kdysi bohaté rodiny, ale peníze až do její generace nevydržely. Bohatství Spencerů se rozplynulo v roce 1929, kdy její pradědeček učinil v době krachu na burze pár hloupých investičních rozhodnutí a zbytek rozházel její táta, který byl alkoholik a věděl jen, jak peníze utrácet, nikoli jak je spravovat.

Vše, co Kate dostala, bylo nákladné vzdělání, kultivovaný hlas, spousta bohatých rodinných přátel, kteří ji nyní litovali, a plný dům starožitností. Mnohé z nich nacpala do našeho koloniálního domu se třemi ložnicemi na tisícovce čtverečních metrů v Belmontu.

„Jak ses vůbec dostal domů?“ zajímala se.

„Přivezl mě řidič odtahového vozu. Zajímavý chlapík – bývalý člen Zvláštních jednotek.“

„Hmm,“ podotkla tónem, který měl předstírat zájem a který jsem dobře znal.

„To je večeře?“ zeptal jsem se a ukázal na misku pražené kukuřice na stolku.

„Drahoušku, promiň, ale dneska jsem na vaření neměla ani pomyšlení. Chceš, abych ti něco udělala?“

Dokázal jsem si představit cihlu tofu číhající v ledničce a v duchu jsem se otřásl. „Nedělej si s tím starosti. Něco si vezmu sám. Pojď ke mně.“ Znovu jsem ji objal. Tentokrát jsem bolest hrdinsky ovládl, aniž bych sebou škubl. „Zapomeň na auto. Mám starost o tebe.“

Ještě jsem ji držel, když náhle začala znovu plakat. Cítil jsem, jak těžce oddechuje a jak mi její horké slzy máčejí košili. Objal jsem ji pevněji. „Už jsem si začínala myslet… že se to tentokrát povede,“ řekla.

„Snad příště. Musíme být trpěliví.“

„Nemáš nějaké problémy?“

„Jen s věcmi, se kterými dokážu něco udělat,“ odpověděl jsem jí.

Po chvíli jsme se posadili na pohovku, což byla nepohodlná, ale nepochybně hodnotná anglická starožitnost, tvrdá jako kostelní lavice, a na kanálu Discovery sledovali nějaký dokumentární film o šimpanzích bonobo, kteří jsou zjevně chytřejším a vyvinutějším druhem opic než my. Zdá se, že v jejich společnosti vládnou samice. Ukazovali záběr, na kterém se samička pokouší svést samce, roztahuje nohy a strká mu zadnici pod nos. Komentátor tomu říkal „prezentace“. Potlačil jsem poznámku o našich vlastních manželských vztazích, které v podstatě přestaly existovat. Nevím, zda to způsobila léčba neplodnosti či něco jiného, ale náš sexuální život se v poslední době změnil v smrtelné lože. Nedokázal jsem si vzpomenout, kdy se Kate naposledy „prezentovala“.

Vzal jsem si hrstku popcornu. Byl upražený horkým vzduchem a lehce zastříknutý hmotou, o které reklama tvrdí „Nemohu uvěřit, že to není máslo“. Celé to chutnalo jako buráky z polystyrenu. Ze zdvořilosti jsem je nemohl vyplivnout, tak jsem je rozžvýkal a spolkl.

Nezdálo se, že by šimpanzí samička mohla dosáhnout úspěchu, ale nadále se o to pokoušela. Natáhla paži a vábila samce prsty jako nějaká hvězda němého filmu v roli děvky. Ale samec se k ničemu neměl. Šla tedy přímo k němu a tvrdě ho popadla za kulky.

„No tohle!“ prohlásil jsem. „Myslím, že si nepřečetla Tohle mu, dámy, nedělejte od Behrendta a Tuccillové.“

Kate zavrtěla hlavou a snažila se nesmát.

Vstal jsem, šel do koupelny a spolkl dva prášky proti bolesti. Pak jsem se odebral do kuchyně a naložil si mísu zmrzliny. Nenamáhal jsem se Kate zeptat, jestli si nedá taky, protože zmrzlinu nikdy nejedla. Nikdy nejedla nic, po čem by jen vzdáleně hrozilo, že by snad mohla tloustnout.

Znovu jsem na usadil na pohovku a pustil se do zmrzliny, zatímco z televize zaznělo: „Samice se s některými svými přítelkyněmi líbají, objímají a třou si navzájem genitálie.“

„Kde jsou šimpanzí samci?“ podivil jsem se. „Sedí na pohovce s dálkovým ovládáním v ruce?“

Sledovala, jak se cpu zmrzlinou. „Co to máš?“

„Tohle?“ odpověděl jsem. „Náhražka tofu bez tuku zmrzlým mlíkem.“

„Drahoušku, víš přece, že na noc bys zmrzlinu neměl jíst.“

„K snídani na ni nikdy nemám chuť.“

„Víš dobře, o čem mluvím,“ zamračila se a sáhla si na své dokonale ploché břicho. U mě se na rozdíl od ní už ve třiceti začínalo tvořit panděro. Kate mohla jíst co chtěla, a přitom nepřibírala. Měla prostě neuvěřitelný metabolizmus. Ženské ji kvůli tomu nenáviděly. Mě to trochu zlobilo. Kdybych měl její bleskové spalování, nejedl bych sóju a umělé maso.

„Nemohli bychom koukat na něco jiného?“ zeptal jsem se. „Tohle mě hrozně vzrušuje.“

„Jasone, jsi nechutný.“ Popadla ovladač a začala přepínat mezi stovkami kanálů, dokud tam nenechala něco, co mi připadalo známé. Poznal jsem herce, kteří hráli krásné sourozence, bratra a sestru ve věku, kdy se chodí na střední školu, a jejich rozvedeného otce, který byl právníkem se specializací na rozvody. Byl to seriál televize Fox s názvem S. B. o krásných a bohatých středoškolácích a jejich rozbitých rodinách v Santa Barbaře – o školních plesech, automobilových nehodách, rozvodech, drogách, zahýbajících matkách. Zkrátka nejsledovanější televizní seriál sezony.

Byl dílem mého švagra Craiga Glazera, úspěšného televizního producenta, který si vzal Susie, Kateinu starší sestru. Předstírali jsme s Craigem, že spolu vycházíme.

„Jak se můžeš na takovou blbost koukat?“ zavrčel jsem, popadl ovladač a našel nějaký starý dokument na kanálu National Geographic – o životě primitivního amazonského kmene jménem Janomami.

„Měl bys s tím nepřátelstvím k němu něco udělat dřív, než Craig a Susie příští týden přijedou.“

„Co potom bez toho nepřátelství zůstane? Stejně nemají ani tušení, co si o něm myslím.“

„Pleteš se, Susie to ví.“

„Nejspíš si o něm myslí totéž.“

Kate zvedla provokativně obočí, ale neřekla nic.

Vcelku lhostejně jsme dál sledovali televizi. Komentátor s mazlavým britským přízvukem vykládal, že Janomamiové jsou nejnásilnějšími a nejagresivnějšími lidmi na světě. Byli známí jako Divoký lid. Neustále válčili, většinou kvůli ženám, které byly vzácné.

„Vsadil bych se, že se ti to líbí, co?“ nadhodil jsem. „Bojovat kvůli ženským.“

Zavrtěla hlavou. „Studovala jsem Divoký lid v jednom semestru, kdy jsme se zabývali feminizmem. Muži své manželky bijí. Jejich ženy si myslí, že čím víc mají jizev od mačet, tím víc je jejich manželé musí milovat.“ Kate měla na nočním stolku neustále nějakou knihu o feminizmu. Poslední se jmenovala Pohlaví, které není jediné na světě. Příliš jsem ten název nechápal, ale naštěstí jsem z něho nebyl zkoušen.

Kate se v posledních několika letech zajímala o málo známé africké a jihoamerické kultury a myslím, že to dělala kvůli své práci. Pracovala v Meyerově nadaci pro lidové a okrajové umění v Bostonu. Dávali peníze chudým a bezdomovcům, kteří vytvářeli obrazy a sochy, které vypadaly, jako by je stvořil můj osmiletý synovec. Svým zaměstnancům však moc neplatili. Nadace dávala Kate osm tisíc dolarů ročně a zřejmě se domnívala, že je pro zaměstnance výsada pro ni pracovat. Myslím, že Kate utrácela za benzin a parkování víc, než kolik vydělala.

Ještě chvíli jsme se dívali na dokument o amazonských Indiánech. Kate jedla popcorn a já svou zmrzlinu. V televizi vykládali, že chlapci z kmene Janomami dokazují svoji dospělost krví na oštěpech nebo tím, že někoho zabijí. Užívají sekery, oštěpy a luky a šípy. A bambusové foukačky, kterými vystřelují jedem napuštěné šipky.

„Úžasný,“ podotkl jsem.

Kmen Janomami spaloval své mrtvé, popel vmíchal do banánové polévky, kterou pak vypili.

To už nejspíš zas tak úžasný nebylo.

Jakmile dokument skončil, sdělil jsem Kate nejnovější novinku, že viceprezident divize Crawford přešel ke společnosti Sony a vzal s sebou šest dalších vedoucích pracovníků. Což zanechalo v mém oddělení obrovskou díru. „Je to nepříjemné,“ dodal jsem. „Obrovský zmatek.“

„Co to povídáš?“ zeptala se s náhlým zájmem Kate. „To je přece báječný!“

„Tys to nepochopila. Entronics právě ohlásila, že získala obchodní aktivity holandské společnosti Meister ve Spojených státech.“

„O té společnosti jsem slyšela,“ prohlásila tónem, který zněl poněkud otráveně. „A co dál?“

Royal Meister Electronics N. V. je obrovské elektronické konsorcium, jeden z našich největších konkurentů. Měli v Dallasu pobočku, která prodávala stejné věci jako my – LCD, plazmové obrazovky, projektory a podobně.

„Takže Crawford z toho vycouval. Musel něco vědět.“

Kate se posadila a přitáhla si kolena k hrudi. „Poslyš, Jasi, copak si neuvědomuješ, co to znamená? Tohle je tvoje šance.“

„Moje šance?“

„Už léta trčíš na úrovni okresních obchodních manažerů. Jako bys zamrznul v jantaru.“

Rád bych věděl, zda se se špatnou zprávou o opět nevydařeném otěhotnění vyrovnává tím, že se začíná zabývat mojí kariérou. „Nic nového se mi nenabízí.“

„Zkus přemýšlet, Jasi. Jestli Crawford odešel a s ním i jeho šest nejvyšších šéfů, pak nemá obchodní divize jinou volbu, než vyplnit mezery někým zevnitř. Máš šanci dostat se do vedení. Začít konečně stoupat po žebříku.“

„Spíš po namaštěným sloupu. Katie, já mám svou práci rád. Nechci se stát viceprezidentem.“

„Ale tvůj plat už v postavení, jaký máš, vyšší nebude, není to tak? O moc víc, než bereš teď, už nedostaneš.“

„Jak to myslíš? Vydělávám přece dost. Vzpomínáš si, kolik jsem bral před třemi roky?“

Přikývla s očima upřenýma na mě, jako by zvažovala, zda má říct ještě něco. Nakonec prohlásila: „Miláčku, před třemi lety přišly plazmové obrazovky do módy. Byla to novinka a společnost Entronics ovládla trh, nemám pravdu? To se už nikdy znovu nestane.“

„Podívej, Kate, nezapomínej na jednu věc. Pro chlapy v mém věku má společnost takový stroj na třídění vajec. Třídí je do krabic na velký, extra velký a obrovský, chápeš?“

„A kam patříš ty?“

„No k těm obrovským nepatřím. Jsem chlapík z prodeje. Jsem, co jsem.“

„Ale když se dostaneš do vedení, začneš vydělávat opravdu velký peníze.“

Před několika lety mě Kate přemlouvala, že bych se měl zaměřit na výstup po žebříku společnosti, a já v poslední době začínal věřit, že už to vzdala. „Ti chlápci z vyššího vedení nevytáhnou paty z kanceláře,“ prohlásil jsem. „Musej mít LoJacky na kotníkách. Z neustálých schůzí jsou bílí jako rybí břicho. Spousta podlízání, spousta politiky. To pro mě není. Nemá smysl se o tom bavit.“

„Podívej, staneš se oblastním manažerem, pak viceprezidentem a generálním manažerem a docela brzy se může stát, že povedeš celou společnost. A za pár let budeš bohatý.“

Zhluboka jsem se nadechl v úmyslu se s ní pohádat, ale nemělo by to smysl. Jakmile se dostala do téhle nálady, byla jako teriér, který tu svoji kost z umělé hmoty prostě nepustí.

Skutečností bylo, že jsme s Kate měli velmi rozdílné názory na to, co je „bohatství“. Můj táta pracoval v továrně ve Worcesteru, kde se vyráběly plechy na trubky pro klimatizační a ventilační systémy. Dostal se až do postavení dílenského mistra a vedl si aktivně v odborech kovodělníků. Nebyl příliš ctižádostivý – domnívám se, že vzal první místo, které se naskytlo, spokojil se s ním a držel se ho. Tvrdě však pracoval a dělal přesčasy a mimořádné směny, kdykoli to bylo možné, a když dorazil navečer domů, býval unavený, neschopný dělat cokoli jiného, než sedět před televizí jako oživlá mrtvola a pít Budweiser. Přišel o špičky dvou prstů na pravé ruce, což byla neustálá tichá připomínka toho, jakou měl riskantní práci. Když mi řekl, že si přeje, abych šel studovat a nemusel dělat to, co dělá on, myslel to naprosto vážně.

Bydleli jsme v jednom poschodí třípatrového domu v Providence Street ve Worcesteru, který měl azbestové obití a okolo betonového dvorku plot z pletiva. Dostat se z něj do vlastního koloniálního domu v Belmontu, pomyslel jsem si, byla zatraceně dobrá věc.

Přitom dům ve Wellesley, ve kterém vyrůstala Kate, byl větší než celá budova svobodárny na Harvardu. Jednou jsme kolem něho jeli. Bylo to obrovské kamenné sídlo s vysokým plotem z tepaného kovu a nekonečným pozemkem. Přestože její otec alkoholik nakonec promrhal zbytek toho, co zůstalo z rodinného bohatství, v nějaké idiotské investici, a museli prodat letní dům v Osterville na Cape Codu a pak i dům ve Wellesley, místo, na které se přestěhovali, bylo asi dvakrát větší než dům, ve kterém jsem s ní nyní žil já.

Odmlčela se a pak našpulila rty. „Jasone, přece nechceš skončit jako Cal Taylor, že ne?“

„To byla rána pod pás.“ Calu Taylorovi bylo asi šedesát a byl věčně obchodním cestujícím u Entronicsu, a to už od doby, kdy společnost ještě prodávala tranzistorová rádia a druhořadé barevné televizory a pokoušela se soupeřit s Emersonem a Kenwoodem. Byl to odstrašující případ. Z pohledu na něho mi naskakovala husí kůže, protože představoval vše, o čem jsem v skrytu duše věděl, že by se mi mohlo stát. Se svými šedivými vlasy, od nikotinu zežloutlým knírem, dechem po oblíbené whisky Jack Daniel’s, kuřáckým kašlem a nekonečnou zásobou vyčpělých vtipů byl mojí osobní noční můrou. Dostal se do slepé uličky, oportunista, kterému se dařilo držet se nad vodou díky nejasným vztahům, jež se mu během let podařilo vybudovat. Byl rozvedený, žil sám a téměř každý večer trávil v některém baru ve své čtvrti.

Pak její obličej změkl a zvedla hlavu. „Miláčku,“ prohlásila smířlivě, „stačí se podívat na tenhle dům.“

„Co je s ním?“

„Nechceme přece mít děti na takovém místě,“ odpověděla. Zadrhl se jí hlas. „Není si tady ani kde hrát. Je tady jenom dvorek.“

„Nesnáším sekání trávníku. A navíc jsem v dětství neměl ani ten dvorek.“

Odmlčela se a odvrátila pohled. Rád bych věděl, na co myslí. Jestli očekává „návrat do Manderley“, pak si najisto vzala nesprávného chlápka.

„Tak Jasone, co se stalo s tvou ctižádostí? Když jsem tě potkala, byl jsi plný energie, chlap, který nezná žádné hranice. Už si nevzpomínáš?“

„Předstíral jsem to jen proto, aby sis mě vzala.“

„Vím, že to nemyslíš vážně. Měl jsi elán, to přece víš. Teď jsi…“ chystala se říct ztloustl, ale místo toho řekla, zpohodlněl. „Takhle přesně to je. Ale teď nastal čas, abys to změnil.“

Stále ještě jsem myslel na dokumentární film o Divokém lidu. Když si mě Kate brala, musela si myslet, že jsem jako válečník z kmene Janomami, ze kterého by se mohl stát náčelník.

„Promluvím si s Gordym,“ prohlásil jsem nakonec. Kent Gordon byl dlouholetý pracovník společnosti, který vedl celé obchodní oddělení.

„To uděláš dobře,“ souhlasila. „Řekni mu, že žádáš, aby zvážil tvé povýšení.“

„Něco žádat není v mém stylu.“

„No tak ho překvap. Ukaž mu trochu agresivity. Bude se mu to líbit. Je to jako zabít, nebo být zabit. Ukaž mu, že jsi zabiják.“

„Tak dobře,“ prohlásil jsem. „Myslíš, že bych na eBay mohl sehnat tu foukačku Janomamiů?“

3

„Oblafli nás,“ prohlásil Ricky Festino. „Jsme nahraný.“

Ricky Festino byl členem takzvané Bandy bratrů, obchodní zástupce oddělení vizuálních systémů společnosti Entronics ve Spojených státech. O obchodních zástupcích se předpokládá, že by měli být přívětiví, veselí, kamarádští, ale Festino takový nebyl. Byl mimo. Byl zarputilý, cynický, kousavě sarkastický. Jediné, co ho zajímalo, byly kontrakty – po roce skončil se studiem právnické školy na Boston College a jediný předmět, který ho tam zaujal, byly právě ty kontrakty. To by vám o něm mohlo něco napovědět.

Pokud jsem mohl soudit, nenáviděl svoji práci a neměl ani moc rád svou ženu a dvě malé děti. Každé ráno vozil mladšího syna do nějaké soukromé školy a trénoval žákovský tým staršího hocha, což by z něj teoreticky mělo dělat dobrého tátu, až na skutečnost, že si na to neustále stěžoval. Nikdy jsem si nebyl jistý, co ho vlastně motivuje kromě strachu a žlučovitosti, ale ať již to bylo cokoli, fungovalo to.

Nedokázal jsem si ani vysvětlit, proč mě má tak rád. Rickymu Festinovi jsem se musel jevit nechutně optimistický. Měl jsem v něm vyvolávat opovržení, ale místo toho se mnou zacházel jako s oblíbeným rodinným zvířecím mazlíčkem, který mu jediný rozumí, bezstarostným zlatým retrieverem, před nímž si může postěžovat, když ho vezme vyvenčit. Někdy mi říkal Tygře, čímž narážel na medvídka Pú a jeho nezkrotného a v postatě retardovaného kamaráda. Jestliže já byl ale Tygr, on byl Ijáček.

„Proč?“ zeptal jsem se.

„Akvizice, co jinýho. Svinstvo,“ zamumlal, když z malé plastové lahvičky, kterou nosil všude s sebou, vytlačoval do dlaně lesklou hromádku hmoty na očistu od bakterií. Prudce si promnul ruce a já ucítil líh. Festino měl fobii ze zárodků, kterou nedokázal kontrolovat. „Podal jsem si ruku s tím chlápkem z CompuMaxu a on na mě přitom kýchnul.“

CompuMax byl „tvůrce systémů“, společnost, která sestavovala a prodávala neznačkové laciné počítače pro podniky. Byli to mizerní zákazníci, převážně z toho důvodu, že většinou neutráceli peníze za značkové díly, a Entronics pro ně byla příliš dobrá značka. Festino se jim pokoušel prodat nějaké LCD monitory, které Entronics vůbec nedělá a které jsme dostali od druhořadé korejské firmy a jen na ně dali naše logo. Snažil se je přesvědčit, že kdyby měli název Entronics alespoň najednom ze svých dílů, vypadaly byjejich systémy lépe, a byly by proto i žádanější. Dobrý nápad, ale CompuMax stejně nic nekoupil. Domníval jsem se, že Festino neví, jak to prosadit, ale nemohl jsem mu do toho příliš zasahovat, protože to byl jeho obchod.

„Začíná mi docházet, proč si Japonci myslí, že jsme špinavci,“ pokračoval Festino. „Vysmrkal se párkrát do dlaně a pak mi chtěl podat ruku. Co mi zbývalo? Mohl jsem si snad dovolit mu tou jeho špinavou prackou nepotřást? Ten chlap byl lidský koš na odpadky. Nechceš taky?“ Nabídl mi plastovou lahvičku.

„Ne, dík, nepotřebuju.“

„Je to jenom můj mylný dojem, nebo je tvá kancelář o hodně menší než moje?“

„To je vybavením,“ odpověděl jsem. „Jinak je přesně stejně velká.“ Má kancelář vypadala čím dál tím menší. Obchodní divize vizuálních systémů společnosti Entronics ve Spojených státech se nachází v nejvyšším patře budovy Entronics ve Framinghamu, asi pětatřicet kilometrů západně od Bostonu. Je to zdaleka nejvyšší budova ve městě, obklopená nízkopodlažními kancelářskými budovami, a místní proti ní ostře bojovali, když ji měli asi před deseti lety stavět. Je to hezká budova, ale všichni ve Framinghamu ji pokládají za potupu. Kdosi ji vtipně nazval Framinghamský falus. Jiní jí říkají Erekce Entronicsu.

Ricky se rozvalil v křesle pro návštěvníky. „Dovol, abych ti něco řekl o tom obchodu s Royal Meister. Japonci vždycky mají nějaký hlavní plán. Nikdy ho neprozradí, ale vždycky se jedná o dlouhodobé plánování. My jsme jen taková ta hrací kolečka – jak se jmenuje ta strategická hra, kterou Japonci hrajou?“

„Go?“

„Jo, go. Pak skočí. A můžeš se jít vycpat.“ Viděl jsem tmavé skvrny od potu v podpaží Rickyho elegantní modré košile. V kancelářích Entronicsu se udržovala stálá teplota dvaceti stupňů v létě v zimě a lidi tady dost mrzli, ale Ricky se hodně potil. Byl o pár let starší než já a začínal se zakulacovat. Narůstalo mu bříško, mnohem větší než moje. Viselo mu přes opasek a tuk na krku se mu převaloval přes límec až příliš těsné košile. Už před několika lety si začal barvit vlasy, ale odstín přípravku Jen pro muže, který používal, byl příliš černý.

Občas jsem vrhl pohled na čas na monitoru mého počítače. Řekl jsem chlápkovi z Lockwood Hotels, že mu zavolám před polednem, a teď už bylo dvanáct a pět minut. „Poslyš, Ricky…“

„Vidím, žes to nepochopil. Jsi moc slušný.“ Řekl to s ošklivým ušklíbnutím. „Entronics přebírá operace Royal Meisteru ve Spojených státech. To je ti snad jasný. Ale proč? Myslíš si, že jejich plazmový obrazovky jsou lepší než naše?“

„Ne, to si nemyslím,“ prohlásil jsem, abych ho nepovzbudil k dalším výkladům.

Řeknu tomu chlápkovi z Lockwoodu, že jsem uzavíral velký obchod, takže jsem mu nemohl zavolat dřív. Nechtělo se mi lhát, ale zmíním se o nejmenovaném konkurenčním řetězci pětihvězdičkových luxusních hotelů, který rovněž zařizuje všechny své pokoje televizory s plazmovou obrazovkou. Pokud to udělám dobře, bude si možná myslet, že se jedná o Four Season či nějaký podobný řetězec. Možná ho tím trochu postrčím. A možná také ne.

„Přesně,“ pokračoval Ricky. „Je to jejich prodejní síla. Ta nám dává na zadek. Chlapci v Tokiu sedí na tatami v Obří věži a mnou si ruce z vyhlídky na koupi prodejní síly, která má větší zkušenosti než naše. Co z toho vyplývá? Znamená to, že se zbavili téměř všech kromě nejlepších deseti procent a ty přemístili do Dallasu. Konsolidace. Pozemky v Dallasu jsou mnohem levnější než v Bostonu. Prodají tenhle barák a zbylé z nás hodí přes palubu. To je naprosto jasný, Jasone. Proč si myslíš, že Crawford odešel k Sony?“

Festino byl tak pyšný na svého machiavelistického génia, že jsem se mu nechtěl přiznat, že jsem už došel ke stejnému závěru. Takže jsem zavrtěl hlavou a tvářil se překvapeně.

Všiml jsem si, že kolem mé kanceláře prochází štíhlý Japonec, a nenuceně jsem mu zamával. „Ahoj, Joši,“ zavolal jsem. Joši Tanaka, osobitý chlápek s tlustými skly v obroučkách brýlí, byl funin-ša, Japonec poslaný do Spojených států, aby se zapracoval. Ale byl ještě něčím víc. Oficiálně měl titul manažera pro obchodní plánování, ale všichni věděli, že ve skutečnosti je informátorem vedení Entronicsu v Tokiu, který zůstává v kanceláři dlouho do večera a telefonem a e-maily vše hlásí. Byl zdejšíma očima a ušima Tokia. Uměl však jen velmi málo anglicky, což mu špehování poněkud ztěžovalo.

Všichni se ho báli, ale mně byl lhostejný. Trochu jsem ho litoval. Muset pracovat v zemi, jejíž jazyk neovládáte, a bez rodiny – tedy aspoň jsem předpokládal, že jeho rodina zůstala v Tokiu – nebylo jistě snadné. Nedokázal jsem si představit, že bych pracoval v Japonsku a neuměl japonsky. Neustále být o krok zpátky. Nikdy nic nepochopit. Byl izolovaný, ostrakizovaný kolegy, kteří mu vesměs nedůvěřovali. Těžké postavení. Já se ale k ostatním, když si Jošiho dobírali, nikdy nepřipojil.

Ricky se otočil, usmál se na Jošiho a zamával mu, ale jakmile byl Joši z dohledu, zamumlal: „Zatracenej špehoun.“

„Myslíš, že tě neslyšel?“ zeptal jsem se.

„Ne. A i kdyby, stejně by nerozuměl.“

„Poslyš, Ricku, musím volat Lockwood Hotels a už mám zpoždění.“

„Ty s tím nikdy nepřestaneš. Ještě pořád tě voděj za nos?“

Smutně jsem přikývl.

„To už skončilo, člověče. Zapomeň na to a přestaň je pronásledovat.“

„Kšeft za čtyřicet milionů dolarů, a mám na něj zapomenout?“

„Ten chlap chce jen lístky na Super Bowl. Žádný jednání, který trvá takhle dlouho, k ničemu nevede.“

Povzdechl jsem si. Festino byl expert na smlouvy všeho druhu.

„Stejně mu zavolám.“

„Jsi jako křeček v kole, člověče. Všichni jsme křečci. Kteroukoli vteřinu může přijít chlápek v bílým laboratorním plášti a provést na nás eutanazii, a ty pořád běháš v kole. Už toho nech.“

Vstal jsem, abych mu naznačil, že by měl jít. „Budeš dneska večer hrát?“

Povstal. „Jo, budu. Carol už je na mě stejně naštvaná, že jsem si včera večer vyšel se zákazníky. Co znamená být ještě jeden večer v nemilosti? S kým dneska večer hrajem? S Charles River?“

Přikývl jsem.

„Bude to další potupná porážka Bandy bratrů. Nemáme žádnýho nadhazovače. Trevor to vzdal.“

Usmál jsem se při vzpomínce na řidiče náklaďáčku ze včerejšího večera. „Nadhazovače máme.“

„Tebe? Vždyť to neumíš.“

„Někoho jiného. Chlápka, ze kterého se málem stal profík.“

„Kdo to má být?“

Rychle jsem mu to vysvětlil.

Rickovi se zúžily oči a poprvé od dnešního rána se usmál. „Řekneme chlapcům z Charles River, že je to nový účetní ve skladu, či co?“

Přikývl jsem.

„Bude to nejspíš eso,“ usoudil Rick.

„Přesně tak.“

Zaváhal. „Házení v softballu je ale jiný než v baseballu.“

„Ten chlap je neuvěřitelný borec. Jsem si jistý, že mu to půjde i v softballu.“

Naklonil hlavu ke straně a pohledem mě hodnotil.

„Hele, Tygře, pod fasádou prosťáčka máš skrytý rezervy mazanosti. To bych od tebe nikdy nečekal. Udělal jsi na mě dojem.“

4

Lockwood Hotel and Resort Group byl jedním z největších řetězců luxusních hotelů na světě. Jejich nemovitosti však byly trochu vlhké a potřebovaly renovaci. Součástí plánu vedení vyrovnat se Four Seasons a Ritz-Carltonu bylo vybavit všechny pokoje radiopřijímači Bose a televizory s plochou plazmovou obrazovkou s úhlopříčkou sto centimetrů. Věděl jsem, že jednají rovněž se společnostmi NEC a Toshiba.

Byl jsem ten, kdo tlačil na realizaci tohoto obchodu, a zařídil jsem, aby jednu z našich obrazovek poslali na ústředí Lockwoodu ve White Plains ve státě New York, aby ji mohli porovnat s obrazovkami těch dvou konkurenčních společností. Věděl jsem, že náš produkt je přinejmenším stejně dobrý a že nadále zůstáváme ve hře. Zdálo se však, že Borque, viceprezident Lockwoodu pro správu nemovitostí, nemůže dospět k rozhodnutí.

Rád bych věděl, zda má Ricky Festino pravdu, že mě napíná jen kvůli lístkům na Super Bowl a World Series a večeři v Alain Ducasse v New Yorku. Napůl jsem si přál, aby mě už z téhle mé mizérie vytáhl.

„Zdravím, Briane,“ zahlaholil jsem do sluchátka.

„Konečně,“ odpověděl Brian Borque. Měl jsem dojem, že má z mého telefonátu radost.

„Měl jsem zavolat dřív, omlouvám se.“ Málem jsem vyslovil tu lež o druhém hotelovém řetězci, ale nakonec jsem mu to nedokázal udělat. „Schůze se hrozně táhnou.“

„Nic se nestalo. Poslyšte, dneska ráno jsem o vás něco čet v Journalu. Kupuje si vás Meister?“

„Je to přesně naopak. Entronics kupuje Meister U. S.“

„To je zajímavé. Jednali jsme i s nimi.“

To jsem nevěděl. Další hráč v tomhle nekonečném vyjednávání. Připomnělo mi to jeden starý film, který jsem kdysi viděl na univerzitě. Jmenoval se Koně se také střílejí a pojednával o tanečnících, kteří tančí tak dlouho, dokud nepadnou.

„To tedy znamená o jednoho konkurenta méně,“ řekl jsem veselým hlasem. „Jaké byly Martiny narozeniny? Vezmete ji do Vienny, jak si přála?“

„Do Vienny ve Virginii a ještě jinam. Poslyšte, příští týden budu v Bostonu. Myslíte, že byste mohl sehnat lístky na Red Sox?“

„Určitě.“

„Pořád ještě dokážete opatřit ta báječná místa?“

„Udělám, co budu moct.“ Zaváhal jsem. „Teď ale poslouchejte, Bri.“

Slyšel změnu v mém tónu a přerušil mě. „Přál bych si, abych měl pro vás příznivou odpověď, příteli, ale nemám ji. Věřte mi, že co mě se týče, tak bych ten obchod chtěl udělat s vámi.“

„Problém je v tom, Briane, že na mě v téhle věci už tlačí vedení. Kontrakt už byl v prognóze a…“

„Poslyšte, člověče, nikdy jsem vám neřekl, abyste to dávali do prognózy.“

„Já vím. To Gordy. Opravdu na mě dači. Chce po mně, abych zařídil schůzku s vaším generálním ředitelem.“

„Gordy,“ prohlásil znechuceně Brian. Kent Gordon byl viceprezident a generální manažer prodeje v Entronics USA, černý pás Six Sigma, nejagresivnější chlap, jakého jsem kdy potkal. Byl bezohledný, intrikářský, neoblomný – ne, že by na tom bylo něco špatného – a celá má kariéra spočívala v jeho rukou. Gordy na mě plně spoléhal, že tento obchod uzavřu, stejně jako se plně spoléhal na každého jiného, že uzavře každý obchod, a bylo docela dobře možné, že by chtěl, abych mu sjednal schůzku s generálním Lockwood Hotels. Nebyla to však pravda. Gordy mě o to nepožádal. Možná bylo jen záležitostí času, kdy tak učiní, ale dosud to neudělal. Byl to bluf.

„Já vím,“ prohlásil jsem, „ale to, co dělá, já nijak neovlivním.“

„Nedoporučuju vám, abyste to udělali.“

„Jenže mí šéfové o tenhle kontrakt opravdu stojí, a protože se zdá, že to zatím nikam nevede…“

„Jasone, když jsem býval na vaší straně pultu, mockrát jsem tenhle starý trik zkoušel,“ přerušil mě Brian, ale jeho tón byl laskavý.

„Ano?“ Nedokázal jsem svou lest dovést až do konce. Osahával jsem si naražená žebra. Už téměř nebolela.

„Podívejte, byl bych rád, kdybych vám mohl říct, jak to s tím kontraktem vypadá, ale rozhodují o tom jiní. Vyvíjelo se to dobře, vaše cenové body jsou v pořádku. Asi bych to neměl říkat, ale jsou víc než v pořádku. Celá záležitost šla nahoru a do toho já nejsem zasvěcený.“

„Má tam někdo nahoře jiného favorita?“

„Jo, něco takového. Jasone, kdybych věděl víc, řekl bych vám to. Jste fajn chlap a vím, jak jste se už na tomhle kontraktu nadřel, a kdyby produkt nebyl v pořádku, už dávno bych vám to řekl. Nebo kdyby nám nevyhovovala čísla. Ale v tom to není. Nevím, v čem to vázne.“

Chvíle ticha. „Vážím si vaší upřímnosti, Briane,“ řekl jsem. Zjistil jsem, že znovu přemýšlím o stroji na třídění vajec a rád bych věděl, jak přesně funguje. „Který den se tady příští týden objevíte?“

Mým bezprostředním nadřízeným byla žena, což je v této branži neobvyklé. Jmenovala se Joan Turecková a byla oblastní manažerkou celé Nové Anglie. O jejím osobním životě jsem toho mnoho nevěděl. Slyšel jsem, že je lesbicky orientovaná a žije s jednou ženou v Cambridgi, ale nikdy o své partnerce nemluvila ani ji nevodila na firemní společenské události. Byla trochu nudná, ale měli jsme se navzájem rádi a vždy mě svým krotkým způsobem podporovala.

Když jsem došel k její kanceláři, právě telefonovala. Telefonovala neustále. Měla na hlavě sluchátka s mikrofonem a usmívala se. Všechny kanceláře společnosti Entronics mají po obou stranách dveří úzká okna, takže se každý může kdykoli podívat dovnitř. Neexistuje zde v podstatě žádné soukromí.

Joan si konečně všimla, že stojím před její kanceláří, a zvedla prst. Čekal jsem venku, dokud mě pohybem levé ruky nevybídla, abych vstoupil.

„Mluvil jste dneska ráno s Lockwood Hotels?“ zeptala se mě potom. Měla krátké, kudrnaté hnědé vlasy jako myší kožíšek s šedivými chomáčky u spánků. Nikdy se nelíčila.

Přikývl jsem a posadil se.

„Ještě nic?“

„Nic.“

„Nemyslíte si, že už je čas přivolat nějaké posily?“

„Snad. Někde to vázne.“

„Ten kontrakt potřebujeme. Jestli stojíte o pomoc, pomůžu vám.“ Všiml jsem si, že vypadá nezvykle unaveně, téměř zničeně. Pod očima měla rudohnědé kruhy. Dala si z hrnku dlouhý doušek kávy. „O tomhle jste chtěl se mnou mluvit?“

„Ne, o něčem jiném,“ odpověděl jsem. „Máte pár minut času?“

Pohlédla na své maličké náramkové hodinky. „Mám jít s někým na oběd, ale můžeme mluvit, dokud se neobjeví.“

„Díky. Takže Crawford odešel.“

Přivřela oči a ani v nejmenším mi nepomohla.

„A celá jeho parta,“ pokračoval jsem. „Vy pravděpodobně přejdete na vyšší post, není to tak?“

Mhouřila oči a váhala. „Měl byste brát v úvahu, že po koupi Meistera dojde k snižování stavů. Odejdou všichni, kdo neodvádějí vynikající práci.“

Přemýšlel jsem a kousal se do spodního rtu. „Měl bych už začít s vyklízením psacího stolu?“

„Vy si nemusíte dělat starosti, Jasone. Dostal jste se do klubu čtyři roky po sobě.“

„Klub“ neboli Klub 101 sestával z těch obchodních zástupců, kteří se postarali o 101 a více procent průměrného příjmu. „Byl jste dokonce vyhlášen obchodním zástupcem roku.“

„To ale nebylo minulý rok,“ připomněl jsem jí. Loni se jím stal úlisný Trevor Allard a dostal za odměnu zájezd do Itálie. Odjel s manželkou, kterou pak začal podvádět s nějakou mladou Italkou, s níž se seznámil v baru Harry’s v Benátkách.

„Měl jste špatné poslední čtvrtletí. To se občas může stát každému. Důležité je ale to, že lidi kupují od lidí, kteří jsou jim sympatičtí, a vás má každý rád. Ale jen kvůli tomuhle jste asi nepřišel.“

„Joan, mám šanci dostat to místo oblastního manažera?“

Překvapeně na mě pohlédla. „O tohle tedy jde?“

„Jo.“

„Jestli to nevíte, už o to zažádal Trevor. A tvrdě za to lobuje.“

Někteří chlapi mu říkali Teflonový Trevor, protože mu vždy všechno prošlo a nic na něm neulpělo. Připomínal mi falešně patetického Eddieho Haskella ze starého televizního seriálu Nechte to na Bobrovi. Promrhal jsem spoustu času sledováním repríz starých televizních pořadů.

„Trevor by mohl být dobrý. Ale já taky. Má vaši podporu?“

„Já… já se nestavím za nikoho, Jasone,“ prohlásila nešťastně. „Chcete-li, abych se za vás přimluvila u Gordyho, ráda to udělám, ale nevím, nakolik bere má doporučení vážně.“

„O nic víc vás nežádám. Jen o to, abyste se za mě přimluvila. Řekněte mu, že žádám o pohovor.“

„Udělám to. Ale Trevor je možná spíš… Gordyho typ.“

„Agresivnější?“

„Myslím, že je tím, čemu Gordy říká masožrout.“

Někteří lidé o něm mluvili jinak, a nebylo to nic pěkného. „Mám rád steaky.“

„Přimluvím se za vás. Ale chci zůstat nestranná. V téhle věci hodlám být neutrální.“

Ozvalo se zaklepání. Znovu naznačila prsty, aby dotyčný vstoupil.

Dveře se otevřely a stál v nich vysoký, hezký muž s rozcuchanými hnědými vlasy a ospalýma čokoládovýma očima. Věnoval jí dokonalý široký úsměv. Trevor Allard byl dlouhý a štíhlý a ještě stále vypadal jako sportovec, kterým ještě nedávno byl v St. Lawrence. „Tak jdeme na ten oběd, Joan?“ zeptal se. „Ahoj, Jasone. Nevšiml jsem si tě.“

5

Když jsem se vrátil do našeho bytu, Kate už byla z práce doma. Ležela na naší tvrdé pohovce a četla sebrané povídky Alice Adamsové. Četla je kvůli své literární skupině devíti žen, které znala ze střední a vysoké školy a se kterými se jednou měsíčně scházela, aby diskutovaly o „literárních“ dílech sepsaných výhradně ženami.

„Večer hrajeme,“ sdělil jsem jí hned poté, co jsem ji políbil.

„Vím. Je přece úterý. Chystala jsem se vyzkoušet jeden recept na tofu z nové kuchařky, ale předpokládám, že už nemáš čas.“

„Něco si sním cestou na hřiště,“ zarazil jsem ji rychle.

„Co třeba Boca Burger?“

„Ne, díky, postarám se o sebe. Opravdu.“

Kate nebyla velká kuchařka a tento nový zájem o tofu byl špatným znamením, ale obdivoval jsem ji, že se o vaření alespoň pokouší. Její matka neuměla vařit vůbec. Než jim došly peníze, patřil k jejich personálu i kuchař na plný úvazek. Moje máma se vracela po celodenní práci recepční a úřednice u jednoho lékaře a nachystala tátovi a mně sytou večeři, obvykle „americké chop suey“, což byly makarony s mletým masem na hamburgery a rajčatovou omáčkou. Nikdy jsem neslyšel o nikom, kdo by měl kuchaře, viděl jsem to jen ve filmech.

„Řekl jsem Joan, že žádám o pohovor kvůli tomu novému místu,“ prohlásil jsem.

„No ne, miláčku, to je úžasné! Kdy ho máš?“

„No, ještě ani nevím, jestli mě na něj Gordy pozve. Myslím, že to místo chce dát Trevorovi.“

„Ale aspoň na ten pohovor tě přece pozvat musí, že ano?“

„Gordy nemusí vůbec nic.“

„Jo, pozve tě,“ prohlásila pevně. „A ty ho pak přesvědčíš, že tu práci vážně chceš a že ji budeš dělat dobře.“

„Teď už ji doopravdy začínám chtít,“ připustil jsem. „I kdyby jen proto, aby se mým budoucím šéfem nestal Trevor.“

„Nejsem si jistá, jestli je to ten nejlepší důvod, drahoušku. Smím ti něco ukázat?“

„Jistě.“ Věděl jsem, co to bude. Bude to nějaký obraz, který objevila v práci a který namaloval v naprosto primitivním stylu nějaký zbídačený umělec úplně odtržený od světa. Stávalo se to nejméně jednou za měsíc. Vždycky se nad ním rozplývala, a já nechápal proč.

Odešla do předsíně a vrátila se s velkou plochou krabicí z lepenky, ze které vytáhla čtvercový kus látky. Se širokým úsměvem a rozzářenýma očima ho roztáhla. „Není to úžasný?“

Byla to malba, na které obrovský černý činžák pod sebou drtil mrňavé lidičky. Jeden človíček se proměnil v kouli modrého plamene. Jinému vycházela z úst bublina, ve které bylo napsáno „Jsem utlačován zadlužeností kapitalistické společnosti“. Byly tam rovněž okřídlené stodolarovky v přehnané velikosti, které se vznášely k zelenomodré obloze, a nad tím stálo „Bůh žehnej Americe“.

„Vidíš, jak je to skvělé? Ta ironie v tom nápisu ‚Bůh žehnej Americe‘? Ta falická budova představující zadluženost, drtící všechny ty malé lidi?“

„Tobě to připadá jako falus?“

„Nech toho, Jasi. Je to masivní fyzická přítomnost, technická dovednost.“

„Jo, takhle to taky vidím,“ prohlásil jsem a snažil se, aby to znělo přesvědčivě.

„Je to pokrývka. Dělala ji umělkyně z Haiti, která se jmenuje Marie Bastienová. Byla na Haiti známá a nedávno se přistěhovala i se svými pěti dětmi do Dorchesteru. Žije s nimi sama. Myslím, že by se z ní mohla stát další Faith Ringgoldová.“

„Opravdu?“ podivil jsem se. Neměl jsem nejmenší tušení, o koho se jedná.

„Těmi jasnými barvami mně připomíná Bonnarda. Ale se syrovým, primitivním modernizmem Jacoba Lawrence.“

„Hmm,“ zahučel jsem a koukl na hodinky. Zvedl jsem z kávového stolku obálku s vyúčtováním od American Express a otevřel ji. „No, to je pěkný,“ poznamenal jsem. S rozšířenýma očima jsem si prohlížel účet.

„Není to tak hrozný, že ne?“

„Jsem utlačovaný dluhy kapitalistický společnosti,“ podotkl jsem.

„Je to špatný?“

„Dost špatný,“ odpověděl jsem. „Ale moji proměnu v kouli modrýho plamene neuvidíš.“

6

Jen stěží byste dali dohromady soutěživější bandu chlapů, než byl obchodní tým Entronicsu USA. Všechny nás přijali pro naši soutěživost, stejně jako se někteří bojoví psi chovají pro svoji útočnost. Firmě bylo jedno, když nebyli obchodní zástupci nijak zvlášť chytří, a mezi námi rozhodně také žádní členové Phi Beta Kappa nebyli. Ráda přijímala sportovce, protože zastávala názor, že atleti jsou vytrvalí a v konkurenci se jim daří. A možná jsou i zvyklí na tresty a zneužívání. Ti z nás, kteří aktivně nesportovali, byli od přírody příjemní v jednání, společensky orientovaní, členové studentských spolků. To jsem byl já. Byl jsem ve výboru Happy Hour na Massachusettské univerzitě, který jsme nazývali Zoo-Mass.

Z toho byste mohli usoudit, že díky četným sportovcům v prodejní síle naháněl náš softbalový tým všem soupeřům strach.

Ve skutečnosti jsme však za moc nestáli.

Většina z nás byla v mizerné kondici. Neustále jsme brali zákazníky na obědy a večeře, dobře jedli, pili spoustu piva a neměli čas na cvičení. Formu si jako jediní z nás udrželi Trevor Allard, náš nadhazovač, a Brett Gleason, náš chytač, klasický zabedněný sportovec, jak si je každý představuje. Allard s Gleasonem byli dobří kamarádi, trávili pospolu hodně času a každý čtvrtek večer spolu hráli košíkovou.

Neslušelo se brát naše softbalové zápasy příliš vážně. Neměli jsme žádné dresy, pokud nepočítáte trička s nápisem ENTRONICS – BANDA BRATRŮ, která dal kdosi udělat, ale na která si jen málokdy někdo vzpomněl, aby si je vzal na sebe. Složili jsme se na padesát doláčů pro rozhodčího, kdykoli měl čas. Občas jsme se při hře chytli, ale hádky rychle končily a hrálo se dál.

Jenže nikdo rád neprohrává, zvlášť ne tak bezohledné typy, jako jsme byli my.

Dnešní zápas jsme hráli proti současným šampionům ligy naší společnosti Charles River Financial, obřímu společnému fondu. Jejich tým sestával převážně z obchodníků, kteří právě vyšli z univerzity, všem bylo dvaadvacet, do výšky měli přes metr osmdesát a většina jich hrála košíkovou za nějakou univerzitu z Ivy League. Charles River je přijímala mladé, sežvýkala je, a než dosáhli třicítky, už byli pryč. Mezitím však vytvořili dobrý softbalový tým.

Otázkou nebylo, zda prohrajeme, ale jak tvrdě s námi vytřou podlahu.

Hráli jsme každé úterý večer na hřišti Stonington College, které bylo pečlivě udržované, daleko lepší, než jaké jsme potřebovali nebo si zasluhovali. Vypadalo jako Fenway. Trávník mimo vnitřní pole byl tyrkysově zelený a svěží, dokonale posekaný. Červené vnitřní pole, směs hlíny a písku, bylo dobře uhrabané a pomezní čáry výrazné a bílé.

Mladíci z Charles River přijeli všichni najednou ve svých automobilech značek Porsche, BMW a Mercedes se sklápěcí střechou. Měli skutečné dresy, bílá trika s úzkými proužky, jaká měli New York Yankees, vpředu s vyšitým nápisem CHARLES RIVER FINANCIAL a číslem na zádech. Měli stejné pálky ze slitiny hliníku Vexxum-3 Long Barrel, rukavice Wilson a dokonce i stejné tašky na výstroj DeMarini. Vypadali jako profíci. Nenáviděli jsme je stejným způsobem, jakým nenávidí fanoušci Sox tým Yankees, hluboce, neodvolatelně a iracionálně.

Před zahájením utkání jsem už docela zapomněl na řidiče odtahové služby. Zdálo se, že on na ten zápas zapomněl také.

Začátek byl ošklivě rychlý. Allard dovolil soupeři sedm bodů dosažených oběhem pálkaře – z toho čtyři po sérii kapitána soupeřova týmu, obchodníka s obligacemi, který se jmenoval Mike Welch a vypadal jako slavný hráč Derek Jeter. Naši kluci byli viditelně nervózní, snažili se příliš křečovitě a místo pokusů o dobré nadhozy se pokoušeli o oběhy a nevyhnutelně neuspěli. Navíc docházelo k obvyklým chybám – Festino se srazil s hráčem v poli, který už byl vyautovaný, a několik Allardových hodů nebylo uznáno, protože neměl nohu na gumové metě.

Podle našich pravidel vede-li některý tým o deset bodů po čtyřech dokončených směnách, pak vyhraje a zápas končí. Na konci třetí směny vedl tým Charles River 10:0. Byli jsme zastrašení a naštvaní.

Náš trenér Cal Taylor upíjel Jacka Daniela z lahve špatně ukryté v opotřebovaném papírovém sáčku, kouřil marlborky a kroutil hlavou. Myslím si, že nám dělal trenéra jen proto, aby měl při pití společnost. Pak se ozvalo blížící se burácení motocyklu, ale nevěnoval jsem mu pozornost.

Posléze jsem si v ubývajícím světle všiml vysokého chlápka v kožené bundě, jak se blíží k hřišti. Trvalo mi několik vteřin, než jsem v něm poznal řidiče náklaďáčku ze včerejšího večera. Stál tam několik minut a sledoval, jak prohráváme. Jakmile se hra přerušila, šel jsem za ním.

„Ahoj, Kurte,“ pozdravil jsem ho.

„Ahoj.“

„Přijel jste si zahrát?“

„Zdá se, že byste mohli dalšího hráče potřebovat.“

Všichni až na Trevora Allarda byli pro. Požádali jsme o time-out a seskupili se do hloučku kolem Cala Taylora, zatímco Kurt stál v uctivé vzdálenosti.

„Není to zaměstnanec Entronicsu,“ namítl Trevor. „Nemůže hrát, když nemá platný číslo zaměstnance. Takhle to stojí v pravidlech.“

Nebyl jsem si jistý, zda Trevor jen projevuje své obvyklé ješitné já, nebo se dozvěděl, že jsem rovněž zažádal o povýšení, které už pokládal za jisté pro sebe.

Festino, který rád Trevora škádlil, se ušklíbl: „No a co? Jestli budou mít námitky, tak řeknem, že pro nás dělá na smlouvu.“ Využil přestávky k tomu, aby pokradmu vytáhl z kapsy balení Purellu a vydezinfikoval si ruce.

„Smluvní zaměstnanec?“ namítl znechuceně Trevor. „On?“ Jako kdyby přišel z ulice na hřiště nějaký pobuda, čpící laciným chlastem a půl roku nemytým tělem. Trevor měl na sobě dlouhé šortky a vyšisovanou čepici Red Sox, tu, která se už vyšisovaná prodává, samozřejmě nasazenou kšiltem dozadu. Měl náhrdelník z pravých mušliček a hodinky Rolex, stejné, jaké má Gordy, a tričko s nápisem ŽIVOT JE DOBRÝ.

„Už jsi někdy chtěl po chlapech z Charles River nějaký průkaz s fotkou?“ zeptal se ho Festino. „Jak víme, že nemají hráče z farmy Yankeeů?“

„Hewlett-Packard staví běžně hráče, který nemají s firmou nic společnýho. V jednom kuse,“ doplnil ho Taminek, vysoký, vychrtlý chlápek z oddělení interního prodeje.

„Trevore, doufám, že nemáš proti němu námitky jen proto, že je nadhazovač,“ ozval se Gleason. Byl to nadměrně vyvinutý trouba s ušima slůněte Dumba, dlouhou a úzkou čelistí, blonďatými, nakrátko ostříhanými vlasy a svítivě bílými zuby, které byly na jeho ústa příliš veliké. Nedávno si nechal narůst ježatou kozí bradku, která vypadala jako ochlupení genitálií.

Trevor se zlostně mračil a kroutil hlavou, ale než stačil něco říct, ozval se Cal Taylor. „Postavíme ho. Trevore, už to skousni.“ A dal si hlt ze svého papírového sáčku.

Stačilo prostě oznámit „Nový hráč“, a nikdo se na nic neptal. Kurt nevypadal na člena Bandy bratrů, ale hochům z týmu Charles River se mohl jevit jako softwarový inženýr či něco takového. Nebo chlápek z poštovní kanceláře.

Rozhodlo se, že Kurt půjde na pálku jako třetí – nikoli jako čtvrtý, protože Cal Taylor i ve své podnapilosti pochopil, že tři pálkaři budou pravděpodobně znamenat tři vyautování, a chtěl dát novému chlapíkovi šanci, aby ukázal, co umí. A třeba nás i zachránil.

Taminek šel jako první, a když přišel na řadu Kurt, měli jsme už jednoho vyautovaného. Všiml jsem si, že se nerozcvičoval, jen klidně stál a sledoval, jak hází Mike Welch, nadhazovač a kapitán soupeřů. Jako kdyby se díval na videozáznam v klubovně.

Postavil se na značku pro pálkaře a několikrát se cvičně rozmáchl svou starou hliníkovou pálkou. Pak odrazil ránu mířící vlevo doprostřed. Míč přeplachtil přes zadní plot a mezitím Taminek a pak i Kurt provedli oběh domů. Chlapi jásali.

Kurtův oběh domů byl jako elektrický šok. Náhle jsme začali získávat body. Na konci čtvrté směny jsme jich měli pět. Pak se Kurt postavil proti velkému, svalnatému chlápkovi z Charles River jménem Jarvis, který byl jedním z jejich nejlepších pálkařů. Kurt provedl ošklivě prudký a rychlý hod, Jarvis máchl s udiveným pohledem pálkou a minul. Nikdy by vás nenapadlo, že by míč mohl letět tak rychle.

Potom Kurt hodil překvapivě vysoko a pak ještě jednou nízký, a Jarvis byl venku.

Festino mi věnoval široký úsměv.

Kurt pak vyřadil další dva hochy matoucími a neodrazitelnými falšovanými, stoupavými míči.

V páté směně se nám opět podařilo smazat ztrátu, a pak byl s pálkou zase na řadě Kurt. Tentokrát držel pálku levou rukou, znovu napálil míč daleko mimo hřiště a snížil vedení Charles River na jeden bod.

V šesté směně vyřadil Kurt tři hráče a pak jsme přišli na řadu u pálky my. Všiml jsem si, že Trevor Allard už si na nového spoluhráče nestěžuje. Odpálil míč na dva přeběhy, Festino provedl odpal na jeden přeběh, a vedli jsme o dva body. Na konci sedmé směny pak Kurt vyautoval jejich prvního pálkaře a poté povolil soupeři jen kvůli naší špatné hře v poli bod. Soupeřův hráč Welch pak provedl pomalý spodní hod. Kurt míč zasáhl, odpálil ho na druhou metu, kde ho chytil Allard a hodil na první metu. Tam ho chytil Taminek a postaral se o třetí vyautování. Poprvé od prehistorických dob jsme vyhráli.

Všichni chlapi se hrnuli ke Kurtovi, který jen skromně krčil rameny, nenuceně se usmíval a moc toho neřekl. Všichni mluvili a hlasitě se smáli, překypovali veselím, vyprávěli o různých momentech hry a znovu prožívali situaci, která zápas ukončila.

Podle neporušitelné tradice s námi měli soupeři jít do nějakého blízkého baru nebo restaurace na jídlo, pivo a tequilu. Viděli jsme však, že mladíci z Charles River náhle zamířili ke svým německým automobilům. Zavolal jsem na ně, ale Welch, aniž by se otočil, prohodil: „Nikam nejdem.“

„Myslím, že jsou naštvaný,“ prohlásil Taminek.

„Nebo v šoku,“ dodal Festino.

„V šoku a plný respektu,“ mínil Cal Taylor. „Kde je naše hvězda?“

Rozhlédl jsem se a viděl, jak se Kurt vytrácí k parkovišti. Rozběhl jsem se za ním a pozval ho, aby šel s námi.

„Myslím, že budete raději sami,“ odpověděl. Viděl jsem, že Trevor stojí u svého stříbrného porsche a baví se s Gleasonem, který seděl v Jeepu Wrangler Sahara s odklopenou střechou.

„To není pravda,“ namítl jsem. „Věřte mi, že se chlapi s váma napijou rádi.“

„Já jsem s pitím přestal.“

„Tak si dáte něco jiného, třeba dietní kolu. Pojďte s náma.“

Opět pokrčil rameny. „Víte určitě, že jim to nebude vadit?“

7

Cítil jsem se, jako bych mezi diváky středoškolského zápasu přivedl Julii Robertsovou. Náhle jsem byl populární a hřál se v odrazu slávy někoho jiného. Sedli jsme si všichni k dlouhému stolu v Outback Steakhousu, vzdáleném pět minut jízdy od hřiště. Všichni jsme byli rozjaření z návratu už dávno zapomenutého vítězství. Někteří si objednali pivo a Trevor požádal o jednosladovou skotskou Talisker, ale servírka nevěděla, o čem mluví, a tak se nakonec dohodli na Dewar’s. Kurt mi věnoval pohled, v němž bylo skryté pobavení nad tím, jaký je Trevor idiot. Nebo jsem si to možná jen představoval. Kurt nevěděl, že Gordy taky pije single malt a že Trevor jen podlézá šéfovi, přestože tady není.

Kurt si objednal vodu s ledem. Já chvíli váhal a pak jsem učinil totéž. Kdosi si objednal dvě Kvetoucí cibule a jiní křidélka Kookaburra. Festino se odebral na toaletu, a když se vrátil, otřel si ruce o košili. „Bože, jak nenávidím ty děsný látkový ručníky na válci!“ prohlásil a otřásl se odporem. „Ta nekonečná, zárodky fekálních bakterií zamořená smyčka. Jako kdybychom měli věřit, že se ručník otočí jen jednou.“

Brett Gleason zvedl svůj džbánek piva, navrhl, abychom připili na naši novou „hvězdu“, a dodal: „V tomhle městě už nebudeme muset platit další drinky.“

„Odkud jste?“ zeptal se Taminek našeho hosta.

„Z Michiganu,“ odpověděl Kurt s lišáckým úsměvem.

„Myslel jsem to jinak… Hrál jste na univerzitě, nebo někde jinde?“

„Nikdy jsem na univerzitě nestudoval,“ odpověděl Kurt. „Vstoupil jsem do armády a tam se softball moc nehraje. A v Iráku taky ne.“

„Vy jste byl v Iráku?“ vyhrkl Doug Forsythe, jeden z našich nejlepších hráčů, vysoký, štíhlý chlápek s kšticí hnědých vlasů.

„Jo,“ odpověděl Kurt s přikývnutím. „A v Afghánistánu. Samý oblíbený turistický místa. U Zvláštních jednotek.“

„Líbilo se vám zabíjet lidi?“ chtěl vědět Gleason.

„Jenom ty zlý,“ odpověděl Kurt.

„Zabil jste sám někoho?“ zajímal se Forsythe.

„Jen pár chlapů, co se moc vyptávali,“ odvětil Kurt. Všichni kromě Forsytha se rozesmáli, a nakonec se připojil i on.

„To bylo senzační,“ prohlásil Festino, který vtahoval do nosu vůni osmažené cibule a namáčel proužky, než si je strčil do úst, do růžové pepřové omáčky.

„Nic moc,“ mínil Kurt. Podíval se na svoji sklenici s vodou a zmlkl.

Trevor usrkával svou whisky a palcem otáčel kolečkem na BlackBerry, aby zjistil, zda nedostal nějaké zprávy. Pak vzhlédl a zeptal se: „Jak jste se vy dva vlastně seznámili?“

Škubl jsem sebou. Mobilní telefon, acura v příkopu – kdybych jim řekl pravdu, mohlo by to trvale poškodit moji pověst.

„Společný zájem o auta,“ odpověděl Kurt.

Měl jsem ho čím dál raději.

„O auta?“ podivil se Trevor, ale pak vzhlédl Cal Taylor od svého Jacka Daniela, čerstvě nalitého u baru, a prohlásil: „Ve Vietnamu jsme vám říkali hadožrouti.“

„Nejblíž od Vietnamu, kam ses ty dostal, byl Fort Dix v New Jersey,“ vyprskl Gleason.

„Jdi se vycpat,“ zavrčel Taylor a dopil svou sklenku. „Uhnal jsem si tam vředy.“

„Je to stejný jako u jednotek SEAL?“ zeptal se Forsythe. Ozval se sbor posměšných výkřiků a Taylor začal trylkujícím tenorem zpívat „Baladu o Zeleném baretu“. Vstal, zvedl sklenku s whisky a vyzpěvoval: „Dnes stovka mužů najednou zkoušku podstoupí… však jeden jediný k Zeleným baretům nastoupí.“

„Jen tři,“ opravil ho Gleason.

„Posaď se, Cale,“ vyzval ho Trevor. „Myslím, že je čas jít domů.“

„Ještě jsem neskončil s večeří,“ zabručel Taylor.

„Tak pojď, staříku,“ pobídl ho Forsythe a společně s ostatními táhl Cala k parkovišti. Cal po celou dobu protestoval. Zavolali mu taxík a slíbili, že někdo mu odveze auto před jeho dům ve Winchesteru.

Když jsme odcházeli, Kurt se ke mně otočil a zeptal se: „Proč si říkáte Banda bratrů? Jsou mezi vámi nějaký veteráni?“

„Veteráni? Mezi námi? To snad nemyslíte vážně. Ne, je to jen název. Nijak nápaditý, přiznávám. Už si ani nevzpomínám, kdo ho vymyslel.“

„Všichni obchodujete?“

„Jo.“

„Jste dobrý?“

„Kdo? Já?“

„Vy.“

„Docela jo,“ odpověděl jsem.

„Myslím, že nejspíš budete hodně dobrý,“ prohlásil Kurt.

Skromně jsem pokrčil rameny, tak, abych k tomu nemusel nic dodávat. Mám sklony podvědomě napodobovat každého v mé blízkosti.

Pak jsem zaslechl, jak Trevor říká: „Jo, Steadman je dobrý. Ale ne tak dobrý jako dřív.“ Seděl už zase u stolu. „Mám pravdu, Steadmane? Jak to vypadá s tím Lockwoodem? Už se to táhne třetí rok, co? Může z toho být nejdelší vyjednávání od pařížský mírový konference.“

„Vypadá to slibně,“ zalhal jsem. „A jak to pokračuje s Pavilion Group?“

Pavilion Group vlastnila řetězec kin a chtěla vybavit jejich foyery LCD obrazovkami, aby na nich běžely upoutávky na filmy a reklamy.

Trevor se spokojeně usmál. „Ukázkový případ,“ prohlásil. „Udělal jsem pro ně test, který ukázal sedmnáctiprocentní zvýšení tržeb na citronové ledové drti.“

Přikývl jsem a snažil se nevyvalovat oči. Citronová ledová drť.

„Zítra mám schůzku s jejich ředitelem, je to jen formální záležitost. Chce mi před podepsáním smlouvy potřást rukou. Ale je to už hotová věc.“

„To vypadá dobře,“ souhlasil jsem.

Trevor se obrátil na Kurta. „Takže vy jste, Kurte, skákali z oblohy a podobně?“

„Skákali z oblohy?“ opakoval Kurt tónem, v němž zazněl jistý sarkasmus. „Myslím, že tomu tak můžete říkat. Prováděli jsme seskoky padákem, samozřejmě.“

„Na tom není nic zvláštního,“ prohlásil Trevor. „Já jsem si to sám párkrát vyzkoušel. S několika chlapy z mého bratrstva jsme v létě hned po skončení školy jeli skákat z letadla do Bretaně, a bylo to pořádný vzrůšo.“

„Vzrůšo.“ Kurt to vyřkl tak, jako by to slovo mělo ohavnou pachuť.

„Nic se tomu nevyrovná, co?“ pokračoval Trevor. „Je to adrenalinový sport.“

Kurt se zaklonil na židli a obrátil se tváří k Trevorovi. „Když vás vyhodí z C-141 Starlifteru v jedenácti tisících metrech, abyste tajně seskočil na nepřátelský území pětasedmdesát kilometrů severovýchodně od Mosulu, nedá se říct, že by to bylo vzrůšo. Nesete pětatřicet kilo výstroje, zbraní a munice a máte kyslíkovou masku, která vás oslepuje, a žaludek až v krku a padáte rychlostí dvě stě čtyřicet kilometrů v hodině.“ Usrkl si vody. „V té výšce je taková zima, že vám můžou zmrznout ochranný brýle a roztříštit se. Můžou vám zmrznout i bulvy. Můžete dostat hypoxii a v několika vteřinách ztratit vědomí. Náhlé trauma ze zpomalení. Smrt při dopadu. Pokud nedržíte při volném pádu správně ruce a nohy, můžete se začít převalovat nebo točit a na zemi se pak rozplácnout. Možná vám nebude fungovat padák. I opravdu zkušení vojáci si zlomí vaz a zabijou se. A taky se můžete ocitnout pod palbou raket země-vzduch nebo protiletadlového dělostřelectva. Jste vyděšený, a každý, kdo tvrdí opak, tak lže.“

Trevor zrudl a vypadal, jako by mu někdo nafackoval. Festino mi věnoval kradmý pohled, ve kterém bylo nesmírné potěšení.

„Ale stejně si myslím,“ dodal Kurt a dopil vodu, „že jste se v té Bretani dobře bavili.“

Kurt měl obrovský úspěch. Dohodli jsme se, že si budeme tykat.

„Můžeš přijet i příští týden?“ zeptal se ho Forsythe.

„Ještě nevím,“ odpověděl Kurt. „Jsme pro tebe moc malá liga, co?“ rýpl si Taminek.

„Ne, to ne,“ ujišťoval ho Kurt. „Ale večer mám hodně práce.“

„A co děláš?“ chtěl vědět Forsythe.

Chystal jsem se na nejhorší – odtahový náklaďáček, acura v příkopě… ale on řekl: „Jezdím pro kamaráda, který má autoopravnu.“

„Musíme mu sehnat práci u nás v Entronicsu,“ prohlásil Taminek.

Kurt se usmál. „Tak jo, dobře.“

Pak ostatní odešli a já jsem zůstal sám s Kurtem.

„Tak tedy Banda bratrů,“ poznamenal.

Přikývl jsem.

„Dobrý kámoši?“

Pokrčil jsem rameny. „Některý.“

„Vypadá to na pěkně soutěživou partu.“

Nedokázal jsem poznat, jestli to myslí vážně. „Asi jo,“ odpověděl jsem. „V práci tedy určitě.“

„Ten hezký chlap, co seděl naproti mně – Trevor, jestli se nepletu – je pěknej blbec.“

„Jo, to tedy je.“

„Viděl jsem ho, jak si to sem přihasil v porsche. Byl tady taky váš šéf?“

„Ne. Většina chlapů, co tady večer byla, jsou jen agenti.“

„Agenti?“

„Obchodní zástupci. Já jsem okresní obchodní zástupce a Trevor taky, máme jen jiný teritoria.“

„Ale on s tebou soupeří.“

„Jo, ale je složitý to vysvětlit. Oba chceme povýšit na stejný místo.“ Vyprávěl jsem mu o nedávném zmatku v Entronicsu a místě, které se právě uvolnilo, i o potížích, které mám s Lockwood Hotels. Poslouchal mě bez přerušování.

Když jsem skončil, poznamenal: „Není snadný udržet v jednotce soudržnost, když spolu takhle navzájem bojujete.“

„Soudržnost v jednotce?“

„Podívej, ve Zvláštních jednotkách jsme dělali ve dvanáctičlenných týmech. Říká se jim operační detašovaný jednotky. A-týmy. Každý má svoje úkoly – já byl seržant ženista. Expert na destrukční trhaviny. Ale všichni jsme museli pracovat společně, navzájem se respektovat, protože jinak bychom nebyli připravení k boji.“

„Připravení k boji?“ Usmál jsem se při představě firmy jako bitevního pole.

„Víš, jaký je skutečný důvod, proč jsou vojáci ochotní ve válce umírat? Myslíš si, že je to z vlastenectví? Kvůli rodině? Zemi? Ani náhodou. Všechno je to jako v tom vašem týmu. Nikdo nechce utíkat první. Takže zůstanou spolu.“

„Myslím, že my jsme spíš škorpioni v jedný láhvi.“

Přikývl. „Poslouchej. V Afghánistánu jsme byli na průzkumné misi u Musy Qalaji. Šli jsme po jedné z protikoaličních milic. Detašovaný tým, a já mu velel. Měli jsme pár pébévéček. Říkám jim netaktický vozidla.“

„Pébévéček?“ Vojáci mluví cizím jazykem. Když se s nimi bavíte, potřebovali byste někdy tlumočníka.

„Uzpůsobený hummer. Pozemní bojové vozidlo.“

„Jo, už vím.“

„Moje PBV se najednou dostalo do kulometný palby a palby erpégéček.“ Lehce se zašklebil. „Raketama poháněných granátů, jasný? Z ramene vypouštěná protitanková zbraň. Byla to léčka. Moje vozidlo to schytalo. Byli jsme v něm uvězněný. Nařídil jsem proto řidiči, mýmu dobrýmu kámošovi Jimmymu Donadiovi, aby sešlápl plyn až k podlaze. Nemazali jsme ale pryč z léčky, nýbrž přímo k palebnýmu postavení kulometu. A chlapovi nahoře jsem řek, ať začne střílet padesátkou ráží rovnou do nich. Viděl jsem, jak se ti chlapi zhroutili přes kulomet. Pak moje PBV dostalo zásah dalším erpégéčkem, který ho vyřadilo z boje. Začalo hořet. Vyskočil jsem s em šestnáctkou ven a střílel, dokud mi nedošly náboje. Oddělal jsem je všechny. Bylo jich nejmíň šest.“

Uneseně jsem na něho zíral. To nejděsivější, co jsem kdy v životě zakusil, bylo předvolání k šéfovi za účelem zhodnocení mé práce.

„Dovol, abych se tě na něco zeptal,“ řekl potom Kurt. „Udělal bys něco takového pro Trevora?“

„Jako že bych po něm střílel ze samopalu?“ odpověděl jsem. „Jo, občas si to představuju.“

„Pochopil jsi, co jsem chtěl říct?“

Nebyl jsem si tím jistý. Dloubal jsem do Kvetoucí cibule, ale ještě jsem jí nesnědl ani kousek. Z toho oceánu tuku se mi zvedal žaludek.

Zdálo se, že se Kurt chystá k odchodu. „Nevadilo by ti, kdybych se na něco zeptal já tebe?“

„Ptej se.“

„Když jsme byli venku, bylo naší úplně nejdůležitější zbraní zpravodajství. To, co jsme věděli o nepříteli. O síle jeho jednotek, umístění palebných postavení a tak. Jaké zprávy shromažďujete vy o svých potenciálních zákaznících?“

Tenhle chlápek byl inteligentní, o tom nebylo pochyb. „Nejsou to nepřátelé,“ odpověděl jsem pobaveně.

„To vím.“ Ostýchavě se usmál. „Ale víš přece, jak jsem to myslel.“

„Myslím, že vím. Sbíráme základní informace…“ Na několik vteřin jsem se odmlčel. „Abych byl upřímný, moc toho není. Někdy si myslím, že spoléháme na náhodu.“

Přikývl. „Nepomohlo by, kdybys šel trochu hlouběji? Kdybys třeba trochu čmuchal kolem Lockwood Hotels, aby ses dozvěděl, co se tam skutečně děje?“

„Jestli by to nepomohlo? To určitě ano. Nemáme ale žádnou možnost se to dozvědět. V tom to je. Taková je pravda.“

Kurt přikyvoval a hleděl před sebe. „Znám chlápka, který pracoval v řetězci Lockwood v ochrance. Možná tam ještě pořád je.“

„Jako strážný?“

Kurt se usmál. „Výš, v jejich ústředí někde v New Yorku nebo New Jersey.“

„White Plains ve státě New York.“

„Spousta chlapů ze Zvláštních jednotek dělá u různých firem jako bezpečnostní poradci. Dej mi nějaká jména a základní informace. Řekni mi, s kým jednáš. Zkusím pro tebe něco zjistit. Nějaký zpravodajský informace.“

Kurt Semko mě již několikrát překvapil, takže to nemuselo být až tak přitažené za vlasy, a věřil jsem, že tenhle řidič náklaďáku, kterého vykopli ze Zvláštních jednotek, by mohl dokázat sehnat nějaké důvěrné informace o Brianu Borqueovi, viceprezidentu správy majetku společností Lockwood Hotels. Zdálo se mi možné, že existuje síť bývalých vojáků ze Zvláštních jednotek, kteří nyní pracují v soukromém sektoru. Proč by to tak nemohlo být? Poskytl jsem mu pár informací a na papírový ubrousek napsal jméno Brian Borque. Kurt měl také e-mailovou adresu – myslím, že dneska ji má kdekdo – a já si ji zapsal.

„Tak jsme dohodnutí,“ prohlásil Kurt, vstal a položil mi svou velkou ruku na rameno. „Jestli něco zjistím, zavolám ti.“

Než jsem se dostal domů, bylo už hodně pozdě. Jel jsem ve voze Geo Metro, který mi firma Enterprise Rent-A-Car ráno přivezla. Kate už spala.

Posadil jsem se k počítači v malé domácí pracovně, kterou jsme měli s Kate dohromady, a podíval jsem se na e-mailovou poštu, jak jsem to dělal před odchodem na lůžko pokaždé. Internet Explorer byl otevřený, což znamenalo, že Kate počítač používala, a z nesmyslné zvědavosti jsem kliknul na „Go“, abych zjistil, na co se dívala. Rád bych věděl, zda si někdy prohlíží pornografii, ačkoli mi to připadalo zcela nepravděpodobné.

Ne. Poslední webové stránky, které navštívila, se nazývaly Realtor.com, kde si prohlížela domy v Cambridgi. Nic laciného. Domy za milion či dva miliony dolarů v oblasti Brattle Street.

Porno nemovitostí.

Dívala se na domy, které jsme si nemohli dovolit, nebo aspoň ne z mého příjmu. Cítil jsem se mizerně, kvůli ní i kvůli sobě.

Když jsem se dostal k poště z mé kanceláře, našel jsem zprávu, kterou jsem vypracoval o Lockwoodu, a přeposlal ji Kurtovi. Pak jsem rychle prošel všechny nové maily – upozornění na plán zdravotních prohlídek, seznam volných míst, nekonečné zprávy z osobního oddělení – a našel mail od Gordyho, který poslal už po pracovní době.

Chtěl, abych se zítra v osm ráno „zastavil“ v jeho kanceláři.

8

Budík mě vzbudil v pět ráno, o dvě hodiny dříve, než obvykle. Kate zasténala, převrátila se a přehodila si polštář přes hlavu. Vstal jsem tak tiše, jak jen to bylo možné, sešel jsem dolů a postavil si na kávu. Zatímco se vařila voda, rychle jsem se osprchoval. Chtěl jsem být v kanceláři nejméně hodinu před pohovorem s Gordym, abych si prošel všechny své zprávy a dal do pořádku veškerá čísla.

Když jsem vyšel z koupelny, viděl jsem, že se v ložnici svítí. Kate seděla dole u kuchyňského stolu v růžovém županu a popíjela kávu.

„Vstal jsi brzo,“ poznamenala.

Políbil jsem ji. „Ty taky. Je mi líto, že jsem tě probudil.“

„Přišel jsi hodně pozdě.“

„Zapomnělas, že jsme včera hráli softbal?“

„Pak jste šli popít?“

„Jo.“

„Spláchnout žal?“

„Věř tomu nebo ne, ale vyhráli jsme.“

„Tak to je poprvé.“

„Jo, ale v našem týmu hrál ten Kurt. Se všema zametl.“

„Kurt?“

„Řidič od té odtahovky.“

„Cože?“

„Nevzpomínáš si, jak jsem ti říkal o tom chlápkovi, který mě odvezl domů, když moje acura vlítla do škarpy?“ Vlítla do škarpy. Sama. Jak vidíte, já s tím neměl nic společného.

„Od námořnictva.“

„Jo, něco podobnýho. Zvláštní jednotky. To je on. Je to tvrdý chlap. Je vážně tím, co Gordy a další rádoby drsňáci předstírají, že jsou. Sedí ve svých anatomicky tvarovaných křeslech a žvaní o ‚bezohlednosti‘ a ‚vražedný konkurenci‘. Ale on takový doopravdy je. Zabíjel lidi.“

Uvědomil jsem si, že vyprávím všechno až na jednu drobnost, která mě zneklidňovala nejvíc: o pohovoru s Gordym, který mě za pár hodin čeká. Nebyl jsem si jistý, jestli jí to vůbec chci říct. Pravděpodobně by mě znervóznila ještě víc.

„Nezapomeň, že k nám dneska večer přijedou Craig a Susie.“

„Už dneska?“

„Říkala jsem ti to tisíckrát.“

Vyšlo ze mě napůl zaúpění, napůl povzdech. „Jak dlouho se zdrží?“

„Jen dvě noci.“

„Proč?“

„Proč co? Proč jen dvě noci?“

„Proč jedou do Bostonu? Myslel jsem si, že Los Angeles je boží země. Aspoň Craig to vždycky říká.“

„Právě byl zvolen do dozorčí rady Harvardu a zítra mají první schůzi.“

„Jak se tam dostal? Vždyť už patří Hollywoodu. Teď už možná ani nemá doma kravatu.“

„Je nejen významný absolvent, ale i důležitý sponzor. Lidem se takové věci líbí.“

Když se Susie s Craigem seznámila, byl to jen chudý a hladovějící spisovatel. V časopisech jako TriQuarterly a Ploughshares publikoval několik povídek a na Harvardu vyučoval literární teorii. Nebyl nafoukaný, což se Susie pravděpodobně líbilo, ale bylo jisté, že nemíní žít v elegantní chudobě, a já si myslím, že nejspíš hodně brzy zjistil, že literaturou nezbohatne. Takže se přestěhovali do Los Angeles, kde ho spolubydlící z Harvardu seznamoval s vlivnými lidmi, a začínal tím, že psal situační komedie. Nakonec dostal nabídku, aby napsal scénář Raymonda má každý rád a začal vydělávat slušné prachy. Pak se mu nějak podařilo vytvořit vlastní úspěšný seriál a přes noc neuvěřitelně zbohatl.

Nyní byl se Susie, s Bradem a Angelinou na dovolené na St. Barths a Susie pravidelně krmila Katie klepy o tom, které filmové hvězdy byly či jsou homosexuální a které se léčí z alkoholizmu a z užívání návykových drog. Měli velký dům v Holmby Hills a neustále večeřeli s nějakými celebritami. A on nikdy nedopustil, abych na to zapomněl.

Vstala a nalila si další šálek kávy. „Susie chce provést Ethana po Bostonu – Stezka svobody a tak.“

„To není nejlepší nápad. Ethan na Paula Reverea není. Snad Muzeum čarodějnic v Salemu, ale nemyslím si, že by to tam předváděli tak, aby ho to zajímalo.“

„Nechci po tobě nic jiného, než abys se k nim choval slušně. Mezi tebou a Ethanem je nějaká chemie, kterou dost dobře nechápu. Ale mám pro ni pochopení.“

„Jak to, že zůstanou zrovna u nás?“ zeptal jsem se.

„Protože je to moje sestra.“

„Víš přece, že si budou celou dobu stěžovat na koupelnu a závěs u sprchového koutu a na to, jak voda ze sprchy šplíchá na podlahu a jaký máme hrozný kávovar a jak to, že nemáme kafe Peeťs Sumatra…“

„To jim nemůžeš vyčítat, Jasone. Jsou prostě zvyklí na vyšší životní standard.“

„Pak by snad udělali líp, kdyby zůstali ve Four Seasons.“

„Chtějí být s námi,“ prohlásila rozhodným tonem. „Předpokládám, že Craig prostě občas potřebuje být v kontaktu s obyčejnými lidmi.“

„Jsi úžasně vtipný.“

Přešel jsem ke skřínce s cereáliemi a zkoumal její depresivní nízkokalorické zásoby s vysokým obsahem vlákniny. Spousta různých ponuře vypadajících krabic s klíčky a proužky juty. „Poslyš, drahoušku,“ zeptal jsem se znenadání své ženy, „ty ses dívala na nemovitosti?“

„O čem to mluvíš?“

„V počítači. Všiml jsem si, že ses koukala na stránky nějaké realitky.“

Žádná odpověď. Vybral jsem si nejméně nechutně vyhlížející krabici, což byla těžká volba, a zdráhavě ji donesl ke stolu. Všechno, co jsme nyní měli v lednici, bylo odstředěné mléko. Ani jedno procento tuku. Nenávidím odstředěné mléko. Mléko by nemělo být modré. Vzal jsem si ho však ke stolu také.

Kate si prohlížela svůj šálek kávy a míchala ji lžičkou, přestože si do ní nic nepřidala. „Žena může přece také snít, či snad ne?“ zeptala se nakonec svým smyslným hlasem, který mi připomínal Veroniku Lakeovou.

Bylo mi jí líto, ale už jsem se tímto tématem dál nezabýval. Co k tomu ostatně říci? Když si mě brala, musela ode mě očekávat víc.

Seznámili jsme se na svatbě společného kamaráda, kde jsme byli oba dost opilí. Znal jsem ho z mého kolejního bratrstva – bral si dívku, která chodila s Kate na Exeter. Kate byla nucena odtamtud hned první rok odejít, když její rodina zchudla. Studovala pak na Harvardu, kde dostala stipendium. Její rodina se pokoušela všechno udržet v tajnosti, jak je u bílých anglosaských protestantů zvykem, ale nakonec všem došlo, jaká je pravda. V Bostonu existují budovy, na kterých je jméno její rodiny, a ona musela snášet to ponížení, že poslední dva roky navštěvovala veřejnou školu ve Wellesley. (Zatímco já, kluk z Worcesteru, který jako první z rodiny začal studovat na univerzitě a jehož táta pracoval jako kovodělník, jsem neměl ani zdání, co je to soukromá škola, dokud jsem nepřišel na univerzitu.)

Na svatbě jsme seděli vedle sebe a já z ní byl okamžitě unesený. Nevypadala domýšlivě: vystudovala na Harvardu literaturu, přečetla všechny francouzské feministky, samozřejmě ve francouzštině. Měl jsem ale pocit, že pro ni nemohu být zajímavý. Kdybychom nebyli oba opilí, nevěnovala by mi možná žádnou pozornost, přestože mi později řekla, že jsem se jí tam líbil ze všech mužů nejvíc a také jsem jí připadal nejzábavnější a nejzajímavější. Ale kdo by jí to mohl mít za zlé? Zdálo se, že ji baví historky o mé práci. Právě jsem začal pracovat jako obchodní zástupce v Entronicsu a ještě jsem nebyl vyhořelý. Líbil se jí můj pracovní elán. Řekla, že jsem pro ni závan čerstvého vzduchu a zřetelně se odlišuji od všech jejích cynických kamarádů s hřebíčkovými cigaretami v puse. Pravděpodobně jsem zašel moc daleko, když jsem jí líčil, kolik chci vydělávat za pět a za deset let. Ale vzalo ji to. Řekla mi, že jsem „opravdovější“ než muži, s nimiž se obvykle stýká.

Zdálo se, že jí nevadí mé přestupky proti etiketě, jako když jsem se omylem napil vody z její sklenice. Vysvětlila mi pravidlo stolování, podle něhož se víno a voda staví vpravo od vašeho talíře, kdežto chléb a suché věci se kladou vlevo. Nevadilo jí ani, že jsem mizerný tanečník, a naopak prohlásila, že jí to připadá roztomilé. Na naší třetí schůzce, kdy jsem ji pozval do mého bytu, jsem pustil Ravelovo „Bolero“ a ona se rozesmála, protože si myslela, že je to ironie. Moc jsem o hudbě nevěděl a domníval se, že „Bolero“ je klasika, něco jako Barry White.

Prostě jsem se narodil s plastovou lžičkou v ústech. Bylo zřejmé, že si mě Kate nebere pro peníze, protože znala spoustu bohatých chlápků ze své společenské třídy. Spíš si myslím, že ode mě očekávala, že se o ni budu starat. Vzpamatovávala se z rozchodu s jedním ze svých univerzitních profesorů, se kterým měla milostný vztah hned po ukončení studia. Byl to nafoukaný, ale hezký a význačný profesor francouzské literatury na Harvardu, o kterém zjistila, že zároveň spí s dvěma dalšími ženami. Později mi řekla, že mě pokládala za „realistického“ a skromného muže, pravý opak té šedovlasé otcovské postavy profesora francouzštiny v baretu, který to hrál hned na tři strany. Já byl charizmatický chlápek z obchodních kruhů, který se do ní bláznivě zamiloval a mohl jí poskytnout pocit bezpečí nebo ji přinejmenším finančně zajistit, po čemž toužila. Mohla by vychovávat děti a věnovat se něčemu, co by se alespoň trochu podobalo umění, jako třeba zahradní architektuře nebo vyučování literatury na Emerson College. Takhle to viděla. Měli jsme mít tři děti a velký dům v Newtonu nebo v Brooklinu či v Cambridgi.

Neměla v plánu bydlet v malém bytě o rozloze sto padesáti čtverečních metrů v Belmontu, v kolonii pro lidi s nižšími příjmy.

„Poslyš, Kate,“ řekl jsem po chvíli mlčení. „Dneska ráno mám pohovor s Gordym.“

Její tvář se hned rozjasnila. Tak jsem ji neviděl se usmívat už dlouhé týdny. „Tak brzy? Ale Jasone, to je úžasné!“

„Myslím si, že to místo dostane Trevor.“

„Jasone, to je negativní myšlení!“

„To je realistické myšlení. Trevor na tom pracuje už delší dobu. Jeho zákazníci volají Gordymu a říkají mu, že si přejí, aby to místo dostal on.“

„Na tohle ale přece Gordy neskočí.“

„Snad. Ale líbí se mu podlézání. Nemůže se ho nabažit.“

„Proč to tedy neděláš taky?“

„Nesnáším to. Je to laciné. A úchylné.“

Přikývla. „Ty to dělat nepotřebuješ. Jen mu dej najevo, že o to místo hodně stojíš. Nechceš omeletu?“

„Omeletu?“ Existuje snad nějaká omeleta z tofu? Pravděpodobně ano. Vsadil bych se, že tofu s míchanými vajíčky. Bylo by to nechutné.

„Jo. Potřebuješ nějaký protein. Dám ti do ní kanadskou slaninu. Říkal jsi, že se Gordymu líbí, když jsou jeho chlapi masožrouti.“

9

Cestou do práce jsem zastrčil do štěrbiny v palubní desce půjčeného Geo Metra cédéčko. Patřilo do mé rozsáhlé sbírky kazet a cédéček s motivačními hovory od boha, uctívaného všemi z obchodní branže, velkého motivačního řečníka a gurua tréninku Marka Simkinse.

Tohle CD s názvem Staň se vítězem jsem vyslechl už asi tak pětsetkrát. Dlouhé úryvky jsem dokázal citovat slovo od slova a napodobovat důrazný a zpěvavý Simkinsův hlas, jeho nosový středozápadní akcent, jeho nezvyklou, kostrbatou frazeologii. Naučil mě nikdy před zákazníky nepoužívat slova „náklady“ a „cena“. Vždy to byla „celková investice“. Také „kontrakt“ bylo slovo, které nahánělo strach, a bylo proto lepší říkat „papírování“ nebo „dohoda“ – kopie se „schvalovaly“ a dohoda „odsouhlasila“. Nejdůležitější však bylo to, že mě naučil, abych si věřil.

Někdy jsem poslouchal cédéčka jen proto, abych se nažhavil, uvolnil páteř, dal si panáka sebedůvěry. Bylo to, jako by Mark Simkins byl mým osobním trenérem a v soukromí mého auta mě povzbuzoval. Na pohovor s Gordym jsem potřeboval celou hromadu sebedůvěry.

Než jsem dojel do Framinghamu, plaval jsem v kofeinu, protože jsem si koupil mimořádně velkou termosku, a byl jsem plně napumpovaný. Po cestě z parkoviště jsem si recitoval jako mantru několik mých oblíbených vět z Marka Simkinse: „Stoprocentně si věřte, a nikdo nebude mít jinou volbu, než se řídit podle vás.“

A pak: „Očekávejte, že vše se v dobré obrátí.“ A ještě: „Jediné, co se počítá je to, kolikrát jste uspěli. Jestliže několikrát neuspějete, přesto to nevzdáte, tím víckrát později uspějete.“ Bylo to pro mě cosi jako zenový kóan. Opakoval jsem si to stále dokola a snažil se tuto moudrost si vštípit. Nebyl jsem si zcela jistý, co to znamená, ale opakoval jsem si to pokaždé, když jsem šel na obchodní schůzku, a vždycky to ve mně vzbuzovalo dobrý pocit.

Přeberte si to, jak chcete.

Gordy mě nechal čekat dobrých dvacet minut před svou kanceláří. Vždycky nechával lidi čekat. Dával tak najevo svoji moc a bylo nutné si na to zvyknout. Viděl jsem ho oknem, jak chodí sem a tam se sluchátky na uších a divoce gestikuluje. Seděl jsem v prázdném odděleném prostoru vedle jeho sekretářky Melanie, příjemné a hezké ženy, velmi vysoké, s dlouhými hnědými vlasy, která byla o několik let starší než já. Několikrát Gordyho omlouvala a zdálo se, že hlavní náplní její práce jsou omluvy všem, kdo musejí čekat. Nabídla mi kávu, ale odmítl jsem. Ještě trochu kofeinu, a ocitl bych se na oběžné dráze.

Zeptala se mě, jak jsme včera večer hráli, a já jí vyprávěl o našem vítězství, přestože o nové posile jsem se nijak podrobně nezmiňoval. Pak se zeptala, jak se má Kate, a já se zas dotázal na jejího manžela Boba a jejich tři hezké malé děti. Bavili jsme se pár minut, dokud jí nezačal vyzvánět telefon.

Bylo už téměř půl deváté, když se konečně otevřely dveře a objevil se v nich Gordy. Obě krátké a tlusté ruce měl natažené k uvítání, jako kdyby mě chtěl sevřít do medvědího objetí. Gordy, který skutečně vypadá jako medvídě, ale ne tak roztomile, rád lidi objímá. A pokud je neobjímá, klade jim ruku na rameno.

„Steadman,“ řekl. „Tak jak se vede?“

„Buďte zdráv, Gordy,“ odpověděl jsem.

„Melanie, buďte tak hodná a doneste tady Steadmanovi kafe.“

„Už jsem mu nabízela, Kente,“ odvětila Melanie a vyšla ze svého odděleného prostoru. Byla v kanceláři jediná, kdo mu říkal křestním jménem. Ostatní si většinou vůbec nepamatovali, jak zní.

„Vodu?“ zeptal se. „Kolu? Skotskou?“ Pohodil hlavou a s otevřenými ústy zahýkal či zakejhal.

„Skotskou s ledem,“ odpověděl jsem. „Snídani šampionů.“

Znovu zahýkal, objal mě paží kolem ramen a odvedl do své rozlehlé kanceláře. V oknech od podlahy ke stropu bylo vidět tyrkysově zelený oceán, palmy a vlny tříštící se o dokonale bílý písek. Skutečně skvělý výhled, který vám nedovolil zapomenout, že jste ve Framinghamu.

Gordy se ponořil do svého ergonomického křesla a já se posadil do křesla naproti němu. Jeho psacím stolem byla velká obdélníková deska z černého mramoru, na níž fanaticky udržoval pořádek. Jedinou věcí na něm byl obrovský, devadesáticentimetrový plochý panel LCD obrazovky a modré desky, o nichž jsem předpokládal, že obsahují můj osobní spis.

„Vy tedy toužíte po povýšení, člověče,“ prohlásil s dlouhým, spokojeným výdechem.

„Ano,“ odpověděl jsem, „a pevně věřím, že na to mám.“

Stoprocentně si věřte, a nikdo nebude mít jinou volbu, než se řídit podle vás, odříkal jsem si v duchu.

„Věřím, že ano,“ prohlásil a v jeho hlase nebyla žádná ironie. Zdálo se, že to míní vážně, a to mě překvapilo. Upíral na mě svá malá, hnědá očka. Někteří z Bandy bratrů, i když nikoli Trevor s Gleasonem, o nichž bylo známo, že jsou patolízalové, hovořili o Gordyho očích jako o „pichlavých“ nebo „fretčích“, ale v tomto okamžiku se jevily jako laskavé, uslzené a upřímné. Byly hluboko posazené pod nízkým, cromagnonským obočím. Měl velkou hlavu, dvojitou bradu, zarudlý obličej, který mi připomínal uzenou šunku, s hlubokými dolíčky po akné na tvářích, tmavohnědé vlasy – další oběť barvy Jen pro muže, jak jsem předpokládal – ostříhané na ježka. Dřív jsem si občas představoval, jaké tlusté dítě to muselo být na základní škole.

Teď se nahrbil dopředu a studoval můj spis. Rty se mu při četbě nepatrně pohybovaly. Když krátkou a dustou packou listoval stránkami, zahlédl jsem na okamžik manžetový knoflíček s monogramem. Na všem, co měl na sobě, se skvěla velká písmena KG.

Neexistoval jiný důvod, aby si četl můj spis přede mnou, kromě toho, že mě chtěl vyvést z míry. Věděl jsem to o něm, a tak jsem si jen v duchu opakoval: „Očekávej, že se všechno v dobré obrátí.“

Rozhlížel jsem se po kanceláři. V jednom rohu měl v mahagonovém stojanu golfovou hůl k doklepnutí míčku a vedle podložku z umělého trávníku pod hůlku. Na polici ve skříňce stála láhev Taliskeru, osmnáct let staré jednosladové skotské whisky, o níž rád vychloubačně prohlašoval, že to je jediná whisky, kterou pije. Pokud to byla pravda, musel udělat do světových zásob pořádnou díru, protože pil hodně.

„Vaše roční výsledky nejsou vůbec špatné,“ zabručel.

Od Gordyho to byl chvalozpěv. „Díky,“ odvětil jsem. Díval jsem se, jak se na oslnivě bílém písku tříští příboj, palmy se kymácejí v mírném větru, nad mořem krouží racci a potápějí se do azurové vody. Gordy si nechal do oken nainstalovat nejnovější prototyp obrazového monitoru Entronicsu – QD-OLED – a výsledek i barvy byly perfektní. Tahle videosmyčka s vysokým rozlišením se dala změnit v kterýkoli z tuctu dalších výjevů a kterýkoli z nich byl lepší než výhled na parkoviště. Gordy měl rád oceán – vlastnil třináct metrů dlouhý katamaran Slipstream, který kotvil v soukromém přístavu Quincy – takže na pozadí měl vždy Atlantský nebo Tichý oceán či Karibské moře. Obrazový monitor byl skutečným průlomem v technologii displejů a vlastnili jsme ho my. Dal se vyrobit v jakýchkoli rozměrech, plátno bylo ohebné, dalo se srolovat jako plakát a nikdo neměl lepší a ostřejší obraz. Zákazníci a potenciální zákazníci, kteří navštívili Gordyho v jeho kanceláři, vždy zírali s otevřenými ústy, a nikoli jen proto, jaký je to nabubřelý kretén. Bylo zvláštní, když jste vešli do jeho kanceláře v sedm nebo osm hodin ráno a viděli polední karibské slunce.

„Před třemi roky jste byl obchodním zástupcem roku, Steadmane,“ prohlásil. „V Klubu 101 čtyři roky po sobě.“ Potichu hvízdl. „Líbily se vám Kajmanské ostrovy?“

Kajmanské ostrovy byly jedním z míst, kam společnost obchodní zástupce roku za odměnu posílala. „Báječné potápění,“ odpověděl jsem.

„Takové potápění se dá těžko zaplatit.“ Zvedl hlavu, otevřel ústa a tiše zahýkal.

„Udělalo na mě dojem, že jste dokázal prodat UPS ty promítačky se samoregulací. Chtěli koncentrovanou technologii, a my nic takového nemáme.“

„Prodal jsem je na základě budoucí kompatibility.“

„To bylo dobré,“ prohlásil a přikývl.

To byl Gordyho způsob, jak lidi pochválit. Byl překvapivě příjemný, což mě znervózňovalo. Očekával jsem spíš jeho obvyklý čelní útok.

„Morgan Stanley?“ zeptal se.

„Mají RFP na ulici, ale nebudou se chtít se mnou bavit. Musí to být vnitřní práce. Na to jsem malá ryba.“ Request for people čili způsob, jak zjistit, co je potenciální dodavatel ochoten pro zdar obchodu udělat, funguje všude.

„V tom asi máte pravdu,“ pokýval. „Jen si prověřují konkurenci. Pošlete jim ty jejich mizerný RFP zpátky.“

„Nehodlám jim to nijak usnadňovat,“ prohlásil jsem.

Jeho úsměv se na jednom konci zkroutil, takže měl takřka mefistofelský pohled.

„A vypadá to, že z FedExu ještě nepřišli s objednávkou, co?“

„FedEx chce pár LCD promítaček pro jejich logistické centrum, aby jim ukazovaly počasí, a to tak čtyřiadvacet hodin sedm dní v týdnu. Ukázal jsem jim je v Memphisu.“

„A?“

„Zahrávají si se mnou. Rozhodují se mezi Sony, Fujitsu, NEC a námi. Jednají se všemi.“

„Určitě se rozhodnou podle cenového bodu.“

„Snažím se jim prodat kvalitu a spolehlivost. V delším časovém horizontu lepší investice a podobně. Řekl bych, že máme tak třicetiprocentní šanci na vítězství.“ Byla to naprostá halucinace.

„To je dost, co?“

„Je to jen můj odhad. Nerad bych dělal nějaké předpovědi.“

„Albertson’s odpadli,“ prohlásil se smutným zakroucením hlavou. Albertson’s je druhý největší řetězec supermarketů v zemi. Vlastní tisíce supermarketů, dragstorů a benzinových čerpadel a přáli si do některých obchodů umístit digitální reklamní loga. Znamenalo by to LCD monitory s úhlopříčkou třicet sedm a půl centimetru u každé pokladny – domnívám se, že už byste si nemohli prolistovat National Enquirer a pak ho vrátit do regálu – a plazmové obrazovky s úhlopříčkou sto pět centimetrů po celém obchodě. Říkali tomu „síť“, která poskytne „našim zákazníkům důležité informace a řešení“. Překlad: Reklamy. Skvělý nápad, protože nebudou muset platit ani za zařízení. Dá ho instalovat prostředník, společnost s názvem SignNetwork, která toto vše kupuje a instaluje v obchodech. Na obrazovkách poběží reklamy na videokazety společností Walt Disney a Kodak a plenky Huggies. Jednal jsem jak s Albertson’s, tak se SignNetwork a pokoušel se je přesvědčit, že sice zaplatí o trochu víc, ale za kvalitu, a podobně. Bezúspěšně.

„Rozhodli se pro NEC,“ zahučel jsem.

„Proč?“

„Chcete znát pravdu? Jim Letasky. Od té doby, co nám ukradl tolik obchodů, je v NEC špičkový obchodní zástupce a v podstatě celou firmu SignNetwork vlastní. S jinou společností nechtějí jednat, protože mají toho chlapa rádi.“

„Já Letaského znám.“

„Jo, je to dobrý chlap.“ Přál jsem si ho za to, že nám ukradl tolik kšeftů, nenávidět, ale setkal jsem se s ním před několika lety na výstavě Electronicsu pro spotřebitele a líbil se mi. Říká se, že lidé nakupují od lidí, jako je on. Dali jsme si drink a po chvíli jsem byl ochotný koupit si od něho pár plazmových obrazovek jejich firmy.

Na chvíli znovu zmlkl. „A s Lockwoodem se to táhne jako nákaza kapavkou. Na ně jste taky malá ryba?“

„To nevím.“

„Doufám, že to nehodláte vzdát?“

„Vzdát to? Já?“

Usmál se. „To byste nebyl vy, co?“

„To tedy ne.“

„Dovolte, abych se vás na něco zeptal, Steadmane. Snad vám nebude vadit, že budu trochu osobní. Máte nějaké manželské problémy, co?“

„Já?“ Zavrtěl jsem hlavou a navzdory veškeré snaze o sebekontrolu jsem zrudl. „Vycházíme spolu báječně.“

„Slyšel jsem, že je vaše žena nemocná.“

„Je úplně v pořádku. Je to nesmysl.“

„Nemáte náhodou rakovinu?“

Napůl úst jsem se usmál a klidně odpověděl: „Jsem naprosto zdráv, Gordy, ale dík za optání.“

„Co tedy máte za problém?“

Chvíli jsem mlčel a uvažoval, jak nejlépe odpovědět, aby mě nevyhodil.

„Čtyři roky po sobě jste byl v Klubu 101. Co se tedy děje? Teď jste jako Festino.“

„Jak to myslíte?“

„Nedokáže se tam dostat.“

„To není můj případ, Gordy. Byl jsem obchodním zástupcem roku.“

„Na velkém trhu pro plazmové obrazovky a LCD. Stoupající příliv zvedne všechny lodě.“

„Moje loď plula výš.“

„Hodí se ještě na moře? To je otázka. Podívejte se na poslední rok. Podívejte, začínám se ptát, zda jste už nenarazil na zeď. Chlápkům z prodeje se to občas v tomhle bodě kariéry stává. Ztratí jiskru. Hoří vám v břiše ještě oheň?“

Říká se tomu reflux kyselin, a právě to jsem teď cítil. Hořko v krku.

„Ještě pořád tam je,“ odpověděl jsem. „Říká se, že jediné, na čem záleží, je to, kolikrát uspějete. Čím víckrát selžete, a přesto se dál snažíte, tím víckrát pak uspějete.“

„Nechci tady poslouchat žádný přiblblý nasládlý průpovídky Marka Simkinse,“ prohlásil. Naštval se. „Má jich spoustu. Třeba: čím víckrát selžete, tím víc zákazníků ztratíte.“

„Myslím, že to myslel jinak, Gordy,“ namítl jsem.

„Očekávejte, že vše se v dobré obrátí,“ prohlásil s nečekaně dobrou imitací Marka Simkinse, napůl mezi Mistrem Rogersem a reverendem Billem Grahamem, pokud si něco takového dokážete představit. „Ve skutečném světě, ve kterém žijeme, očekávám každý den, že budou z oblohy padat sračky, a jsem na to připravený s pláštěnkou a gumákama, je to jasný? Takhle to chodí ve skutečném světě. Teď chcete povýšit vy, Trevor Allard a Brett Gleason. Uvědomte si, kdo je na tom s číslama líp. Uvědomte si, kdo jde nahoru a kdo je už historií.“

Historie. „Trevor měl loni štěstí. Hyatt začal kupovat ve velkém.“

„Steadmane, poslouchejte mě, a poslouchejte dobře: Za štěstí si každý může sám.“

„Gordy,“ namítl jsem, „loni jste mu přidělil lepší zákazníky, není to tak? Dal jste mu všechny rozinky a já dostal zbytek.“

Prudce se na mě podíval a v jeho fretčích očích to zajiskřilo. „A v ozónové vrstvě je díra a vás při narození vyměnili. Máte ještě nějaké další výmluvy, když už jste tady?“ Mluvil stále hlasitěji, až nakonec začal řvát. „Dovolte, abych vám něco řekl. Teď se na nás ženou z Tokia problémy a my ani ještě pořádně nevíme, o co se jedná! A jestli povýším nesprávného člověka, pak to můžu pěkně odskákat já!“

Chtěl jsem mu říct, poslyšte, vždyť já vlastně o to pitomý povýšení ani nestojím. Chtěl jsem se jen vrátit domů, dostat steak a pomilovat se s manželkou. Ale náhle jsem si uvědomil, že o to místo stojím. Možná jsem ani tolik nechtěl na tom místě být, jako je dostat. „Neuděláte chybu,“ prohlásil jsem.

Znovu se usmál a já jsem začal jeho zlovolné úsměvy nenávidět. „Přežije jenom ten nejschopnější, a vy to dobře víte.“

„Jo, to vím.“

„Někdy však vývoj potřebuje trochu postrčit. A to je můj úkol. Povyšuji ty nejschopnější. Slabých se zbavuji. A jestli to místo dostanete vy, budete muset propouštět lidi. Prořezávat mrtvé dřevo. Házet zátěž přes palubu, než nás stáhne ke dnu. Dokázal byste propustit Festina?“

„Byl by na prvním místě v seznamu.“ Společnost nám říkala, že je nutné vytvářet plány na rozvoj zaměstnanců. Obvykle se jednalo o módní způsob, jak vytvořit papírové důkazy, které pomohou k vašemu vyhození, ale někdy se s jejich pomocí daly věci taky změnit.

„Už to mám v plánu, Steadmane. Je to odumřelá větev a vy to víte. Kdybyste to místo dostal, dokázal byste mu dát padáka?“

„Kdyby to bylo nutné, tak ano.“

„Jestliže kdokoli z vašeho týmu nepodává pořádný výkon, nedostanete se na plánovaná čísla. Jediný slabý článek, a trpíme tím všichni. Včetně mě. A pamatujte si, že ve slově ‚tým‘ žádné ‚j‘ jako ‚já‘ nenajdete“.

Pomyslel jsem si: Jo, jasně, ale zato tam najdete „t“ jako „trouba“ nebo „m“ jako „magor“.

Ale jen jsem zamyšleně přikývl.

„Poslyšte, Steadmane, nesmíte být sentimentální. Abyste se dostal na svá čísla, musíte být ochoten strčit vlastní babičku pod autobus. Allard by to udělal. Gleason taky. A co vy?“

Určitě bych dokázal strčit Allardovou babičku pod autobus. Strčil bych tam i Allarda. A Gleasona také.

„Moje babička už je po smrti,“ odvětil jsem.

„Však dobře víte, jak to myslím. Motivovat lidi, aby vylezli na kopec, není totéž jako nést tašku.“ Nést tašku znamenalo ve firemní mluvě prodávat.

„To vím.“

„Víte? Máte tedy oheň v břiše? Vražedný instinkt? Dokážete si nastavit laťku? Dokážete stimulovat tým?“

„Vím, jak dělat to, co je třeba,“ prohlásil jsem.

„Dovolte mi, abych se vás na něco zeptal: Jaké značky je vůz, ve kterém jste dnes přijel do práce, Steadmane?“

„No, je z půjčovny…“

„Odpovězte na otázku. Jaká je to značka?“

„Geo Metro, ale to mám, protože –“

„Geo Metro,“ zopakoval. „Geo. Metro.“

„Gordy…“

„Chci, abyste to řekl nahlas, Steadmane. Řekněte: ‚Dneska jsem přijel do práce vozem Geo Metro.‘“

„Správně.“

„Řekněte to, Steadmane.“

Hlučně jsem vydechl. „Dneska jsem přijel do práce vozem Geo Metro, protože…“

„Dobře. A teď řekněte: ‚A Gordy přijel hummerem.‘ Pochopil jste?“

„Gordy…“

„Řekněte to, Steadmane.“

„Gordy přijel hummerem.“

„Správně. Došlo vám to? A teď mi ukažte hodinky.“

Bezděčně jsem se na ně podíval. Byly to slušně vypadající hodinky značky Fossil, které jsem koupil asi za sto dolarů v kiosku v Prudential Mall. Zdráhavě jsem zvedl levou ruku.

„A teď se podívejte na moje, Steadmane.“ Rychle zvedl levé zápěstí, stáhl si manžetu a odhalil obrovské, nevkusné rolexky, zlaté a posázené diamanty, s třemi menšími ciferníky na tom hlavním. Lacině efektní, pomyslel jsem si.

„Pěkné,“ poznamenal jsem.

„A teď si prohlédněte moje boty, Steadmane.“

„Myslím, že už vás chápu přesně, Gordy.“

Všiml jsem si, že vzhlédl ke dveřím. Zvedl palec na kohosi, kdo byl za nimi. Otočil jsem se a viděl vcházet Trevora. Usmál se na mě a já mu úsměv oplatil.

„Nejsem si vůbec jistý, že jste mě pochopil,“ řekl. „Nejlepších šedesát procent prodejní síly se dostane na své cílové příjmy. Pak jsou tu další, kteří dosáhnou víc. Jasné? Klub. A pak jsou zde ještě ti s nejvyšším obsahem oktanu. Nejlepší v chovu. Masožrouti. Jako Trevor Allard. Jako Brett Gleason. Jste taky masožrout, Steadmane?“

„Středně řvoucí,“ odpověděl jsem.

„Cítíte v sobě vražedný instinkt?“

„Musíte se mě na to ptát?“

Zíral na mě. „Dokážete mi to,“ prohlásil. „Až se příště sejdeme, budu chtít slyšet, jak jste uzavřel obchod z některým z vašich důležitých zákazníků.“

Přikývl jsem.

Pak tiše a důvěrným tónem pronesl: „Podívejte se, Steadmane, všechno, co po vás chci, je MOC.“ Znamenalo to „monstrózní, opovážlivý cíl“. Přečetl si nějaký článek, ve kterém byl citát z jakési knihy s touhle zkratkou. Vyslovoval ji jako „mhoooc“.

„Jste schopný přijít s podobným splněným cílem?“

„S hodně monstrózním a hodně opovážlivým,“ prohlásil jsem jen proto, aby věděl, že vím, co to znamená. „Určitě.“

„Hrajete, abyste hrál, nebo proto, abyste vyhrál?“

„Abych vyhrál.“

„Jak zní heslo naší společnosti, Steadmane?“

„Vymyslet si budoucnost.“ Kdo věděl, co to znamená? Jak jsme si my, obchodní zástupci, mohli vymýšlet budoucnost? Všechno vymýšleli v tichosti v Tokiu a loděmi to posílali nám, abychom to prodali.

Vstal, aby dal najevo, že pohovor je u konce. Obešel stůl a položil mi paži okolo ramen. „Jste dobrý chlap, Jasone. Vážně dobrý chlap.“

„Díky.“

„Ale jste dost dobrý, abyste byl v G-týmu?“

Trvalo mi několik vteřin, než jsem si uvědomil, že G znamená Gordy. „Vy víte, že jo.“

„Ukažte mi ten vražedný instinkt,“ prohlásil. „Zabíjejte, hochu, zabíjejte!“

Když jsem se vypotácel z Gordyho kanceláře do normálního světla, věnovala mi Melanie soucitný úsměv. Venku byl šedivý, zatažený den a začínalo pršet. U Karibského moře bylo hezčí počasí, ale já dával přednost skutečnému světu.

Cestou do kanceláře jsem zapnul mobilní telefon. Rychle spustil naléhavé vyzvánění, které znamenalo, že mám nějakou zmeškanou zprávu. Zkontroloval jsem si nepřijaté hovory a bylo tam neznámé číslo. Zavolal jsem hlasovou schránku a vyslechl zprávu od kohosi, jehož hlas jsem hned nepoznal. „Ahoj, Jasone,“ řekl chraplavě. „Mám pro tebe nějaký informace o tom chlápkovi z Lockwood Hotels.“

Kurt Semko.

Jakmile jsem se dostal do kanceláře, zavolal jsem mu.

10

„Ten chlápek se jmenuje Brian Borque, je to tak?“ ujišťoval se Kurt.

„Jo.“ Ještě stále jsem byl otupělý z toho, jak mě Gordy mlátil do hlavy a krku psychickým obuškem.

„Můj kámoš se pořád ještě stará o bezpečnost u Lockwoodů a něco už pro mě zjistil,“ řekl Kurt. „Tak poslouchej: Ten Brian Borque a jeho snoubenka se právě vrátili z Aruby, je to tak?“

„No, to nevím.“ Mlhavě jsem si vzpomínal, že mi řekl, že bude týden nebo deset dní pryč. „Pokud si pamatuju, říkal, že bere manželku do Vienny ve Virginii.“

„Zpáteční letenka první třídou, pětihvězdičkový hotel, všechny výdaje placené – a hádej kým?“

„Kýmpak?“

„Hitachi.“

Na několik vteřin jsem se odmlčel, než mi to došlo. „Kurva,“ vylítlo ze mě.

Kurt odpověděl s nakřáplým zachechtáním. „To možná vysvětluje, proč to nemůžeš dotáhnou ke konci.“

„Jo, to jistě. Takhle už to s tím kontraktem trvá rok. To mě teda namíchlo.“

„Chamtivej chlap, co?“

„To jsem měl vědět dřív. Tahal ze mě vstupenky na Super Bowl a všechno, co ze mě mohl vymámit, a přitom jsem byl po celou dobu jen jeho kočka v záloze, zatímco chrápal s Hitachi. Nikdy neměl v úmyslu od nás něco koupit. Díky. Teď aspoň vím, na čem jsem.“

„Není zač. Co… s tím uděláš?“

„Dám od toho ruce pryč a zapomenu na to, takové je pravidlo. Nechám toho a hnu se dál.“

„To podle mě není dobrý nápad. Nevidím důvod, proč bys to měl nechat plavat a jít od válu. Je tady totiž ještě něco, co možná nevíš.“

„A co to je?“

„Zdá se, že v Lockwood Hotels mají nařízení, že se od zákazníka nebo prodejce nesmějí přijímat dary ve vyšší hodnotě než sto dolarů.“

„Že by měli takové předpisy?“

„Proto o nich můj kámoš z bezpečností ví.“

„Borque má potíže, tos měl na mysli?“

„Ne, ještě ne. Dozvěděl jsem se ale, že ten malý výlet na Arubu stál pět nebo šest táců. Řek bych, že to je vážný porušení zásad společnosti, nemám pravdu?“

„Co myslíš, že bych s tím měl udělat? Vydírat ho?“

„To ne. Stačí mu pomoct z jeho etického dilematu. Odveď ho od jeho pokušení. Zatoč s ním.“ Znovu se zachechtal. „Pak bude všechno v pořádku.“

„Jak?“ vyhrkl jsem.

Zavolal jsem Brianu Borqueovi, ale byla tam jen hlasová schránka, a tak jsem mu v ní nechal vzkaz, aby se mi co nejdřív ozval.

Mezitím jsem se podíval na e-mailovou poštu a procházel obvyklými bezvýznamnými kecy, kterými mě zásobovala společnost, dokud moji pozornost neupoutala jedna zpráva. Normálně všechny seznamy volných míst ignoruju, koneckonců místo mám, a navíc se o všem, co se nabízí v mém oddělení, dozvím dřív, než se to dostane do pošty. Tentokrát zde však byla do dnešní pošty zařazená nabídka místa bezpečnostního technika společnosti.

Rychle jsem si ji pročetl. „Vykonávat různé povinnosti, jako je zajišťování fyzické bezpečnosti vybavení, a rychle reagovat na všechny mimořádné situace včetně ohrožení bezpečnosti a zdraví, umístění bomby či vypuknutí požáru,“ pravilo se v ní. „Kvalifikovaní kandidáti musejí mít: dokončené středoškolské vzdělání, dobré komunikační schopnosti a zkušenosti s bezpečnostními opatřeními.“ Nabídka pak pokračovala takto: „Přednost dostanou kandidáti s nedávnými vojenskými zkušenostmi, například u vojenské policie… Žádoucí jsou doložitelné vůdčí schopnosti a zkušenosti se střelnými zbraněmi.“

Vzpomněl jsem si na to, co prohlásil Taminek v Outbacku: „Měli bychom mu sehnat práci v Entronicsu.“

Zajímavý nápad.

Uložil jsem si tuto nabídku práce do nového souboru.

Při čekání na telefonát Briana Borquea jsem byl maličko nervózní, a tak jsem vstal, abych si trošku protáhl nohy. Rychle jsem prošel chodbou, abych s inženýrem technického marketinku Philem Rifkinem dojednal předváděčku, která mě čekala za několik dní.

Phil Rifkin byl nejryzejším příkladem audiovizuálního fandy v našem oddělení. Byl vystudovaný elektroinženýr a znal do nejmenších detailů všechny promítačky, LCD plátna a plazmové obrazovky Entronicsu. Pomáhal prodejcům, odpovídal na hloupé dotazy, seznamoval nás s nejnovějšími produkty a připravoval předváděčky produktů opravených v našich dílnách. Někdy na předváděčku doprovázel i prodejního zástupce, pokud si dotyčný nebyl jistý, jak s některým naším produktem zacházet, nebo se jednalo o skutečně super důležitého zákazníka. Byl rovněž naším domácím technickým guruem v případě, že zákazníci měli otázky, na které jsme nedokázali odpovědět.

Rifkin dělal v takzvané plazmové laboratoři, přestože se v ní nepracovalo jen s plazmou. Byla to dlouhá a úzká místnost bez oken. Stěny byly plné plazmových obrazovek a LCD monitorů. Na podlaze se plazila změť šňůr, kabelů a obrovských cívek, o které každý zakopával. Zaklepal jsem na dveře laboratoře a on otevřel tak rychle, jako by na mě už čekal.

„Ahoj, Jasone.“

„Nazdar, Phile. V pátek ráno předvádím v Revere 42MP5,“ řekl jsem mu.

„Jo?“ Zamrkal jako sova.

Byl to malý, hubený chlápek s obrovskou kšticí kudrnatých hnědých vlasů jako nějaký květináč ve tvaru domácího mazlíčka. Nosil brýle s obroučkou z rohoviny. Potrpěl si na bílá trika s krátkými rukávy, dvěma kapsami a velkým límcem. Měl zvláštní pracovní dobu, často dělal přes noc a živil se z prodejních automatů.

Phil postrádal veškeré společenské schopnosti. Naštěstí je při své práci nepotřeboval. Ve svém vlastním malém světě byl nesmírně mocný, skutečný car veškeré plazmy. Pokud vás neměl rád, nemusela se pro vašeho nového zákazníka žádná předváděčka plazmových obrazovek konat. Nebo nemusela být připravena včas. Museli jste se k němu chovat náležitě pěkně, a já se tak vždycky choval. Nejsem idiot.

„Zařídíte, aby k tomu byly všechny potřebné kabely?“

„Jen k přístroji, nebo RBG, či oboje?“

„Jen ty první.“

„A zapněte jednotku o pár minut dřív, aby se zahřála.“

„Samozřejmě. Myslíte, že byste to mohl předem připravit? Aby předváděčka splňovala Rifkinova měřítka?“

Pokrčil rameny; v nitru byl potěšený, ale snažil se to nedat najevo. Otočil se a já ho následoval. Zastavil se před plazmovou obrazovkou s úhlopříčkou 105 centimetrů, zavěšenou na stěně. „Nevím, o jak velký kontrakt se jedná,“ prohlásil. „Nechte ostrost na padesáti procentech. Rád zvýrazňuju červený a modrý odstín a potlačuju zelený. Kontrast na osmdesát, jas pětadvacet a barevný tón pětatřicet procent.“

„Pochopil jsem.“

„Zvýrazněte transfokaci – odstupňovanost je mnohem lepší než kdekoli u konkurence. Mnohem ostřejší. K čemu jim to má vlastně sloužit?“

„Psí závodiště v Revere. Říše divů.“

„Proč na takové věci mrháte mým časem?“

„Nechci nechat nic náhodě.“

„Ale psí závodiště, Jasone? Chrti pronásledující mechanického králíčka?“

„I lidi, kteří týrají zvířata, mají rádi dobrý obrazovky. Díky. Dokážete to připravit tak, abych to měl v pátek ráno do osmi naložené v dodávce?“

„Jasone, je pravda, že to tady musíme všichni zabalit a přestěhovat se do Města nenávisti?“

„Cože?“

„Do Dallasu. Nemá k tomu náhodou po akvizici Royal Meister dojít?“

Zavrtěl jsem hlavou. „Nikdo mi nic takovýho neříkal.“

„A proč by to taky dělali? Lidem na naší úrovni se nic neříká. Vždycky všechno zjistíme, až když je pozdě.“

Když jsem se vrátil do kanceláře, začal mi vyzvánět telefon. Na displeji se objevilo, kdo volá: Lockwood Hotels.

„Ahoj, Briane,“ pozdravil jsem.

„Tak konečně,“ odpověděl Brian typicky optimistickým tónem. „Máte ty vstupenky na Sox, co?“

„Volal jsem vám z jiného důvodu,“ odpověděl jsem. „Chci si promluvit o mé nabídce.“

„Víte přece, že dělám, co můžu,“ namítl a jeho hlas zněl náhle monotónně a úsečně. „Ve hře jsou jisté faktory, na které nemám žádný vliv.“

„Naprosto vás chápu,“ prohlásil jsem. Srdce mi začalo bušit rychleji. „Vím, že děláte všechno pro to, abych tu zakázku dostal já.“

„To jsem rád.“

„Doufám, že taky víte, že Entronics vám udělá konkurenční cenu, bude-li váš návrh rozumný.“

„Nepochybně.“

Srdce mi hlasitě tlouklo a v ústech jsem měl sucho. Popadl jsem téměř prázdnou láhev s vodou a dopil ji. Voda byla zteplalá. „S některými věcmi ovšem nic nenaděláme a ani to nebudeme zkoušet. Jako například s výletem, který jste si udělali s Martou na Arubu.“

Neřekl nic, takže jsem pokračoval. „Je těžké konkurovat někomu, kdo vám něco takového poskytne zadarmo.“

Stále mlčel. Na okamžik jsem si pomyslel, že se přerušilo spojení.

Pak ale Brian řekl: „Pošlete mi po FedExu čerstvý soubor dokumentů, ano? Podepíšu je a v pátek je máte na psacím stole.“

Byl jsem ohromený. „Děkuju, Bri… To je úžasný.“

„Hlavně se o tom nikde nezmiňujte,“ požádal mě tiše.

„Jsem vám vděčný…“

„Myslím to vážně,“ přerušil mě a do hlasu se mu vkradl nepřátelský tón. „A nikde o tom nemluvte.“

Telefon začal znovu vyzvánět. Z displeje jsem poznal, že se jedná o soukromý hovor, mohla to být Kate. Zvedl jsem to.

„Je to cestovka Hvězdná loď Enterprise?“ ozval se hlas, který jsem okamžitě poznal.

„Ahoj, Grahame,“ zvolal jsem. „Jak se daří?“

„Jde to. Jak to, že ses tak dlouho neukázal?“

Graham Runkel byl vášnivý konzument marihuany, který bydlel na Central Square v Cambridgi, v bytě v prvním patře, kde to páchlo vodní dýmkou. Chodili jsme spolu na střední školu ve Worchesteru, a když jsem byl mladší a nezodpovědný, občas jsem si od něho za pár babek kupoval sáček marjánky. Občas jsem se stavoval, v posledních letech stále méně a méně, v jeho bytě, kterému říkal Doupě neřestí, a vykouřil s ním jointa. Kate se to samozřejmě nelíbilo a myslela si, že je to pubertální počínání, což bezesporu bylo. Gandža prováděla divné věci s vaším mozkem. Před několika lety Graham zrušil předplatné na High Times, protože došel k přesvědčení, že časopis patří protidrogovému oddělení, které takto láká a chytá nic netušící pravidelné kuřáky marihuany. Jednou se mi po několika vodních dýmkách svěřil, že protinarkotické oddělení vkládá do vazby každého časopisu malé digitální detekční zařízení a pak je pomocí rozsáhlého satelitního systému vyhledává.

Graham měl nadání pro mnoho věcí. Vždycky přestavoval různé motory a na dvoře za svým činžákem dělal na svém VW Brouku z roku 1971. Pracoval v hudebním obchodě, který prodával pouze vinylové desky. Byl rovněž „trekkie“ čili fanoušek původního televizního seriálu Star Trek, který pro něho byl vrcholem kultury. Ale pouze původní seriál, klasický Trek, jak tomu říkali. Zastával názor, že všechna další pokračování jsou přímo odporná. Veškeré dialogy znal zpaměti stejně jako jména všech postav, i těch vedlejších, které se v seriálu objevily jen jedinkrát. Jednou se mi svěřil, že jeho první velkou láskou byla poručík Uhura. Chodil na spoustu setkání fanoušků Star Treku a jednou proměnil model Enterprise, vytvořený v přesném měřítku, ve vodní dýmku.

Graham už se taky ocitl ve vězení stejně jako další kamarádi z mého bývalého bydliště. Těsně po dvacítce si prožil období, ve kterém vykradl několik domů a bytů, aby zaplatil dluh za odebranou marihuanu, a chytili ho.

V podstatě skončil tam, kde bych skončil i já, kdyby mí rodiče důsledně trvali na tom, že na univerzitu nepůjdu. Jeho rodiče pokládali studium za vyhozené peníze a odmítali mu na ně přispět. Naštval se a na začátku posledního ročníku praštil se střední školou.

„Omlouvám se, Grahame,“ odpověděl jsem, „ale v práci jsme měli blázinec.“

„Už celý týdny jsem tě neviděl. Stav se v Doupěti neřesti, dáme jointa, zhulíme se a já ti ukážu, co jsem udělal se svým Broukem. El Huevito.“

„Mrzí mě to, Grahame,“ řekl jsem, „ale teď to nejde. Někdy jindy, jo?“

Kolem poledne se u mých dveří objevil Festino. „Už jsi slyšel o Teflonovým Trevorovi?“ V jeho obličeji byla patrná škodolibá radost.

„Co se stalo?“

Zařehtal se. „Měl formální schůzku s generálním Pavilion Group v Naticku, aby si podali ruku a tak. Ten jejich říďa je typ, který na tebe nepočká ani pět vteřin. Šílený puntičkář. A co se nestalo. Na Pikeu Trevor píchl u toho svýho porsche gumu. Přijel na schůzku pozdě, a ten chlap se příšerně naštval.“

„No a co? Něco s autem, to se může stát každýmu. Měl vzít mobil a rovnou jim to zavolat. Naplánovali by schůzku na jindy.“

„Počkej, to nejlepší teprve přijde, Tygře. Přestal mu fungovat i mobil. Generální a ti ostatní hlavouni tam na něj čekali, a on nepřijel.“ Vytlačil z plastové lahvičky trochu dezinfekčního prostředku na ruce a s úsměvem se na mě podíval.

„To je nepříjemné.“ Pak jsem mu sdělil, jak jsem si poradil s Lockwoodem a jak jsem zahrál kartou jménem Aruba. Viděl jsem, že Festino na mě najednou hledí docela jinak.

„Opravdu jsi to udělal, Tygře?“ zeptal se nevěřícně.

„Jak to myslíš?“

„No… chtěl jsem jen říct, že to na mě udělalo dojem. Nikdy by mě nenapadlo, že bys dokázal něco takovýho.“

„Je toho spousta, co o mně ještě nevíš,“ prohlásil jsem záhadně.

Jakmile Festino odešel, zavolal jsem Kurtovi.

„Dobrá práce,“ pochválil mě.

„Chci ti poděkovat,“ řekl jsem.

„Rád jsem to pro tebe udělal.“

Otevřel jsem soubor s nabídkou zaměstnání. „Poslyš,“ pokračoval jsem. „Právě se u nás objevilo nové volné místo. Bezpečnostní technik. V nabídce se píše, že přednost dostanou lidi s nedávnými vojenskými zkušenostmi. A praxí se střelnými zbraněmi. Ty to s nimi přece umíš, že jo?“

„Až moc,“ odpověděl.

„Máš zájem? Plat není špatný. Vsadil bych se, že by to bylo lepší než jezdit s náklaďákem.“

„Co ještě vyžadujou?“

Díval jsem se na monitor. „Píšou, že bys musel projít kompletní prověrkou. Trestní rejstřík, drogy, bývalá zaměstnání.“

„A už jsme u toho,“ prohlásil. „Podívají se na můj propouštěcí list z armády a ztratí zájem.“

„Neztratí, když jim vysvětlíš okolnosti.“

„Takovou šanci mi nedají,“ namítl Kurt. „Ale i tak si vážím toho, že jsi s tím na mě myslel.“

„Znám ředitele našich bezpečáků,“ nevzdával jsem to. „Jmenuje se Dennis Scanlon. Je to dobrý chlap a má mě rád. Řeknu mu o tobě.“

„Tak snadno to určitě nepůjde.“

„Za pokus to stojí, nemyslíš? Uvidíš, až mu řeknu o tom softbalovém zápase. Potřebujeme z tebe udělat legálního zaměstnance Entronicsu. Pochopí to.“

„Hledá člena ochranky, žádného nadhazovače.“

„Nemáš snad žádnou kvalifikaci?“

„Jen kvalifikace nestačí.“

„Prostě mu zavolám a řeknu mu o tobě,“ rozhodl jsem. „A udělám to hned teď.“

„Vážím si toho.“

„Víš, něco ti dlužím,“ prohlásil jsem.

Zvedl jsem telefon a zavolal Dennisi Scanlonovi, řediteli naší bezpečnosti. Stručně jsem mu povyprávěl o Kurtovi, o tom, jak byl u Zvláštních jednotek, a řekl jsem mu, že je to fajn chlap a vypadá inteligentně. Propustili ho z armády za vážný trestný čin, ale měl k němu pochopitelný důvod.

Scanlon okamžitě projevil zájem. Řekl, že má vojenské typy rád.

11

Neměl jsem nic proti úlisnému švagrovi Craigu Glazerovi ani proti jeho společensky stoupající manželce Susie, ale mé srdce patřilo jejich ubohému, velmi nadanému a nepřizpůsobivému osmiletému synu Ethanovi.

Začněme s jeho jménem. Jméno Ethan dáte dítěti, od něhož ještě před jeho narozením s jistotou očekáváte, že ho budou na hřišti bít, ukradnou mu svačinu, rozmlátí brýle na dva kusy a zatlačí ho obličejem do bláta. Připočtěte k tomu fakt, že Susie a Craig ho kdysi přehnaně ochraňovali, svým přecitlivělým způsobem, ale jinak je naprosto nezajímal. Trávili s ním tak málo času, jak jen to bylo možné. Když Ethana nebili v jeho módní soukromé škole, či co se vlastně provádí v soukromých školách pitomcům, vychovávala ho doma v izolaci od jiných dětí, které by ho mohly zatáhnout do normálního světa, chůva, Filipínka jménem Corazon. V důsledku toho všeho měli chytrého, tvůrčího a zmateného malého kluka, se kterým jsem soucítil. Nesnáším, když jsou takové děti neustále peskované.

Říká se, že život je vlastně střední škola s vlastními penězi. Pravděpodobně jste ve škole poznali lidi, jako jsem já. Nikdy jsem nebyl tím kreténem, který vás bil a bral vám svačinu. Nebyl jsem zadák fotbalového týmu, který vám přebral holku. Nikdy jsem nebyl dost dobrý, abych vynikl v jakémkoliv univerzitním týmu. Nebyl jsem ani geniální, abych za vás dělal domácí úkoly, a už v žádném případě jsem nepatřil k bohatým dětem. Ale takový kluk tam byl, pamatujete si na něj?

Pokud jste měli špatné tenisky, moc obtažené džínsy a hráli Dungeons & Dragons, pak jsem se s vámi nekamarádil. Netrávil jsem s vámi čas, ale ani jsem vás nezesměšňoval. Jen jsem pozdravil a usmál se, když jsme se potkali na chodbě. Když se na vás zaměřili tyrani, byl jsem tím, kdo se snažil zachránit situaci poukazem na to, že by bylo lepší se k vám chovat slušně, protože do deseti let, až založíte mamutí softwarovou společnost, pro vás budeme všichni pracovat.

Takže navzdory mým vztahům ke Craigu Glazerovi jsme se s jeho synem navzájem sblížili. Mnohem raději jsem si povídal s Ethanem a prohlížel si jeho podivný malý svět středověkých mučíren, což byla jeho současná posedlost, než abych poslouchal Craiga, jak mi vypráví, jak báječně si vedl v New Yorku pilotní díl jeho nového seriálu.

Cestou domů jsem se zastavil ve velkém knihkupectví Borders v nákupním středisku, kde byl rovněž Kmart a Sports Authority. Chtěl jsem vybrat dárek pro ubohého malého Ethana. Zaparkoval jsem auto a pokusil se znovu zavolat Kate. Při posledních třech pokusech tam měla hlasovou schránku. Věděl jsem, že dnes odjela do práce brzy, aby byla dřív doma a mohla čekat na sestru a Craiga. Nedokázal jsem si vysvětlit, proč nebere telefon, ale možná šla nakoupit nebo něco takového.

Tentokrát to ale zvedla. „Ahoj, drahoušku,“ pozdravila veselým hlasem. „Už jsi na cestě domů? Craig a Susie právě dorazili.“

„To je skvělé,“ prohlásil jsem s notnou dávkou ironie. „Už se nemůžu dočkat.“

Pochopila to, ale nedala nic najevo. „Už se na tebe taky těší,“ odvětila. V pozadí jsem slyšel smích a cinkot skleniček. „Připravujeme večeři.“

„Obě?“

„Neboj se,“ snažila se mě uklidnit. Ozval se Craigův řehot. „Susie právě dokončila kuchařský kurz.“

Další smích v pozadí

„Koupila jsem báječné steaky ze svíčkové,“ lákala mě. „Čtyři centimetry tlusté.“

„To je vynikající,“ pochválil jsem ji. „Poslyš, měl jsem ten pohovor s Gordym.“

„Ne, já vždycky pepř trochu podrtím,“ řekla někomu. „Au poivre.“ A pak mně: „A jak to dopadlo? Dobře?“

„Zavalil mě kecama,“ odpověděl jsem. „Bylo to děsný, Kate. Ale pak jsem vyšťoural něco na toho chlapa od Lockwoodů…“

„Poslyš, řekneš mi to později, brouku. Přijeď domů. Máme už strašný hlad. Promluvíme si o tom doma.“

Položil jsem to a odjel do knihkupectví. Rychle jsem si prohlédl oddělení s dětskou literaturou, pak přešel k oddělení pro puberťáky a objevil dvě vhodné knihy. Ethan, jako většina chlapců, si prošel dinosauří fází a fází planet a pak ostře odbočil vlevo k posedlosti středověkem. A tím nemám na mysli krále Artuše a Merlina či rytíře Kulatého stolu a Excalibur čili meč ve skále. Byly to středověké mučicí nástroje. Mohlo by vás začít zajímat manželství jeho rodičů.

A teď jsem tady byl já, strýc Jason, který mu v tom měl napomáhat. Váhal jsem mezi knihou o londýnském Toweru a knihou o Aztécích, a Aztékové nakonec vyhráli. Lepší ilustrace a víc hrůz.

Na cestě k pokladně jsem procházel oddělením s literaturou pro obchodníky a manažery a jedna kniha upoutala moji pozornost. Jmenovala se Byznys je válka!. Obálka byla zelená jako vojenská kamufláž.

Vzpomněl jsem si na Gordyho a jeho posměšné vyjádření o Marku Simkinsovi: přiblblý nasládlý průpovídky.

Tohle takové nebylo. Kniha slibovala naučit obchodníky „osvědčeným a efektivním tajemstvím vojenských velitelů“. To vypadalo slibně.

Pomyslel jsem na Kurta a na to, jak mi jediným telefonátem, který byl jako tvrdý smeč, pomohl dokončit kontrakt s Lockwoodem.

Pak jsem našel jinou knížku, vystavenou na polici přední stranou obálky, s názvem Tajemství Attilových vítězství, a pak další, která se jmenovala Co řekl Patton o vůdcovských schopnostech, a potom ještě knihu Velitel Zelených baretů, a záhy jsem třímal věž publikací v tvrdé vazbě a cédéček.

U kasy jsem zalapal po dechu, protože knihy v tvrdé vazbě jsou drahé a cédéčka stála ještě víc, ale ospravedlnil jsem to jako investici do mé budoucnosti – a požádal, aby mi knihu o Aztécích pro Ethana dárkově zabalili.

Dospělí byli všichni nakupení v naší malé kuchyni, ale malého Ethana jsem nikde neviděl. Hlasitě se smáli a popíjeli z groteskně velkých sklenic martini a bavili se tak dobře, že si ani nevšimli mého příchodu. Přestože byla Susie o čtyři roky starší než Kate, vypadaly jako dvojčata. Susie snad měla jen těžší víčka a maličko svěšená ústa. A snad ji trochu změnil běh času a život v přepychu. Okolo očí a na čele měla jemnější vrásky než Katie, nepochybně důsledek častého pobytu na plážích v St. Barths. Rovněž se zdálo, že si jednou týdně dává stříhat a upravovat vlasy v nějakém salonu v Beverly Hills, kde jedna návštěva stojí osmnáct set dolarů.

Můj švagr Craig mi volnou rukou pokynul. „Beton,“ prohlásil. „Zapomeň na žulu. To šlo někdy v osmdesátých letech.“

„Beton?“ opakoval jsem, když jsem procházel kuchyní, abych políbil manželku. „Můj šéf se pořád snaží zalít mi nohy do betonu. Nějak si s tím neumím poradit.“

Zdvořilé zasmání. Craig kdysi soutěžil v Riskuj!, takže oficiálně všechno znal. Nerad se však bavil o tom, že vypadl na nejsnadnější otázce v historii soutěže – odpověď zněla „brambor“ – a jeho výhrou byla zásoba autokosmetiky Turtle Wax na jeden rok.

„Ahoj, Jasone,“ přivítala mě Susie a uštědřila mi sesterskou pusu na tvář a poloviční objetí. „Nedovedeš si představit, jak se na tebe Ethan těšil.“

„Pojď sem, Jasone!“ zařval Craig, jako kdybychom byli staří kamarádi. Objal mě kostnatými pažemi. Pokaždé, když jsem ho viděl, mi připadal vychrtlejší. Měl na sobě úplně nové modré džínsy, volnou havajskou košili s potiskem a bílé značkové tenisky. Všiml jsem si rovněž, že si oholil hlavu. Bylo zřejmé, že přípravek s kysličníkem dobře nezabral. Míval bohatou kštici kudrnatých vlasů, které mu na temeni řídly, takže vypadal jako klaun Bozo. Měl rovněž nové brýle. Celá léta, během nichž psal experimentální krátké povídky pro literární časopisy, nosil brýle s obroučkami z rohoviny. Po zbohatnutí si prošel krátkým obdobím kontaktních čoček, dokud nezjistil, že mu vysušují oči. Pak začal nosit jakékoli brýle, se kterými dostatečně ostře viděl. Několik let za sebou nosil různé verze brýlí z padesátých let s obroučkami, které vypadaly jako z pouti. A teď se vrátil k brýlím s obroučkami z rohoviny.

„Nový brejle,“ poznamenal jsem. „Nebo starý?“

„Nový. Vybral mi je Johnny.“ Náhodou jsem se dozvěděl, že nedávno byli se Susie na dovolené s Johnnym Deppem, na St. Vincentu a Grenadinách. Kate o tom vystřihla článek z časopisu People a ukázala mi ho.

„Johnny?“ zeptal jsem se tedy jen proto, aby mi to musel říct. „Carson? Není už náhodou po smrti?“

„Depp,“ odpověděl Craig s předstíraně ostýchavým pokrčením ramen. „Poslyš, ty se nemáš špatně, co?“ Pohladil mě po břiše, přestože jsem už téměř žádný pupek neměl. „Týden v nějakém ášramu, a zhubneš raz dva. Chůze v přírodě, bikramjóga, dvanáct set kalorií denně – taková je základní životospráva celebrit. Bude se ti líbit.“

Kate viděla, že se chystám říct něco, co by mě později mohlo mrzet, a tak rychle zasáhla. „Dovol, abych ti nalila martini.“ Zvedla stříbrný šejkr a nalila mi do jedné z těch obrovských sklenic.

„Nevěděl jsem, že máme sklenice na martini,“ podotkl jsem. „Z Grammy Spencer’s?“

„Od Craiga a Susie,“ odpověděla Kate. „Nejsou jedinečný?“

„Jo, to jsou,“ souhlasil jsem.

„Jsou z Rakouska,“ vysvětlil mi Craig. „Stejná sklenářská práce jako ty úžasný sklenice na bordeaux.“

„Opatrně,“ prohlásila Kate, když mi sklenici podávala. „Sto dolarů kus.“

„Jen se neboj, tam, kde jsem je koupil, jich mají ještě spoustu,“ uklidnil mě Craig.

„Všiml sis, jakou má Susie brož?“

Viděl jsem na její blůze cosi velikého, ošklivého a nevkusného, ale domníval jsem se, že bude zdvořilé, když ji nepřivedu do trapné situace a vůbec se o té věci nezmíním. „Je to mořská hvězdice?“ zeptal jsem se jí.

„Líbí se ti?“

Byla to zlatá mořská hvězdice posázená safíry a rubíny a musela stát celé jmění. Nikdy jsem nepochopil, proč ženy tak milují jehlice a brože. Ale tahle byla vážně hrozná.

„Je skvostná, Susie,“ prohlásila Kate. „Odkud ji máš?“

„Sehnal mi ji Craig,“ odpověděla Susie. „Je od Harryho Winstona… nebo od Tiffanyho?“

„Od Tiffanyho,“ oznámil Craig. „Viděl jsem ji a pomyslel si, že by k Susie ohromně sedla, tak jsem ji prostě koupil.“

„Jean Schlumberger,“ upřesnila Susie. „V životě bych za žádný šperk nedala tolik peněz. A to jsem neměla narozeniny, ani jsme neměli výročí nebo nějakou zvláštní příležitost, aby k tomu byl důvod.“

„Každý den našeho manželství je důvod,“ prohlásil Craig, objal ji a ona ho políbila a mně se zvedal žaludek.

Chtěl jsem rychle změnit téma, protože víc už bych nesnesl, a tak jsem řekl: „Proč jste prve mluvili o tom betonu?“

„Chtějí, abychom si pořídili nové desky na kuchyňskou linku,“ prohlásila Kate a obdařila mě spikleneckým pohledem.

„Nedávno jsme se po návštěvě u Stevena zbavili našich žulových desek v Marinu,“ oznámil Craig.

Tentokrát jsem se ho nezeptal, jestli myslí Spielberga nebo Segala. „To jo, vždycky jsem si přál, aby moje kuchyň vypadala jako byt nějakýho socialistickýho dělníka ve východním Berlíně,“ prohlásil jsem.

Craig mi věnoval svůj porcelánový úsměv. Pohlížel na mě s laskavou blahosklonností, jako kdybych byl dítě, o které se stará nadace Čerstvý vzduch. „A jak si vede vaše firma.“

„Celkem dobře,“ odpověděl jsem s přikývnutím. „Někdy je tam blázinec, ale jinak to docela ujde.“

„Poslyš, tvůj šéf Dick Hardy mě loni pozval na výstavu Entronicsu v Pebble Beach. Fajn chlap. Pak jsem si šel zahrát golf s Tigerem Woodsem a Vijayem Singhem – a skončilo to parádní chlastačkou.“

Pochopil jsem. Je kámoš generálního ředitele mé společnosti, se kterým jsem se nikdy ani nepotkal, a musí trávit čas se všemi těmi celebritami, jelikož on sám je celebritou. Nedokázal jsem si představit Craiga při golfu. „Jo, to muselo být fajn,“ bylo jediné, na co jsem se zmohl.

„Přimluvil jsem se za tebe u Dicka,“ pokračoval Craig.

„Neměl jsi marnit čas. Vůbec neví, že existuju.“

„To je v pořádku. Řekl jsem mu jen, aby se s tebou dobře zacházelo.“

„Díky, Craigu, i když to nebylo třeba. Ale i tak si toho vážím.“

„Pracuješ tvrdě a to já obdivuju. Já dostávám ty šílený prachy v podstatě za to, že si hraju, ale ty se nadřeš. No nemám pravdu, Katie?“

„Jo, maká hodně,“ souhlasila Kate.

„Myslím, že bych nedokázal dělat to co ty,“ pokračoval Craig. „Já bych se takovýma blbostma zabývat nemoh.“

„Neumíš si vůbec představit, jaké to je,“ prohlásil jsem.

Už jsem toho začínal mít dost, a tak jsem jim řekl, že se jdu převléknout. Místo toho jsem šel hledat Ethana a našel jsem ho v maličkém pokoji pro hosty v patře, který se měl stát naším budoucím dětským pokojíkem. Ležel na břiše na modrém koberci nataženém od stěny ke stěně, četl si nějakou knihu, a když jsem vešel, vzhlédl.

„Ahoj, strejdo Jasone,“ vyhrkl. Ethan si trochu šlapal na jazyk a spolužáci se mu posmívali, jako by k tomu všemu potřeboval mít ještě něco navrch, a také nosil brýle.

„Ahoj, kamaráde,“ odpověděl jsem a posadil se k němu. Podal jsem mu dárkově zabalenou knihu. „Řekl bych, že už žádnou další knihu moc nepotřebuješ, co?“

„Dík,“ rozzářil se. Sedl si a hned roztrhl obal. „To je skvělá kniha.“

„Takže už ji tedy máš, co?“

Vážně přikývl. „Myslím, že je z celý řady nejlepší.“

„Rozhodoval jsem se mezi touhle a knihou o londýnském Toweru.“

„Náhodou jsi vybral dobře. Potřebuju mít ještě jednu v domě v Marinu.“

„Tak fajn. Ale něco mi řekni, Ethane. Pořád ještě mi není jasný, proč ti Aztékové byli tak vysazený na lidský oběti.“

„To je dost složitý.“

„Věřím, že bys mi to dokázal vysvětlit.“

„No, vlastně se dá říct, že chtěli udržet vesmír v pohybu. Věřili, že v lidským krevním oběhu je jakýsi duch, a to hlavně v srdci. A tak je museli dávat bohům, aby se vesmír nezastavil.“

„Aha, to dává smysl.“

„Takže když se svět začal zhoršovat, byly potřeba další oběti.“

„To se děje i tam, kde pracuju.“

Zvedl hlavu. „Fakt?“

„Jo.“

„Aztéci taky lidi svlíkali z kůže, vařili je a jedli.“

„To my neděláme.“

„Chceš vidět obrázek křesla s bodcema?“

„Rád bych,“ odpověděl jsem, „ale myslím, že bychom měli jít dolů na večeři, co ty na to?“

Vysunul dolní ret a pomalu zavrtěl hlavou. „Nemusíme tam chodit. Stačí, když jim řekneme, aby nám ji přinesli sem. Takhle to dělám často.“

„Jen pojď,“ vyzval jsem ho, vstal a vytáhl ho na nohy. „Půjdeme tam. Budem tam spolu.“

„Já zůstanu tady,“ prohlásil Ethan.

Dole mezitím přešli na červené víno, bordeaux, které přivezl Craig. Jsem si jistý, že bylo nesmírně drahé, přestože chutnalo jako propocené ponožky. Z trouby se linula vůně steaků. Susie mluvila o jedné známé televizní hvězdě, která byla na odvykací kúře, ale Craig ji přerušil a zeptal se mě: „Víc mučení už jsi nevydržel, co?“

Je úžasný,“ odpověděl jsem. „Právě jsem se od něho dozvěděl, že když se svět začal horšit, obětovali Aztékové další lidi.“

„Jo,“ zašklebil se Craig. „To je mu podobný. Doufám, že vás neodradil od toho, abyste měli vlastní děti. Se všema to nemusí dopadnout tak jako s Ethanem.“

„Je to bezva kluk,“ namítl jsem.

„Jo, máme ho rádi,“ prohlásil Craig mechanicky, asi tak přesvědčivě jako někdo, kdo se v protidrogové reklamě odříká fetování. „Teď ale chci slyšet něco o tvý práci. A myslím to vážně.“

„To by byla nuda,“ podotkl jsem. „Žádný celebrity.“

„Chci si to vyslechnout,“ naléhal Craig. „Vážně. Potřebuju vědět, co dělají normální lidi, protože o tom budu psát. Beru to jako takový výzkum.“

Podíval jsem se na něho a v duchu mě napadl tucet skutečně ošklivých a jízlivých odpovědí, ale naštěstí začal vyzvánět můj mobil. Zapomněl jsem, že ho mám stále ještě připnutý k opasku.

„A už je to tady,“ komentoval to Craig. „To bude z práce, že jo?“ Přejel pohledem od manželky ke Kate. „Šéf nebo někdo takový. Něco je třeba hned teď udělat. Bože, jak mám rád práskání biče ve světě obchodních společností.“

Vstal jsem, odešel do obývacího pokoje a vzal to. „Ahoj,“ ozvalo se z telefonu. Okamžitě jsem poznal Kurta.

„Jak se vede?“ zeptal jsem se. Byl jsem šťastný, že se mohu zbavit Craigových silných reflektorů.

„Vyrušil jsem vás při večeři?“

„V žádným případě,“ odpověděl jsem.

„Díky, že ses přimluvil u toho bezpečáka ve vaší firmě. Stáhl jsem si formulář na žádost o to místo, vyplnil ho, poslal e-mailem zpátky a ten chlápek už mi volal. Chce, abych přišel zítra odpoledne k pohovoru.“

„Uděláš dobře, když tam půjdeš,“ prohlásil jsem. „Má o tebe vážný zájem.“

„Možná jen ze zoufalství, že nikoho jinýho nemá,“ namítl. „Myslíš, že by sis na mě zítra ráno udělal pár minut času? Zavolal bych ti, abys mi něco řekl o Entronicsu, jaké tam jsou bezpečnostní problémy a tak. Nerad bych tam šel nepřipravený.“

„A co kdybychom to vyřídili hned teď?“ navrhl jsem mu.

12

Sešli jsme se na Harvard Square v místě, které se jmenuje Charlieho kuchyně a kde mají výtečné dvojité cheeseburgery. Doma u večeře jsem toho moc nesnědl: Craig mi vzal chuť, a navíc to Kate s dobou pečení steaků přehnala. Příliš mnoho sklenic martini. Zpočátku se jí nelíbilo, že odcházím, ale řekl jsem, že v práci nastala nějaká kritická situace, a zdálo se, že se s tím spokojila. Snad se jí i ulevilo, protože viděla, kam celá ta večeře směřuje, a nebylo to nic hezkého.

Zprvu jsem Kurta nepoznal, protože si oholil bradku. Dal se také ostříhat. Jeho vlasy v barvě pepř a sůl byly nyní krátké, ale nikoli jako na vojně. Měl je rozdělené pěšinkou a slušelo mu to. Uvědomil jsem si, že vypadá dobře, jako úspěšný manažer ve vyšším postavení, až na to, že měl na sobě džínsy a triko.

Jako obvykle si objednal sklenici vody. Vysvětlil mi, že když byl v Iráku a Afghánistánu, byla čerstvá, čistá voda přepych. Napít se tam vody, pokračoval, znamenalo dostat několikadenní průjem. A tak si to teď vynahrazoval.

Řekl, že už večeřel. Když mi donesli jídlo – velký dvojitý cheeseburger s horou smažených hranolků a plastový korbel vodnatého piva – Kurt se jen podíval a zamračil se. „Neměl bys jíst takový sračky,“ prohlásil.

„Mluvíš jako moje žena.“

„Nevykládej si to špatně, ale měl bys trochu zhubnout. Budeš se pak cítit líp.“

Už i on? „Cítím se fajn.“

„Ty moc necvičíš, co?“

„Nemám na to čas.“

„Tak si ho udělej.“

„Dělám si ho na to, abych se pořádně vyspal.“

„Zajdem spolu do nějakého fitcentra, kde se ti podívají na srdce a zváží tě. Chodíš někam cvičit pravidelně?“

„Ne,“ odpověděl jsem, „platím sice nějakých sto doláčů měsíčně za členství v CorpFit, ale nevzpomínám si, že bych tam někdy byl.“

„CorpFit? Není to jedno z těch načinčaných míst, kde mají v baru minerálku Evian?“

„Protože jsem tam nikdy nebyl, tak to nemůžu vědět.“

„To není nic pro tebe. Vezmu tě do pořádný posilovny. Do té, kam chodím já.“

„Dobře,“ odpověděl jsem a v duchu doufal, že zapomene, že jsme o něčem takovém vůbec mluvili, i když nevypadal jako chlap, který zapomíná na to, co řekl. Pohlédl jsem na svůj obří kelímek piva, přivolal číšníka a objednal si dietní kolu.

„Pořád ještě jezdíš v tom půjčeným autě?“ chtěl vědět Kurt.

„Jo.“

„Kdy dostaneš zpátky svoje?“

„Pokud vím, říkali, že v polovině příštího týdne.“

„To je za dlouho. Jestli chceš, brnknu jim.“

„To by bylo fajn.“

„Máš u sebe průkaz Entronicsu?“ Vytáhl jsem ho a položil na stůl. Pozorně si ho prohlédl. „Víš o tom, že je snadný takový průkaz padělat?“

„To mě nikdy nenapadlo.“

„Rád bych věděl, jestli o tom někdy přemýšlel šéf vaší bezpečnosti.“

„Vážně o to místo stojíš?“ zeptal jsem se a nimral se v burgeru. „Máš životopis?“

„Dám ho dohromady.“

„Ve správném formátu a se všemi náležitostmi?“

„To nevím.“

„Poradím ti. Pošli mi mailem to, co dáš dohromady, a já se na to mrknu a dám tomu správnou formu.“

„To by od tebe bylo hezký.“

„Žádný problém. A teď ti něco povím. Mám za to, že pohovory se Scanlonem jsou tvrdý. Bude ti pravděpodobně klást obvyklý otázky typu ‚Jaká je vaše největší slabina?‘ a ‚Řekněte mi, kdy jste si naposledy vedl iniciativně, abyste vyřešil nějaký problém?‘ Něco takového. Jak ti jde týmová práce?“

„Podle toho, co říkáš, mám pocit, že bych to mohl zvládnout.“

„Dej si pozor, abys přišel včas. Na minutu.“

„Sloužil jsem v armádě, zapomněls na to? Tam je všechno postavený na přesnosti.“

„Doufám, že na ten pohovor nehodláš přijít v tom, co máš teď na sobě, že ne?“

„Máš představu, kolik prohlídek uniformy jsem musel přetrpět? Nedělej si o mě starost. Žádná firma na světě není škrobenější než armáda Spojených států. Teď bych ale rád slyšel nějaký podrobnosti o vašem kontrolním vstupním systému.“

„Všechno, co vím, je to, že u některé z budek zamáváš touhle kartou a vejdeš dovnitř.“

Položil mi ještě pár dalších otázek a já mu řekl to málo, co jsem věděl. „Tvé ženě nevadí, že jsi večer takhle dlouho pryč?“ zeptal se potom.

„Já jsem ten, kdo doma nosí kalhoty,“ odpověděl jsem mu s vážnou tváří. „Navíc si myslím, že byla docela ráda, když se mě zbavila.“

„Ještě pořád se s tím Trevorem perete o to místo?“

„Jo.“ Vyprávěl jsem mu o svém „pohovoru“ s Gordym. „Myslím, že mi to místo nedá. Cítím to. Jenom si se mnou hraje.“

„Proč si to myslíš?“

„Tvrdí, že nemám vražedný instinkt. A Trevor je superhvězda. Vždycky měl dobrý výsledky a letos je má ještě lepší. Je fakt špičkový obchodní zástupce. Pak je tady ještě Brett Gleason. Je to trouba, ale má v sobě zvířecí agresivitu, která se Gordymu líbí. Gordy řekl, že to dostane jeden z nás tří, ale já bych sázel na Trevora. V pondělí měl skvělou demonstraci před velkejma zvířatama ve Fidelity Investments, a jestli naše obrazovky vyhrajou konkurz, a já o tom nepochybuju, pak udělá velkej kšeft. To znamená, že vyhraje a já jsem odepsanej.“

„Podívej, o tom, jak to chodí v byznysu, toho moc nevím, ale věř mi, že jsem se už dostal do situací, který vypadaly dost beznadějně. Ale jednu věc vím jistě, a sice, že válka je nepředvídatelná. Je vrtkavá. Složitá. Vytváří zmatek. Často nedokážeš uvěřit tomu, co vidíš, a nikdy si nemůžeš být jistý, jaké jsou plány a možnosti nepřítele.“

„Co to má co dělat s povýšením?“

„Chci jen říct, že jediný způsob, jak zaručeně prohrát, je nebojovat. Musíš se vrhnout do každé bitvy, ve které máš šanci na vítězství.“ Dal si dlouhý doušek ledové vody. „Už to chápeš?“

13

Ráno v šest jsem tiše vyklouzl z postele ještě dřív, než začal zvonit budík. Po letech vstávání v tuhle hodinu už bylo moje tělo naprogramované. Slyšel jsem těžký Katiin dech – důsledek včerejšího nemírného popíjení. Sešel jsem dolů, abych si udělal kávu, a chystal se na možné setkání s Craigem, protože v případě, že by byl zvyklý vstávat dřív než já, bych byl bez kofeinu zranitelný. Pak jsem si ale vzpomněl, že šest ráno tady znamená v Kalifornii tři v noci, a tudíž bylo pravděpodobné, že bude ještě spát, zvlášť po včerejším večeru.

V kuchyni a jídelně byly zbytky od večeře, talíře, servírovací mísy a příbory. Katie a Susie vyrůstaly s hospodyněmi, které po nich uklízely, a Susie měla i nyní někoho, kdo jí vařil a uklízel. A Kate… ta někdy žila prostě tak, jako by někoho takového taky měla. Ne že bych měl právo si stěžovat, protože já jsem takovou výmluvu neměl. Nesnáším jen mytí nádobí a od přirozenosti jsem lajdák. Jiná výmluva.

Na kuchyňské lince stály skleničky od vína, velké sklenky od martini a sklenice na aperitiv z obchoďáku a já nemohl najít kávovar. Nakonec jsem ho objevil, dal jsem vařit vodu a při tom vysypal trochu mleté kávy na kuchyňskou linku ze zeleného umělého kamene. Beton na moji mrtvolu.

Pak jsem zaslechl cinknutí a otočil jsem se. U kuchyňského stolu, ukrytý za vysokou haldou hrnců a pánví, se krčil malý Ethan. Zdál se drobný a křehký jako osmileté dítě, kterým skutečně byl, a nikoli jako děsivě předčasně vyspělý chlapec, jak se jevil normálně. Jedl ovocné cereálie Froot Loops z obrovské polévkové mísy, kterou zřejmě našel ve skříňce s porcelánem, naběračkou na polévku z mincovního stříbra.

„Dobrý ráno, Ethane,“ pozdravil jsem ho tiše, abych neprobudil spáče nahoře.

Ethan neodpověděl.

„Ahoj, kámo,“ řekl jsem o něco hlasitěji.

„Promiň, strýčku Jasone, ale mně ráno není do řeči.“

„Já jsem na tom stejně.“ Šel jsem k němu, abych mu pocuchal vlasy, ale včas jsem se zarazil, když jsem si vzpomněl, jak jsem nesnášel lidi, kteří mi cuchali vlasy. A když jsem o tom přemýšlel, neměl jsem rád ani to cuchání vlasů. A ještě stále nemám. Pleskl jsem ho do zad, odstrčil stranou hromadu anglických porcelánových talířů s modrotiskem se ztuhlým omastkem z přepečených steaků, abych si udělal trochu místa. „Nevadí ti, když si dám trochu s tebou?“

Ethan pokrčil rameny. „Proč by mi to mělo vadit? Stejně jsou tvoje.“

Kate je nepochybně přinesla pro Ethana, když šla včera na nákup. Její manžel nic tak dobrého nedostane. Zapsal jsem si, že si na to mám později postěžovat. Vzal jsem si z kuchyňské skříňky normální misku na cereálie, nasypal do ní štědrou vrstvu karnevalově zbarvených malých kroužků a zalil je propašovaným plnotučným mlékem z Ethanovy krabice. Přitom jsem doufal, že u nás po odjezdu hostů ještě trochu zůstane.

Pak jsem vyšel na verandu pro ranní noviny. Brali jsme dvoje – Boston Globe pro Kate a Boston Herald pro mě, jediné noviny, které kdy četl můj táta. Když jsem se vrátil do kuchyně, Ethan prohlásil: „Máma říkala, že jsi včera večer odešel, aby ses vyhnul tátovi.“

Neupřímně jsem se rozesmál: „Musel jsem vyřídit jednu obchodní záležitost.“

Přikývl, jako by mě prokoukl. Nacpal si do malé pusy plnou naběračku cereálií. Naběračka se mu do ní jen stěží vešla. „Táta dokáže být otravný,“ prohlásil. „Kdybych už směl řídit, tak bych teda doma moc nebyl.“

Ricky Festino mě zastavil, když jsem se chystal vstoupit do kanceláře.

„Už jsou tady,“ sdělil mi.

„Kdo?“

„Likvidační tým. Čističi. Nějaký Wolf z Pulp Fiction.“

„Ricky, je moc brzo a já vůbec nevím, o čem mluvíš.“

Rozsvítil jsem.

Festino mě popadl za rameno. „Slučovací a integrační tým, přece. Konzultanti, který to tady prořežou. Přišli ještě přede mnou. Šest chlapů, čtyři od McKinseyho a dva z Tokia. Mají psací desky s klipsem, kalkulačky, mobily a digitální foťáky. Přijeli přímo z ústředí Royal Meister v Texasu a v Dallasu už to prý pročistili. Vím to od kámoše, kterého tam mám, včera večer mi volal a varoval mě.“

„Hele, brzdi,“ řekl jsem mu. „Jsou tady pravděpodobně proto, aby zjistili, jak nejlépe obě firmy sloučit.“

„Poslyš, ty žiješ v říši fantazie.“ Všiml jsem si, že se potí. Modrou košili měl v podpaží promočenou. „Pátrají po nadbytečných lidech. Hledají činnosti, které nepřinášejí žádnou hodnotu. To znamená mě. I moje žena říká, že žádné hodnoty nepřináším.“

„Ricky…“

„Řeknou, kdo tady zůstane a kdo půjde. Je to jako ta hra, kdo přežije, jen s tím rozdílem, že ti, co prohrajou, se nesetkají s Jayem Lenem.“ Vytáhl z kapsy lahvičku s dezinfekčním prostředkem na ruce a začal jí nervózně žonglovat.

„Jak dlouho tady zůstanou?“ zeptal jsem se.

„To nevím, snad týden. Můj kámoš v Dallasu mi řekl, že spoustu času tráví zkoumáním výkonů jednotlivých zaměstnanců. Špičkových dvacet procent si svoje místa udrží. Všichni ostatní jsou uschlý dřevo, který je třeba prořezat.“

Zavřel jsem dveře do kanceláře. „Udělám všechno, abych tě chránil,“ oznámil jsem mu.

„Jestli tady zůstaneš.“

„Proč bych tady neměl zůstat?“

„Protože tě Gordy nesnáší.“

„Gordy nesnáší nikoho.“

„Kromě svého patolízala Trevora. Jestli si udržím místo a ten hajzl se stane mým šéfem, přísahám, že to dopadne jako v Columbine. Vlítnu tam se samopalem a udělám si vlastní pohovor s hodnocením.“

„Myslím, že jsi měl moc kofeinu,“ řekl jsem mu.

Den byl dlouhý a únavný. Po chodbách se začaly šířit zprávy o nadcházející pohromě.

Ke konci pracovní doby jsem sjel do haly a sledoval plochou obrazovku uchycenou na stěně výtahu. Šly na ní sportovní zprávy (Red Sox byli ve východní ligové tabulce před Yankees), hlavní zprávy ze světa (další sebevražedný atentát v Iráku) a vybraná čísla z burzy (Electronics klesl o dolar). Slovem dne bylo „moudrý“. Z celebrit měli dnes narozeniny Cher a Honoré de Balzac. Spousta lidí pokládá zpravodajství ve výtahu za trapné, ale mně nevadí. Odpoutává mě od skutečnosti, že jsem uzavřený v kovové rakvi na lanech, která mohou každým okamžikem prasknout.

Když se dole v hale dveře výtahu otevřely, s překvapením jsem zjistil, že tam stojí Kurt a baví se s ředitelem bezpečnostní služby společnosti Dennisem Scanlonem. Kurt měl na sobě tmavomodrý oblek, bílou košili a pruhovanou stříbřitou kravatu, takže vypadal jako viceprezident. Na levé klopě měl připnutý provizorní modrý odznak Entronicsu. Bezpečnostní oddělení se nacházelo mimo halu – podle mého názoru proto, že tam bylo velitelské středisko a ostatní bezpečnostní zařízení.

„No ne,“ podivil jsem se, „co tady ještě děláš? Myslel jsem, že jsi měl pohovor už ráno.“

„Takyže ano.“ Usmál se.

„Dovolte, abych vám představil nového bezpečnostního technika naší společnosti,“ ozval se Scanlon. Byl to malý, žábě podobný muž bez krku a s podsaditým tělem.

„Opravdu?“ usmál jsem se. „To je skvělé. Přijal jste správného člověka.“

„Všichni jsme rádi, že se rozhodl pro nás pracovat,“ odpověděl Scanlon. „Kurt už přišel s několika chytrými nápady na zlepšení bezpečnostních opatření – má v tomhle oboru značné zkušenosti.“

Kurt skromně pokrčil rameny.

Scanlon se omluvil a já zůstal pár vteřin sám s Kurtem. „To tedy šlo rychle,“ poznamenal jsem.

„Začínám v pondělí. Musím ještě vyplnit spoustu papírů a tak. Ale bude to opravdová práce.“

„Jsem rád, že to tak dopadlo.“

„Chci ti poděkovat.“

„Není zač.“

„Myslím to vážně. Máš to u mě. Ty mě ještě dobře neznáš, ale uvidíš, že nikdy nezapomínám, když mi někdo pomůže.“

Když jsem naposledy zkontroloval elektronickou poštu, šel jsem si lehnout ke Kate do postele. Měla na sobě svůj obvyklý noční oblek – kalhotky nadměrné velikosti a právě tak plandavé nadměrné triko – a dívala se na televizi. Při přestávce na reklamy řekla: „Mrzí mě, že jsem včera večer neměla příležitost se tě zeptat na ten pohovor s Gordym.“

„To nevadí. Dopadlo to docela dobře. Tak dobře, jak to s Gordym může dopadnout. V podstatě se mi posmíval a vyhrožoval a snažil se mě vytočit a zadupat do země.“

Zakoulela očima. „Kretén. Myslíš, že ti tu práci dá?“

„Kdo ví. Asi ne. Jak už jsem ti říkal, Trevor mu vyhovuje víc – je agresivní a bezohledný. O mně si Gorgy myslí, že jsem měkký. Dobrý chlap, ale měkký.“

Objevila se nudná reklama a Kate stáhla zvuk. „Když to nemá být, pak to nebude. Alespoň jsi to zkusil.“

„To si myslím taky.“

„Doufám, žes mu dal najevo, že o to místo vážně stojíš.“

„To jo.“

„A chceš ho?“

„Jestli ho chci? Myslím, že jo. Bude to víc práce a víc stresu, ale když budu chodit se sklopenou hlavou, nic nedokážu.“

„To máš asi pravdu.“

„Můj táta vždycky říkal, že hřebík, který vyčuhuje, zatlučou kladivem.“

„Ty ale nejsi jako táta.“

„To ne. Makal celý den v továrně a svou práci nenáviděl.“ Na okamžik jsem se zamyslel a v duchu ho viděl. Tátu se shrbenými rameny u večeře, s chybějícími konečky prstů na pravé ruce. Dlouho mlčel a v očích měl rezignovaný pohled. Poddal se všemu, co mu mizerný život připravil. Někdy mi připomínal psa, kterého pán dennodenně bije a který se krčí před každým, kdo se přiblíží, a nepřeje si nic jiného, než aby ho nechali na pokoji. A přesto byl táta dobrý chlap. Nenechal mě zanedbávat školu, kontroloval, zda mám hotové domácí úkoly, a nechtěl, abych žil stejně jako on, a já si teprve nyní začínal uvědomovat, kolik mu toho dlužím.

„Jasone? Víš, že to s Ethanem umíš? Jsem ráda, že jste spolu zadobře. Myslím, že z dospělých lidí jsi jediný, kdo mu věnuje pozornost. A moc si toho vážím.“

„Mám ho rád. Je to chudák. Vím, že je zdeformovaný, ale jde ve všem do hloubky. A taky si myslím, že ví, že jeho rodiče jsou pitomci.“

Přikývla a smutně se usmála. „Asi se s ním ztotožňuješ, co?“

„Já? Je pravý opak toho, jaký jsem byl já v jeho věku. Věčně jsem lítal venku.“

„Myslela jsem to tak, žes byl taky jedináček a rodiče na tebe neměli moc času.“

„Rodiče na mě neměli čas, protože celý den dřeli. Craig a Susie si odjedou na dovolenou s Bobbym De Niro. Nestojí o to být se synem.“

„Já vím. Není to správné.“

„Jenom to?“ Podíval jsem se na ni.

Měla v očích slzy. „Dali bychom cokoliv, abychom měli dítě, a oni měli štěstí, že ho můžou mít, a ignorujou ho a zacházej s ním jako…“ Zavrtěla hlavou. „Ironie, co?“

„Smím jim říct, co si myslím o tom, jak vychovávají Ethana?“

„Ne. Jen se naštvou a řeknou ti, co ty víš, když žádný dítě nemáš. A stejně bys na tom nic nezměnil. Kromě toho pro Ethana může být váš vztah důležitý.“

„Stejně si pořád myslím, že bych to Craigovi měl říct.“

Usmála se, ale znovu zavrtěla hlavou.

„Poslyš,“ řekl jsem. „Sehnal jsem Kurtovi práci v Entronicsu.“

„Jakému Kurtovi?“

„Kurt Semko. Zvláštní jednotky, chlápek, se kterým jsem se seznámil.“

„Aha, Kurt. Šofér odtahového náklaďáčku. Jakou práci?“

„V bezpečnostním oddělení.“

„Hlídače?“

„Ne, jako hlídači v budově pracujou na smlouvu najatí poldové. Tohle je práce uvnitř – prevence, sledování příchodů a odchodů a tak…“

„Ty nejspíš ani pořádně nevíš, co vlastně dělají, žejo?“

„Máš pravdu, nevím. Ale ředitel bezpečáků z něho byl celý pryč.“

„Pak jsi pro někoho udělal něco dobrého. Je to něco jako strategie ‚vítěz-vítěz‘, co?“

„Jo,“ odpověděl jsem. „Přesně tak. Vítěz-vítěz.“

14

Následujícího ránajsem vybalil z krabičky cédéčko z knihy Byznys je válka! a strčil ho do přehrávače v autě. Vypravěč měl hlas jako generál Patton v podání George C. Scotta. Vyštěkával příkazy o „vašem bitevním plánu“ a „organizačním schématu“ a říkal věci jako „špičkově vycvičené a soudržné jednotky s dobrým vedením utrpí nejmenší ztráty“.

Byl jsem z poslouchání toho čtyřhvězdičkového generála, jak jsem si vypravěče představoval – ačkoli ve skutečnosti se nejspíš jednalo o pupkatého skrčka s tlustými okuláry, kterému se na AM rádiu nedařilo – tak vytočený, že jsem byl ochoten vtrhnout do Gordyho kanceláře a vyžadovat povýšení. Byl jsem připraven ho kopat do zadku a nadávat mu.

Než jsem však dojel do kanceláře, přešlo mě to. Kromě toho jsem musel jet do Revere a provést tam demonstraci obrazovky s úhlopříčkou devadesát centimetrů pro Wonderland Greyhound Park – psí závodiště. Přestože jsem si nemyslel, že lidi, kteří chodí na závody chrtů, bude zajímat rozdíl mezi obvyklými televizními obrazovkami a plochými plazmovými. Z Revere jsem se vrátil až časně odpoledne, což bylo dobře, protože Gordy mívá po obědě lepší náladu.

Zatáhl jsem Festina do své kanceláře a přečetl mu několik kontraktů, které se mi podařilo uzavřít. Na odhalování slabých stránek ve smlouvách nebyl nikdo lepší než on. Problémem ovšem bylo, že sám jich mnoho neuzavřel. Připomnělo mi to Ethana před řadou let, když se učil zpaměti z DVD, které mu rodiče neustále promítali, jak používat nočník. Ethan si pamatoval každé slovo i texty písniček, ale odmítal se vzdát plínek. Festino byl také takový. Byl na smlouvy geniální, ale žádnou se mu nepodařilo uzavřít.

„Tak tady s tím Houstonem by mohl být problém,“ prohlásil. „V papírech se říká ‚místo určení franko paluba‘, ale je třeba to poslat na Floridu, že jo? To zařízení se v žádným případě nemůže dostat do jejich vykládacího prostoru před ukončením obchodu.“

„Do prčic. Máš pravdu.“

„A navíc si myslím, že bychom neměli přejímat odpovědnost za zboží během přepravy.“

„To ani náhodou, ale jestli něco změním v papírech, mohli by couvnout.“

„To by mělo být v pohodě. Zavolej jim, řekni, aby schválili přepravu, a přidej tam ‚místo určení‘. Vysvětli jim, že takhle to všechno dostanou o šest neděl dřív – a připomeň jim, že takové zakázky se posílají přednostně.“

„Jo, to je ono,“ prohlásil jsem. „Dík. Máš pravdu.“

Byl jsem právě na cestě za Gordym, když jsem si všiml, že z kanceláře Joan Tureckové odchází Trevor. Tvářil se neobvykle pochmurně.

„Tak, jak to jde, Trevore?“ zeptal jsem se ho.

„Dobře,“ odpověděl. „Přímo výtečně.“

Než jsem měl šanci vyjádřit mu hlubokou a upřímnou soustrast, že zmeškal schůzku s generálním ředitelem jednoho z největších amerických řetězců kin, byl pryč. Joan mě mávnutím ruky vybídla, abych vešel do její svatyně.

Okamžitě jsem zpozorněl. Trevor vypadal, jako by mu někdo rozkopal rodinné šperky. Předpokládal jsem, že poslem špatných zpráv byla Joan, a teď jsem mohl být na řadě já.

„Posaďte se, Jasone,“ řekla. „Blahopřeju vám k tomu obchodu s Lockwoodem. Myslela jsem si, že to nedokážete, a teď už vím, že bychom vás neměli podceňovat.“

Přikývl jsem a skromně se usmál. „Někdy stačí říct ta správná slova a všechno se poskládá dohromady,“ prohlásil jsem. „Myslím, že bylo třeba Gordymu ukázat schopnosti masožrouta.“

„Dick Hardy už vydal tiskovou zprávu o kontraktu s Lockwood Hotels,“ informovala mě. „Zřejmě jste ji už viděl.“

„Ještě ne.“

Joan vstala a zavřela dveře. Pak se obrátila ke mně. Dlouze a hlasitě si povzdechla. Nebyl to dobrý vzdech. Kruhy pod očima měla tmavší, než jsem u ní kdy viděl. Vrátila se ke svému psacímu stolu. „Gordy mě nehodlá povýšit do Crawfordova postavení,“ prohlásila unaveně.

„Proč?“ chtěl jsem vědět.

„Něco se mu na mně nelíbí.“

„Gordymu se něco nelíbí na každém. Navíc je tady ještě ta skutečnost, že jste žena.“

„A ne ta, které by chtěl stáhnout kalhotky.“

„Možná jsem naivní, ale není to protiprávní?“

„Jo, jste naivní, Jasone. Vždyť je to prastará tradice zbavovat se zaměstnanců, o které nestojíte, pod záminkou fúze.“

„Nemůže přece být tak nestoudný.“

„Ovšemže ne. Gordy je chytrý. Když někoho propustí, dokáže to vždycky ospravedlnit. Nesplnila jsem plánovaná čísla, protože vy chlapi jste ta svá v posledním čtvrtletí taky nesplnili. Tým, který má tu fúzi na starosti, si myslí, že jsem postradatelná vrstva managementu. Tuk, který je třeba okrájet. Rozhodli, že moje místo zruší úplně. Takže Gordy jen ucpe díru po Crawfordovi. Vámi, Trevorem nebo Brettem. Znamená to, že tomu, na kterého kývne, rázem začne být pořádné horko. Bude to teď hodně těžká práce.“

„Chce vás propustit?“ Teď jsem měl hodně špatný pocit. Stál jsem tady s nadějí na povýšení, a ona přichází o práci. „To mě moc mrzí.“ Pak se mi v hlavě mihla hanebná myšlenka: Nedávno jsem ji požádal, aby se za mě přimluvila, a ona už byla v nemilosti. Neuškodila mi tím?

„To je v pořádku,“ odpověděla. „Už nějakou dobu jednám s FoodMarkem.“

„To je ta společnost, která prodává v uličkách nákupních středisek občerstvení?“ zeptal jsem se neutrálně, ale měl jsem pocit, že se mi nepodařilo skrýt, co si myslím.

Její úsměv byl prázdný a trochu rozpačitý. „Není to špatné místo a nebudu tam tak pod tlakem jako tady. Navíc chceme se Sheilou trochu víc cestovat. Víc si užívat společného života. Je to vcelku jedno, plazmové obrazovky nebo plněné tortilly.“

Nebyl jsem si jistý, zda ji mám politovat, nebo jí blahopřát. Vůbec jsem nevěděl, co bych na to měl říct. „Pak to tedy snad bude v pořádku.“

„Řekla jsem vám někdy, že jsem vegetariánka?“

„Možná to je ten pravý důvod,“ prohlásil jsem ve vlažné snaze o černý humor. Pomyslel jsem na steaky od Kate z předchozího večera, spálené a bez chuti, které by dokázaly proměnit v přísného vegetariána každého.

„Je to možné,“ odpověděla se smutným úsměvem. „Nebo něco jiného. Dneska byste ale měl být příjemný na Trevora. Má ošklivý průšvih.“

„Co se stalo?“

„Přišel o největší kšeft svého života.“

„Mluvíte o Pavilionu?“

Přikývla a stiskla rty.

„Jen kvůli zmeškané schůzce a píchlému kolu?“

„Jednou by se to dalo omluvit, ale dvakrát ne.“

„Dvakrát?“

„Dneska ráno jel na přeloženou schůzku s Watkinsem, generálním Pavilionu. A víte, co se stalo? Na cestě se mu porouchal porsche.“

„To nemyslíte vážně!“

„Kéž by. Selhal mu elektrický systém. Neskutečná náhoda. Dvakrát ve dvou dnech. Měl tak i nedobitý mobil a nemohl včas zavolat do Watkinsovy kanceláře. A tím to skončilo. Podepsali smlouvu s Toshibou.“

„No to snad ne!“ vykřikl jsem. „To je ale pech!“

„Obchod už jsme u nás zanesli do čísel pro příští čtvrtletí jako dokončený. Je to pohroma pro nás pro všechny, zvlášť když všude čmuchá integrační tým. Pro všechny z vás, abych byla přesná, protože já už jsem ze hry venku. Předpokládám však, že vás víc zajímá, jak to zvýší vaše šance na povýšení.“

„Ne, vůbec ne,“ zaprotestoval jsem nepřesvědčivě.

„Situace se zcela obrátila. Teď to vypadá, že jste na tom nejlíp.“

„Jo, ale jen dočasně.“

„Gordy se rozhoduje podle momentální nálady, a teď je na vaší straně. Dovolte ale, abych vám řekla jednu věc. Vím, jak moc to místo chcete, ale dávejte si pozor na to, jak bude konkrétně vypadat. Abyste věděl, do čeho jdete.“

O deset minut později jsem si prohlížel e-mailovou poštu, stále ještě s pocitem zmatku, když jsem si všiml, že ve dveřích mé kanceláře stojí Brett Gleason.

Ať už chtěl cokoli, jeho příchod nic dobrého nevěstil. „Ahoj, Brette,“ řekl jsem. „Myslel jsem, že máš prezentaci v Bank of America.“

„Nenašel jsem to,“ odpověděl.

„Bank of America? Přece víš, že jsou na Federal Street.“

„Spousta pater. Spousta kanceláří.“

„Proč jsi nezavolal někomu, na koho tam máš kontakt?“

„Mají tam někoho nového, kdo ještě není na jejich webových stránkách, a kromě toho si ani nepamatuju jeho příjmení.“

„Ty na něj nemáš telefon?“ V duchu jsem si kladl otázku, proč s tím přišel do mé kanceláře. Gleason mě vyhledával minimálně a ještě mě nikdy nepožádal o pomoc.

„To už je taky pryč.“

„Jak to, pryč?“

„Myslíš si, že je to zábavné?“

„Já se nesměju, Brette. Jak to, že jsi o všechno přišel?“

„Smrt mého computeru.“

„Odešel ti harddisk nebo tak něco?“

„Permanentní a fatální porucha. Někdo se hrabal v mým počítači.“ Nedůvěřivě se na mě podíval. „Takže došlo i k vymazání dat v mým Palm Pilotu, když jsem ho s ním dneska ráno chtěl synchronizovat. Chlápci z počítačového tvrdí, že se s tím nedá nic dělat. Dobrý žertík, co?“ Otočil se k odchodu.

Pomyslel jsem si, ale nahlas to neřekl, že kdyby si Brett svůj pracovní rozvrh vytiskl, neměl by teď problémy, ale raději jsem mlčel. „To snad nemyslíš vážně, Brette, že ti to někdo provedl schválně?“ řekl jsem, když už stál ke mně zády.

Odešel bez odpovědi.

Na monitoru mého počítače se objevila naléhavá zpráva. Byla od Gordyho; chtěl, abych se okamžitě dostavil do jeho kanceláře.

15

Gordy měl na sobě zmačkanou bílou košili s velkým modrým monogramem KG na kapse. Když jsem vstoupil, nepodal mi ruku a zůstal sedět za svým psacím stolem.

„Takže vy jste to s Lockwoodem nakonec uzavřel?“ zeptal se.

„Ano, uzavřel.“

„Dobrá práce.“

„Dík.“

„Nevím, jak jste je konečně přiměl k podpisu, ale udělalo to na mě dojem. Tenhle obchod jsme potřebovali. Zvlášť proto, že Allard a Gleason právě vybouchli.“

„Ano? To mě mrzí.“

„Nechte toho,“ prohlásil Gordy. „Zkoušejte si tyhle kraviny na někoho, kdo vám na to skočí. Gleason propás prezentaci v Bank of America. A pak jim věšel na nos trapnou výmluvu, že mu zkolaboval počítač či něco takového. Co mě se týče, je odepsanej. A teď Trevor.“ Zavrtěl hlavou. „Je sice pravda, že mám rád golf jako každý jiný –,“ ukázal na svoji golfovou hůl, „– ale kvůli devíti jamkám v Myopia Hunt Club bych si nenechal vyfouknout klienta v hodnotě sedmdesáti milionů dolarů.“

„To nemyslíte vážně,“ vyhrklo ze mě, protože mě to skutečně překvapilo. Tohle se přece Trevorovi nepodobalo.

„Rád bych,“ prohlásil Gordy. „Netuší, že o tom vím, ale dostal jsem důvěrnou informaci od Watkinse z Pavilionu. Zkoušel jsem s tím ještě něco udělat, ale Watkins už o to nestál.“

„Trevor tedy hrál golf?“

„Myslel si nejspíš, že mu to projde. Dva dny po sobě Watkinsovi vykládal, že má něco s autem. Jeden den píchlý kolo, druhý den dynamo či co, a oba dny tvrdil, že mu nefungoval mobil.“

„Takhle to ale doopravdy bylo,“ vyhrkl jsem.

„To jistě. A víte, odkud ten idiot volal do Watkinsovy kanceláře? Ze svého mobilu! Na mobilu sekretářky bylo jeho číslo.“ Zakroutil znechuceně hlavou. „Tohle nedokážu omluvit. Samozřejmě zapírá, ale… No dobře, dám mu ještě jednu šanci. Je to opravdový masožrout. Ale něco mám pro vás.“

„Poslouchám.“

„Kdo je ten chlápek z NEC, kterého mají všichni tak rádi?“

„Myslíte Jima Letaského? Chlapíka, který vlastní SignNetwork?“

„Jo, toho. Stojím o něj. Jediný způsob, jak to zmáknout, zřejmě je dostat Letaského do našeho týmu. Myslíte, že byste ho dokázal přemluvit? Zlanařit ho?“

„Z NEC? Žije v Chicagu, má manželku a děti a pravděpodobně vydělává slušný peníze.“

„Vypadá to, že to vzdáváte, ještě než jste s tím vůbec začal,“ vytkl mi Gordy. „Myslel jsem, že chcete to místo po Crawfordovi.“

„Nic nevzdávám – chtěl jsem jen říct, že to nebude snadné. Ale pokusím se.“

„Pokusíte? A co takhle říct: Jo, já to udělám, Gordy?“

„Udělám to, Gordy,“ prohlásil jsem.

Nemarnil jsem čas a hned začal Jima Letaského shánět. Na webových stránkách společnosti NEC jsem si našel jeho telefonní číslo, ale chtěl jsem mu zavolat domů – což je podle mého názoru diskrétnější přístup. Jeho soukromé číslo tam však bohužel nebylo. Počkal jsem tedy, až Gordy odejde na nějakou schůzi, a vydal se do odděleného prostoru za jeho sekretářkou. Měla obrovskou databázi jmen a kontaktů, a myslel jsem si, že by v ní mohla mít i tenhle telefon.

„Jim Letasky?“ zeptala se Melanie. „Jasně. Určitě.“

„Vypadá to, jako byste ho znala osobně.“

Zavrtěla hlavou. Vysunula dolní ret a rychle začala něco vyťukávat na klávesnici. „Už to mám!“

„Jak jste to tak rychle dokázala?“

„Kouzlo.“

„Máte snad soukromé telefony na všechny obchodní zástupce NEC?“

„Kent se ho pokouší přetáhnout už léta. Posílám vždycky květiny jeho manželce.“ Tvářila se přímo andělsky. Neměla nejmenší tušení, že její šéf předstírá, že vůbec neví, kdo to nějaký Letasky je. „Ale ten chlápek zatvrzele odmítá. Chcete taky jméno její oblíbené květinářky? To tady mám taky.“

„Ne, díky, Mel,“ odpověděl jsem. „Nehodlám nikomu posílat květiny.“

16

Po práci jsem zajel do autoopravny Willkie, abych si vyzvedl svou acuru. Cestou jsem si zase naposlouchal kousek generála Pattona. Generál hřměl cosi o tom, že „jediný způsob, jak se dostat živý z přepadení ze zálohy, je okamžitě opětovat palbu, rozběhnout se přímo proti nepřátelským střelcům a přinutit je, aby se kryli“.

Nechal jsem Geo Metro v opravně, aby si ho půjčovna Enterprise vyzvedla. Naštěstí jsem se ještě podíval do kufru; málem jsem tam nechal tašku s motivační obchodnickou literaturou.

Jedna věc je na automobilových nehodách zvláštní: kdykoli pak přebíráte v servisu svoje auto, vypadá jako zbrusu nové. Moje acura vypadala, jako bych s ní právě přijel z prodejny. Když jsem do jejího přehrávače vrazil „generála“, zněl jeho hlas ještě rozkazovačněji.

Pak jsem mobilem zavolal Kurtu Semkovi a sdělil mu, že jsem jen asi osm kilometrů od jeho domu – řekl mi, že si najal dům v Hollistonu – a že mám pro něho dárek. Odpověděl, že bude rád, když se zastavím.

Našel jsem to snadno. Žil na předměstí v novém malém patrovém domě v rančerském stylu z červených cihel, pobitém překládanými prkny, s černými okenicemi, stejném, jaké vidíte na všech amerických předměstích. Domek byl skutečně malý, ale dobře udržovaný a nedávno natřený. Jenže co jsem čekal? Nějakou starou barabiznu z vlnitého plechu?

Zaparkoval jsem na příjezdové cestě, černé a zjevně teprve nedávno vyasfaltované. Vytáhl jsem z kufru stoh knih a zmáčkl zvonek u Kurtových dveří. Knihy jsem už přečetl, a navíc jsem si myslel, že Kurt je bude potřebovat víc než já.

Přišel mi otevřít v bílém nátělníku.

„Buď vítán v pevnosti osamění.“ Otevřel dveře s mříží. „Vylepšuju elektrický systém.“

„Děláš to sám?“

Přikývl. „Mám to v nájmu, ale už jsem měl plné zuby věčně vypadávajících pojistek. Sto ampérů na to nestačilo. Navíc starý dráty. Tak jsem tam dal rozvodnou skříň na čtyři stovky. A když už jsem byl v tom, napadlo mě, že bych se taky mohl zbavit starých hliníkových drátů.“ Všiml si stohu knih v mém náručí. „Tohle je pro mě?“

„Jo.“

Prohlížel si je: „Člověk člověku vlkem: Jak přežít v obchodním světě“ četl nahlas. „Nikdy neberte zajatce – příručka pro strategii firem. Co je to za knihy?“

„Pár knížek, o kterých si myslím, že by ti mohly být užitečné,“ odpověděl jsem a položil je na stůl v chodbě.

„Týmová tajemství námořních oddílů SEAL: Zásady vedení elitních vojenských jednotek ve světě obchodu,“ četl pobaveně dál. „Byznysmen válečník. Samé vojenské záležitosti. Nepotřebuju si o tom číst. Viděl jsem toho dost.“

Cítil jsem se jako idiot. Tady přede mnou stál chlápek, který to všechno znal z vlastních zkušeností, a já mu dávám knihy pro válečníky usazené ve firemních křeslech. A navíc, co když patří k lidem, kteří vůbec nečtou knihy? „To jo, ale jsou o tom, jak aplikovat to, co už znáš, ve světě, který zatím ještě neznáš.“

Přikývl a prohlásil: „Jo. Už mi to taky došlo.“

„Mrkni na ně,“ pokrčil jsem rameny. „Uvidíš sám.“

„Jo, provedu, šéfe. Nemám nic proti sebevzdělávání.“

„Fajn. A teď poslouchej. Chci tě požádat o laskavost.“

„Stačí říct. Pojď dál, dáme si něco k pití. Ukážu ti pár válečných trofejí.“

Jeho dům byl uvnitř stejně pěkný jako zvenčí. Čistý, uklizený a prostý. Vypadal moderně. V ledničce měl jen láhve polské minerálky Gatorade a proteinové nápoje. Dal bych si Budweiser, ale ten tam nebyl.

„Gatorade?“

„Stačí voda,“ odpověděl jsem.

Hodil mi malou láhev vody, sám si vzal taky jednu a přesunuli jsme se do obývacího pokoje, ve kterém nebyl téměř žádný nábytek, jen pohovka, křeslo s nastavitelným opěradlem a starý televizor.

Vyprávěl jsem mu o soupeření o místo divizního viceprezidenta, o tom, jak Gleason zasklil důležitou prezentaci v Bank of America a jak Trevor přišel o smlouvu s Pavilionem. V pondělí má ale předváděčku ve Fidelity. Z té by mohla koukat podepsaná smlouva, a rázem bude zpět na výsluní Gordyho přízně.

Pak jsem mu prozradil, jak po mně Gordy chtěl, abych pro něho získal Jima Letaského z NEC. „Je to jako nesplnitelný úkol z nějaké pohádky,“ ušklíbl jsem se nakonec.

„Jak to myslíš?“

„Přidělil mi důležitý úkol. Ovšem úkol, který se nedá splnit. Pak bude moct povýšit Trevora.“

„Proč si jseš tak jistý, že se to nedá udělat?“

„Protože jsem od Gordyho sekretářky vyzvěděl, že už ho sám zkoušel přetáhnout mnohokrát, jenže ten chlápek žije v Chicagu s ženou a dětmi a nemá nejmenší důvod stěhovat se do Bostonu a začínat znovu v Entronicsu.“

„Máš takové postavení, abys ho mohl přijmout?“

„Myslím, že technicky vzato ano. Jsem okresní manažer. Setkal jsem se s ním a byli jsme si sympatičtí.“

„Znáš ho dobře?“

„Ne, a v tom to je. Neznám ho dobře. Udělal jsem obvyklý výzkum, párkrát jsem někam zavolal, ale nenašel jsem nic, co by mi skutečně pomohlo. Neznáš čirou náhodou někoho v bezpečnostním oddělení NEC?“

„Bohužel.“ Usmál se. „Proč se ptáš? Chceš na něj něco vyšťourat?“

„No a ty myslíš, že bys pro to moh něco udělat?“

„Všechno, co bude třeba, jen vědět, kde hledat.“

„Myslíš, že bys dokázal zjistit, jaký přesně mu jeho firma poskytuje kompenzační balíček?“

„Věřím, že dokážu udělat víc než jen to.“

„To by bylo skvělý.“

„Dej mi pár dní. Uvidím, co svedu dát dohromady. Říkali jsme tomu akční průzkum.“

„Díky.“

Pokrčil rameny. „Není zač. Už jsi pro mě taky něco udělal.“

„Já?“

„Myslím to se Scanlonem. Přimluvil ses za mě.“

„To byla maličkost.“

„Nebyla to maličkost, Jasone,“ namítl. „Vůbec ne.“

„Udělal jsem to rád. Tak co tedy máš za válečný trofeje?“

Vstal a otevřel dveře do místnosti, která vypadalajako ložnice pro hosty. Byl v ní cítit střelný prach a další věci, štiplavý a současně zatuchlý pach. Na dlouhé lavici byly v úhledných řadách rozložené zvláštně vyhlížející zbraně. Zvedl jakousi starou pušku s hladkou dřevěnou pažbou. „Prohlédni si ji. Špičkový Mauser K98 z druhé světové války. Standardní zbraň pěchoty Wehrmachtu. Koupil jsem ji od jednoho iráckého rolníka, který tvrdil, že s ní sestřelil jednu z našich helikoptér Apache.“ Zasmál se. „Na vrtulníku nebylo ani škrábnutí.“

„Funguje?“

„To nevím. Nechtělo se mi ji zkoušet.“ Zvedl pro změnu revolver a ukázal mi ho. Zdálo se, že chce, abych ho vzal do ruky, ale já se jen díval. „Vypadá jako Beretta model 1934, co?“ nadhodil.

„No jasně,“ prohlásil jsem s vážnou tváří. „O tom nemám sebemenší pochybnosti.“

„Prohlídni si značky.“ Přidržel mi zbraň před obličejem. „Made in Pakistan, vidíš? Ruční výroba v dílně v Dera Adam Khelu.“

„Kde?“

„To je město mezi Péšávarem a Kohatem. Slavné díky výrobě dokonalých replik všech zbraní z celého světa. Paštunští zbrojmistři – talibanských bojovníků ve Stanu.“

„V jakým stanu?“

„Tak jsme říkali Afghánistánu. Že je z Dery, se pozná podle špatně vyražené značky. Vidíš?“

„Je to tedy padělek?“

„Je úžasné, co se dá udělat, když máš dost času, krabici pilníků a devět synů. A teď si prohlídni tohle.“ Ukázal mi černý obdélník, uprostřed prostřelený. „To je plát SAPI. Vložka na ochranu před malými střelnými zbraněmi.“

„Asi byla vadná.“

„Zachránila mi život. Stál jsem v Iráku na silnici číslo jedna ve věži tanku a najednou mě něco hodilo dopředu. Dostal mě odstřelovač. Naštěstí jsem měl na sobě ochrannou vestu. Sám vidíš, jak ji ta kulka provrtala. Prosekla mi ještě bundu a ošklivě mě pohmoždila, ale do páteře už se nedostala.“

„To vám dovolili vzít si všechny tyhle věci domů?“

„Spousta chlapů to udělala.“

„Legálně?“

Chraptivě se zasmál.

„Je některá z nich funkční?“

„Většinou se jedná o repliky. Padělky. Nespolehlivé. Nechtěl bys je používat. Mohly by se roztrhnout a ublížit ti.“

Všiml jsem si podnosu s tubami podobnými olejovým barvám malíře. Jednu z nich jsem zvedl. Byl na ní nápis TEKUTÉ ČINIDLO NA KŘEHNUTÍ KOVŮ/INDIUM AMALGAM. A dále tam bylo u vedeno: UNITED STATES ARMY. Právě jsem se ho chtěl zeptat, k čemu to je, když řekl: „Víš, jak zacházet se střelnou zbraní?“

„Namířím a vystřelím. Je to tak?“

„No, to by asi nestačilo. Odstřelovači se to učí léta.“

„Debilové, kteří žijou v obytných přívěsech a berou si vlastní sestřenice, je dokážou používat bez výcviku.“

„Slyšel jsi někdy o zpětném rázu?“

„Jistě. Kopnutí. Škubnutí pušky dozadu. Mizery jsem viděl asi dvacetkrát. Všechno, co o tom vím, znám z filmů.“

„Chceš se naučit střílet z pušky? Znám tady poblíž chlápka, který má střelnici.“

„Nemám zájem.“

„Ale měl bys ho mít. Každý chlap by se měl naučit používat střelnou zbraň. Zvlášť v dnešní době. Máš přece manželku a měl bys ji umět ochránit.“

„Až k nám přijdou teroristi, zavolám tě.“

„Myslel jsem to vážně.“

„Ne, díky. Vážně ne. Mám ze střelných zbraní strach. Doufám, že jsem tě neurazil.“

„Vůbec ne.“

„Mám pocit, že ti styl Zvláštních jednotek docela chybí.“

„Změnilo mi to život.“

„Jak?“

„Měl jsem se doma mizerně.“

„Kde jsi žil?“

„V Grand Rapids. V Michiganu.“

„Hezký město. Jednou jsem tam měl obchodní jednání se Steelcase.“

„To není zrovna nejhezčí část Grand Rapids. Špatná strana.“

„To mi připomíná moji čtvrť ve Worcesteru.“

Přikývl. „Pořád jsem měl nějaký problémy. Nikdy mě nenapadlo, že bych to mohl někam dotáhnout. Ani když si mě vybrali Tigers, nevěřil jsem, že bych se dostal mezi nejlepší hráče. Že budu dost dobrý. Pak jsem vstoupil do armády a konečně jsem byl v něčem hvězda. Spousta chlapů se hlásí dobrovolně do Zvláštních jednotek, ale většina neprojde. Když jsem dodělal Q kurz, věděl jsem, že jsem dobrej. Dvě třetiny kluků z naší třídy ho neudělalo.“

„Co je to za kurz?“

„Q kurz? Kvalifikační kurz. Je to celý o tom, jak se zbavit plevele. Neustálý mučení, čtyřiadvacet hodin denně. Nechají tě hodinu spát, ve dvě ráno tě vzbudí a jdete na boj muže proti muži. Pokaždý, když je někdo vyřazený, zahrajou z amplionů „Another One Bites the Dust“ od Queens, ať je den, nebo noc. Zas jeden ryje hubou v prachu…“

„Myslím, že teď už vím, odkud má Gordy svoje fígle managementu.“

„Neumíš si to vůbec představit. Poslední část kurzu se jmenuje Robin Sage. To tě vyhodí uprostřed deseti tisíc čtverečních kilometrů zalesněné krajiny v Severní Karolíně a musíš prokázat orientační schopnosti. Nesmíš na silnice. Živíš se oříškama a bobulema a na začátku ti hoděj nějaký zvíře, králíka nebo kuře, abys měl aspoň nějaké bílkoviny. Na konci týdne musíš stát na nohou. Chlapi, kteří to dokážou, se nikdy nevzdávají. Patřím k nim.“

„To mi připomíná Trosečníka.“

Pohrdavě si odfrkl. „Když pak máš štěstí, dostaneš se do některý v nejzapadlejších děr v celým vesmíru, jako je Afghánistán nebo Irák. A pokud máš veliký štěstí, jako jsem měl já, pak do obou.“

„Vtipný.“

„Jo. Jsi v Iráku, uprostřed písečný bouře, která nikdy neskončí, v noci hnusná zima, jakou bys nečekal, a ruce máš tak ztuhlý, že si nedokážeš ani udělat kafe. Příděly snížili najedno jídlo denně. Nemáš dost vody, aby ses umyl nebo oholil. Jsi v nějakým podělaným táboře v Basře, po celým těle ti lezou a koušou do tebe písečný blechy, štípají tě moskyti, který přenášej malárii, jsi samej štípanec, všude do živýho, a žádný repelent ti nepomůže.“

Přikývl jsem a chvíli byl zticha. „Poslyš,“ řekl jsem nakonec, „tahle nová práce tě bude nudit.“

Pokrčil rameny. „No, není špatný mít konečně pořádnou práci. Vydělat trochu peněz. Budu si moct koupit auto. Scanlon chce, abych si nějaký obstaral, na schůzky s klienty a tak. Možná si koupím i novýho Harleye. Začnu šetřit na vlastní dům. A pak třeba jednoho dne potkám nějakou kočku a rozhodnu se znova se oženit.“

„Předtím ti to nevyšlo?“

„Nevydrželo to ani rok. Nejsem si jistý, jestli jsem pro manželství vhodný typ. Většina chlapů ze Zvláštních jednotek je rozvedená. Když chceš rodinu, pak se Zvláštním jednotkám vyhni. A co chceš ty?“

„Co chci já?“

„Myslím v životě. V práci.“

„Vstupenky na Red Sox na celou sezonu. Mír na zemi.“

„Chceš děti?“

„Jistě.“

„Kdy?“

Pokrčil jsem rameny a pokusil se o úsměv. „To se uvidí.“

„Aha,“ prohlásil. „Je to váš velký problém.“

„Není to problém.“

„Ale je. Neshodnete se na tom s manželkou. Nebo se snažíte, a nejde to. Vidím ti to v obličeji.“

„Máš tady taky křišťálovou kouli?“

„Mluvím vážně. Jestli o tom nechceš mluvit, beru to, ale poznal jsem to z výrazu tvé tváře. Člověk se takhle prozradí.“

„Jako v pokeru, co? Malé signály, které ti ukážou, že někdo blafuje.“

„Přesně tak. Většina lidí se cítí při lhaní trapně. Takže když blafujou, tak se usmívají. Nebo nasadí kamenný výraz. Nebo se škrábou na nose. Někteří z nás ve Zvláštních jednotkách jsme se přihlásili na kurz neverbální řeči a vyhodnocování hrozeb podle výrazu, který vedl jeden známý psycholog. Abychom se naučili, jak odhalit lest a lež. Někdy se hodí vědět, jestli chlap sahá po bouchačce, nebo si jen chce vzít z kapsy žvejkačku.“

„Já vždycky poznám, když Gordy lže,“ prohlásil jsem.

„Vážně?“

„Jo. Pohybuje rty.“

„Jo, to by mohlo být.“ Nezasmál se. „Takže chcete děti. A taky větší dům a přepychovější auto. Víc hraček.“

„A nezapomeň na ty lístky na Sox. A na světový mír.“

„Chceš taky řídit Entronics?“

„Když jsem se na sebe naposled díval, nebyl jsem Japonec.“

„Ale nějaké firmě bys šéfovat chtěl, co?“

„Jo, už mě to párkrát napadlo. Obvykle ve chvíli, když otvírám čtvrtý lahvový pivo.“

Přikývl. „Jsi ctižádostivý chlap.“

„Moje žena si myslí, že jsem asi tak stejně ctižádostivý jako želva v bedýnce.“

„Podceňuje tě.“

„Možná.“

„Ale já ne. Už jsem ti to řekl a teď to říkám znovu. Nikdy nezapomínám, že pro mě někdo něco udělal. Uvidíš.“

17

V sobotu dopoledne jsem zavolal Jimovi Letaskému domů.

Byl překvapený. Trochu jsme si povídali. Blahopřál jsem mu k tomu, že nám vyfoukl obchod se společností Albertson’s, a pak jsem šel rovnou k věci.

„Navedl vás k tomu Gordy?“ chtěl vědět.

„Už vás máme v merku delší dobu,“ prohlásil jsem.

„Mé ženě se v Chicagu líbí.“

„V Bostonu se jí bude líbit ještě víc.“

„Zalichotilo mi to,“ připustil. „Opravdu. Ale Gordyho nabídku už jsem dvakrát odmítl. Tohle je potřetí. Neberte to ve zlém, ale mně se tady líbí. A mám rád svou práci.“

„Létáte někdy za obchodem do Bostonu?“ zeptal jsem se.

„Každou chvíli,“ odpověděl. „Patří k mému teritoriu.“ Dohodli jsme se, že se sejdeme za pár dní, až zase bude v Bostonu. Nechtěl se sejít v ústředí Entronicsu, kde by potkával lidi, které zná, takže zvěsti o jeho návštěvě by se bleskurychle dostaly do jeho mateřské firmy. Skončili jsme s tím, že společně posnídáme v jeho hotelu.

Každé pondělní ráno mě Kurt bral do svého fitcentra v Somervillu. Nebyly tam žádné krásné ženy v přiléhavých úborech z lycry cvičící na zbrusu nových eliptických trenažérech. Žádný elegantní bar s vodou z Fidži.

Byla to skutečná tělocvična s činkami, kde to čpělo potem, kůží a adrenalinem. Podlaha byla ze stařičkých prken plných třísek. Byly tam police s boxovacími pytli, medicinbaly, speed bagy a pytle s dvojitými konci a ve středu místnosti byl ring na zápasy v boxu. Chlapi šplhali na laně. Zdálo se, že tady Kurta všichni znají a mají ho rádi. Nad záchodovou mísou byla staromódní dřevěná nádrž, a když chtěl člověk spláchnout, musel zatáhnout za řetízek. Nebyly tam ani žádné cedule s nápisem ZÁKAZ PLIVÁNI. Šatna se skříňkami na zámek byla primitivní.

Mně se tady ale líbilo. Bylo to skutečné, mnohem skutečnější než fitness centrum naší firmy nebo jakákoli jiná posilovna, do které jsem se přihlásil, ale pak tam chodil jen zřídka. Bylo zde i několik starých šlapadel, lezeckých stěn a stojanů na činky.

V půl šesté ráno jsme oba šlapali na rotopedech, abychom se rozehřáli. Deset nebo patnáct minut tvrdého šlapání na rozproudění krve, na tom Kurt trval, než jsme začali doopravdy procvičovat tělo. Kurt měl na sobě černý nátělník Everlast, v němž vynikaly jeho svaly, které se vydouvaly jako grapefruity.

Trochu jsme se při cvičení bavili. Vyprávěl mi, jak se chystá v budově Entronicsu začít s přestavbou uzavřeného systému kamer na digitální. „Všechny záznamy budou digitální,“ prohlásil. „A taky založené na internetu. S naším vstupním kontrolním systémem už je na čase něco udělat.“

„Všichni ale máme zámkové karty,“ namítl jsem.

„Ty mají i uklízeči. Dostanou se do všech kanceláří. Myslíš si, že je drahé někoho podplatit, aby ti takovou kartu sehnal? Sto doláčů? Víc asi ne. Je třeba začít se zabývat biometrikou. Otisky palců nebo čtečky otisků prstů.“

„Ty si skutečně myslíš, že na to Scanlon přistoupí?“

„Hned ne. Sice se mu to líbí, ale je to drahé.“

„Už o tom mluvil s Gordym?“

„S Gordym? Scanlon tvrdí, že je nutné o tom jednat na úrovni Dicka Hardyho. Chce s tím pár měsíců počkat. Víš, ono je to tak, že nikdo nechce utrácet za bezpečnost, dokud se neobjeví nějaký problém. Peníze začnou téct teprve tehdy, když teče krev.“

„Jsi nový,“ namítl jsem. „Možná že na Scanlona tlačíš moc tvrdě.“

„Vůbec na něho netlačím. Je třeba vědět, kdy bojovat a kdy se dát na ústup.“ Usmál se. „Je to jedna z prvních věcí, který se učí, když jsi v bryndě. Je to i v těch knihách, cos mi dal.“

„V bryndě?“

„Promiň. V terénu.“

„Jo, to dává smysl.“ Byl jsem na tom špatně s dechem a snažil se šetřit slovy.

„Jen tak mimochodem, ty knihy o válčení v obchodním světě, cos mi dal, jsou zajímavý. Docela mě dostávají.“

„Jo,“ vyrazil jsem s hekáním. „Nejspíš způsobem… který většina manažerů nepochopí.“

„Válečníci s hloupými kecy o zabíjení konkurence? Jsou srandovní.“ Seskočil z rotopedu. „Jdeme na to?“

Když jsme se osprchovali a převlékli, podal mi Kurt velkou obálku. Stál jsem na ulici v časném ranním slunci, kolem mě svištěla auta, a prohlížel si její obsah.

Neměl jsem nejmenší tušení, jak to dokázal, ale podařilo se mu sehnat veškeré údaje o příjmech Jima Letaského, které si donesl domů v posledních čtyřech letech – plat, procenta a prémie. Znal i výši jeho hypotéky, měsíčních splátek, úroků, zbývajícího dluhu, a věděl i to, kolik zaplatil za dům v Evanstonu a jakou by měl cenu teď.

Splátky na auto. Jména jeho manželky a tří dětí. Fakt, že se narodil a vyrůstal v texaském Amarillu. Kurt zaznamenal i to, že Letaského žena nepracuje – kromě práce v domácnosti – že jeho děti chodí do soukromých škol a kolik za to platí. Stav jeho bankovního účtu, účty za jeho kreditní karty a za co utrácí nejvíc. Bylo až děsivé, kolik toho zjistil.

„Jak jsi tohle všechno sehnal?“ zeptal jsem se ho, když jsme šli k jeho motocyklu.

Kurt se usmál. „To je ZPP, člověče.“

„Cože?“

„Základ potřebných poznatků. Je třeba mít lepší zpravodajské informace než nepřítel.“

Protože dnes šel Kurt do práce poprvé, nabídl jsem mu, že ho pozvu na oběd, abychom to oslavili. Měl ale před sebou spoustu papírování a orientačních schůzek a podobně. Když se okolo poledne, dřív než jsem čekal, vrátil z Fidelity do kanceláře Trevor Allard, šel jsem za ním do jeho kóje a zeptal se tak uvolněně, jak jsem dokázal: „Tak jak to dopadlo?“

Neměli jsme se moc v lásce, ale viděli jsme jeden do druhého, stejně jako se pár vteřin navzájem měří dva vlci. Ve způsobu, jakým jsem se zeptal, nebylo nic soutěživého, ale pochopil, že se ho vlastně ptám: Máš ten kontrakt v kapse? Staneš se mým šéfem?

Nechápavě se na mě podíval.

„Předváděčka,“ připomněl jsem mu. „Dneska ráno ve Fidelity.“

„Jo,“ odpověděl.

„Předváděl jsi obrazovku s úhlopříčkou 155 centimetrů, ne?“

Přikývl a pozoroval mě s rozšířenými nosními dírkami. „Nepovedlo se to.“

„Jak to, nepovedlo?“

„Obrazovka se vůbec nerozsvítila. Naprosté fiasko.“

„Ty si ze mě utahuješ.“

„Ne, Jasone, neutahuju,“ odpověděl chladně. „Ani v nejmenším.“

„To je mi líto. A jak to dopadlo? Ztratil jsi ten kšeft?“

Znovu přikývl a pozorně mě sledoval. „Samozřejmě. Nikdo nechce utratit deset tisíc doláčů za kus za pochybné obrazovky. Takže jo, o ten kšeft jsem přišel.“

„Do prčic. A přitom jsi do prognózy napsal ‚zavázali se‘.“ To znamenalo tu nejjistější věc, na kterou se v tomhle světě dalo spolehnout.

Stiskl rty. „Tak to prostě je, Jasone. Já a Brett jsme měli v poslední době smůlu. Píchnul jsem gumu, pak zase něco s elektrikou. A Brettovi zmizely z počítače všechny soubory. Teď jsem podivným způsobem dostal špatnou obrazovku, přestože měla být vyzkoušená. Oba jsme tím pádem přišli o důležitý kontrakty. A co máme my dva s Brettem společného? Oba chceme místo po Crawfordovi. Kromě tebe. Takže si nemůžu pomoct, abych se nezeptal, jak a proč se tohle všechno děje.“

„Hledáš nějaký důvod? Nějaké vysvětlení? Já vím, že to bolí, ale prostě jste měli v poslední době pech. To je všechno.“

Možná to ale nebyl jen obyčejný pech. Dva chlapi, kteří spolu soupeří. Sokové v boji o místo, které je mnohem lépe placené a nastartuje postup do vedení. Nebylo by možné, aby si ti dva navzájem prováděli sabotáže? Chlapi tohle dokážou. I kamarádi, jako jsou tihle dva. Škorpioni v láhvi. Nemůže se jednat o důsledek pracovního přetížení? Ve společnostech, kde jsou lidi pod takovým tlakem jako u nás, se dějí podivné věci. V duchu jsem si umínil, že si všechny své dokumenty zkopíruju a zálohu si vezmu domů.

„Smůla,“ zašklebil se opovržlivě. „Já jsem člověk, který má vždycky štěstí.“

„Teď tomu konečně rozumím,“ prohlásil jsem. „Přicházíš všude o kšefty, a chceš hodit vinu na mě. To je hnusný. Poslyš, Trevore, měl bys vědět, že každý je strůjcem svého štěstí.“

Už jsem toho chtěl nechat, protože jsem toho začínal mít plné zuby, když se z chodby ozvalo zaječení. S údivem jsme na sebe pohlédli.

Další výkřik, ženský, a pak začal řvát ještě někdo jiný a oba jsme se vyběhli podívat, co se děje.

Před plazmovou laboratoří stál hlouček lidí. Žena, která ječela, mladá úřednice, teď vřískala ještě hlasitěji a svírala knoflík dveří, jako by se bála, že zapadnou do podlahy.

„Co je?“ zeptal jsem se. „Co se stalo?“

„Meryl dlouho klepala a Phil neodpovídal, takže otevřela dveře, aby se podívala, jestli tam je,“ vysvětloval mi Kevin Taminek, manažer pro interní prodej. „Vždycky tam bývá a už je pozdě dopoledne. A pak jsme to uviděli.“

Přiběhl zadýchaný Gordy a zařval: „Co se to tady děje?“

„Zavolejte někdo bezpečnostní službu,“ řekl jiný chlápek, který pracoval s Taminkem. „Nebo policii. Nejlíp bezpečáky i policajty.“

„Proboha!“ vykřikl Gordy třesoucím se hlasem.

Popošel jsem o dva kroky blíž, abych viděl to, na co se všichni dívali, a zalapal jsem po dechu.

Od stropu visel ve vzduchu Philip Rifkin.

Měl otevřené, vyvalené oči a neměl brýle. Ústa měl pootevřená a vyčnívala mu z nich špička jazyka. Obličej měl tmavý, zmodralý. V krku měl hluboce zaříznutou černou šňůru, zavázanou v týle na uzel. Poznal jsem, že se jedná o komponentní kabel z velké cívky. Asi metr od něho ležela převržená židle. Viděl jsem, že odstranil jeden ze stropních panelů a druhý konec kabelu uvázal kolem ocelového stropního nosníku.

„Proboha!“ vydechl Trevor, odvrátil se a zakryl si rukou ústa.

„Kristepane,“ vydechl jsem, „on se oběsil!“

„Zavolejte bezpečnostní službu!“ vykřikl Gordy. Popadl knoflík dveří a prudce je zabouchl. „A vypadněte odsud! Všichni! Vraťte se ke své práci.“

18

Už mě bolely svaly, ale Kurt nepovolil. Nechal mě běhat nahoru a dolů po schodišti Harvardského stadionu. Říkal mu „Schody do nebe“.

„Už je čas na odpočinek,“ prohlásil jsem.

„Ne. Pokračuj. Uvolni tělo. A mávej rukama dozadu co nejvýš.“

„Chcípnu tady. Mám pocit, že mi hořej svaly.“

„Kyselina mléčná. To je výtečný.“

„Není to špatný?“

„Nezastavuj se.“

„Ty ses ještě ani nezadýchal.“

„Na to potřebuju mnohem víc.“

„Tak dobře,“ prohlásil sem. „Vzdávám to. Uznávám, že jsi vyhrál.“

„Ještě dvakrát.“

Když jsme skončili, donutil mě kráčet rychlou chůzí po břehu řeky Charles, abych se zchladil. Říkal jsem si, že frappuccino ve Starbucksu by mi pomohlo víc.

„Bylo to pro tebe stejně dobré jako pro mě?“ zeptal jsem se, stále ještě zadýchaně.

„Bolest není nic jiného než slabost, která opouští tělo,“ prohlásil Kurt a poklepal mi na rameno. „Slyšel jsem, že jste měli včera v práci ošklivou událost. Někdo se zhoupnul na oprátce, co?“

„Bylo to hrozný,“ odpověděl jsem, zavrtěl hlavou a hluboce vzdychl.

„Scanlon mi řekl, že se oběsil na nějakým drátě.“

„Na komponentním kabelu.“

„Smutná záležitost.“

„Neřekl ti Scanlon, jestli nezanechal nějaký dopis?“

Kurt pokrčil rameny. „O tom nic nevím.“

Šli jsme ještě pár minut, dokud jsem nezačal normálně dýchat. „Trevor si myslí, že jsem to na něho narafičil. Víš vlastně o té jeho předváděčce? Ve Fidelity? Jedné z našich plazmových obrazovek s úhlopříčkou sto pětapadesát cenťáků? Když ji zapnul, vůbec se nerozsvítila. Samozřejmě o ten už dohodnutý kšeft přišel.“

„Špatné pro něho, dobré pro tebe.“

„Snad. Ale on si myslí, že jsem tu obrazovku nějak poškodil.“

„A udělals to?“

„Nech toho, to není můj styl. Navíc, i kdybych chtěl, ani bych nevěděl, jak na to.“

„Nemohla se obrazovka poškodit při převozu?“

„To mohla. Existuje spousta možností, jak se to může stát. Před pár měsíci si Circuit City stěžovala, že šest jejich televizorů s plochou obrazovku po dodání nefunguje. Pak se ukázalo, že nějaký zabedněnec, který pracoval jako vrátný v našem skladišti v Rochesteru, myl hajzlíky směsí na čištění záchodových mís a Cloroxu. Nevěděl, že se z toho uvolňuje chlór. Mikročipy nebo tištěné spoje, či cokoliv jiného pak zkorodujou – a obrazovky se spálí. Takže i teď se mohlo stát cokoli.“

„Nemůžeš dělat nic jiného, než toho chlapa ignorovat. Nikdo přece nebude brát jeho obvinění vážně, že ne? Spíš to vypadá, že hledá výmluvy.“

Přikývl jsem. Stále ještě jsme pochodovali. „Ve čtvrtek ráno nebudu moct přijít do tělocvičny,“ oznámil jsem mu. „Budu snídat s Letaským.“

„A uděláš mu přitom nabídku, kterou nedokáže odmítnout, co?“

„Udělám, co budu moct. A ještě jednou děkuju.“

„Rád jsem ti pomohl. Udělám, cokoli budu moct, stačí říct.“

Zastavil jsem se. „Poslyš, přečetl jsem si ty informace. Obrovsky mi pomůžou.“

Pokrčil skromně rameny.

„A moc si vážím toho, že sis s tím dal takovou práci, abys mi je sehnal. Některé z nich… nechci vědět, jak ses k nim dostal, ale s takovými věcmi je zkrátka třeba být opatrný. Některé už zacházejí hodně daleko. A kdyby s nimi mě nebo tebe chytli, mohli bychom mít sakra problém.“

Mlčel. Ranní slunce už docela hřálo a Kurt se začal potit. Já už jsem byl úplně propocený.

Asi minutu jsme šli mlčky a pak ještě další. Po břehu u mostu Larse Andersona šlo kolébavou chůzí hejno hus. Pak přeběhl joggující pár, muž a žena.

„Tys mě přece o ty informace o Letaském požádal,“ ozval se Kurt a v jeho hlase zazněl obranný tón.

„To je pravda. Ale neměl jsem to dělat. Teď z toho mám trapný pocit.“

Další minuta mlčení. Po Storrow Drive se přehnal automobil.

„Předpokládám tedy, že další pamlsky o Jamesi Letaském, které mi právě přišly, už tě nezajímají.“

Zíral jsem na chodník. Pomalu jsem vydechl. Chtěl jsem říct, že mě zajímají, ale nedokázal jsem to vyslovit.

Kurt pokračoval, aniž by čekal na odpověď. „V posledních několika letech trávil Letasky s rodinou dovolenou kempováním. Ve Wisconsinu, Indianě, Michiganu a podobně. Ale místo, který mají James a jeho manželka skutečně rádi, se jmenuje Martha’s Vineyard. Jeli tam na svatební cestu a pořád se tam vracejí, i když je to z Chicaga daleko.“

„To je zajímavé,“ prohlásil jsem. Na Martha’s Vineyard to bylo mnohem blíž z Bostonu než z Chicaga. „Jak jsi to…“ Viděl jsem Kurtův výraz a otázku jsem nedořekl. „Jasně. ZPP.“

Kurt pohlédl na hodinky. „Už musíme oba do práce.“

„Přijdeš si dneska večer zahrát softbal?“

„O to bych nerad přišel,“ odpověděl.

19

Eso NEC Jim Letasky byl asi pětatřicetiletý obtloustlý chlapík s kulatým obličejem a blonďatými vlasy upravenými ve stylu františkánských mnichů. Rád se smál, působil nesmírně charizmaticky a vzbuzoval dojem, že je úspěšný. Byl neomalený a přímočarý, žádné složité hry, žádná opatrnost, a to se mně na něm líbilo. Věděl, že ho chceme zaměstnat, a věděl rovněž proč a netajil se tím, že nemá příliš velký zájem. Přesto tak docela nezabouchl dveře, protože teď se mnou seděl u snídaně v hotelu Hyatt Regency na Memorial Drive v Cambridgi.

Nejprve jsme chvíli tlachali o obchodních záležitostech, já mu znovu blahopřál ke smlouvě s Albertson’s a on se tvářil patřičně skromně. Pokoušel jsem se z něho vypáčit, jaký je jeho vztah ke zprostředkující společnosti SignNetwork, ale choval se vyhýbavě. Obchodní tajemství a podobně. Pak jsme se bavili o Amarillu v Texasu, kde vyrůstal, a já se přiznal ke své slabosti pro sodovku Big Red, kterou měl rovněž rád.

Když dopíjel třetí šálek kávy, řekl: „Jasone, vždycky vás rád vidím, ale teď vám otevřeně řeknu, že si mě Entronics nemůže dovolit.“

„Náklady na špičkové talenty,“ podotkl jsem.

„Nemáte tušení, kolik vydělávám.“

Snažil jsem se neusmát. „Celý balíček od vaší firmy je o dost menší, než co vám můžeme nabídnout my.“

Zasmál se. „To jsem tedy zvědav.“

Řekl jsem mu, co by vydělával. Bylo to přesně o čtvrtinu víc, než měl v NEC, a nemusel by se tolik honit. Z jeho soukromých stížností šéfovi – v Kurtových materiálech byly i jeho soukromé e-maily – jsem věděl, že se snaží omezit obchodní cesty, aby mohl trávit víc času s dětmi. Vzhledem k tomu, jakým by byl Letasky přínosem, a našemu rozdělování prémií, si to Entronics mohl dovolit.

„Podívejte, my chceme, aby naši prodejní zástupci vedli dobrý život,“ prohlásil jsem. Byl to tak hloupý výrok, že jsem ani nemohl uvěřit, že mi vůbec mohl vyjít z úst. „Celý balíček je strukturovaný tak, že si můžete vydělat mnohem víc, než máte teď, a přitom odpracovat míň hodin. To sice neznamená, že nebudete jezdit na obchodní cesty, abyste mě nepochopil špatně, ale rozhodně budete mít víc času na to, abyste sledoval, jak vaše děti rostou. Budete moct chodit s Kennym na hokejové tréninky a s dvojčaty na hodiny baletu.“

„Jak víte…“

„Udělal jsem poctivě domácí úkol. A říkám vám upřímně, že mám příkaz nenechat vás vstát od stolu, dokud neřeknete ano.“

Přivřel oči a mlčel.

„Pro vaše děti jsou to důležité roky,“ pokračoval jsem. Přesně takhle to napsal v jednom mailu svému šéfovi. „A rychle uběhnou. Jistě, rodinu uživíte, ale chcete se opravdu každý den vracet domů tak pozdě, že už spí? Byl bych rád, kdybyste se zamyslel nad tím, o co přicházíte.“

„Už jsem o tom přemýšlel,“ přiznal tiše.

„U nás byste měl víc času na rodinu. Nebylo by příjemné strávit v Grand Tetons tři týdny místo jednoho?“ Věděl jsem, že tohle zabere. I o tomhle psal svému nadřízenému.

„To jo,“ zahučel. Nakrčil obočí a přestal se usmívat.

„A proč byste měl trávit cestou do práce tři čtvrtě hodiny? Nebylo by lepší, kdybyste ten čas strávil s dětmi. Pomohl jim s domácími úkoly.“

„Máme pěkný a velký dům.“

„Viděl jste už Wellesley?“ zeptal jsem se ho. „Nechodila tam Gail do školy?“ Gail byla jeho manželka a studovala na Wellesley College. „Z Framinghamu je to jen patnáct minut, přímá cesta po stopětatřicítce.“

„Opravdu tak blízko?“

„Za to, co byste mohl dostat za váš dům v Evanstonu, byste mohli žít v tomhle domě.“ Vytáhl jsem fotografii, kterou jsem si dnes ráno vytiskl z webových stránek jedné realitky ve Wellesley. „Je přes dvě stě let starý. Přestavěná farma. Pěkný domeček, co?“

Zíral na fotografii. „To tedy jo, moc pěkný.“

„Cliff Road je nejexkluzivnější část Wellesley. Vidíte ten ohromný pozemek? Děti si můžou hrát u domu, a nebudete si muset s Gail dělat starosti, že je přejede auto. Nedaleko je škola Montessori. Nechodí snad do ní vaše dvojčata?“

Vzdychl. „Když si představím to stěhování…“ začal.

Posunul jsem před něho po stole další list papíru. „Tohle je příspěvek na stěhování a odměna za váš podpis, kterou jsme vám ochotni nabídnout.“

Podíval se na číslo a dvakrát zamrkal. „Píše se tu, že nabídka platí jen do dneška.“

„Chci vám poskytnout čas, abyste to probral s Gail, ale nechci, abyste to použil jako páku, se kterou byste si vyjednal lepší podmínky u vás v NEC.“

„Na něco takového, co mi nabízíte vy, by stejně nepřistoupili,“ přiznal. Jeho upřímnost se mi nesmírně líbila. Osvěžovala. „Nijak by mi to nepomohlo.“

„Tam nejste nejlepší. U nás budete a my jsme ochotní vám za to zaplatit.“

„Necháte mi na rozhodnutí čas do pěti odpoledne?“

„Bostonského času,“ odpověděl jsem. „To znamená do čtyř hodin chicagského.“

„To je dost nakvap.“

„Už o tom nějakou chvíli přemýšlíte.“ Věděl jsem, že odmítl nabídku od Panasoniku. „Někdy je třeba zavřít oči a skočit.“

Podíval se na mě, ale jeho pohled mířil na jakýsi bod mezi námi. Viděl jsem, že usilovně přemýšlí.

„A ještě něco. Víte, jak blízko je to odsud na Martha’s Vineyard?“ nadhodil jsem nevinně. „Opravdu kousek. Už jste tam někdy byl? Vaší rodině se tam určitě bude líbit.“

Navrhl jsem mu, aby se vrátil do pokoje a zavolal manželce. Řekl jsem mu, že počkám v hale a zatím si budu svým BlackBerry vyřizovat telefony a e-mailovou poštu a že mám spoustu času, což nebyla pravda.

Vrátil se ke mně za pětačtyřicet minut.

Gordymu poklesla čelist. Já vím, takhle se to říká, ale kolikrát jste něco takového viděli doopravdy? Pak otevřel ústa a několik vteřin nebyl schopen slova.

Pak vykřikl: „No teda!“ Dlouho si prohlížel podpis Jima Letaského a potom se podíval na mě. „Jak jste to dokázal?“

„Schválil jste pro něj ten balíček.“

„Nabízel jsem mu zatraceně dobrý balíčky už dřív. Co jste mu slíbil?“ zeptal se podezřívavě.

„Nic, o čem byste nevěděl. Myslím, že se nám jen konečně povedlo zlomit jeho odpor.“

„Vedl jste si dobře,“ zafuněl. Položil mi obě ruce na ramena a stiskl. „Nevím, jak jste to dokázal, ale vyrazil jste mi dech.“

Nevypadal však, že by z toho měl radost.

20

Když jsem se v pátek vrátil z oběda do kanceláře, měl jsem v hlasové schránce zprávu od Gordyho. Chtěl, abych přišel ve tři hodiny do jeho kanceláře.

Zavolal jsem tam a Melanie schůzku potvrdila.

Měl jsem půl druhé hodiny na telefonáty a papírování, v hlavě jsem si neustále přehrával Gordyho vzkaz a snažil se z jeho nevyzpytatelného hlasu odhadnout, zda pro mě má dobrou, či špatnou zprávu.

Několik minut před třetí jsem se vydal chodbou k jeho kanceláři.

„Zdravím,“ přivítal mě Gordy. Očekával můj příchod vestoje. Vedle něho stál Joši Tanaka, s očima ukrytýma za tlustými skly. „Lepší vyhrává. Náš nový viceprezident prodejního oddělení. Blahopřeju.“

Gordy napřáhl ruku a překvapivě silně stiskl moji pravici. Jeho obrovské zlaté manžetové knoflíčky s monogramem se třpytily. Joši mi ruku nepodal, ale lehce se uklonil. Nevěděl, jak se podává ruka, ale já se zase neuměl uklánět. Ani jeden z nich se neusmál. Joši to zřejmě vůbec neovládal a Gordy mně připadal neobvykle krotký, jako kdyby mu někdo tlačil do zad hlaveň pistole.

„Děkuju,“ hlesl jsem.

„Posaďte se,“ vyzval mě Gordy. Všichni jsme si sedli.

„Přál bych si, abych mohl říct, že je to odměna za vaše úspěchy,“ začal Gordy, „ale nebyla by to tak docela pravda. Úspěchy jste měl. Dokonce pár řádných úspěchů. Zdá se, že jste se dal zase dohromady. Získat Letaského je velká věc a otevřeně vám řeknu, že jsem si nemyslel, že to dokážete. Hlavní ale je, že si nemůžu dovolit mít na tomhle místě nějakého troubu. Potřebuju někoho, kdo je absolutně spolehlivý. Ne jako Gleason, který kašle na schůzky. Nebo Trevora, který to zvoral ve Fidelity a místo jednání s Pavilionem si jde hrát golf.“

„Je to pro mě výzva a těším se na pořádnou práci,“ prohlásil jsem, ale když jsem slyšel, jaká slova vycházejí z mých vlastních úst, chtělo se mi zvracet.

„A je to pořádná výzva,“ pokračoval Gordy. „Ještě o tom nemáte ani tušení. Budete dělat práci za Joan a ještě k tomu za Crawforda. Myslím, že Joši-san by vám k tomu taky rád řekl pár slov.“

Tanaka se slavnostně uklonil. „Přijměte ode mě blahopřání.“

„Děkuju vám.“

„Máte velmi důlezný místo.“

„Jaké místo?“

„Důl… důlité.“

„Ano, důležité.“

„Nedobrý čas pro náš… byznys.“

Přikývl jsem.

„Velmi… těžký čas.“

„Rozumím.“

„Myslím, že vy nevědět, jak těžký čas,“ pronesl Tanaka tiše.

„Děkuju vám, Joši-sane, ale teď bych chtěl se Steadmanem prodebatovat podrobnosti o jeho platu. Asi byste nás měl, Joši-sane, nechat chvíli o samotě.“

Tanaka vstal, sklonil hlavu v částečné úkloně a odešel.

„Mohl byste zavřít dveře?“ zavolal za ním Gordy. „Děkuju, Joši-sane.“

Byl jsem rozhodnut chopit se iniciativy, abych Gordymu ukázal, že se mnou nemůže zacházet jako s hadrem. Kurt by byl na mě hrdý. „Ohledně platových požadavků mám dost jasno…“

„Požadavků?“ přerušil mě pohrdavě Gordy. „My ale nevyjednáváme. Mám připravený balíček a vy ho buď přijmete, nebo odmítnete. Jako o debatě jsem o tom mluvil jen proto, abych dostal toho Japončíka z kanceláře.“

Díval jsem se mu do očí. Přikývl jsem a čekal.

Řekl mi, co dostanu, a snažil se neusmát. Bylo to víc, než jsem čekal. O moc víc.

„Nebyl jste to vy, komu jsem to místo chtěl dát, to snad víte,“ prohlásil Gordy.

Teď jsem chápal, proč tam byl Joši. Měl prosadit vůli Tokia nebo alespoň Gordymu připomenout, kdo drží v ruce trumfy. Gordy musel tuhle situaci nenávidět – chlap, který pro něho zdánlivě pracuje, mluví příšernou angličtinou a nakazuje mu, co má dělat.

„Doufám, že vám dokážu, že jste se ve mně mýlil,“ prohlásil jsem.

Věnoval mi škodolibý pohled. „Už jsem vám říkal, co se na nás žene z toho tokijského mrakodrapu. A teď vám povím, kdo za tím stojí. Předpokládám, že víte, kdo je Hideo Nakamura.“

„Jistě.“ Před několika týdny jsem dostal e-mail s tiskovou zprávou, že prezident a generální ředitel Entronicsu, chlápek, který se jmenoval Ikehara či tak nějak, byl ‚povýšen‘ a nahrazen tím Nakamurou. Nikdo o něm nic nevěděl – byl příliš vysoko ve stratosféře. Ale říkalo se, že ten stařík Ikehara se stal tím, čemu Japonci říkají madogiwa-zoku, člověkem, který se dívá z okna. V podstatě to znamená pustit někoho na pastvu. V Japonsku nikoho nepropustí, jen vás poníží tím, že zůstanete na výplatní listině, ale kromě vyhlížení z okna nemáte co na práci. Dají vám doslova stůl u okna, což v Japonsku na rozdíl od nás není dobrá věc. V Japonsku znamená kout kanceláře, že jste pro firmu mrtvý.

„Letěl jsem do Santa Clary na setkání s tím Nakamurou a musím říct, že je to třída. Chová se přátelsky a mluví slušně anglicky. Má rád golf a skotskou. Ale je to kat. Mohl by klidně nosit černou kápi a v ruce držet oprátku. Přibrali ho, protože někteří chlápci z vrcholového vedení v Tokiu byli nešťastní z našich čísel. Proto koupili podnik Royal Meister’s U. S. – aby rozšířili svůj přístup na americký trh.“

„Ano, chápu.“

„Takže musíme tomu Nakamurovi ukázat, co jsme zač. Dokážete to?“

„Dokážu.“

„Dokážete podnítit chlapy k tvrdší práci? Zapráskat bičem?“

„Dokážu.“

„Dokážete vytáhnout králíka z klobouku?“

Už jsem málem řekl: Budu se snažit ze všech sil nebo určitě se o to pokusím, ale nakonec jsem vyhrkl: „Vy to přece víte.“

„Očekávám toho od vás hodně. Nemilosrdně po vás půjdu. A teď vypadněte. Musíme se připravit na týdenní konferenci.“

Vstal jsem.

Napřáhl ruku. „Doufám, že jsem neudělal chybu,“ zavrčel.

Pokusil jsem se o úsměv. „Neudělal,“ odpověděl jsem.

Když jsem odcházel, Melanie se na mě usmála. „Pozdravujte Boba,“ prohodil jsem.

„Díky, pozdravujte Kate.“

Cestou zpět do své kanceláře jsem potkal Cala Taylora, který právě vycházel z pánských toalet. Zašklebil se na mě a utřel si hřbetem ruky ústa. Věděl jsem, že si právě dal malé odpolední povzbuzení – ve svém odděleném prostoru byl příliš na očích. „Pojď sem,“ řekl a gestem ruky mi naznačil, abych šel k němu.

„Ahoj, Cale,“ pozdravil jsem a šel dál.

„Vypadáš jako kočka, která dostala smetanu,“ zašklebil se. I když byl na mol, což byl po většinu času, neztrácel vnímavost.

Zdvořile jsem se zasmál a přátelsky mu zamával. Pak jsem se celou cestu do kanceláře usmíval. Pak jsem za sebou zavřel dveře, zaťal pěsti a zašermoval jimi ve vzduchu.

Zavolal jsem Kate na mobil. „Ahoj, kotě,“ řekl jsem. „Jseš v práci?“

„Sedím právě ve Starbucksu a piju s Claudií kafe.“ Claudia chodila s Kate na střední školu i na univerzitu, měla obrovský svěřenecký fond a kromě toho, že se scházela s kamarádkami, nedělala nic jiného. Nechápala, proč Kate trvá na tom, že bude pracovat v nadaci.

„Právě jdu od Gordyho.“ Záměrně jsem to řekl neutrálním, nicneříkajícím tónem.

„A co? Z tvého hlasu bych řekla, že se nedozvím nic dobrého. Nedal ti to?“

„Dal.“

„Co?“

„Povýšení,“ odpověděl jsem hlasitěji. „Mluvíš s viceprezidentem. Měla bys projevovat víc úcty.“

Hlasitě vyjekla.

„No, ne! Jasone! To je báječný!“

„Víš, co to znamená? Obrovský zvýšení platu. Skutečný prachy.“

„To musíme oslavit,“ prohlásila. „Půjdeme na večeři. Rezervuju místa v Hamersley’s.“

„Jsem dost vyřízený,“ namítl jsem. „Byl to dlouhý den.“

„Tak dobře, brouku. Uděláme si něco doma.“

Rozneslo se to hodně rychle. Reakce Bandy bratrů byly zajímavé a ne tak docela neočekávané. Ricky Festino z toho měl snad větší radost než já. Choval se, jako by mě zvolili prezidentem Spojených států a nikoli viceprezidentem pro prodej. Brett Gleason udělal něco, co bylo pro něj naprosto netypické, uznal porážku a popřál mi hezký víkend. Což bylo od něho laskavé, protože právě prohrál boj o místo, po kterém toužil. Trevor Allard mě ignoroval, což bylo v podstatě to, co jsem si myslel, že udělá, a co mě naplnilo nekonečným uspokojením, protože byl zjevně hodně naštvaný.

Všechno se mi líbilo. Na obrazovce ve výtahu bylo slovo „gratulace“, které se mi jevilo pozitivně. Akcie Entronicsu byly na vzestupu. Všichni lidé ve výtahu vypadali a voněli příjemně.

Na cestě z haly jsem se zastavil u bezpečáků a našel Kurta v jeho odděleném proskleném prostoru. Sdělil jsem mu, že nesu dobrou zprávu.

„Nepovídej. Tak jseš to ty? Dostal jsi to?“

„Jo.“

Vstal a chlapsky mě objal. „Právě jsi dostal své prýmky. Bravo, Zulu!“

„Cože?“

„Vojenská mluva. Gratuluju!“

21

V autě jsem cestou do Atrium Mall znovu poslouchal generála Pattona. „Když se dostanete do palby a nepřítel na vás útočí,“ vyštěkával, „musíte začít okamžitě jednat. Nepřítel vás může při útěku střelit do zad stejně snadno, jako když se rozběhnete směrem k němu. Za dobu, než dočtete tento odstavec, jeden z členů vašeho týmu zemře. Musíte proto vydat rozkaz, a to rychle. Neváhejte. Učiňte nějaké rozhodnutí!!

Napůl jsem poslouchal a napůl snil o svém novém postavení. Katy bude šťastná, že konečně začnu slušně vydělávat. Budeme se moct přestěhovat. Konečně koupit dům, který se jí bude líbit.

Vyjel jsem po eskalátoru k Tiffanymu a požádal, aby mi ukázali brože. Ještě nikdy předtím jsem tady nebyl, a věřte mi to nebo ne, zjistil jsem, že šperky nejsou uspořádány podle kategorií, jako třeba náhrdelníky na jednom místě a náušnice na druhém, ale v různých částech obchodu podle toho, kde si můžete dovolit nakupovat. Na jedné straně mají věci, které si mohou dovolit obyčejní lidé s průměrnými příjmy, většinou mincovní stříbro a polodrahokamy. Na druhé straně obchodu je zlato a diamanty; tam se ani neodvážíte zajít, pokud nevlastníte nějaký investiční fond.

Když jsem popsal brož, jakou hledám, dovedla mě prodavačka na špatnou stranu obchodu, do čtvrti s vysokými nájmy. Zalapal jsem po dechu. Vešla za prosklenou skřínku, vytáhla z ní hvězdici, položila ji na černý sametový čtverec a začala ji vychvalovat.

„Ano, to je ona,“ prohlásil jsem. Obrátil jsem šperk a předstíral, že si jej chci prohlédnout ještě z druhé strany, ale ve skutečnosti jsem se chtěl podívat na štítek s cenou. Když jsem ji spatřil, zalapal jsem znovu po dechu. Bylo to víc, než jsem utratil za diamantový snubní prsten pro Kate. Připomněl jsem si však, že mi právě podstatně zvýšili plat a že budu rovněž dostávat pěkné prémie, takže jsem vytáhl kreditní kartu Visa a požádal, aby mi brož dárkově zabalila.

Cestou domů jsem měl dobrý pocit ze života. Právě jsem byl povýšen a na sedačce vedle mě leží malý modrý sáček v odstínu drozdího vejce od Tiffanyho. Seděl jsem sice v acuře, a to ještě nikoli nové, ale přesto to bylo dobré. Pracoval jsem pro velkou společnost a byl jsem masožrout.

Kate mě přiběhla přivítat ke dveřím. Měla na sobě bílé tričko a džíny a vypadala a voněla úžasně. Objala mě, políbila přímo na rty a já jí polibek nejen vrátil, ale ještě pokračoval v líbání. Byl jsem okamžitě vzrušený.

Když už jste nějakou dobu ženatí, nedochází k tomuto druhu spontánního vzrušení příliš často, ale já nyní cítil příliv testosteronu. Připadal jsem si jako vítězný hrdina, který se vrací domů pro odměnu. Byl jsem Og, cromagnonec, vracející se ke své ženě do jeskyně poté, co skolil oštěpem huňatého mamuta. Položil jsem diplomatický kufřík a modrý sáček od Tiffanyho na koberec a zasunul jí ruce pod džíny. Cítil jsem hedvábně hladkou kůži a začal jsem jí masírovat zadeček.

Chraptivě se zachichotala a odtáhla se. „Je na to teď vhodná chvíle?“ zeptala se.

„Vhodná chvíle je na to od té doby, co jsem si tě vzal, to znamená každý den,“ odpověděl jsem a začal ji znovu líbat.

Odnesl jsem ji do obývacího pokoje a položil ji na záda na pohovku z Grammy Spencer’s, tvrdou jako skála, potaženou barevným kartounem. Podlaha by byla pohodlnější.

„Jasi,“ zamumlala. „To snad ne.“

„Můžem to dělat i bez vzorku do plastového kelímku,“ namítl jsem a začal jí svlékat triko.

„Počkej,“ požádala mě. „Počkej chvíli.“ Vykroutila se z mého sevření a šla zatáhnout závěs, aby sousedé neměli show zdarma a neplatili svým malým dětem po desetiletí účty za terapii.

Když se vrátila, dokončil jsem svlékání jejího trička. Neviděl jsem zblízka její prsa už tak dlouho, že jsem byl stejně vzrušený, jako když jsme to dělali poprvé. „Jsi krásná ženská. Už ti to někdy někdo řekl?“ zeptal jsem se a rozepnul jí zip u džínsů. K mému překvapení už byla taky rozpálená.

„Nemyslíš, že bychom raději měli jít do ložnice?“

„Ne,“ odpověděl jsem a začal ji dráždit.

Právě v tom okamžiku zabzučel můj BlackBerry – měl jsem ho připnutý k opasku, někde na hromadě šatstva na podlaze –, ale ignoroval jsem ho. Lehl jsem si na ni a bez jakékoli další předehry s rozkošnou snadností vnikl do jejího horkého kluzka.

„Jasi,“ vydechla. „Nádhera!“

„Zůstaň tady,“ požádala mě potom.

Odběhla se do koupelny vyčurat a pak šla do kuchyně; uslyšel jsem otevření ledničky a cinkot skleniček, a po několika minutách se vrátila s podnosem. Přinesla ho nahá k pohovce a postavila na kávový stolek. Byla na něm láhev šampaňského Krug, dvě sklenice na šampus a kopec kaviáru v stříbrné míse se dvěma kaviárovými lžícemi ze želvoviny a nějaké kulaté bliny. A také plochý obdélníkový balíček z pestrobarevného papíru.

Nesnáším kaviár, ale neměli jsme ho už tak dlouho, že na to zřejmě zapomněla.

S veškerým nadšením, na které jsem se zmohl, jsem vykřikl: „No ne, kaviár!“

„Nezasloužíš si ho snad?“ Podala láhev vychlazeného šampaňského. Dřív jsem se domníval, že když otevřete láhev bublinek, musí se tak dít s hlasitým slavnostním bouchnutím a velikým gejzírem. Kate mě ale poučila, že se to tak nedělá. Sejmul jsem olověnou fólii, odkroutil kovový košíček a znalecky začal vytahovat korkovou zátku, přičemž jsem otáčel lahví. Zátka vyšla ven s tichým říhnutím. Žádný gejzír. Naléval jsem pomalu do štíhlých sklenic, nechal usadit bublinky, a teprve pak přilil další. Pak jsem jí podal sklenku a ťukli jsme si.

„Počkej,“ zarazila mě, když už jsem si přikládal sklenici ke rtům. „Přípitek.“

„Na klasiku,“ prohlásil jsem. „Šampaňské, kaviár a sex.“

„Ne,“ namítla se smíchem. „Na lásku a touhu – na křídla ducha k velkým činům. Goethe.“

„Žádné velké skutky jsem nevykonal.“

„Jak řekl Balzac, ‚neexistuje nic takového jako velké nadání bez velké síly vůle‘.“

Znovu jsem si s ní ťukl a oplatil jí to: „Za každým velkým mužem stojí velká žena.“

„Vyvalující oči,“ dodala Kate. „A vyplazující jazyk.“ Usmála se. „Miláčku, uvědomuješ si vůbec, čeho jsi dosáhl? Žes konečně něco udělal pro svou kariéru?“

Přikývl jsem, ale nedokázal jsem se na ni podívat. Můj táta pracoval, já dělám kariéru.

A navíc, kdyby jen věděla, jaké pomoci se mi dostává.

„Viceprezident,“ pronesla zálibně. „Jsem na tebe hrdá.“

„Nech toho,“ zahučel jsem.

„Ubližuješ si, když tomu nepřikládáš váhu.“

„Ten, kdo mě k tomu přemluvil, jsi byla ty. Abych skočil.“

„Miláčku.“ Vzala z podnosu balíček a podala mi ho. „Un petit cadeau. Malinký dáreček.“

„Moi? Pro mě?“ zeptal jsem se. „Počkej ještě.“ Vstal jsem a zvedl z podlahy modrý sáček. Podal jsem jí ho. „Výměna.“

„Od Tiffanyho? Jasone, ty jsi blázen.“

„Nejdřív ty. Rozbal to.“

„Ne, začni ty. Je to jen maličkost.“

Roztrhl jsem papír a Kate řekla: „Něco nového na poslouchání cestou do práce.“

Bylo to cédéčko podle knihy Teď jste šéf – a co dál? Plán o deseti bodech.

„To se mi moc hodí,“ řekl jsem co nejpřesvědčivěji. „Děkuju.“ Neměl jsem srdce jí říct, že už jsem přešel na tvrdé drogy – čtyřhvězdičkového generála.

Věděl jsem, že je jí můj svět cizí a v podstatě je pro ni i nudný a že mu ani dost dobře nerozumí. Ale kdyby se vdávala za válečníka z kmene Janomami, tak proč ne rovnou za náčelníka? Aspoň se starala o to, abych měl správně pomalovaný obličej. Pořádně nevěděla, co vlastně celý den dělám, ale starala se o to, abych neměl čelenku z per káňat nasazenou nakřivo.

„Vstoupil jsi do jiného světa,“ prohlásila. „A tady máš něco, co se ti v něm bude hodit.“ Sáhla pod pohovku a vytáhla mnohem větší krabici.

„Vsaď se, že vím, co v ní je,“ zlobil jsem ji.

„Nevíš.“

„Vím. Foukačka kmene Janomami. S otrávenýma šipkama. Uhodl jsem?“

Věnovala mi úžasně sexy a vědoucí úsměv. Ten jsem úplně miloval. Vždycky jsem po něm roztál.

Otevřel jsem krabici. Byl v ní nádherný diplomatický kožený kufřík v kaštanové barvě s mosazným kováním. Musel stát spoustu peněz. „No teda,“ prohlásil jsem. „Je úžasný.“

„Je od firmy Swayne Adeney Briggs a synové od svatého Jakuba v Londýně. Pomáhala mi ho vybrat Claudia. Povídala, že je to Rolls-Royce mezi diplomatickými kufříky.“

„A možná do něj jednoho dne ten Rolls-Royce i strčím,“ prohlásil jsem. „Kotě, udělalas mi opravdu velkou radost. A teď se podívej ty.“

Její oči rozšířené vzrušením, zářily, když opatrně snímala modrý papír z krabičky a krabičku otvírala. Pak jsem viděl, jak světlo v jejích očích pohasíná.

„Co se děje?“

Obrátila podezřívavě zlatou, rubíny vykládanou hvězdici, jako kdyby hledala cenu, stejně jako jsem to udělal já v obchodě. „Nemůžu tomu uvěřit,“ prohlásila bezbarvě.

„Nepoznáváš ji?“

„To víš, že jo. Jen jsem chtěla…“

„Susie nebude vadit, že máš taky takovou.“

„Ne, to ne, ale – Jasone, kolik stála?“

„Můžeme si to dovolit.“

„Víš to jistě?“

„Vím to jistě,“ odpověděl jsem. „Právě jsem dostal své prýmky.“

„Cože jsi dostal?“

„Vojenská mluva.“

Upila šampaňského a pak se otočila ke kávovému stolku. Rozetřela trochu odporných, olejnatých černých jiker na krekr a s úsměvem mi ho nabídla. „Trošku sevrugy?“

ČÁST DRUHÁ

22

O dva týdny později jsme zjistili, že Kate otěhotněla. Vracela se na IVF kliniku s větším strachem než obvykle, aby znovu prošla celým hrůzným procesem, injekce, teploměry, studená vyšetřovací zrcadla a velká naděje, která se pravděpodobně nenaplní. Jako obvykle dostane transfúzi a vše další, čemu jsem nikdy neporozuměl, jako je hladina hormonů, která lékařům řekne, kdy dojde k další ovulaci. Ale nemusel jsem tomu rozumět. Stačilo dělat, co mi řekli, a vykonávat svou heroickou povinnost. Následujícího dne zavolal Kate doktor DiMarco, aby jí řekl, že se objevily nějaké zajímavé komplikace a že nakonec bude IVF cyklu přece jen zapotřebí. Kate mi pak řekla, že jí připadal naštvaný. Otěhotněla totiž staromódním způsobem, a to se podle něj nemělo stát.

Měl jsem jednu tajnou teorii, o níž jsem Kate nikdy neřekl. Domníval jsem se, že otěhotněla, protože jsem to dělal po svém. Můžete si myslet, že jsem se zbláznil, ale víte přece, jak se někteří rodiče pokoušejí léta o zplození dítěte, a jakmile nějaké adoptují, hned se to podaří. Rozhodnutí o adopci odstraní jejich biologické zábrany. Úleva, snad. Existují rovněž studie, podle nichž muži, kteří mají o sobě dobré mínění, bývají plodnější. Alespoň si myslím, že jsem to někde četl.

Je taky možné, že přišla do jiného stavu proto, že jsme konečně měli skutečný sex, po měsících, kdy jsem to dělal do plastového pohárku v laboratoři.

Ale ať už to bylo jakkoli, měli jsme oba velkou radost. Kate trvala na tom, že bychom to neměli nikomu říkat, dokud neuslyšíme tlukot srdce, to znamená někdy v sedmi nebo osmi týdnech. Teprve pak to chtěla oznámit otci – její matka zemřela dlouho předtím, než jsem Kate poznal – a své sestře a všem kamarádkám a kamarádům. Moji rodiče už nežili – oba kuřáci, takže odešli brzy – a já žádné bratry nebo sestry, kterým bych to mohl sdělit, neměl.

Míval jsem hodně kamarádů, ale jakmile se oženíte, začnete se stýkat jen s manželskými páry, a chlapi nesmějí nikam chodit bez manželek, pokud nemají na kotníku elektronický náramek, a pak mají děti a po nějaké době už moc kámošů nemáte. Byl jsem v kontaktu s několika kluky, se kterými jsem studoval na univerzitě. Několika členy bratrstva. Ale nehodlal jsem to nikomu prozrazovat, dokud neuslyšíme tlouct srdce.

Vykládat o tom lidem mi ostatně nepřipadalo důležité. To, na čem záleželo, byla skutečnost, že jsem byl zamilovaný do nejkrásnější ženy na světě a čekali jsme dítě a začalo se mi v práci dařit. Všechno šlo dobře.

Ve dvanáctém týdnu jsem to řekl kolegům v práci. Gordyho to nezajímalo ani v nejmenším. Měl čtyři děti a vyhýbal se jim, jak jen to bylo možné. Rád se vychloubal tím, jak málo rodinu vidí. Dával tím najevo, jaký je podle svého vlastního názoru macho.

Festino mi podal ruku a na okamžik zapomněl na svou dezinfekci. „Dovol, abych ti blahopřál k úmrtí tvého sexuálního života, Tygře,“ zašklebil se.

„Je v posledním tažení, ale ještě žije.“

„Však se dočkáš. Malé děti jsou nejlepší antikoncepce. Uvidíš.“

„Když to říkáš.“

„Je to tak. My to s manželkou děláme jako psi. Vážně. Já se posadím a žebrám a ona se převalí a hraje mrtvou.“

Pantomimicky jsem naznačil psí gag ve stylu Borscht Belt. „Děkuju, jste báječní diváci,“ zahlaholil jsem. „Zkuste telecí řízek, je skvělý.“

„Dočkáš se, že ti uvíznou v hlavě dětské písničky,“ prohlásil Festino. ‚Jediný televizní program, na který budeš mít dovoleno se dívat, bude Vysílání pro nejmenší. A až půjdeš na večeři, bude to v dětském zábavním centru v pět odpoledne. „A kdy si dáte udělat amnio?“

„Amnio?“

„Test na zjištění vrozených vad.“

„Ty jsi pořádný pesimista, co?“ ohradil jsem se. „Kate má do pětatřicítky ještě daleko.“

„Doktoři vždycky říkají, že je třeba připravit se na nejhorší.“

Překvapil mě Festinův zájem. „Je to jinak,“ opravil jsem ho. „Doufejte v nejlepší a připravte se na nejhorší. Vynechal jsi tu první část.“

„Chtěl jsem to jenom zkrátit,“ hájil se Festino.

Těhotenství bylo tou největší událostí, která se nám v prvních několika měsících po mém povýšení stala, ale nebyla to jediná velká věc. Taky jsme se přestěhovali z našeho malého domu v Belmontu do městského domu v Cambridgi. Nedokázali jsme sehnat žádný z těch domů na Brattle Street, o kterém Kate snila, ale koupili jsme krásný viktoriánský dům na Hilliard Street, hned u Brattle, který dal před několika lety zrenovovat jeden profesor z Harvardu, jehož přetáhli do Princetonu. Byly tam věci, které jsme chtěli změnit – například koberec na strmém schodišti do patra byl ošklivě rozedřený –, ale rozhodli jsme se, že to uděláme až někdy později.

Dům v Belmontu jsme prodali pravděpodobně pod cenou, protože se Kate nemohla dočkat, až se přestěhujeme do Cambridge. Koupili ho dva dny poté, co jsme ho nabídli. Za celá léta jsem Kate nikdy neviděl šťastnější a z toho jsem byl šťastný i já.

Na příjezdové cestě – v téhle luxusní části Cambridge nejsou žádné garáže, věřte nebo nevěřte – stály dva zbrusu nové automobily. Svoji opravenou acuru jsem vyměnil za nový Mercedes SLK 55 AMG Roadster a Kate zdráhavě vyměnila svůj starý Nissan Maxima za Lexus SUV hybrid, ale jen proto, že měl podle jejích slov nižší spotřebu a méně znečišťoval prostředí. Můj mercedes vypadal báječně.

K tomu všemu došlo rychle – možná až příliš rychle.

Každé ráno jsem cvičil s Kurtem buď v jeho posilovně, nebo na Harvardském stadionu, nebo jsme běhali po břehu Charlesu. Kurt se stal mým osobním trenérem. Řekl mi, že musím ztratit bříško a shodit váhu, a jakmile k tomu dojde, začnu se cítit lépe po těle a další výhody budou následovat.

Měl samozřejmě pravdu. Za několik týdnů jsem zhubl o pět kilogramů a po několika měsících o patnáct. Musel jsem si koupit nové oblečení, z čehož měla Kate radost. Viděla v tom příležitost vylepšit můj šatník, dostat mě z obleků z Men’s Warehouse do kvádra od Louis Boston, matoucích evropských velikostí s nevyslovitelnými jmény italských návrhářů uvnitř.

Kurt se rovněž zajímal o to, co jím, tvrdil, že do sebe cpu jedy a že bych měl jíst potraviny s vysokým obsahem proteinu a nízkým obsahem tuku a pouze „přátelské“ uhlovodany. Spoustu ryb a zeleniny. Vrátil jsem se k lilkům s parmazánem a sendvičům z olivového chleba k obědu. Přestal jsem navštěvovat svého věčně zhuleného kamaráda Grahama a zcela jsem ze života vyřadil marihuanu, protože Kurt byl přesvědčený, že se jedná o odporný návyk, který otupuje mé smysly. Zdravá mysl, zdravé tělo a tak dále.

Naléhal na mě, abych aspoň dvakrát týdně nejezdil do kanceláře výtahem, ale vyběhl tam po schodišti. Dvacet pater? zaprotestoval jsem. Zbláznil ses? Jednoho rána jsem to zkusil, a musel jsem si hned po příchodu do kanceláře převléknout košili. Po krátké době mi však už běhání po schodech, nahoru či dolů, nepřipadalo nijak hrozné. Máte-li fobii z výtahu, dáte přednost trápení před uvězněním ve vertikální rakvi.

Kate byla mou proměnou nadšena. Byla odhodlána jíst v těhotenství zdravě a já jsem se k ní nyní připojil. Nikdy Kurta neviděla, ale líbilo se jí, co pro mě dělá.

Nevěděla toho samozřejmě ani polovinu.

V mé nové, větší kanceláři jsem si rozvěsil všechny ty zarámované, vojensky orientované motivační plakáty. Na jednom byla fotografie odstřelovače v maskáčích a se začerněným obličejem, který ležel na zemi a mířil na vás. Bylo tam rovněž velkými písmeny napsáno ODVAHA a pak: „Postavit se tváří v tvář nebezpečí a zachovat si klidnou mysl si žádá mimořádnou osobnost.“ Na dalším bylo pár chlápků na tanku a nápis: „AUTORITA: zvítězí ten nejsilnější.“ Měl jsem tam i PEVNOU MYSL a TRPĚLIVOST. Falešně sentimentální? Jistě. Jenže pouhý pohled na ně mi dodával energii.

Věci, zvláště v práci, začaly zapadat do sebe. Bylo to, jako by z každého mého hodu byl oběh domů, všechno dokonale vycházelo. Měl jsem v ruce sílu. Jedna dobrá věc vedla k další.

Dokonce i koupě nového mercedesu mě dovedla k důležitému kontraktu.

Jednoho rána jsem seděl v přepychové čekárně prodejce Mercedesu Harryho Belkina v Allstonu a čekal, až mi připraví můj nový vůz. Dřepěl jsem tam už dobrou hodinu na kožené pohovce, pil cappuccino z automatu a sledoval na jejich televizním přijímači se surround-sound Život s Regisem a Kelly.

A pak mě to najednou napadlo: Jak to, že tady nemají plazmové obrazovky Entronicsu, na kterých by běžely šoty a reklamy na nejnovější modely Mercedesu? Krásné záběry. Mercedes by to zaplatil. Pak mi taky došlo, že firma Harry Belkin je největším obchodním zastupitelstvím výrobců aut v Nové Anglii. Měli rovněž zastoupení BWM, Porsche a Maybachu. A ještě spoustu jiných. Proč jim to nenavrhnout? Dělají to supermarkety, proč by to nedělala obchodní zastupitelství?

Na internetu jsem si našel jméno správného člověka, se kterým bych si o tom mohl promluvit. Byl to viceprezident marketinku a jmenoval se Fred Naseem. Zavolal jsem mu, sdělil mu svůj nápad a on se ho okamžitě chytil. Problémem byla samozřejmě cena, ale kdy není? Vytáhl jsem na něj celý svůj arzenál vyzkoušených a úspěšných prodejních triků. Řekl jsem mu, o kolik větší tržby mají řetězce supermarketů, když začnou ve frontách u pokladen ukazovat na obrazovkách reklamy. Čekárny jsou totéž jako fronty u pokladen, pokračoval jsem. Nikdo nemá rád čekání. Je to mrhání časem. Ale lidem se líbí, když jsou informováni, když se dozvídají nové věci. A když se baví. Takže je bavte a vzdělávejte – a ukazujte jim nejzajímavější prvky vašich nových automobilových modelů. Pak jsem mu podal rozpis nákladů, ale samozřejmě jsem nepoužil slova „náklady“ nebo „cena“ a hovořil zásadně o „investicích“. Sdělil jsem mu, kolik by investice v dolarech činily denně a kolik by druhé straně vynesly navíc. Nebylo to nic složitého. Pak jsem přešel ke klasickému souboru závěrečných otázek, o kterých jsem věděl, že na ně musí odpovědět kladně. Vaši zákazníci jsou kritičtí, že ano? Vsadil bych se, že oceňují komfort, který jim v čekárně poskytujete, jako je káva a bagety, že? Nemyslíte si, že by obrazovky Entronicsu na stěnách budily senzační dojem? Bum bum bum. Ano ano ano. A pak: Je pravda, že váš šéf Harry Belkin by rád zvýšil průměrné příjmy každého z vašich obchodních zastupitelství? Co by na to mohl říct? Že ne? Poté jsem to hnal dál a položil jsem mu Velkou otázku: „Jste ochoten začít se zvyšováním příjmů, ke kterým vám naše obrazovky nesporně pomohou?“

Velké ano.

Když úplně nakonec začal váhat, jak to zákazníci často dělávají, dorazil jsem ho několika legendárními triky k uzavření kontraktu, které jsem pochytil z jednoho cédéčka Marka Simkinse. Myslím, že to bylo z Vyšší školy uzavírání obchodů pro pokročilé Marka Simkinse. Uzavření pod ostrým úhlem znamená, že klienta vmanévrujete do takové situace, kdy přijde s požadavkem, o němž víte, že ho dokážete splnit. Řekl jsem mu, že dodání takového množství zboží bude pravděpodobně trvat až šest měsíců. Jenže teď, když už byl nažhavený a toužil po našich plochých obrazovkách, chtěl je mít hned. Požádal o zkrácení dodací lhůty na polovinu. Do tří měsíců.

To jsem byl schopen dokázat. Kdyby byl naléhal, dokázal bych zařídit, aby je měl do dvou měsíců. Chtěl jsem, aby o něco takového požádal, o něco, co mohu splnit. Věděl jsem, že má teď dobrý pocit.

Pak jsem mu ještě hodil „chybný závěr“. Řeknete něco špatně, aby vás musel opravit.

„Takže chcete šest set obrazovek s úhlopříčkou devadesát centimetrů a dvanáct set s úhlopříčkou sto padesát centimetrů?“

„Ne, ne, ne,“ namítl Freddy Naseem. „Je to právě naopak. Šest set s úhlopříčkou sto padesát centimetrů a dvanáct set devadesáticentimetrových.“

„Aha,“ prohlásil jsem. „Promiňte. Teď už je to jasné.“

Byl můj. Líbila se mi ironie, že prodávám chlápkovi, který sám prodává. Nikdo není v bezpečí.

Byl nadšený. Teď už to byl jeho nápad – věděl jsem, že tím ho mám na háku. Sám to zavolal Harrymu Belkinovi a pak zatelefonoval mně, aby mi sdělil, že pan Belkin je pro a teď už je to jen záležitost jednání o ceně.

Někdy bývám ohromený.

Následujícího dne mi volal znovu. „Jasone,“ vyhrkl vzrušeným hlasem. „Mám pro vás pár čísel a doufám, že vy máte nějaká zas pro mě.“ Sdělil mi, kolik plazmových obrazovek chtějí – obrovské na stěny jejich šestačtyřiceti zastupitelství, menší na stropy. Nerozuměl jsem tomu. Počet byl o hodně vyšší. Pak mi to vysvětlil: jsou nejen pro obchodní zastoupení BMW a Mercedesu, ale i pro Hyundai a Kia, Cadillac, Dodge… Pro všechny.

Málem jsem ztratil řeč. U mě je to dost neobvyklé.

Když jsem se vzpamatoval, prohlásil jsem: „Dejte mi čas do zítřka. Zavolám vám. Nehodlám marnit váš čas a udělám vám nejlepší možnou cenu.“

Zdálo se, že všechno hraje pro mě.

S výjimkou Gordyho. Byl to pořád stejný Gordy. Největší nevýhodou mého nového postavení bylo to, že jsem ho měl neustále v zádech. Přicházel přesně v sedm ráno a hned vtrhl s nějakou stížností do mé kanceláře. Neustále mi posílal zprávy, tvrdil, že je něco naléhavé, volal mě do své kanceláře, aby se nakonec ukázalo, že o nic nejde. Chtěl například, abych se podíval na poznámky k nějaké prezentaci. Na kalkulační tabulku. Na jakoukoliv triviální věc, která mu v tom okamžiku připadala důležitá.

Navykl jsem si stěžovat si na něho Kate. Vždycky mě trpělivě vyslechla. Jednoho večera, když jsem se vrátil z práce, mi podala bílou igelitovou tašku z jednoho knihkupectví. Byla v ní cédéčka, která bych si měl pouštět cestou z práce a do práce: Jak pracovat pro tyrany a Uškrcení nepřipadá v úvahu.

„Gordy neodejde,“ prohlásila. „Budeš se muset naučit, jak s ním jednat.“

„Uškrtit ho,“ vykřikl jsem. „To je nápad!“

„Miláčku,“ pronesla znenadání. „Jak to, že se nikdy neptáš, co jsem celý den dělala já?“

Měla pravdu. Jen málokdy jsem to udělal, a teď jsem se cítil provinile. „Protože jsem chlap?“

„Jasone!“

„Promiň. Copak jsi dneska dělala?“

Když se zdálo, že kontrakt s Harrym Belkinem je na dobré cestě a už brzy dojde k jeho podpisu, stavil jsem se u Gordyho, abych mu sdělil dobrou zprávu. Přikývl, položil mi pár otázek, ale zdálo se, že ho to moc nezajímá. Podal mi měsíční zprávy o výdajích a nařídil mi, abych je prošel. „Dva měsíce,“ prohlásil. „Dva měsíce před začátkem druhého čtvrtletí.“ Entronics se řídil japonským fiskálním kalendářem, který byl někdy matoucí.

Zběžně jsem se na zprávu o výdajích podíval a hvízdl: „No tohle! Banda bratrů utrácí moc za cestovné a zábavu, co?“

„Tak to vidíte sám,“ odpověděl. „Je to šílené. Už nějakou dobu se jim chystám zneužívání firemních kreditek zatrhnout. Ale protože teď mám vás, chci, abyste na tohle vypracoval nové předpisy.“

Chtěl, aby byli naštvaní na mě. Proč to neudělá sám? pomyslel jsem si. Jeho už stejně všichni nenávidí.

„Udělám to,“ odpověděl jsem.

„A ještě jedna věc. Nastal čas zamíchat lidma.“

Věděl jsem, co má na mysli – podívat se na pracovní výsledky a propustit špatné pracovníky. Ale proč zase já?

„To nebude jen tak.“

„Neřekl jsem, že to bude snadné. My dva si vyhodnotíme naše chlapy na základě pěti kritérií a vy pak vyhodíte všechny, kteří nebudou splňovat naše požadavky.“

„Naše požadavky?“ Chtěl jsem, aby to řekl jasně a nahlas.

„Propustíte všechny v kategorii C.“

„Spodních deset procent?“

„Ne,“ prohlásil s nelítostným výrazem. „Spodní třetinu.“

„Třetinu?“

„Už si je nemůžem dovolit. Tohle je darwinovský boj. Přežijou jen ti nejschopnější. Chci, aby v Tokiu viděli snížení počtu zaměstnanců co nejdřív.“

„Co to znamená, co nejdřív?“

Několik vteřin na mě zíral, pak vstal a zavřel dveře. Znovu se posadil a založil si paže na prsou.

„Teď vám povím, Steadmane, jak to bude probíhat, a neodvažujte se o tom někomu z té vaší Bandy bratrů vybrebtat jediné slovo. Na konci druhého čtvrtletí, to znamená za necelé dva měsíce, Dick Hardy a chlapci z Tokia učiní rozhodnutí. Buďto my, nebo prodejní síla Royal Meister. Framingham, nebo Dallas. V žádném případě to nebudou oba.“

„Mají v úmyslu nechat si jen ty nejlepší,“ poznamenal jsem a přikývl. „Konsolidace. Přežití nejschopnějších.“

Nasadil svůj žraločí úsměv. „Ještě pořád jste to pořádně nepochopil. Není to žádné přebírání třešní. Tahle zůstane, druhá se vyhodí. Bude to natvrdo. Přežije ten, kdo má nejlepší čísla. Kanceláře ostatních se zavřou. ‚Měkké partě‘ už nelze nic prominout. Je to rozsudek smrti. Pak tady máme ještě jinou partu, která si nevede o moc líp, a ti všichni dostanou vyhazov. Jste teď připravený na špatnou zprávu?“

„Tohle byla ta dobrá zpráva?“

„Všechno teď bude na vás. V příštích několika měsících budete muset vytáhnout králíka z klobouku, nebo všichni z Entronicsu tady ve Framinghamu včetně vás a té vaši Bandy bratrů přijdou o práci. Je to na vás. Nemůžete si dovolit jediný chybný krok.“

„Nemyslíte si, že bychom měli všem říct, co je v sázce?“ zeptal jsem se.

„V žádném případě, Steadmane. Vyděšení obchodní zástupci nic neprodají. Zákazníci to na nich poznají. Vycítí paniku. Stačí už jen ty fámy, které se šíří po chodbách, rozruch který vidíme. Tohle bude naše malé tajemství. Moje a vaše. Teď pracujete přímo pro mě. A jestli to poděláte, budu muset začínat znovu. Rozdíl spočívá v tom, že já si práci najdu snadno. Vy to naopak budete mít polepené odsud až do Tokia. A já na to osobně dohlídnu!“

Chtěl jsem mu k tomu něco říct, ale raději jsem zůstal zticha.

„Nejdřív jsem vám tohle místo nechtěl dát,“ pokračoval Gordy, „ale teď jsem rád, že jsem to udělal. A víte proč?“

Pokusil jsem se polknout, ale měl jsem sucho v ústech. „Proč, Gordy?“

„Protože Trevora mám mnohem raději než vás a nechtěl jsem, aby to musel udělat on.“

Na cestě z Gordyho kanceláře jsem potkal na chodbě Cala Taylora. Vycházel právě z WC a vypadal už podnapile. V deset dopoledne, chudák.

„Ahoj, šéfe?“ zamumlal. „Nějaký špatný zprávy?“

„Špatné zprávy? Kdepak, nic takového.“

„Vypadáš, jako bys právě sněd zasmrádlou ústřici,“ prohlásil Cal.

Kdybys tak věděl, pomyslel jsem si.

23

Celé dopoledne jsem procházel výdaje za cestovné a zábavu a začal vymyslet tvrdší předpisy, jak si Gordy přál. Už nebudu pro ostatní příjemný chlapík. Musím přiznat, že to byla tvrdá omezení. Už žádné létání obchodní třídou, jen ekonomickou, pokud nepoužijete prémii za nalétané kilometry. Žádné přepychové hotely: limit byl nyní sto sedmdesát dolarů za noc. Veškeré obchodní cesty budou muset být naplánované nejméně týden dopředu, protože to tak je levnější, a cesty na poslední chvíli budu schvalovat já. Snížil jsem diety na padesát dolarů denně, což bylo dost tvrdé, ale podle mého názoru zvládnutelné. Nadále nebylo možné odepsat žádné jídlo, pokud jste nepozvali na oběd nebo večeři zákazníka. A už žádné zvaní zákazníků na drink, pokud k tomu nebude také jídlo. Utráceli jsme rovněž hodně na schůzkách mimo firmu, takže tohle jsem taky seškrtal. Spousta peněz se vydávala za cateringové služby při schůzkách v kanceláři, ale to už teď také nepůjde. Od nynějška se pěkně budou nosit vlastní obědy.

Udělal jsem si pár provizorních výpočtů, abych zjistil, kolik tato nová opatření společnosti ušetří, a výsledek jsem pak poslal mailem Gordymu.

Hned po obědě mi zavolal a oznámil: „Jo, to se mi líbí.“

Udělal jsem si přestávku, vyřídil pár telefonů a pak si znovu přečetl, co jsem zplodil. Pokusil jsem se trochu zmírnit vyjadřování, aby to neznělo tak tvrdě. Pak jsem to poslal e-mailem Franny, aby si to přečetla a zkontrolovala text kvůli překlepům a podobně.

Franny, Frances Barberová, byla sekretářka, která mi byla přidělena. Pracovala ve firmě už přes dvacet let a její jedinou vadou byl fakt, že si každou půlhodinu dělala přestávku na cigaretu. Seděla v odděleném proskleném prostoru vedle mé nové kanceláře. Franny měla vždy vážný výraz, semknutá ústa a nad horním rtem dvě svislé rýhy. Bylo jí pětačtyřicet, ale vypadala o deset let starší, užívala silný, nepříjemný parfém, který páchl jako sprej proti štěnicím, a pokud jste ji neznali, naháněla hrůzu. Začala ale projevovat i smysl pro suchý humor, přestože měla poněkud dlouhé vedení.

Zabzučela mi na intercom a nejistým tónem pronesla: „Volá vám nějaký pan Sulu.“ Hlas měla tak zničený kouřením, že byl hlubší než můj. „Ale podle hlasu na Japonce nevypadá. Spíš jako nějaký surfař.“

Bylo zřejmé, že klasický Star Trek nijak zvlášť nemiluje. „Grahame,“ řekl jsem, když jsem si vzal hovor. „Už jsme se dlouho neviděli.“

„Máš unavenej hlas.“

„Je to tady dost šílený.“

„Ty se mi vyhýbáš? Začínám si občas připadat jako Klingon.“

„Promiň, Grahame. Jsem v pořádku, ale mám teď nový režim.“

„Režim? Je za tím Kate, co? Konečně prosadila svou.“

„Je toho víc. Kate je těhotná, víš to?“

„Tak to ti gratuluju! Nebo ti mám projevit soustrast? Co chceš?“

„Beru tu gratulaci.“

„Dítě. Steadmane! To je pecka! Dost osudová. Cupitání nožiček malýho tribbla, co?“

„Tribblové nemaj nohy,“ připomněl jsem mu.

„Teď jsi mě dostal,“ prohlásil Graham. „A to si říkám Trekkie. Ale abych nezapomněl, mám tady něco fakt hvězdnýho. Je to zabiják. Bílá vdova.“

„To je nějakej druh heroinu?“

Odpověděl s jamajským přízvukem: „To je gandža. Jediná hodnotná věc z týhle země.“ A pak ještě dodal: „A ne ledajaká gandža. Prvotřídní cannabis. Směs indica a sativa, ale víc sativa. Nabije tě energií, společenskej hukot. Legenda, člověče.“

„Už nehulím.“

„Přijeď na Central Square. Ubalím velkýho jointa nebo odpálím hvězdnou loď Enterprise a projedem se v mým milovaným Broučkovi.“

„Už jsem ti to říkal, Grahame,“ odpověděl jsem pevně. „Nehulím.“

„Nech toho, Bílou vdovu jsi ještě neměl.“

„Promiň, Grahame, ale… hodně se toho změnilo.“

„Takže Jason už nesmí? Koule s řetězem na noze?“

„Nech toho, člověče. Takhle to není.“

Ztišil hlas. „Myslím, že už to mám. Jsi teď viceprezident, co? Je to na webových stránkách tvý společnosti. Máš teď vlastní sekretářku a ohromnej přepychovej dům. Myslíš si, že se musíš distancovat od svý minulosti, je to tak?“

„Myslíš si, že jsem takový?“

„Nevím,“ odpověděl. „Nejsem si už jistý, jestli tě ještě znám.“

„To je dost krutý. Děláš, jako by to byl nějaký zločin.“

„Říkám, jak to vidím, kámo. Dělal jsem to tak vždycky.“

„Dej mi trochu času. Teď mám práce nad hlavu. Jakmile to půjde, někam si vyrazíme. Pozvu tě na večeři. Spokojen?“

„Jo,“ zavrčel Graham nevrle. „Tak zavolej.“

„Grahame…,“ křikl jsem, ale už zavěsil a já měl z našeho rozhovoru špatný pocit.

Do kanceláře vešla Franny. „Poslyšte, Jasone,“ prohlásila a s nepříjemným výrazem zůstala stát u dveří. „Doopravdy to chcete rozeslat?“

„Proč ne?“

„Protože jsem vás už začínala mít ráda a nevím, jestli budu mít tak ráda někoho, kdo přijde po vás.“

Usmál jsem se. „Gordy to schválil,“ snažil jsem se ji uklidnit.

„Jistěže,“ odvětila Franny a její nervózní smích přešel v kuřácké chrchlání. „Bude na tom ale vaše jméno, takže kritiku schytáte vy, a ne on.“

„Je to špinavá práce, ale někdo ji udělat musí,“ pokoušel jsem se ospravedlnit a obrátil jsem se zas k počítači.

„Jestli dovolíte, půjdu ven na cigáro a koupím vám neprůstřelnou vestu,“ prohlásila Franny a vrátila se do své kóje.

Ještě jednou jsem si oběžník přečetl. Bylo jisté, že bude nepopulární, což znamenalo, že stejně nepopulární bude i jeho autor. Bylo to něco, co měl Gordy udělat sám, a nikoli to chtít po mně. Tohle nemohlo dobře skončit.

Kliknul jsem na „odeslat“.

A pak tohle hovno dopadlo na ventilátor.

Rick Festino se přihnal do mé kanceláře snad už po pěti minutách.

„Co to je?“ uhodil na mě. Nic nedržel ani na nic neukazoval.

„Co je co?“ zeptal jsem se.

„Víš zatraceně dobře, o čem mluvím. O tom blábolu s cestovným a zábavou.“

„Nech toho, Ricku. Každý tenhle dosavadní systém zneužívá a my chceme snížit výdaje…“

„Jasone, asi jsi zapomněl, s kým mluvíš. Mně nemusíš věšet bulíky na nos. Jsme přece kámoši.“

„Nevěším ti žádný bulíky na nos, Ricku.“

„Právě jsi přibil na zeď devadesát šest článků jako mormoni a podle mě vypadají spíš na Gordyho než na Jasona Steadmana. Proč jsi to proboha udělal?“

„Vždycky jsem si myslel, že těch článků bylo jen devadesát pět,“ poznamenal jsem.

Zíral na mě. „Donutil tě Gordy, aby ses pod to podepsal?“

Zavrtěl jsem hlavou. „Schválil to, ale napsal jsem to já.“

„Ty chceš, aby tě někdo zabil? Nebude to tady pro tebe bezpečný.“

„Takhle to teď zkrátka bude,“ prohlásil jsem. „Nové předpisy.“

„Bití bude pokračovat, dokud se nezlepší morálka, co? Je to jak od kapitána Queega.“

„Od jakého kapitána?“

„Nikdy jsi neviděl Vzpouru na lodi Cainé?“

„Viděl jsem Vzpouru na Bounty.“

„Jo, já taky. To tě čeká. Myslíš si, že Trevor a Gleason a ostatní chlapi se spokojej s nějakým motelem a budou brát klienty do nějakýho zatracenýho Applebee?“

„Nic takového jsem tam nenapsal, tak toho nech.“ Přeháněl, ale o moc lepší to nebylo.

„Na tohle chlapi nikdy nepřistoupí.“

„Nebudou mít na vybranou.“

„Nebuď si tak jistý,“ odsekl Festino.

Byl jsem už připravený k odchodu. Kate chtěla jít nakoupit něco pro naše dítě, což bylo to poslední, co se mi chtělo dělat. Uprostřed bludiště oddělených prostorů mě zastavil Trevor.

„Pěkný oběžník,“ prohlásil.

Přikývl jsem.

„Úžasná strategie, brát chlapům výhody. Máš na to talent.“

„Máš v plánu hledat si jiné místo?“

„Není třeba. Stačí si počkat, až spadneš na držku. Což se zřejmě stane ještě dřív, než jsem se odvážil doufat.“

„Jsme přece tým, Trevore, a v týmu není žádné ‚já‘.“

„Jo, to není. Ale ty si hraješ na Mesiáše.“

Na cestě do obchodního domu Dětský svět jsem přemýšlel o tom podělaným oběžníku, který jsem právě rozeslal. Všichni tomu začali říkat Queegův oběžník. Říkali tomu tak i chlapi, kteří o žádném Queegovi nikdy neslyšeli. V duchu jsem se ptal, jestli Gordy tak bezprostřední, rozzuřenou reakci očekával. Není divu, že si přál, aby se hněv obrátil proti mně.

„Jasone,“ ozvala se Kate a přerušila nit mých myšlenek.

Podíval jsem se na ni. Mračila se. Vlasy měla vzadu stažené gumičkou. Její hranatý obličej se začínal zakulacovat a pleť jí zrůžověla. Těhotenství jí svědčilo. „Copak se děje, kotě.“

„Zase jsem zakopla na schodech.“

„Nestalo se ti nic? Jsi v pořádku?“

„Já jsem v pořádku, ale zapomínáš, že jsem těhotná. Musím být opatrnější.“

„To musíš.“

„Koberec na schodech je na některých místech prodřený. Chodit po něm je riskantní.“

„Jo.“ Neměl jsem náladu bavit se o vylepšování domova. Chtěl jsem jí říci o Gordym, Trevorovi a Queegovu oběžníku, ale věděl jsem, že teď by ji to nezajímalo.

„Co znamená jo? Nemůžeš s tím něco udělat?“

„Vypadám snad jako nějaký domácí kutil? Někoho zavolej, Kate.“

„Koho?“

„Proboha, Kate, jak to mám vědět?“

Chladně si mě několik vteřin prohlížela. Díval jsem se na silnici, ale cítil jsem její pohled. Pak lítostivě zavrtěla hlavou.

„Tak ti tedy děkuju za pomoc.“

„Poslyš, mrzí mě to, ale zabýval jsem se právě –“

„Důležitějšími záležitostmi, já vím.“

„Už zase Gordy.“

„Jaké překvapení. Mohu jen doufat, že přestaneš myslet na práci, až budeš naše dítě zvedat z postýlky.“

Někdy své ženě vůbec nerozumím. Nejdřív chtěla, abych se stal Napoleonem Bonaparte. Teď zase chce, abych byl mámou.

Asi to má něco společného s hormony. Najisto jsem však věděl, že už jí nic neřeknu.

Dětský svět byl mimořádně otravný. Bylo to obrovské zářivkami osvětlené skladiště, zásobované výhradně věcmi pro malé děti, od kojenců výše. Jeho heslo znělo: „Není vaše dítě tím nejcennějším, co máte?“ Byl to dostatečný důvod k tomu, aby člověk odtamtud rychle vycouval, ale Kate byla rozhodnutá vybavit dětský pokoj. Navíc tam zněla hudba nahánějící husí kůži, stále znovu dokola stejná píseň s dětskými hlásky a xylofonem.

Valila se napříč odděleními jako tank Abrams. Kate vybrala nastavitelný stolek, nastavitelnou tvarovanou podložku a mobil s přivěšenými domácími zvířátky, který hrál klasickou hudbu, aby se rozvíjely poznávací schopnosti dítěte.

Já jsem mezitím pokradmu kontroloval BlackBerry a mobilní telefon. Mobil ukazoval, že nemám signál, což byl další důvod, abych Dětský svět nenáviděl, zatímco BlackBerry nadále přijímal zprávy. Různí operátoři, zřejmě k tomu byl nějaký důvod. Měl jsem tam spoustu e-mailů se stížnostmi na ten oběžník.

Kate mi ukázala dětskou postýlku Bellini. „Sally Wynterová ji koupila pro Andersona,“ prohlásila, „a má dojem, že je nejlepší.“ Zaslechla zabzučení mého BlackBerry a vrhla na mě rozezlený pohled. „Jseš tady, nebo v práci?“

Byl bych raději někde jinde. „Promiň,“ zahučel jsem. Vypnul jsem na BlackBerry zvuk, aby ho už neslyšela. „Prodávají ji už sestavenou?“

„Tady je napsáno, že je potřeba ji sestavit, ale myslím, že to nebude nijak složité.“

„Mělas raději vystudovat technický institut,“ zavrčel jsem.

Přemístili jsme se do oddělení plen se stohy Huggies a Pampers od podlahy až ke stropu a se zarážejícím sortimentem. Bylo to ještě víc matoucí než oddělení s dámskými hygienickými potřebami v drogerii, kam mě jednou Kate poslala. Nejraději bych se dal na útěk.

„Nemůžu se rozhodnout mezi plenkami Genie a Champ,“ prohlásila. „Tyhle se mohou dávat do normálních pytlů na odpadky.“

„A tyhle zase vypadají, že se do nich dají dělat hotové věnce buřtů,“ mínil jsem. „Připadají mi senzační.“ Na všem se dá najít něco zábavného.

Přešli jsme do oddělení se spotřební elektronikou. Kate vzala z regálu jakousi krabici a vhodila ji do nákupního vozíku. „Tohle je naprosto geniální,“ oznámila. „Kontroluje se tím dítě na dětské sedačce.“

„V autě?“

„Zastrčí se to do zapalovače cigaret na palubní desce. Kamera přijde na opěrku pro hlavu a obrazovka na palubní desku. Máš dítě pod kontrolou, aniž by ses musel otáčet.“

To je přesně to, co potřebuju, pomyslel jsem si. Další odvracení pozornosti při řízení. „Úžasná věcička,“ poznamenal jsem.

„Tohle je zařízení na sledování videokamerou,“ prohlásila, sebrala z regálu další krabici a ukázala mi ji. „Vidíš tu malou přenosnou obrazovku, kterou můžeš všude nosit s sebou? Dítě tak není nikdy mimo dohled. Navíc ho můžeš infračerveným světlem vidět i ve tmě.“

Proboha, pomyslel jsem si, naše dítě bude pod intenzivnějším dohledem než Patrick McGoohan ve starém televizním seriálu Vězeň.

„Skvělý nápad,“ pochválil jsem ji.

„A už jsme tady,“ oznámila zvesela Kate. „Tohle je ze všeho nejlepší.“ Následoval jsem ji do oddělení dětských kočárků, kde se okamžitě vrhla k děsnému velkému černému vozidlu s obrovskými koly; vypadalo staromódně a odpudivě. Jako by patřilo k filmu Rosemary má děťátko.

„Jasone, pojď se podívat na tenhle stříbrný kočárek se šněrováním. Není neuvěřitelně elegantní?“

„Jak se jmenuje ten film, co v něm dětský kočárek sjíždí po schodišti?“

„Křižník Potěmkin,“ odpověděla a znepokojeně zakroutila hlavou.

Podíval jsem se na cedulku s cenou. „Píše se tady dva tisíce osm set, nebo už potřebuju brejle na čtení?“

„Tolik?“

„Možná je to v italských lirách.“

„Už je neužívají. Teď tam mají eura.“

„Dva tisíce osm set dolarů?“

„Zapomeň na to,“ prohlásila Kate. „To je fakt šílená cena.“

„Jestli ho chceš, Kate, koupíme ho.“

„Tamhleten Stokke Xplory stojí míň,“ řekla. „Dítě je taky výš nad zemí. Rodiče si tak vytvářejí s dítětem lepší vztahy. Ale dole není moc prostoru na ukládání věcí. A taky má dost chlapský vzhled, nemyslíš? To posuvné držadlo?“ Když si myslela, že se nedívám, všiml jsem si, že vrhla toužebný pohled na stříbrný kočárek se šněrováním.

„Jo, je trochu moc chlapský, máš pravdu,“ přikývl jsem. Pokradmu jsem mrkl na BlackBerry a viděl, že tam mám mail od Gordyho. Předmět: NALÉHAVÉ!

„Pořád je tady ještě Bugaboo Frog.“

Otevřel jsem e-mail a četl: Zkoušel jsem vám volat na mobil, ale neberete to. OKAMŽITĚ mi zavolejte!

„Nepřipomíná ti horský kolo?“ zeptala se mě Kate.

„Cože? Horský kolo?“

„Hodně jsem toho slyšela o BéBé Confort s odlehčeným podvozkem,“ ozvala se Kate. „Stojí o něco víc než Bugaboo, ale pořád je to jen zlomek toho, co chtějí za ten stříbrný se šněrováním.“

„Musím si zavolat,“ sdělil jsem jí.

„Nemůže to počkat?“

„Je to důležité.“

„Tohle je taky důležité.“

„Gordy mě shání a tvrdí, že je to naléhavé. Mrzí mě to. Nemělo by to trvat víc než minutu.“

Otočil jsem se, spěšně proběhl uličkami a vyšel na parkoviště, kde jsem měl signál. Vymačkal jsem číslo Gordyho mobilu, ale někde jsem to spletl a musel jsem to udělat znovu.

„Kde prosím vás jste?“ vyštěkl na mě Gordy, jakmile to zvedl.

„Nakupujeme věci pro dítě.“

„Ten oběžník o výdajích na cestovné a zábavu jste pěkně zvoral.“

„Gordy, vždyť jste to schválil, než jsem to rozeslal.“

Zaváhal, ale jen na vteřinu. „Nezabýval jsem se detaily. Ty jsem nechal na vás.“

„Jsou s ním nějaký problémy?“

„Jestli s tím jsou problémy? Teď byl tady u mě v kanceláři Trevor a sdělil mi, že celá prodejní síla je na pokraji vzpoury.“

„Trevor?“ zopakoval jsem. Takže Trevor šel za Gordym za mými zády. „Trevor nemluví za celou prodejní sílu,“ namítl jsem.

„A teď vám povím ještě něco.“ Vůbec mě neposlouchal. „Ztratili jsme kvůli tomu Forsytha.“

„Jak to myslíte, že jsme ho ‚ztratili‘?“

„Byla to pro něj poslední kapka… Pravděpodobně měl už delší dobu nabídku od starýho kámoše Crawforda ze Sony a dneska odpoledne mu zavolal a ten flek přijal. A proč? Kvůli těm vašim přiblblým tvrdým opatřením. Chtěl jste, aby chlapi jedli v McDonaldu a spali v zavšivených motelech, a teď jsme přišli o nejlepšího zástupce.“

Moje tvrdá opatření?

„Kdo bude následovat? Gleason? Allard? A to jen kvůli tomu, čemu tady všichni říkají Queegův oběžník.“

„Co chcete, abych s tím udělal?“

„Už jsem se o to postaral,“ odpověděl Gordy. „Rozeslal jsem e-mail, kterým ta nová opatření odvolávám. Píšu v něm, že se jednalo o nedorozumění.“

Měl jsem vztek. Ať se jde vycpat.

„A co Forsythe? Pořád chce odejít?“

Jenže Gordy už to položil.

Vrátil jsem se do Dětského světa, kde na mě vysoké zpívající hlásky a xylofon působily jak škrábání nehtem po tabuli. Kate se dívala, jak se blížím.

„Všechno v pořádku?“ zeptala se. „Vypadáš, jako bys právě dostal kopanec do břicha.“

„Spíš do koulí. Kate, v práci se dějou hnusný věci.“

„Už se chystám jít k pokladně. Ale tys sem neměl se mnou chodit. Měl jsi zůstat v práci.“

„Proč si to myslíš?“

„Jseš z té práce strašně roztržitý. Nemusel jsi se mnou jezdit na nákup, Jasi.“

„Chtěl jsem jet.“

„Říkáš to tak, že to vypadá, jako bys to udělal jen z povinnosti.“

„To není fér. Kupujeme věci pro naše dítě. Je důležité, abychom u toho byli oba.“

„Jo, to ano, ale ty tady moc nejsi, co? Hlavu jsi nechal v kanceláři.“

„Vidíš, a já jsem si myslel, že mě máš ráda kvůli mému tělu.“

„Jasone!“

Začala tlačit vozík k pokladně a já ji následoval. Oba jsme mlčeli a zabývali se svými problémy. Když jsme stáli ve frontě, řekl jsem jí: „Jestli chceš, vrať se pro ten kočárek pro Rosemaryino děťátko.“

„Ten stříbrný se šněrováním?“ zeptala se. „Vždyť je šíleně drahý!“

„Chceš ho, tak ho prostě koupíme.“

„Jasone, přece neutratíme tolik peněz za kočárek.“

„Poslyš Kate, bylo by naprosto nezodpovědné, kdybychom vozili naše dítě v kočárku, který nemá šokový tlumiče a ochranný tyče po stranách.“ Na okamžik jsem se odmlčel a pak dodal: „Heleď, chci, abys ho měla. Dítě Steadmanových musí cestovat stylově. Doufám, že to má posilovač řízení.“

Když nám pokladní všechno odcinkala, několik vteřin jsem nevěřícně zíral na účet. Kdyby můj táta viděl, kolik jsme utratili za dětskou výbavu, dostal by ve svém křesle Barcalounger před televizorem okamžitě infarkt.

Statečně jsem vytáhl zlatou MasterCard. „Jsem utlačovaný zadlužeností kapitalistický společností,“ prohlásil jsem.

24

Jakmile přišel následujícího rána do práce Doug Forsythe, zašel jsem do jeho odděleného prostoru a zaklepal mu na rameno.

„Máš chvilku?“ zeptal jsem se.

Podíval se na mě a zahučel: „To víš, že jo, šéfe.“ Věděl, o čem to bude, a nenamáhal se to skrývat.

Šel za mnou do mé kanceláře.

„Dougu, dovol, abych se tě na něco zeptal. Tys přijal nabídku od Sony?“

Odmlčel se, ale jen na okamžik. „Ústně jo,“ odpověděl. „Nechci ti lhát. Crawford mi udělal neodolatelnou nabídku.“

Ústně. Byl opatrný. Jako by chtěl naznačit, že se z toho ještě může vykroutit.

„Jseš tady už osm let. Nejsi spokojený?“

„Ne, to bych nemohl říct. Určitě ne.“

„Proč jsi tedy jednal s Crawfordem?“

Pokrčil rameny a ukázal otevřené dlaně. „Učinil mi nabídku.“

„Neučinil by ji, kdyby nevěděl, že uvažuješ o změně.“

Forsythe se znovu krátce odmlčel. „Poslyš, Jasone, vůbec si nemůžu být jistý, že tady budu ještě za rok.“

„Neblázni, Dougu. Jsi neprůstřelný. S výsledky, jaké máš, se nemusíš ničeho bát.“

„Teď jsem nemluvil jen o sobě, ale o nás všech.“

„Teď ti nerozumím.“

„Tak třeba ten oběžník o výdajích. Ten nás všechny dost vyděsil. Vyplývá z něj, že na tom Entronics musí být hodně špatně.“

„Vůbec na tom nejsme špatně,“ odpověděl jsem. „Potřebujeme být jen trochu konkurenceschopnější. Snížit náklady. Spousta našich cestovních nákladů je zbytečných. A když už se o tom bavíme, přiměl mě k tomu Gordy.“ Byl jsem v pokušení říct mu celou pravdu – že Gordy zařídil, abych veškerou kritiku schytal já, nařídil mi, abych to udělal, a když to hovno dopadlo na větrák, tak couvl –, ale pak jsem se rozhodl, že si to nechám pro sebe.

„Já vím,“ odpověděl Forsythe. „Ale přesto mám pocit, že tohle je jen špička ledovce.“

„Proč si to myslíš?“

Ztišil hlas. „Něco jsem se doslechl.“

„A co?“

„Že se Entronics chce zbavit celý pracovní síly ve vizuálních systémech. Teď, když mají Royal Meister, tak nás už nepotřebujou.“

„Kdes to slyšel?“

„Prostě jsem to slyšel.“

„To je nesmysl.“

„Není to tedy pravda?“ Díval se mi do očí.

Zavrtěl jsem hlavou. Lhal jsem jako dítě dopadené s rukou ve sklenici s marmeládou. „Absolutně ne,“ odpověděl jsem.

„Opravdu?“ Vypadal, že překvapení jen nepředstírá.

„Přece se nechceš stěhovat do New Jersey.“

„Narodil jsem se a vyrůstal v Ruthefordu.“

„Takhle jsem to nemyslel,“ prohlásil jsem rychle. „Vytvoříme ti stejné podmínky, jaké ti nabízej v Sony. Nechceme tě ztratit, to přece víš.“

„Vím.“

„Rozmysli si to, Dougu,“ pokračoval jsem. „My tě potřebujem. Tvým domovem je Entronics.“

Neodpověděl.

„Zapomeň na ty fámy,“ naléhal jsem na něj dál. „Přece bys nevěřil takovým blbostem.“

Přivřel oči a přikývl.

„Uvidíme se dneska večer na zápase,“ řekl. „Přijdeš?“

Okolo šesté jsem se už chystal odejít z kanceláře, když zazvonil telefon. Telefonáty po páté hodině přicházejí často od lidí, kteří se vyhýbají osobnímu hovoru. Chtějí nechat zprávu v hlasové schránce. Říkáme tomu falšovaný míč. Zahrávat takové míče je dnes díky mobilním telefonům a e-mailové poště stále těžší, takže když to někdo přece jen zkusí, je to jasné.

Franny ještě neodešla, slyšel jsem ji, jak říká: „Okamžik, pane Naseeme. Máte štěstí, právě je na odchodu.“

„Vezmu si to,“ řekl jsem jí a vrátil se k psacímu stolu. Mohlo by to být potvrzení objednávky, pomyslel jsem si. Volali jsme si kvůli číslům, a když jsem s Freddym Naseemem mluvil naposledy, řekl mi, že k podpisu pana Belkina už mnoho neschází. Byl by to můj největší obchod za posledních šest měsíců.

„Buďte zdráv, Freddy,“ zahlaholil jsem. „Jak se daří?“

„Jasone,“ ozval se a z jeho hlasu jsem poznal, že to, co bude následovat, má k dobré zprávě daleko. „Došlo k nějakým komplikacím.“

„Tak je společně vyřešíme,“ povzbudil jsem ho.

Na okamžik se odmlčel. „Ne, jde o něco jiného… mám pro vás špatnou zprávu.“

„Poslouchám.“ Nic takového jsem ale slyšet nechtěl.

„Právě jsem byl informován, že kupujeme plazmové obrazovky od Panasoniku.“

„Cože?“ vyletělo ze mě. Pak jsem dodal už klidněji: „Ale vždyť jste s Panasonikem vůbec nejednali.“

„Obávám se, že jsme neměli jinou možnost. Pan Belkin byl vaším nápadem tak nadšený, že nechtěl čekat a takhle bude mít ploché obrazovky na třech prodejních místech do dvou týdnů.“

„Do dvou týdnů. Ale dohodli jsme se přece na třech měsících…“

„A Panasonic má zboží na skladě a může je dodat už příští týden. Nemohl jsem s tím nic dělat.“

Nedokázali bychom dodat stovky plazmových obrazovek ani do měsíce, natož do týdne. Panasonic musel mít v severovýchodním skladišti značné zásoby.

„Ale vždyť to byl můj nápad!“ vychrlil jsem ze sebe. A okamžitě jsem si přál, abych to byl neřekl. Musel jsem se jevit jako trucující desetileté děcko. „Poskytnete mi alespoň možnost, abych zjistil, co máme v zásobě?“

„Obávám se, že to už teď není možné, jednání už pokročilo příliš daleko.“ Měl upjatý a formální hlas.

„Freddy,“ naléhal jsem dál, „musíte mi dát šanci, abych zjistil, co se s tím dá dělat. Už jen proto, že ten nápad máte ode mě.“

„Mám svázané ruce. Pan Belkin někdy činí rozhodnutí, aniž by se se mnou radil. Šéfem je on. A víte přece, že se říká ‚šéf nemusí mít vždycky pravdu, ale pořád je to šéf.“ Neupřímně se zasmál.

„Freddy…“

„Mrzí mě to, Jasone, to mi věřte…“

* * *

Šel jsem za Gordym, abych zjistil, zda by nedokázal zatahat za nějaké provázky, něco za něco vyměnit nebo někde sehnat pár stovek plochých obrazovek.

Melanie už odešla domů, ale Gordy byl ještě v kanceláři a právě telefonoval. Stál a hleděl přitom do svého okna s obrazovým plátnem. Vlny oceánu se rozbíjely o bílý písek. Bylo to zvláštní: v okně u Melanie jsem viděl ubývající denní světlo a jen o metr dál bylo v Gordyho okně oslňující umělé poledne. Jeho imaginární svět.

Čekal jsem několik minut. Otočil se a uviděl mě, ale nijak nezareagoval. Chechtal se a rozmáchle gestikuloval rukama. Nakonec zavěsil a já vešel dovnitř.

Tvářil se vítězoslavně. „To je skvělé, Steadmane! To byl Hardy. Poslal mi ‚hardygram‘ a zavolal! A pozval mě, abych si s ním vyjel na jeho nové jachtě.“

„K jaké příležitosti?“

„Skákal radostí, když jsem mu řekl o nápadu Harryho Belkina, Steadmane. Plazmové obrazovky ve čtyřiceti šesti obchodních zastupitelstvích, to je prostě báječné.“

Přikývl jsem. Nepoděkoval jsem, protože ten kompliment nepatřil mně. Blahopřál sám sobě, protože ten nápad se mezitím stal jeho nápadem.

Napřáhl na mě krátký a tlustý prst. „Aby vám to bylo jasný, Hardy mi právě ukázal postavení kuželek. Stačí přesně zamířit, a padnou všechny naráz.“

„Teď vám nerozumím.“

„Je to klín. Jakmile to Harry Belkin podepíše, dostaneme všechny ostatní zastupitelství automobilek v zemi, protože si začnou říkat: ‚Jak to, že nás to ještě nenapadlo? Honem nám je dejte taky.‘ Skvělá situace.“

„Bezesporu.“ Najednou jsem měl chuť vypadnout z jeho kanceláře a jet domů.

„A jak to s tím obchodem pokračuje?“

„Já… ještě pořád na tom dělám.“

„Tak už to konečně dodělejte. Uzavřete to. Nerad bych o to přišel. Doražte to, sežeňte ještě pár velkých kontraktů, a jsme v suchu. A jak to vypadá se smlouvou s tou nemocnicí, Chicagskou presbyteriánskou?“

„Myslím, že už je to skoro hotové.“

„A co letiště Atlanta? Nenechte to plavat, je to obrovský kontrakt. Obrovský!“

„Na tom dělám taky.“ Letiště Atlanta chtělo vyměnit všechny monitory, které používalo k displejovému informačnímu systému o příletech a odletech, což znamenalo stovky monitorů.

„A?“

„Ještě nevím. Zatím je brzo.“

„Chci, abyste pro ten kontrakt s Atlantou udělal možné i nemožné, je to jasné?“

„Udělám,“ odpověděl jsem. „Nenechám si to utéct. Poslyšte, chci…“

„Mluvil jste s Dougem Forsythem?“ Upravil si klopy a narovnal vázanku.

„Myslím si, že je to ztracené, Gordy. Už se jim ústně zavázal…“

„No a co? Ztracený? Můžete mi to, prosím vás, přeložit? Já tímhle jazykem nemluvím. To v mé slovní zásobě není. Když jste teď v G-týmu, nemůžete přijmout porážku. Postarejte se, aby Forsythe neodešel. Je vám to jasný?“

„Ano, Gordy.“

„Jste v G-týmu, nebo ne?“

„Ano, Gordy,“ odpověděl jsem. „Jsem v G-týmu.“

25

Domů jsem jel rychle, rozzlobený a zmatený. Freddy Naseem mě okradl o můj nápad a Gordy také, a z obchodu, za který si připisoval zásluhy, nakonec nic nebude. Ironii, která se v tom skrývala, jsem neocenil. Byl jsem jen naštvaný.

Z CD přehrávače hovořil generál Patton o „dravém nastavení mysli“. Hřměl: „Je to jako v říši zvířat. Devadesát procent z nás se stane kořistí. Zbývajících deset procent jsou dravci. Kam patříte vy?“

Když jsem dojel domů, všiml jsem si, že v našem úzkém vjezdu dlážděném cihlami parkuje téměř nový černý mustang. Kurtův. Koupil si ho od kamaráda, kterému patřila autoopravna.

Rychle jsem vešel dovnitř, zvědavý, proč přijel.

Kurt seděl v našem přijímacím pokoji, místnosti, kterou jsme normálně nepoužívali, a bavil se s Kate. Oba se něčemu smáli. Kate vytáhla čajový servis z Grammy Spencer’s a podávala čaj s máslovými sušenkami.

„Ahoj,“ pozdravil jsem. „Omlouvám se, že jdu tak pozdě,“ usmál jsem se na Kate. „V kanceláři se zase děly věci.“

„Jasone,“ řekla Kate. „Nikdy jsi mi neřekl, že Kurt je taky údržbář.“

„Amatér,“ dodal Kurt.

„Ahoj, Kurte. To je teda překvapení.“

„Ahoj, brácho. Měl jsem schůzku s jedním prodejcem tady v Cambridgi. Konečně jsem dostal souhlas se zavedením biometrického ověřovacího systému podle otisků prstů, no a musel jsem ještě dokončit nějaký detaily. Když už jsem byl tady, napadlo mě, že bych tě mohl vzít na zápas.“

„Jo, to je skvělý.“

„Viděl jsem ten tvůj nový mercedes. Pěkný kola.“

„Jdi se podívat na schodiště. Budeš překvapený, jak si s tím Kurt poradil,“ sdělila mi Kate.

„Jen běž,“ řekl Kurt, „ale nic velkýho to není.“

Šel jsem za svou ženou ke schodišti, které vedlo do patra. Potrhaný koberec barvy ovesných vloček byl pryč, což odhalilo pěkné dřevo. Starý koberec ležel na úhledné hromadě, rozřezaný na obdélníkové kusy a vedle byly rovněž úhledně urovnané seškrábané proužky dřeva. Poblíž ležely na podlaze páčidlo a kuchyňský nůž.

„Věřil bys, jaké je tady krásné dřevo?“ zeptala se mě Kate. „Kdyby se ten hnusnej koberec nedal pryč, nikdy v životě bychom na to nepřišli.“

„Nebylo to bezpečný,“ prohlásil Kurt. „Někdo by si tam mohl zlomit vaz. Když je teď Kate těhotná, je třeba dávat na takový věci pozor.“

„Tak dík.“

„Myslím, že bys sem měl položit běhoun,“ poradil mi Kurt.

„Mně se ale líbí to dřevo,“ namítla Kate.

„Můžete se na ně jen podívat,“ pokrčil rameny Kurt. „Možná některý z těch orientálních koberců z Axminsteru. A pod to pořádně tlustý materiál. Tak to bude bezpečnější.“

„A co třeba mosazné tyčky?“ zeptala se Kate s nelíčeným zájmem.

„Snadno.“

„To říkáš ty,“ ozval jsem se podrážděně. „Vůbec nevím, jestli to dovedeš. Dokážeš zabíjet lidi a ještě odstraňovat staré koberce.“

Kurt moje rýpnutí ignoroval. Nebo to pro něho ani rýpnutí nebylo. „Odstranit je představuje tu snadnou část,“ prohlásil se skromným úsměvem. „Pracoval jsem po střední škole pro jednoho stavitele a zvládal jsem spoustu různých řemesel.“

„Myslíte, že byste to dokázal?“ zeptala se ho Kate. „Běhoun a ty tyčky a všechno? Samozřejmě vám zaplatíme. Budeme na tom trvat.“

„S tím si nedělejte starosti,“ odpověděl Kurt. „Váš manžel mi sehnal práci. Něco mu dlužím.“

„Nic mně nedlužíš,“ ozval jsem se.

„Kurt si myslí, že máme v obýváku v jedné zásuvce moc spotřebičů.“

„Jo, je to riskantní,“ prohlásil Kurt. „Potřebujete na zeď další zásuvku. To je maličkost.“

„Vy jste taky elektrikář?“ chtěla vědět Kate.

„Na instalaci další zásuvky není třeba být vyučený. Nic to není.“

„Nedávno si předělal elektriku v celém domě,“ vysvětlil jsem, „a to ani není jeho dům.“

„No teda,“ prohodila obdivně Kate. „Existuje vůbec něco, co neumíte?“

Kurt jel s mustangem rychle a obratně. Byl jsem ohromený. Většině řidičů, kteří nevyrůstali v Bostonu a okolí, naháněla agresivita rodilých bostonských řidičů strach. Kurt, který pocházel z Michiganu, jel, jako by se v Bostonu narodil a od narození tu řídil.

Mlčeli jsme dobrých deset minut, než se ozval: „Poslyš, člověče, nenaštval jsem tě?“

„Jestlis mě naštval? Proč myslíš?“

„Že jsem k vám přijel. Zdálo se mi, že se ti nelíbí, že tam jsem, když nejsi doma.“

„Ani náhodou,“ prohlásil jsem oním pádným, mužným tónem, který říká všechno – Jak tě vůbec mohlo něco takového napadnout?

„Jen jsem se ti tam snažil pomoct, kámo. S tím schodištěm. Myslel jsem si, že vím, jak na to, zatímco ty zase rozumíš obchodu.“

„To je v pořádku,“ řekl jsem. „Jsem ti vděčný. A Kate taky. Měl jsi pravdu – je těhotná a musíme být opatrní.“

„Tak dobře. Jsem rád, že to tak vidíš.“

„Poslyš, měl jsem jen v práci špatný den.“ Vyprávěl jsem mu o báječném nápadu, který jsem měl s obrazovkami v prodejnách vozů, a jak si Gordy můj nápad přivlastnil a jak se nakonec Harry Belkin rozhodl pro smlouvu s Panasonikem.

„To je had,“ komentoval to Kurt.

„Kdo? Gordy?“

„Oba. O Gordym to víme. Ale ten Harry Belkin – když už změnil podmínky jednání, neměl ti náhodou dát šanci přijít s nabídkou, která by pro ně byla zajímavá? Už jen proto, že to byl tvůj nápad?“

„To měl. Ale já mu předtím řekl, že nemůžeme dodat zboží dřív než za několik měsíců. To je běžné. Panasonic měl zřejmě nadměrné zásoby. Je to, jako když si vyzkoušíš nové auto a zamiluješ se do něj a pak ti prodavač řekne: ‚Lituju, ale zapíšeme vás do seznamu a dostanete ho tak za dva měsíce.‘ Dva měsíce? říkáš si. Já ho chci už dneska! V Panasoniku mu asi řekli: ‚Máte štěstí, máme je zrovna na skladě. Můžete je mít ještě dnes!‘“

„To ale není spravedlivý. To člověka musí ranit.“

„To máš tedy pravdu.“

„Musíš s tím něco udělat, kamaráde!“

„Nevím co. Je to problém. Potřebovali bychom nejmíň měsíc, než ty obrazovky dopraví z Tokia.“

„Neseď na zadku, brácho. Nevzdávej to.“

„A co s tím mám asi dělat? Vzít si jednu z těch tvých napodobenin střelných zbraní a přiložit ji Freddymu Naseemovi na čelo?“

„Myslím, že nejlepší bude klidná práce za scénou. Jako když jsme byli ve Stanu a objevili u Kandaháru leteckou základnu s velikou starou ruskou helikoptérou. Jeden z našich místních informátorů nám řekl, že pár vysokých velitelů Talibanu ji používá k letům do svého tajného hlavního stanu v horách. Napadlo mě, že bychom jim s ní měli něco provést, a tak jsme čekali až do čtyř do rána, kdy byl na hlídce jen jeden Tébé.“

„Tébé?“

„Člen Talibanu, promiň. Dostal jsem se mu potichu za záda a uškrtil ho, abych ho zabil v tichosti. Pak jsme šli dál a natřeli trochu LME na ocasní část kousek od zadního rotoru a na listy vrtule. Bylo to naprosto neviditelné.“

„LME?“

„Tekutý přípravek na křehnutí kovů. Nepamatuješ si, jak jsem ti ukazoval tu tubu, když sis prohlížel mé válečné trofeje?“

„Myslím, že jo.“

„Úžasná věcička. Prvotřídní technologie. Směs nějakého tekutého kovu, jako je rtuť, s nějakým jiným kovem. Měděný prášek nebo indium, něco takového. Natřeš tím ocel a vznikne chemická reakce. Ocel je pak křehká jako sušenka.“

„To zní dobře.“

„Takže ti chlápci z Talibanu pravděpodobně provedli rutinní kontrolu před letem, jestli tam nejsou bomby, ale nic nenašli. Večer se jim helikoptéra ve vzduchu rozpadla. Šest talibanských generálů bylo na kaši. Lepší, než jen vyhodit do vzduchu prázdný vrtulník, co?“

„A co to má společného s Entronicsem?“

„Chtěl jsem tím říct, že někdy je práce v skrytu mnohem lepší než skutečná síla. Dokáže vyhrát bitvu. Může být lepší než střelné zbraně, bomby a minomety.“

„Budu radši, když Freddyho Naseema neuškrtím. Nebylo by to dobrý pro image společnosti.“

„Zapomeň na Freddyho Naseema. Jen jsem chtěl říct, že nastal čas k nějaké akci za scénou.“

„Jako třeba k čemu?“

„To ještě nevím. Musel bych vědět víc. Ale chci ti s tím pomoct, ať už to bude cokoli.“

Zavrtěl jsem hlavou. „Nerad dělám něco pokoutně.“

„A co informace o Brianu Borqueovi z Lockwood Hotels? Nebo o Jimovi Letaském?“

Váhal jsem. „Abych byl upřímný, mám z toho blbý pocit.“

„A nemyslíš si, že Panasonic taky jednal… pokoutně, když ti ukradl kšeft s Harrym Belkinem?“

„Jo, to jo. Ale já nevěřím na oko za oko, zub za zub. Nechci být taky had.“

„Dovol tedy, abych se tě na něco zeptal. Zabít někoho v temné uličce je vražda, souhlasíš? Ale zabiješ-li ho uprostřed bitvy, je to hrdinství. Je v tom rozdíl.“

„Je to jednoduché,“ povzdychl jsem. „Jednou je to ve válce, jindy ne.“

„Myslel jsem si, že byznys je válka.“ Kurt se zašklebil.

„Je to ve všech těch knihách, které jsi mi dal. Všechny jsem je přečetl až do konce.“

„Je to jen slovní obrat.“

„Tak tahle část mi unikla,“ odpověděl.

Ten večer jsme hráli s EMC, obří softwarovou společností s ústředím v Hopkintonu, a znovu jsme vyhráli. Chlápci z EMS se museli dozvědět, že jsme přestavěli tým, a zdálo se, že před utkáním trénovali. Nám naneštěstí scházel jeden hráč. Doug Forsythe se vůbec neukázal, což nebylo dobré znamení.

Naše hra se z nějakého důvodu zlepšila. Když jsem se postavil na značku nadhazovače, věřil jsem si a mé hody byly tvrdé. Byl jsem uvolněný a na značce se mi dařilo. Hrál jsem lépe i v poli.

Trevor Allard mě několikrát schválně přehodil nebo hodil míč kolem mě, jako by mi při hře nedůvěřoval. Hodil mi míč jen jednou, a to právě ve chvíli, kdy jsem nebyl připravený, protože jsem byl napůl odvrácený, a málem mi jím urazil ucho.

Po zápase jsem šel s Kurtem na parkoviště. Trevor už seděl ve svém porsche, a když jsem šel okolo, pouštěl si píseň Kanye Westa „Gold Digger“ – Jo, ten má ambice, zlato, jen se mu koukni do očí… a nezdálo se, že by to byla náhoda.

Řekl jsem Kurtovi, že bych rád rovnou domů a jestli by mu nevadilo, kdyby mě odvezl.

„Ty nechceš jít s klukama?“ podivil se.

„Ne. Měl jsem dlouhý den. Navíc jsem řekl Kate, že se vrátím brzo. V tyhle dny se jí nelíbí, když chodím pozdě domů.“

„Těhotné ženy chtějí mít pocit, že je někdo chrání,“ kývl Kurt. „Primitivní instinkt. Věř mi, znám to. Je moc příjemná. A taky hezká.“

„A moje.“

„Doma je to v pořádku?“

„Docela jo.“

„Manželství je těžká věc.“

Přikývl jsem.

„Důležité je mít to na domácí frontě v pořádku,“ pokračoval. „Když to doma neklape, nejde to ani jinde.“

„Je to tak.“

„Poslyš, a jak to, že tam dneska nebyl Doug Forsythe?“ zeptal se Kurt.

„Myslím, že ho ztratíme a odejde k Sony.“

„Kvůli tomu tvému tvrdému oběžníku?“

„To mohla být poslední kapka. Gordy chce, abych ho u nás udržel za každou cenu. Zkoušel jsem to ze všech sil, ale marně. Už nevím, co bych ještě mohl udělat. Vyzkoušel jsem už všechno. Vypadá to, že chce opravdu odejít. A já ho docela chápu. Dělat pro Gordyho není žádný med.“

„Vsadil bych se, že v každé firmě nějakého takového Gordyho mají.“

„To se mi nechce moc věřit,“ odpověděl jsem. „Ale co já vím. Nikde jinde jsem ještě nedělal.“

„Poslyš,“ prohodil zamyšleně Kurt. „Nic mi do toho není, ale nemůžeš si nechat líbit, jak se k tobě Trevor chová.“

„Je to jen hra.“

„Nic není jen hra,“ namítl Kurt. „Jestli si myslí, že mu taková neúcta projde na hřišti, bude se tak k tobě chovat i v práci.“

„Na tom nezáleží.“

„Ale záleží,“ prohlásil Kurt. „Zatraceně moc na tom záleží. Neměl bys mu to dovolit.“

26

Bylo půl osmé ráno a Gordy už měl třetí obří hrnek kávy. Na Gordyho nadopovaného kofeinem nebyl pěkný pohled. Odrážel se od zdí.

„Nastal čas, abychom se do toho dali,“ prohlásil, jako by byl vedoucí tábora a jeho svěřenci se měli připravit k raftingu na divoké vodě. „Musím vám říct, že vaše hodnocení některých lidí jsou strašně velkorysá. Nezapomínejte na to, že je dobře znám.“ Pomalu se ke mně otočil.

Nic jsem neřekl. Měl pravdu. Byl jsem ve svých hodnoceních velkorysý. Zvláště k těm, co patřili k těm slabším, jako byli Festino a Taylor. Nechtěl jsem dávat Gordymu střelivo, které stejně nepotřeboval.

„Festino s Taylorem by si měli začít hledat novou práci,“ prohlásil.

Tohle byl tedy účel hodnocení, kterým mě pověřil? Ohodnotit každého podle pětibodové stupnice a pak brát v úvahu jenom jedno číslo?

„Calu Taylorovi scházejí už jen dva roky do důchodu,“ namítl jsem.

„Odešel do důchodu už před lety. Jen to nikomu neřekl.“

„Festino potřebuje jen trochu víc vedení.“

„Festino je vážně úžasný. Drželi jsme ho nad vodou léta. Můžete ho doučovat po škole. A držet ho přitom za ručičku.“

„Co kdybychom ho přemístili do interního prodeje?“

„Proč? Aby ho taky ničil? Taminek vede interní prodej docela dobře. Festina už udržujeme při životě moc dlouho. Měl dostudovat práva. Teď nastal čas odpojit hadičku. Urychleně se ho zbavit.“

„Gordy, má rodinu, hypotéku a dítě na soukromé škole.“

„Vy jste mě nepochopil. Nežádal jsem vás o radu.“

„Já to nemůžu udělat, Gordy.“

Zíral na mě. „A víte, že mě to ani nepřekvapuje? Vždycky jsem si myslel, že se do G-týmu nehodíte.“

Nikdy předtím jsem ještě nikomu nedal výpověď z práce, a teď jsem měl začít s chlápkem, kterému bylo třiašedesát.

Cal Taylor se v mé kanceláři rozplakal.

Nevěděl jsem, jak si s tím poradit. Posunul jsem k němu přes psací stůl balíček papírových kapesníků a ujistil ho, že v tom není nic osobního. Bylo to kvůli jeho neschopnosti odložit láhev Jacka Daniela na tak dlouho, aby se dostal k telefonu a poradil si s neustálým odmítáním, které je každodenním údělem obchodních zástupců.

Netvrdím, že to pro mě bylo bolestivější než pro něho. Ale bylo to hodně ošklivé. Seděl přede mnou ve svém laciném letním šedém obleku, který nosil po celý rok a který si pravděpodobně koupil v návalu klamného optimizmu za vlády Lyndona Johnsona. Límec košile měl roztřepený. Šedivé vlasy měl ulízané brilantinou a nikotinem zežloutlý knír upravený. Kuřácký kašel byl horší než kdykoli předtím.

A brečel.

Entronics má vypracovaný postup propouštění. Žádné odchylky nejsou povolené. Ode mě musel jít do oddělení lidských zdrojů a nechat si tam poradit ohledně přechodu do jiného zaměstnání. Poučí ho tam o jeho zdravotním pojištění a řeknou mu, jak dlouho bude ještě dostávat plat. Pak ho někdo z bezpečnostního oddělení společnosti vyprovodí z budovy. Byla to závěrečná potupa. Čtyřicet let u firmy, a pak vás vykopnout jako zloděje ze samoobsluhy.

Jakmile byl skutek dokonán, vstal a zeptal se: „A co ty?“

„Já?“

Hleděl na mě vyčítavým zrakem. „Líbí se ti dělat Gordymu sekerníka? Jeho hlavního kata?“

Nevyžadoval odpověď, takže jsem muji neposkytl. Bylo mi, jako kdyby mě kopl do rozkroku. Dovedl jsem si představit, co cítí. Zavřel jsem dveře do kanceláře, posadil se k psacímu stolu a díval se, jak se se svěšenými rameny loudá bludištěm oddělených kójí do svého kouta.

Škvírami v okenních žaluziích jsem viděl, jak mluví s Forsythem a Harnettem. Pak zazvonil telefon a já ho nechal vzít Franny. Intercomem se mě zeptala, jestli chci přijmout hovor Barryho Ulasewicze z Chicagské presbyteriánské nemocnice. Požádal jsem ji, ať mu řekne, že jsem na schůzi. Věděla, že zrovna netelefonuju ani nemám nikoho v kanceláři, a tak se zeptala, jestli je všechno v pořádku.

„Jistě, díky,“ odpověděl jsem. „Jen potřebuju pár minut pro sebe.“

Někdo donesl Taylorovi haldu bílých papírových krabic a postavil je před něho. Několik lidí se kolem něj shluklo a sledovalo, jak do nich skládá své věci. Trevor vystřeloval mým směrem zlověstné pohledy.

Bylo to jako smutná pantomima: viděl jsem, ale neslyšel. Slovo se šířilo jako zčeření hladiny na rybníce. Přicházeli k němu lidé, aby mu řekli pár utěšujících slov, a rychle zase odcházeli. Jiní probíhali kolem s rozmáchlými gesty, ale nezastavili se. Je zajímavé sledovat, jak lidé reagují na to, když někoho vyhodí z práce. Být propuštěn je něco jako vážná komunikační nemoc, protože na každého, kdo se zastavil, aby sdílel jeho smutek, byli dva, kteří se k němu nepřiblížili, aby se nenakazili. Nebo nechtěli být viděni s chudákem Calem Taylorem, aby neupadli v podezření, že jsou stejní jako on. Chtěli demonstrovat svou neutralitu.

Právě když jsem zvedal telefon, abych zavolal Festinovi, ozvalo se zaklepání na dveře.

Festino se dostavil osobně.

27

„Steadmane,“ pronesl Festino. „Řekni mi, žes právě nevyhodil na dlažbu Cala Taylora.“

„Posaď se, Ricky.“

„Nevěřím tomu. Kdo to udělal? Integrační tým, který provádí fúzi? Kdo k tomu dal příkaz?“

Chtěl jsem říct můj nápad to nebyl, ale vypadalo by to, že se z toho chci vykroutit. I když by to byla pravda. „Posaď se, Ricky,“ zopakoval jsem.

Poslechl. „Proč to neudělal Gordy? Bylo by mu podobný, kdyby to udělal sám. Takový věci si přece vychutnává.“

Neodpověděl jsem.

„Musím ti jako kamarád říct, že se mi nelíbí, co se s tebou děje. Měníš se k horšímu.“

„Ricky,“ pokusil jsem se ho přerušit, ale už byl rozjetý.

„Nejdřív ten směšný Queegův oběžník. A teď ses stal katem v Gordyho službách. To není dobrý. Říkám ti to jako přítel.“

„Ricky, zmlkni na chvíli.“

„Takže první to odnes Taylor. První chlap, který má vypadnout z ostrova. Kdo další. Já?“

Chvíli jsem se na něho díval a pak jsem odvrátil pohled.

„No, to snad nemyslíš vážně. Že ne, Jasone?“

„Nejhorších třicet procent musí odejít, Ricky,“ prohlásil jsem jemně.

Viděl jsem, jak se mu odkrvuje obličej. Zavrtěl hlavou. „Kdo po tobě bude kontrolovat smlouvy, až tady nebudu?“ zeptal se tiše.

„Moc mě to mrzí.“

„Jasone,“ vydechl a do hlasu mu vstoupil prosebný tón, „musím živit rodinu.“

„Já vím, a dělám to strašně nerad.“

„Nevíš všechno. Entronics platí zdravotní pojištění mojí manželky a dětí.“

„O to nepřijdeš, Ricky. Budou to platit ještě osmnáct měsíců.“

„Musím taky platit školný, Jasone. Dovedeš si vůbec představit, kolik mě ta škola stojí? Nějakých třicet tisíc ročně.“

„Můžeš…“

„Žádný finanční úlevy neposkytujou. Ne takovým lidem, jako jsem já.“

„Tam, kde bydlíš, Ricky, jsou dobré i státní školy.“

„Ne pro dítě s Downovým syndromem, Steadmane.“ V jeho vlhkých očích se zračil vztek.

Na několik vteřin mi došla řeč. „Já nevím, co s tím, Ricky.“

„Je to tvé rozhodnutí, Jasone?“

„Gordyho,“ přiznal jsem konečně s pocitem, že jsem zbabělec.

„A ty se takovými příkazy řídíš. Vzpomeň si na Norimberk.“

„Jo, myslím na to,“ vzdychl jsem. „A mrzí mě to. Dovedu si představit, jak ti je.“

„Ke komu se můžu odvolat? Ke Gordymu? Promluvím si s Gordym, jestli si myslíš, že to pomůže.“

„Nepomůže to, Ricky. Už se rozhodl.“

„Pak se tedy za mě přimluv ty. Uděláš to? Jsi teď jeho oblíbenec. Vyslechne tě.“

Mlčel jsem.

„Prosím tě, Jasone.“

Stále jsem mlčel. V nitru jsem umíral.

„Ze všech lidí jsi to udělal zrovna ty.“ Pomalu vstal a šel ke dveřím.

„Ricky!“ zavolal jsem za ním. Zastavil se, zády ke mně, s rukou na klice.

„Promluvím si s Gordym,“ slíbil jsem.

Před jeho kanceláří mě zastavila Melanie. „Telefonuje s Hardym,“ sdělila mi.

„Vrátím se později.“

Podívala se žaluziemi dovnitř. „Z řeči jeho těla bych řekla, že už pomalu končí.“

Chvíli jsme se s Melanií bavili o plánu jejího manžela Boba – chtěl si s několika chlápky koupit franšízu na chilské sendviče, které byly ve středu Bostonu hodně oblíbené. Nevím, kde na to sehnal peníze. Pracoval v jedné pojišťovně.

Pak Gordy ukončil hovor a já mohl vejít.

„Potřebuju si s vámi promluvit o Festinovi,“ oznámil jsem mu.

„Jestli s ním budete mít potíže, zavolejte na něj ochranku. Mohl by něco provést, vidím, že by toho byl schopen.“

„Kvůli tomu jsem nepřišel.“ Vyprávěl jsem mu o Festinově dítěti a zvláštní škole, o které jsme si všichni mysleli, že je to nějaká namyšlená přípravka, kde hoši nosí modré blejzry a kulichy.

Gordyho oči se změnily v studené korálky. Zíral jsem na jeho na ježka ostříhané vlasy, protože jsem se mu do nich nedokázal podívat. Připadal mi otylejší než obvykle. Zdálo se, že si vlasy nedávno obarvil. „To je mi naprosto fuk,“ prohlásil.

„Nemůžeme mu to udělat.“

„Myslíte si, že tohle je nějaký dobročinný spolek? Nějaká pitomá sociálka?“

„Já to neudělám,“ prohlásil jsem. „Já Festina propouštět nebudu. Nedokážu mu to udělat.“

Naklonil hlavu ke straně a zatvářil se zvídavě. „Vy tedy odmítáte?“

Naprázdno jsem polkl a doufal jsem, že to nebylo slyšet. Měl jsem pocit, jako bych překračoval kancelářský Rubicon. „Ano,“ odpověděl jsem.

Následovalo dlouhé, předlouhé mlčení. Nepřestával na mě zírat. Pak pomalu a uvážlivě pronesl: „Teď to řešit nebudeme, ale po TechCommu si o tom my dva ještě promluvíme.“

TechComm byla obrovská obchodní předváděčka pro naše nejlepší zákazníky, končící přepychovou večeří. Loni se konala v Las Vegas a letos měla být v Miami. Gordy u večeře vždy vystupoval jako moderátor a hlavní myšlenku večera ponechával do poslední chvíle v tajnosti. „Před TechCommem si tady nepřeju mít žádný hádky.“

„Dobře,“ odpověděl jsem.

„Ale něco vám řeknu. Vy na tohle místo prostě nemáte.“

Nechal jsem to bez odpovědi.

28

Dnes jsem měl v úmyslu odejít z kanceláře včas. Kurt měl vstupenky na Red Sox. Musel jsem nejdřív jet domů, abych se převlékl a políbil Kate. V sedm už jsem měl být ve Fenway Parku.

Právě jsem zavíral elegantní kožený kufřík, když jsem si všiml, že před mými dveřmi stojí Doug Forsythe.

„Ahoj, Dougu,“ řekl jsem. „Pojď dál.“

„Máš chvilku?“

„Jistě.“

Pomalu se posadil a váhavě se rozhlížel. „Pamatuješ si, cos mi včera řekl? Vzal jsem si to k srdci.“

Přikývl jsem. Neměl jsem nejmenší tušení, co bude následovat.

„Přemýšlel jsem. A… dal jsem ti za pravdu. Entronics je můj domov.“

Byl jsem ohromený. „Opravdu? To jsem moc rád.“

Všiml jsem si, že mi na monitoru počítače naskočila nová zpráva. Byla od Gordyho. IHNED MI ZAVOLEJTE, stálo v ní.

„Myslím, že jsem se rozhodl správně,“ prohlásil.

„Moc rád to slyším, Dougu. Všichni budou nadšení, že zůstaneš.“

Další zpráva:

KDE KSAKRU JSTE? OKAMŽITĚ SE DOSTAVTE!

Otočil jsem se v křesle k počítači a vyťukal na klávesnici:

MÁM SCHŮZKU. DEJTE MI MINUTU.

Jenže Doug nevypadal spokojeně a to bylo divné. „Jo, myslím, že to tak bude lepší,“ zahučel.

„Dougu,“ požádal jsem ho, „řekni, že to myslíš doopravdy.“

„Jo, myslím. Je to správný rozhodnutí. Tak… teď to teda víš.“

„Chtěl jsi, abychom ti dali stejné podmínky, jaké ti nabízeli v Sony,“ začal jsem. „A já ti slíbil, že je budeš mít. Pošli mi mailem nebo na papíře své požadavky a já na to dohlídnu.“

Pomalu a zhluboka se nadechl. „Není třeba,“ odpověděl. „Nechci, abyste si mysleli, že jsem chtěl odejít kvůli penězům.“

Tohle žádný obchodní zástupce v dějinách západní civilizace ještě nikdy nevyslovil. A pokud ano, tak to rozhodně nemyslel vážně. Okamžitě jsem zpozorněl. Co se to děje?

„Dougu,“ řekl jsem. „Slíbil jsem ti to. Nechtěj, abych tě prosil.“

Forsythe vstal. „Věř mi, je to v pořádku,“ prohlásil. „Jsem tady a zůstanu tu. Jsem spokojený tak, jak to je –“

Měl se k odchodu a já zůstal několik vteřin zmateně sedět. Otočil jsem se k monitoru a viděl další zprávu od Gordyho. IHNED! Stálo v ní.

UŽ JDU, odepsal jsem.

Když jsem vyprovázel Forsytha z kanceláře, všiml jsem si, že mě Trevor Allard ze svého odděleného prostoru zlověstně sleduje. Na pozadí počítače měl fotku svého milovaného Porsche Carrera. Rád bych věděl, kolik toho Trevor ví o Forsythově nabídce zaměstnání a zda mu radil, aby odsud odešel, a krmil ho nenávistnými řečmi. A také co ví o Forsythově rozhodnutí, že tady nakonec zůstane.

Gordy se rozvaloval se založenýma rukama v křesle a usmíval se jako šílenec.

„Kde jste byl tak dlouho?“ zeptal se.

„Přišel za mnou Doug Forsythe,“ odpověděl jsem. „Zůstane.“

„Opravdu?“ řekl podezřívavě. „Rád bych věděl proč.“

„Jak to myslíte, Gordy?“

„Ta jeho náhlá ztráta zájmu o odchod k Sony? Proč tak najednou?“

„Je to divné,“ uznal jsem.

„Zajímalo by mě, co za tím vězí,“ pokračoval. „Co by mohlo přimět špičkového chlapa, jako je Doug Forsythe, vycouvat z nabídky zaměstnání, ve kterém by dostával nejmíň o třicet procent víc, než si vydělává tady?“

„Nechtěl se přestěhovat do New Jersey?“

„Požádal o stejné podmínky, jaké mu nabízeli v Sony?“

„Právě že ne.“

„Nemyslíte, že je to hodně divné?“

„Jo, to tedy je.“

„Řekl jste mu, aby vám tu nabídku od Sony ukázal?“

„Co naznačujete? Že si Forsythe celou tu věc vymyslel?“

„Ne, to ne. Tak vychytralý není.“

„Co tedy?“

Naklonil se kupředu, opřel se lokty o psací stůl a vítězoslavně prohlásil: „Ta nabídka přestala platit.“

„Přestala platit?“

„Prostě ji zrušili.“

„Tomu nevěřím.“

„Měl byste. Právě mi volal můj člověk v Sony. Něco se stalo. Nějaký zádrhel. Někomu z vyššího managementu se Doug Forsythe nezamlouval. Předpokládám, že výš než na Crawfordově úrovni. Dneska po obědě ho informovali, že svoji nabídku odvolávají.“

„Ale proč?“

Zavrtěl hlavou. „Nemám tušení. Nikdo to neví. Něco se muselo vynořit. Nevím, co by to mohlo být. Ale už je to fuč a Forsythe se vrací na vlajkovou loď.“ Zakejhal. „Pro nás je to jen dobře.“

Cestou domů jsem měl puštěné cédéčko Byznys je válka! s generálem Pattonem, ale neposlouchal jsem. V duchu jsem stále ještě viděl, jak Cala Taylora vyvádí z budovy chlápek od ochranky, ale Kurt to nebyl. Přemýšlel jsem o Festinovi. A o Dougu Forsythovi a o tom, proč Sony tak neslýchaně dobrou nabídku zase stáhla.

Hlas z přehrávače právě pronášel: „Žralok tygří obvykle mívá jen jedno mládě. Proč? Protože už v matčině děloze největší mládě všechny své bratry a sestry sežere. Nebo si vezměte hyenu skvrnitou. Rodí se s plně vyvinutými řezáky a trháky, a jsou-li dvě novorozená mláďata stejného pohlaví, jedno zabije druhé hned po narození. Orel zlatý klade dvě vejce a silnější mládě často sežere slabšího sourozence do dvou týdnů po vyklubání. Proč? Přežívá ten nejsilnější!

Vypnul jsem to.

Než jsem dojel domů, už jsem byl poměrně klidný. Tiše jsem vešel. Kate dnes přišla dřív a odpoledne chvíli spala v obývacím pokoji. Ráno jí bylo špatně, ale teď už byla jen unavená.

Podlaha ve vstupní hale byla ze starého travertinu a při chůzi se celým domem rozléhala ozvěna. Vyzul jsem si proto boty a šel do obýváku jen v ponožkách. Klimatizace byla puštěná naplno.

„Dneska jseš tady brzy.“ Seděla na naší tvrdé pohovce z Grammy Spencer’s. Tenhle typ nábytku se sem koneckonců hodil.

Šel jsem k ní a políbil ji. Četla si v černém paperbacku s povídkami Alice Munroové. „Ahoj kotě, jak ti je?“ Převlékla se z pracovních šatů do domácího oděvu. Vsunul jsem jí ruku pod tričko a pohladil ji po břiše.

„Ani pořádně nevím. Trochu divně.“

„Divně?“

„Ale ne, jsem jenom trochu malátná. Z horka. Jako obvykle.“

„To je dobře.“

„Poslyš, Jasone, můžeme si promluvit?“

„Jistě.“ Můžeme si promluvit? patří společně s Bohužel, je to nádor k nejděsivějším větám na světě.

Poklepala na pohovku vedle sebe. „Nechceš se na to posadit?“

Posadil jsem se. „Co se děje?“ Pokradmu jsem se podíval na hodinky. Spočítal jsem si, že mám deset minut na to, abych se převlékl do džínsů a trička Red Sox a stihl to do Fenway včas.

„Poslouchej, miláčku, chtěla bych se ti omluvit. Tvrdě pracuješ, a já ti to ještě ztěžuju. Nebylo to ode mě fér.“

„Zapomeň na to,“ řekl jsem. „Omluvu přijímám.“ Nechtěl jsem to utnout příliš rychle, ale nemohl jsem si dovolit nechat se zatáhnout do delšího rozhovoru.

„Vím, kolik toho na tebe Gordy nakládá, a chci ti říct, že si tvé práce vážím. V tom Dětském světě jsem to přehnala.“

„Zapomeň na to,“ prohlásil jsem.

„Zapomenout na to?“ opakovala po mně. „Odkdy takhle mluvíš?“

„Ani nevím.“

„Rozhlídni se kolem sebe.“ Rozpřáhla ruce. „Tenhle nádherný dům, a o ten ses postaral ty. Díky své tvrdé práci. Máme ho jen díky tobě. A já na to nikdy nezapomínám.“

„Děkuju,“ řekl jsem. Vstal jsem a znovu ji políbil. „Už musím jet.“

„Kam vlastně jedeš?“

„Do Fenway,“ odpověděl jsem. „Vždyť jsem ti to povídal.“

„Ano?“

„Aspoň si to myslím. Ne, vím jistě, že jsem ti to řekl.“

„S Kurtem?“

„Jo,“ odpověděl jsem. „Musím se ještě převlíknout.“

Když jsem sešel dolů, dělala si Kate pro sebe bocaburger a brokolici.

Políbil jsem ji na rozloučenou a ona řekla: „Nezeptáš se mě, jaké to bylo dneska v práci?“

„Promiň, že jsem to neudělal. Tak jaký jsi měla den?“

„Neuvěřitelný. Marie měla vernisáž v South Endu a já tam šla zastupovat nadaci. Přivedla tam svoje tři děti – nemá tady nikoho na hlídání ani žádné příbuzné. Tak jsem se nabídla, že jí ty prcky pohlídám, aby si mohla promluvit s jedním uměleckým kritikem z Boston Globe.“

„Ty ses starala o tři děti?“

Přikývla. „Asi hodinu.“

„No, to jsi tedy dobrá.“

„Vím, co si asi myslíš. Že to byla katastrofa.“

„A byla?“

„Napřed jo. Myslím, že asi tak deset minut jsem si byla jistá, že přijdu o rozum. Ale pak… nevím, co se stalo, ale najednou to šlo. Bylo to v naprostý pohodě. Myslím, že jsem dokonce byla dost dobrá. A uvědomila jsem si, Jasi, že na to mám.“

Měla v očích slzy a já také. Dal jsem jí pusu a řekl: „Mrzí mě, že musím pryč.“

„Jenom jeď,“ usmála se.

29

U Fenway Parku byl dav jako obvykle, spekulanti se ptali, jestli nechci vstupenku nebo jestli nemám nějakou na prodej, pouliční prodavači nabízeli italské klobásy, hotdogy a programy. Kurta jsem našel poblíž turniketů u brány A, jak jsme se domluvili. S překvapením jsem zaznamenal, že drží kolem pasu jakousi ženu.

Měla vlasy barvy mědi, kaskádu kudrnatých kadeří a halenku broskvové barvy, která byla na její bujné poprsí příliš těsná. Měla útlý pas a velký zadek, který ještě zvýrazňovaly krátké šortky, takže byla velmi sexy. Měla výrazně nalíčené oči, dlouhé řasy a na ústech jasně červenou rtěnku.

Jakmile jsem překonal zvířecí vzrušení z pohledu na tuhle kočku, pocítil jsem zklamání. Nebyl to typ ženy, kterou bych od Kurta očekával. Nikdy se nezmínil o nějaké přítelkyni a na zápas Red Sox jen tak kdekoho neberete. Vstupenky se shánějí jen s velkými obtížemi.

„Ahoj, šéfe,“ pozdravil. Natáhl levou ruku a dotkl se mého ramene.

„Promiň, že jdu pozdě,“ omluvil jsem se.

„Ještě to nezačalo,“ odpověděl. Jasone, rád bych ti představil Leslie.“

„Ahoj, Leslie,“ prohodil jsem. Podali jsme si ruku. Měla dlouhé rudé nehty. Usmála se a já jí to oplatil, několik vteřin jsme se navzájem prohlíželi, aniž bychom věděli, co říct.

„Pojďme na to,“ vyzval nás Kurt.

Prošel jsem s nimi prostorným podbřiškem stadionu a hledali jsme svou část hlediště. Cítil jsem se jako páté kolo u vozu.

Když jsme došli ke schodišti naší sekce, Leslie prohlásila, že si musí odskočit do místnosti pro holčičky. Tak tomu říkala. Bylo už jisté, že zmeškáme první směnu.

„Je milá,“ prohlásil jsem, když do té místnosti pro holčičky odešla.

„Jo.“

„Jak se jmenuje dál?“

Pokrčil rameny. „Zeptej se jí.“

„Jak dlouho už spolu chodíte?“

Podíval se na hodinky. „Asi osmnáct hodin. Seznámil jsem se s ní včera večer v jednom baru.“

„Myslím, že si dojdu pro sendvič s hovězím a sýrem. Chceš taky?“

„Já takový sračky nejím,“ odpověděl Kurt. „Pracuješ na svým těle, a pak se cpeš takovým svinstvem.“

„A co takhle Fenway Frank?“ Byly to hotdogy, které prodávají jen tady. Jedno z tajemství, které se při zdejších návštěvách dozvíte, spočívá v tom, že máte-li hotdogy rádi horké, nekupujete je u stánků, kde vám je často dají vlažné nebo dokonce studené.

„Pro mě ne, dík.“

„Přešla mě chuť. Jak to jde v práci?“

„Docela dobře,“ odpověděl. „Dělal jsem trochu na výzkumu a výměně odznaků. Dneska jsem musel jet do Westwoodu. Rutinní záležitost. Musel jsem taky začít s vyšetřováním jedné osoby.“

„Ano? Koho?“

„Nesmím to říct. Není to nikdo, koho bys znal. Ten chlap krade LCD obrazovky a prodává je na eBay. Musel jsem nainstalovat další kameru a stáhnout si soubory z jeho počítače.“

„Chytíš ho?“

„To si piš. A biometrické čtečky už mám, takže každý se bude muset v nejbližších několika dnech stavit v bezpečnostním oddělení a dát nám otisk prstu.“ Pohlédl na mě. „Ty jsi nevyspalý. Co se děje?“

„Spal jsem.“

„Asi ne dost. Potíže na domácí frontě?“

„To ne,“ odpověděl jsem. „S Gordym.“

„To je pěkný idiot,“ prohlásil. „Je to jako Q kurz pro jediného muže.“

„To jo, ale je tady jeden rozdíl, a sice, že se ze mě nesnaží udělat lepšího vojáka.“

„To je pravda. Chce ti vymýt mozek. Možná bych pro tebe něco měl. Musíš s tím něco udělat.“

„Co tím myslíš, že bys pro mě něco měl? Ty na něj něco víš?“

Odmlčel se na tak dlouho, že jsem si skutečně začal myslet, že něco ví. „Jednou z mých povinností je sledovat e-mailovou poštu.“

„To tam děláte?“

„Musíme. Pátrat podle klíčových slov.“

„Ale ty mu prohlížíš poštu ještě z jiného důvodu, že?“ nadhodil jsem.

Přivřel oči.

„To bys neměl.“

„Součást mé práce,“ odvětil.

„Co tam píše o mně?“

„Jsi pro něj nebezpečný. Musíme s ním něco udělat.“

„Neodpověděls na mou otázku.“

„Podívej, Gordy nechápe, že nemá své místo tak jisté, jak si myslí.“

„Proč?“

„Japoncům se jeho styl nelíbí. Jeho klení. Jeho hrubost.“

„To si nemyslím,“ namítl jsem. „Pokud bude mít výsledky, budou s ním spokojení. A on výsledky má. Takže mu nic nehrozí.“

Zavrtěl hlavou. „Je to rasista. Nenávidí Japonce. A to se Japoncům nelíbí. Něco jsem si už přečetl. Japonci obdivují americký manažerský styl, který se vyznačuje pevnou vůlí. Ale nebudou tolerovat rasizmus zaměřený proti Japoncům. Věř mi, že jakmile ho projeví na veřejnosti, okamžitě poletí. A to tak rychle, že se ti z toho zamotá hlava.“

„Na to je moc chytrý.“

„Možná,“ broukl Kurt.

Pak se objevila Leslie v jedovatém oblaku laciného parfému. Objala Kurta paží a sáhla mu přitom na zadek.

Už jsem byl ve Fenway Parku na zápasech mockrát, možná stokrát, ale vždycky se mě zmocní vzrušení, jakmile vyjdu po schodišti a pode mnou se ve slunečním svitu nebo při umělém osvětlení náhle objeví hřiště, červená antuka, dav.

Měli jsme skvělá místa k sezení za krytem s lavičkou pro hráče Red Sox, dvě řady od hřiště. Sledovali jsme kameramana z ESPN, jak švenkuje, aby se mu do záběru dostala blondýna nanášející si na rty rtěnku.

Leslie toho o baseballu moc nevěděla a chtěla, aby jí Kurt vysvětlil pravidla. Řekl jí, že to udělá později.

„Přece jenom mám dneska jednu dobrou zprávu,“ sdělil jsem Kurtovi tiše při sledování hry. „Doug Forsythe se rozhodl, že zůstane.“

„Ano?“

Na baseballu je dobré, že je při něm plno okamžiků, kdy se nic neděje, a můžete se bavit. „Jo. Něco se stalo s tou nabídkou, kterou dostal od Sony. Někdo dostal strach a zase to zrušil. Nikdy předtím jsem o ničem takovým neslyšel.“

„Kurte,“ ozvala se Leslie, „víš, že já vlastně ani nevím, jak se podepisuješ.“

„Podepisuju?“ zvedl obočí Kurt a otočil se k ní. „Můj podpis je ‚Nevyrušuj‘.“

Bavili jsme se tolik, že jsme moc nesledovali hru, a tak jsme se oba podívali na obrovskou elektronickou tabuli s výsledky, kde opakovali videozáznam z předchozí akce.

„Moc tam toho nevidím.“

„Je to mizerná obrazovka,“ prohlásil jsem.

„Musíme mít něco lepšího, než je tohle.“ Mínil tím Entronics a bylo zajímavé, že už začal používat zájmeno „my“.

„Jo, to máme. Tohle je zastaralý velký formát videodispleje RGB LED. Bude tak šest nebo sedm let starý a technologie jde rychle dopředu. Máme videomonitory s velkou úhlopříčkou, kde je obraz křišťálově jasný.“

„A?“

„Jaké a?“

„Znám asistenta manažera pro zařízení stadionu. Můžeš si s ním promluvit. Bude vědět, na koho se obrátit.“

„Kvůli výměně výsledkové tabule? To zní zajímavě.“

„To jistě.“

„Dobrý nápad, člověče.“

„Mám takových nápadů spousty.“

Náhle Sox dosáhli grandslamu a všichni vyskočili a začali jásat.

„Co se stalo?“ vykulila oči Leslie. „Něco dobrýho, nebo špatnýho?“

30

V kanceláři jsem byl v sedm s pocitem svěžesti a rovněž trochu zklidněný z obzvláště tvrdého cvičení v Kurtově tělocvičně. Probíral jsem se papíry a zprávami a zahrál si pár falšovaných míčů s lidmi, se kterými jsem nechtěl mluvit, a nechal jim proto zprávu na záznamníku. Z asi třiceti prodejních jednání, která jsem měl rozdělaná, šlo ve dvou případech o obrovské projekty, teď když mě Freddy Naseem podvedl s obchodem pro Harryho Belkina, a to s Chicagskou presbyteriánskou nemocnicí a především s letištěm v Atlantě. Odeslal jsem několik e-mailů ohledně těch projektů. Pak jsem si zjišťoval zastupitelství automobilek v celé zemi. Bylo mezi nimi i pár skutečně velkých. AutoNation u Fort Lauderdale a United Auto Group v blízkosti Secaucusu v New Jersey, vedle nichž Harry Belkin vypadal jako obchůdek se součástkami z rozmontovaných vozů. Belkin byl v seznamu velkých zastupitelství asi na čtrnáctém místě. Špatné na tom bylo to, že jsem prací na smlouvě ztratil hodně času, a nakonec z toho nic nebylo.

Taky výsledková tabule Red Sox mi nepřestávala vězet v hlavě. Čím víc jsem se jí zabýval, tím víc mě zajímala. Byla to v podstatě videoobrazovka o velikosti 8 x 10 metrů, využívající světlo vyzařované diodovou technologii – čili LED. Spousta a spousta pixelů asi 2,5 centimetrů od sebe, každý pixel sestávající z malých diod, které obsahují chemickou směs, jež při průchodu elektrického proudu září různými barvami. Vše je řízeno soustavou čísel videoovladače. Z dálky to vypadá skvěle, jako obrovská televizní obrazovka. Z dálky.

Nyní jsou tyto elektronické digitální tabule po celém světě. Můj online výzkum ukázal, že největší je v centru Berlína, na Kurfürstendammu. V New Yorku je na Times Square obrovská tabule s Coca-Colou a tabule NASDAQ a další veliká reklamní plocha na střeše budovy Reuters v Londýně a na Piccadilly Circus, a samozřejmě jsou všude i v Las Vegas.

Co je na těchto tabulích senzační, je skutečnost, že několika úhozy do klávesnice počítače změníte úplně celý obraz. Ne jako v dobách starých reklamních panelů, kdy muselo nahoru vylézt pár chlapů, strhnout starý plakát a nalepit tam nový. Nyní to lze udělat v několika sekundách.

Jsou senzační, ale i zrnité, značně hrubé. Lze vidět malé barevné tečky. Tato technologie vznikla před deseti lety. Entronics tyto obrovské venkovní displeje nedělal. Jednalo se o příliš specializovanou technologii a kromě toho naše LCD a plazmové obrazovky nebyly tehdy dost jasné, aby se daly používat venku.

Teď už je to ale jiné. Teď už jsou jasnější a lepší. Máme prototyp nového flexibilního obrazového plátna, jako je to, které má Gordy v okně. Má vysokou rozlišovací schopnost, nevydává prudké světlo, je odolné vůči počasí a je lepší než kterékoli jiné na trhu.

Fenway Park měl být pouhý začátek. Jakmile dostanu obrazové plátno Entronicsu nad střed hřiště v Bostonu, mohu je dostat i na jiná baseballová hřiště a pak i na stadiony, na kterých se hraje americký fotbal. Pak bude následovat Times Square, Piccadilly Circus, Kurfürstendamm a Las Vegas. Trailery z filmů na venkovních reklamních panelech. Rockové koncerty. Tour de France. Formule jedna. Filmový festival v Cannes.

Vatikán. Obrovské promítací plochy okolo náměstí sv. Petra, aby lidé viděli papežovu mši nebo papežův pohřeb či cokoli jiného. Neměl by mít Vatikán se vším svým zlatem nejlepší technologii?

Jak je možné, pomyslel jsem si, že to nikoho z vrcholného vedení Entronicsu v Tokiu dosud nenapadlo? Tohle byl opravdový průlom. Obrovský.

A proč se zastavovat u venkovních tabulí? Proč ne rovněž tabule uvnitř – na letištích, v nákupních centrech, velkých obchodech, halách společností…?

Někdy překvapím i sám sebe.

V tomto stavu totálního deliria jsem sepsal obchodní plán, náčrt toho, jak obrazová plátna Entronicsu zaplaví svět. Učinil jsem rychlý průzkum nedostatků existujících technologií. Zjistil jsem si, které velké společnosti ve světě poskytují elektronické digitální tabule, protože s nimi budeme muset obchodovat – nemáme infrastrukturu k tomu, abychom to dali dohromady sami. Tohle bude skutečná bomba.

Do devíti hodin jsem měl pohromadě náčrt oběžníku, o kterém jsem byl přesvědčen, že promění celý Entronics, zachrání naši divizi a katapultuje mě na vrchol společnosti. No, až na vrchol ne. Nikoliv až do Tokia, protože nejsem Japonec. Ale blízko vrcholu.

A co teď? Co bych s tím měl udělat dál? Dát to Gordymu, aby mi to vyfoukl a připsal si za to zásluhy sám? Nemůžu to ale ani jen tak zničehonic poslat do megavěže v Tokiu. Ve firmě to takto nefunguje.

Vzhlédl jsem právě v okamžiku, kdy někdo procházel kolem mé kanceláře. Byl to vychrtlý Japonec s leteckými brýlemi.

Joši Tanaka.

Špeh, vyslanec a potrubí k výše postaveným osobám v Tokiu.

Přesně ten chlápek, se kterým jsem potřeboval mluvit. Zamával jsem na něho a gestem mu naznačil, aby vešel.

„Ahoj, Jason-sane,“ řekl.

„Poslyšte, Joši, mám úžasný nápad a zajímalo by mě, co si o tom myslíte.“

Svraštil obočí. Řekl jsem mu o oběžníku, který jsem právě napsal. Jaké příjmy by tento nápad mohl přinést společnosti. Technologii jsme už vyvinuli a utopené náklady už prošly rozpočtem. Nebudou zde žádné další náklady na výzkum a vývoj. „K vytvoření velkého panelu už nebudeme muset spojovat dohromady malé panely,“ pokračoval jsem. „Ve srovnání s naším obrazovým plátnem budou ostatní existující technologie displejů LED vypadat jako JumboTron z roku 1985. Ziskový potenciál je obrovský.“ Čím déle jsem mluvil, tím lépe to znělo.

Pak jsem z Jošiho prázdného výrazu uviděl, že vůbec nic nepochopil. Ten člověk nerozuměl jedinému slovu, které jsem mu řekl. Pětiminutový proslov nadarmo.

Mohl jsem právě tak mluvit… no dobře, anglicky.

Po obědě jsem se zastavil dole v bezpečnostním oddělení a strávil tam asi třicet vteřin tím, že jsem vložil ukazováček do biometrické čtečky, aby se přístroj naučil poznávat jeho otisk. Když jsem se vrátil nahoru, zašel jsem do Gordyho kanceláře a sdělil mu, že potřebuji, aby mi věnoval několik minut, protože mu chci vysvětlit, jaký jsem dostal nápad.

Uvědomoval jsem si, že se chystám Gordymu dát volnou ruku k tomu, aby disponoval mým velkým nápadem s elektronickými billboardy, ale bez jeho podpory bych ho neprosadil.

Seděl v křesle s rukama za zády po svém samolibém způsobu, kterým říkal: Tak jo, zkus na mě udělat dojem.

Vysvětlil jsem mu, o co se jedná. Podal jsem mu kopii svého obchodního plánu.

„Takže jste se tedy vrhl na produktový marketink? My se ale zabýváme prodejem, jestli to nevíte. Chtěl byste se stěhovat do Santa Clary? Nebo do Tokia?“

„Máme povoleno přicházet s nápady.“

„Jen mrháte časem.“

Cítil jsem se jako spráskaný pes. „Proč je to podle vás mrhání časem?“

„Věřte mi, že tenhle nápad je tak starý, že už má fousy a jaterní skvrny. Objevil se už na poslední schůzi produktového plánování a japonští inženýři řekli, že to nejde.“

„Proč ne?“

„Nedostatek kandel či čeho k venkovnímu používání.“

„Prošel jsem si technické detaily obrazových pláten a zjistil, že jsou stejně jasná jako LED.“

„Problém je s oslněním.“

„Žádné neexistuje. V tom právě spočívá ten průlom.“

„Poslyšte, Jasone, zapomeňte na to. Nejsem inženýr, ale vím, že to nejde.“

„Myslíte si tedy, že to nestojí ani za e-mail do Tokia?“

„Jasone,“ pokračoval trpělivě a zabubnoval přitom prsty na můj obchodní plán. „Jsem pro změny. V Six Sigma mám černý pás. Byl jsem vyškolený v procesu urychlování změn. Ale vím, kdy je třeba něco vzdát, a vy se to teprve budete muset naučit.“

Váhal jsem. Spadl mi hřebínek. „Tak dobře,“ povzdychl jsem nakonec. Vstal jsem a natáhl se pro obchodní plán, ale Gordy byl rychlejší. Zmocnil se ho, zmačkal ho v pěstí a hodil do odpadkového koše.

„Chci, abyste se teď plně zaměřil na TechComm. Od okamžiku, kdy všichni přiletíme do Miami, což bude za pár dní, chci, abyste klábosili s našimi prodejci a partnery. A pamatujte na to, že první večer bude velká večeře Entronicsu pro všechny obchodní zástupce a naše největší zákazníky a já ji povedu. Chci, abyste byl v bojovné náladě. Je to jasné? Držte se své parkety. V sázce je záchrana naší divize.“

31

Na naší příjezdové cestě stál Kurtův černý mustang.

Tiše jsem vešel do domu. Kate a Kurt seděli v obýváku a bavili se.

Neslyšeli mě vejít.

„Má toho nad hlavu,“ říkala právě moje žena. „Pohlcuje ho to. Pořád se chce bavit jen o Gordym a Bandě bratrů.“

Kurt něco zamumlal a Kate pokračovala. „Ten Gordy mu stojí v cestě, nemyslíte? Jestli se chce ve firmě dostat někam výš, ten člověk mu v tom nepomůže.“

„Zvoní mi v uších,“ ohlásil jsem se.

Oba sebou trhli. „Jasone!“ zvolala překvapeně Kate.

„Promiňte, že jsem přerušil váš rozhovor.“

Kurt se otočil v křesle. Kartounem potažené křeslo z Grammy Spencer’s. Mnohem pohodlnější než viktoriánská pohovka.

„Všiml sis něčeho?“

„Kromě faktu, že si moje žena zřejmě začíná s mým kamarádem?“

„Stěn přece.“

Podíval jsem se na stěny obýváku a viděl, že na nich visí zarámované obrazy, které Kate dostávala od umělců za léta práce v té své nadaci.

„Dostalas nějaký nový obraz?“ Připadaly mi všechny stejné.

„Ty sis nevšiml, že konečně visí rovně?“

„Aha. No vážně.“

„Kurte, řekněte mu to,“ vybídla ho. „Vždycky beru na každý rám dva háčky – ty mosazné s třemi otvory na hřebíčky.“

„Já taky,“ prohlásil jsem.

„A používám vodováhu. Bez ní je těžké je pověsit rovně.“

„To jsem si myslel,“ podotkl jsem.

„Taky Kurt spravil ten kapající kohoutek v koupelně, který nás tak štval,“ dodala Kate.

„Mně nevadil,“ zahučel jsem. Kurt udělal tohle a Kurt udělal tamto. Chtělo se mi z toho zvracet.

„Bylo potřeba jen nové těsnění,“ pokrčil rameny Kurt. „Trochu instalatérské vazelíny a hasák.“

„Díky, Kurte,“ odvětil jsem. „Měl jsi náhodou v aktovce vazelínu, těsnění a hasák?“

„Jasone!“ napomenula mě Kate.

„Mám nějaké nářadí ve skladišti opravny mého kámoše,“ odpověděl. „Zastavil jsem se pro ně cestou sem. Malá zajížďka.“

„Jel jsi zase za prodejcem do Cambridge?“

Přikývl. „Myslel jsem si, že se tady jen stavím a řeknu ahoj, ale Kate mě hned zapřáhla do práce.“

Vrhl jsem na svou ženu ošklivý pohled. „Platí ještě, že půjdeme do kina, Kate?“ zeptal jsem se.

Kurtovi to došlo a rozloučil se. Kate pak začala s obvyklou neuvěřitelně dlouhou přípravou – nejprve se „rychle osprchovala“, pak si dobrých pětačtyřicet minut sušila vlasy, pokračovala líčením, ke kterému přistupovala stejně, jako kdyby si měla jít po rudém koberci v Kodak Theatre převzít Oscara. Následoval nevyhnutelný, zběsilý závod s časem, abychom stihli začátek promítání. Samozřejmě, čím víc jsem ji pobízel, aby si pospíšila, tím jí to trvalo déle.

Posadil jsem se v ložnici a netrpělivě sledoval, jak se maluje. „Poslyš, Kate,“ začal jsem.

„Hmmm?“ Obtahovala si právě rty něčím, co vypadalo jako obyčejná tužka.

„Nepřeju si, abys Kurta takhle využívala.“

„Využívala? O čem to mluvíš?“ Zastavila se uprostřed tahu a otočila se ke mně.

„Zacházíš s ním, jako kdyby to byl náš sluha. Pokaždé, když se ukáže, chceš, aby něco opravoval.“

„Ale jdi, Jasone, dělá to dobrovolně. Vypadá snad, jako kdyby mu to vadilo? Myslím, že se takhle cítí užitečný. Potřebný.“

„Připadá mi to trochu, jako bys měla dojem, že na to máš… právo.“

„Právo?“

„Jako kdybys byla dáma odněkud ze zámku a on nějaký sedlák.“

„Nebo že jsem lady Chatterleyová a on hajný, co?“ poznamenala ironicky.

Pokrčil jsem rameny. Nic mi to neříkalo.

„Ty snad žárlíš.“

„Ale jdi,“ namítl jsem. „Nebuď směšná.“

„Žárlíš, přiznej to.“

„Prosím tě, Kate. Na něho?“

„To nevím. Možná na to, že je tak šikovný, na to, že je obyčejný chlap.“

„Obyčejný chlap,“ opakoval jsem. „A já jsem co? Thurston Howell Třetí? Zapomnělas, že můj táta pracoval ve válcovně plechů?“

Zavrtěla hlavou a jemně si odfrkla. „Když jsi mi řekl, že byl ve Zvláštních jednotkách, něco jsem očekávala, nevím co, ale určitě něco jiného. Možná hrubého. Tvrdého chlapa. Ale je nesmírně ohleduplný.“ Tiše se zahihňala. „Navíc vůbec není atraktivní.“

„Není atraktivní? To si myslíš?“

„Není takový, jakého jsem si ho představovala. Nežárli, miláčku. Můj manžel jsi ty!“

„Jo, a on je v tom případě kdo? Válečník z kmene Johimbo s foukačkou a mačetou?“

„Z kmene Jamomami.“

„Na tom nesejde.“

„Někdy může být mačeta právě tím nástrojem, kterého je potřeba,“ prohlásila.

Šel jsem na chvíli trucovat do auta, a než jsme dojeli ke kinu, už jsem vychladl.

Manželka má ráda cizí filmy s titulky. Já mám zase v oblibě filmy, ve kterých auta bourají do výkladních skříní a skleněných stěn. Její dlouhodobě zamilovaný snímek jsou Ostře sledované vlaky. Je ráda, když mají filmy pomalý a rozjímavý děj a jsou v češtině, polštině nebo srbochorvatštině.

Mým dlouhodobě oblíbeným filmem zůstává Terminátor 2.

Mám rád akční filmy a mé požadavky jsou prosté: velké výbuchy a automobilové honičky, bezdůvodné násilí a zbytečné záběry na ženskou nahotu.

Takže jsme onoho večera přirozeně jeli do kina na Kendall Street v Cambridgi, kde promítají zahraniční filmy. Zhlédli jsme argentinský film o mladém knězi v komatu, který byl zamilovaný do ochrnuté tanečnice. I když spíš bych měl říct, že ho zhlédla Kate, zatímco já vrhal kradmé pohledy na BlackBerry, který jsem ukrýval za kbelíkem s praženou kukuřicí. Chlápek, se kterým jsem jednal v Chicagské presbyteriánské, asistent viceprezidenta pro komunikace, změnil specifické požadavky na plazmové obrazovky, které chtěl do stovky nemocničních pokojů, a požádal mě o nový cenový propočet. Manažer pro zařízení na mezinárodním letišti Hartsfield-Jackson v Atlantě mně sdělil, že se od společnosti Pioneer právě dozvěděl, že jejich plazmové displeje mají vyšší rozlišení a lepší vlastnosti v šedivé škále, než má Entronics, a chtěl vědět, zda je to pravda. Byla by to pohroma, kdybych měl tenhle obchod ztratit a dostal ho Pioneer.

Přišel také mail od Freddyho Naseema. Chtěl, abych mu zavolal.

Co asi může chtít?

„Líbilo se ti to?“ zeptala se mě Kate, když jsme šli k autu. Na jednom místě si člověk musel dát potvrdit platnost parkovacího lístku a pak jít zaplatit jinam. Nepochybně se jednalo o systém vymyšlený v Sovětském svazu.

„Jo,“ odpověděl jsem. „Bylo to dojemný.“

Myslel jsem si, že jí to bude stačit, ale zeptala se mě: „Která část?“

„Skoro celý ten film,“ odpověděl jsem.

„Víš vůbec o čem to bylo?“

„Co jako?“

„Ten film. O co tam šlo?“

„To je nějaký kviz?“

„Jo,“ odpověděla. „O čem byl ten příběh?“

„Nech toho, Katie.“ Otevřel jsem dálkovým ovládáním mercedes, šel jsem ke dveřím pro spolujezdce a otevřel je pro ni.

„Ne, myslím to vážně,“ naléhala. „Já jsem totiž přesvědčená, že ses vůbec nedíval. Celý představení jsi strávil se svým BlackBerry. Jen tak mimochodem, všichni kolem byli na tebe naštvaní.“

„Párkrát jsem se na něj mrkl, to je pravda, Kate.“ Stála tam a odmítala nastoupit. „Potřeboval jsem nutně vyřídit pár věcí.“

„Dneska večer jsme si chtěli udělat volno,“ zlobila se. „Musíš s tím přestat.“

„Pokud vím, tak jsi mi řekla, že chápeš, že mám náročnou práci. Vždyť už jsme to probrali. Tak už toho nech a nastup.“

Stála tam se založenými pažemi. Její těhotenství už bylo znát. Pod bavlněnými šaty se jí nadouvalo břicho. „Potřebuješ odborné vyšetření. Už se nedokážeš kontrolovat.“

„Už nebudeš muset nikdy žít tak jako v dětství. Dokud budeme spolu, tak ne.“

„Jasone, to už stačí.“ Rozhlédla se okolo, aby se ujistila, že ji nikdo neuslyší. „Začínám mít pocit, že porodím zrůdu.“

32

Ráno přesně v půl deváté jsem zavolal Freddymu Naseemovi, protože jsem věděl, že v tu dobu přichází do práce.

„Jasone,“ zvolal a z jeho hlasu bylo znát, že mě rád slyší. „Už jste zjistil, jak rychle byste nám mohli dodat ty plazmové obrazovky?“

„Ale já myslel, že už to máte dohodnuté s Panasonikem. Říkal jste, že od nich je budete mít do týdne. Změnilo se něco?“

Na okamžik se odmlčel. „No, ony nám přišly včera. Ale je tady jeden malý problém. Ani jedna z nich nefunguje.“

„Ani jedna?“

„Vůbec žádná se nerozsvítila. Panasonic to svádí na nějakou závadu ve skladišti. Tvrdí, že jim tam unikl nějaký plyn – myslím, že to byl chlór. Zřejmě zničil mikročipy nebo něco takového. V jejich skladu to odnesly stovky plochých televizních obrazovek a monitorů. Problém je v tom, že nové nebudou mít dřív než za několik měsíců, a Harry Belkin je chce mít co nejdřív.“

Odpovídal jsem pomalu, protože jsem horečně přemýšlel. „No, myslím, že jste se obrátil na správnou adresu.“

* * *

Kurta jsem našel ve velitelském centru ochranky v přízemí vedle hlavního vchodu. Musel jsem mu poslat zprávu na pager, že se s ním potřebuju okamžitě sejít. Napsal mi, kam mám přijít.

Velín byl obložený uzavřeným okruhem televizních obrazovek a velkým obloukovým dispečerským pultem přes celou místnost, za kterým seděli chlápci ve vlněných svetrech, protože tady bylo kvůli počítačům chladno, a ťukali do klávesnic nebo se mezi sebou bavili. Na monitorech byly vidět všechny vchody do budovy, všechny místnosti s počítači i společné prostory, vcházející a vycházející lidi. Bylo to ohromující a trochu z toho naskakovala husí kůže, protože odsud bylo vidět téměř všechno, co se ve firmě dělo.

Kurt postával se založenýma rukama a bavil se s jedním mužem ve vlněném svetru. Měl na sobě modrou košili a látkovou kravatu a na první pohled vypadal na chlapíka, který tomu tady šéfuje. Věděl jsem, že ti hoši ve svetrech jsou na smlouvu najatí členové ochranky, takže Kurt byl skutečně jejich šéfem.

„Ahoj, brácho,“ přivítal mě. Vypadal starostlivě. „Co se děje?“

„Potřebuju si s tebou promluvit,“ prohlásil jsem a uchopil ho za rameno.

Jeho oči ztvrdly. „Tak mluv.“

„V soukromí,“ upřesnil jsem. Vyšel jsem s ním z velitelského centra do haly a tam našel neobsazenou místnost na svačiny. Na podlaze se válely staré Heroldy, krabice od Dunkin’s Donuts a papírové kelímky od kávy, a páchlo to tam nikotinem, jako kdyby si tam někdo tajně vykouřil cigaretu.

„Právě mi volal Freddy Naseem.“

„Ten chlápek od Harryho Belkina?“

„Jo. Řekl mi, že ani jedna z dodaných obrazovek Panasoniku nefungovala, takže chce uzavřít obchod s námi.“

„To je ohromný! Takže jsi tedy vyhrál.“

Zíral jsem na něho. „Ve skladech Panasoniku ve Westwoodu došlo k úniku chlóru, který zničil tištěný obvody v monitorech.“

„Chceš po mně, abych ti s něčím pomohl?“

„Myslím, že už jsi to udělal,“ prohlásil jsem tiše.

Přivřel oči. Výraz jeho tváře byl nečitelný. Odvrátil se a prohlížel si prázdnou krabici od Dunkin’s Donuts. Pak řekl: „Ten kšeft se ti vrátil, nebo snad ne?“

Zahoupal se mi žaludek. Udělal to.

A jestli udělal tohle, dalo se předpokládat, že provedl i to, z čeho mě obvinil Trevor? Plazmová obrazovka, která se nerozsvítila na jeho předváděčce ve Fidelity. Gleasonova nefungující modrá obrazovka.

Nabídka Dougu Forsythovi, která náhle neplatila.

Co ještě udělal?

„Takhle jsem to nechtěl, Kurte.“

„Panasonic tě podved. To nebylo fér.“

„Uvědomuješ si, do jakýho průšvihu se oba dostanem, pokud si nás někdo s tím vším spojí?“

Teď už se tvářil otráveně. „Vím, jak zametat stopy, brácho.“

„Už to nedělej,“ zasykl jsem. „U Zvláštních jednotek je sabotáž možná přijatelná, ale v obchodním světě to nejde.“

Zíral na mě. „A to jsem očekával alespoň trochu vděku.“

„Ne, Kurte. Už nikdy nic takového nedělej. Je to jasný? Už od tebe žádnou další pomoc nechci.“

Pokrčil rameny, ale v očích měl chlad. „Tys to nepochopil. Starám se o kamarády. Přesně tohle dělám. Jak říkají mariňáci, čím lepší kamarád, tím horší nepřítel.“

„V tom případě jsem rád, že nejsem tvým nepřítelem.“

33

Do Miami jsem měl letět z Loganu dopoledne, a tak jsem nešel do práce. Rozhodl jsem se, že se vyspím. Bylo to samozřejmě relativní. Kate se na mě v posteli tiskla, což se mi líbilo až do chvíle, než jsem si náhle všiml, kolik je hodin. Bylo už skoro osm. Vyskočil jsem z postele, abych dokončil balení, se kterým jsem začal večer.

„Poslyš, Kate, ty nejdeš do práce?“

Zamumlala cosi do polštáře.

„Co říkáš?“

„Řekla jsem jim, že mi není dobře.“

„Co ti je?“

„Křeče.“

Polekaně jsem obešel postel na její stranu. „Tam dole?“

„Jo.“

„Je to normální?“

„To nevím. Ještě nikdy jsem v jiným stavu nebyla.“

„Zavolej doktoru DiMarcovi.“

„Tak hrozný to zase není.“

„Stejně mu zavolej.“

Psala mu na pager, zatímco jsem nervózně a chvatně balil, čistil si zuby, sprchoval se a holil. Když jsem vyšel z koupelny, spala.

„Odepsal ti?“

Převrátila se. „Říkal, že si nemám dělat starosti. Mám mu dát vědět, kdybych měla výtok nebo krvácela.“

„Zavoláš mi na mobil?“

„Neboj se, miláčku. Kdyby něco, tak zavolám. Na jak dlouho tam vlastně letíš?“

„TechComm trvá tři dny. Jen si pomysli, kolik cizích filmů můžeš za tu dobu, kdy budu pryč, vidět na Bravu.“

Do Miami letěla s Deltou téměř celá Banda bratrů. Všichni kromě Gordyho seděli v ekonomické třídě. Gordy měl business class. To, že neseděl v první třídě, bylo jeho gesto spořivosti.

Měl jsem sedadlo na kraji u uličky, několik řad od všech dalších kolegů, a užíval jsem si skutečnosti, že sedadla po obou stranách jsou prázdná. Dokud si ke mně nesedla jakási žena s ječícím miminem. Začala na kojence mluvit španělsky, ale ten plakal dál. Pak mu strčila prst do plínky, rozbalila ji a začala toho svíjejícího se tvora na klíně přebalovat. Okamžitě se začal šířit silný pach.

Pomyslel jsem si: Bože všemohoucí, tohle jsi mi připravil? Přebalování v letadle?

Když matka skončila, starou plenu zabalila, přelepila lepicí páskou a nacpala do kapsy sedadla před sebou.

Za mnou začali být někteří hoši z Entronicsu hodně hluční, jako kluci z bratrstva. Krátce jsem se otočil, abych se podíval. Hlasitě se smáli a jeden, kterému jsem neviděl do obličeje, jim něco ukazoval v jakémsi časopise. Trevor ho volal k sobě, cosi poznamenal a oba se rozřehtali. Ten chlapík uhodil Trevora lehce pěstí do ramene a pak se otočil. Byl to Kurt.

Ve stejném okamžiku spatřil i on mě a vykročil uličkou ke mně. „Máš tady volno?“ zeptal se.

„Ahoj, Kurte,“ pozdravil jsem ho ostražitě. „Co tady děláš?“

„Svou práci. Starám se o bezpečnost. Nevadí ti, když si sem sednu?“

„Mně ne, ale možná je to něčí místo.“

„Jo, máš pravdu. Je moje,“ odpověděl a protlačil se kolem mě. Otočil se ke španělské ženě s miminem. „Buenos díaz, seňora,“ pozdravil ji, podle mého názoru s dokonalým španělským přízvukem. Něco mu odpověděla a Kurt se obrátil ke mně. „Kubánka,“ zašeptal. Pak nasál nosem vzduch a zachytil plenkové aroma. „To ty?“ Snažil se zmírnit napětí nepříliš vydařeným vtipem.

Usmál jsem se, ale neřekl jsem nic. „Ještě pořád nechceš, abych ti pomáhal?“

Zavrtěl jsem hlavou.

„Týká se to i informace, na kterou jsem náhodou narazil a která se tě týká?“

Váhal jsem. Pomalu jsem se nadechl a ještě pomaleji vydechl. Nemohl jsem ho nechat, aby v tom pokračoval. Věděl jsem naprosto jasně, že je to špatné.

Zvědavost však byla příliš silná. „Tak dobře,“ povzdychl jsem. „Ven s tím.“

Otevřel zip nylonové aktovky, vytáhl z ní hnědou obálku na spisy a podal mi ji.

„Co je to?“ zeptal jsem se.

Tiše promluvil. „Týče se to toho velkého nápadu, na který jsi přišel ve Fenway Parku.“

„S těmi billboardy?“

„Jen se podívej dovnitř.“

Zaváhal jsem, ale pak jsem obálku otevřel. Byla tam vytištěná e-mailová korespondence mezi Gordym a Dickem Hardym, generálním ředitelem Entronics USA.

„Myslím, že náš říďa byl v Tokiu na schůzi nejvyššího vedení. Ale na TechCommu bude taky.“

„Nikdy si to nenechá ujít.“ Pročítal jsem si maily. Gordy mu nadšeně psal o „grandiózním nápadu“, na který přišel „razantní“ aplikací existující technologie, jež by mohla změnit postavení Entronicsu na globálním trhu. Použil přesně stejnou větu jako já: „Utopené náklady již prošly rozpočtem.“ A dál: „Ziskový potenciál pro Entronics je obrovský.“ A ještě dál: „Vedle obrazového plátna bude existující displejová technologie LED vypadat jako JumboTron z roku 1985.“

„Tak tohle mě tedy pořádně naštvalo,“ zasyčel jsem.

„Myslel jsem si, že tě to namíchne. Tomu idiotovi by to nemělo projít, protože jinak tě bude dál využívat.“

„O čem to mluvíš?“

„Nemluvím.“

„Na co tedy myslíš?“

„Na nic. Když se ocitneš v boji, nemáš na přemýšlení čas. Jen jednáš.“

„Ne,“ prohlásil jsem. „Už žádné laskavosti.“

Mlčel.

„A myslím to vážně.“

Mlčel dál.

„Opravdu, Kurte. Už ne. Prosím.“

34

Byli jsme ubytovaní ve velkém luxusním hotelu řetězce Westin, spojeném s konferenčním centrem. Všechny naše pokoje měly balkony s výhledem na Miami a Biscayne Bay. Už jsem zapomněl, jak se mi v Miami vždycky líbilo, přestože horko teď v létě bylo nesnesitelné, a v duchu jsem si kladl otázku, proč se sem vlastně nepřestěhuju.

Zacvičil jsem si v hotelové posilovně a objednal si na pokoj pozdní oběd, zatímco jsem vyřizoval e-maily a telefony. Zavolal jsem Kate, zeptal se, jak jí je, a dozvěděl se, že křeče už přešly a cítí se mnohem lépe.

TechComm je veletrh audiovizuální techniky, což je právě tak ujeté, jak to zní. Přijelo pětadvacet tisíc lidí z osmi zemí, vesměs tak či onak spojených s mnohamiliardovým odvětvím, do kterého vstupují lidé ze středoškolských klubů Dungeons & Dragons. Asi byste měli vědět, že vyvrcholením celé akce není recepce s losováním cen, ale velká předváděčka LCD projektorů.

V pět hodin jsem se neformálně oblékl, což v Miami znamená pěkné golfové triko a vyžehlené kalhoty, a sešel dolů na velkou zahajovací recepci v sále B a C. Byl to výkop celé akce. Když jsem se tam dostal, viděl jsem, že celá Banda bratrů i Gordy jsou oblečení podobně jako já. Měli tam špatnou hudba a slušné předkrmy a drinky. Lidé zde dostávali jmenovky a tištěné programy, aby věděli, kterých seminářů a panelových diskuzí se chtějí zúčastnit, když zrovna nebudou mít službu ve stánku. „Zásady AV designu“? „Základy videokonferencí“? Zaujal mě seminář „Budoucnost digitálního kina“.

Kolem mě se nesly útržky rozhovorů: „… rozlišení devatenáct-dvacet-krát-deset-osmdesát… ty čtyři miliony pixelů u HD videa odstraní zrnitost… nestálé prostředí pro signál… naprosto bezešvý playback…“ Festino mi řekl, že NEC dává do tomboly corvettu a že bychom se měli zúčastnit losování. Pak poznamenal: „Podívej! Už je tady Velkej šéf.“

Dick Hardy přišel na party jako Velký Gatsby. Byl to vysoký, upravený muž s mohutnou hlavou, zdravě červeným obličejem a silnými čelistmi. Vypadal jako ředitel nějaké modelingové agentury, a proto ho zřejmě naši nejvyšší páni z Japonska jmenovali do funkce. Měl na sobě modrý blejzr a pod ním bílé bavlněné tričko.

Gordy ho zpozoroval, přispěchal k němu a sevřel ho v medvědím objetí. Protože ale Hardy byl mnohem vyšší než on, bylo to docela komické – Gordyho paže svíraly Hardyho kolem pasu.

Ať už je TechComm jen pro fandy či nikoli, je toho tady hodně k vidění. Hned ráno můžete všude vidět obrovské obrazovky a displeje, multimediální ukázky světla a zvuku. Na čtyři metry vysokých videostěnách se přehrávají filmové trailery a reklamy. Jeden stánek byl virtuální simulací renesančního paláce, do kterého se dalo vejít, a to vše na bázi hologramu. Byla to magie. Ukazovala se zde budoucnost. Lidé z půjčoven a od divadla a filmu se přišli podívat na nejnovější zvukové mixážní konzole. Naše společnost vystavovala bezdrátový digitální domácí videosystém. Jiná firma zvala lidi, aby si vyzkoušeli bezdrátovou telefonickou konferenci. A další měla venkovní digitální dotyková plátna.

My jsme vystavovali obrazové plátno, zabudované do velkého okna, naše nejlepší plazmové obrazovky a LCD displeje a šest nejnovějších LCD projektorů pro školy a podniky. Obsluhoval jsem ve stánku, zdravil kolemjdoucí, ale především jsem se setkával s velkými zákazníky. Měl jsem dva obědy. Kurt a pár kluků z našeho technického oddělení už brzy ráno postavili stánek, natáhli kabely a nanosili krabice s přístroji. Kurt pak trávil většinu dne poblíž sledováním zařízení a především nehlídaného prostoru za stánkem. Všiml jsem si, že začíná být v Bandě bratrů oblíbený.

Gordyho jsem moc neviděl. Měl spolu s Dickem Hardym dlouhou schůzku s lidmi z Bank of America. Choval jsem se k němu zdvořile, přestože to byl takový prevít. A co ještě? V přestávce mezi dvěma schůzkami se Gordy zastavil u našeho stánku, pronesl pár přátelských frází a pak si mě vzal stranou.

„Dělejte na tý dohodě s Belkinem,“ řekl s rukou kolem mých ramen. „Viděl jste už tu tiskovou zprávu, kterou právě rozeslal Dick Hardy?“

„Tak brzy?“

„Hardy nemámí čas. Akcie Entronicsu na newyorské burze už začaly stoupat.“

„Kvůli jedinému obchodu? Vždyť je to jen vřídek na zadnici Entronicsu.“

„Všechno záleží na správném okamžiku. Kdo je nahoře a kdo dole. A důležité je taky načasování. Entronics vydá o tomhle obchodu zprávu tady na TechCommu. Už se na to moc těším.“

„Dobré načasování,“ podotkl jsem.

„Víte co, Steadmane? Začínám si myslet, že jsem vás přece jen možná podceňoval. Až se vrátíme, uděláme si společný večer, vy a já, a naše manželky, co tomu říkáte?“

„To zní dobře,“ prohlásil jsem s vážným obličejem.

Později jsem obešel stánky, abych viděl, co má konkurence. Lidé se všude rvali o dárky, kořist v podobě tašek přes rameno, plážových ručníků a házecích disků. Zastavil jsem se u stánku jedné společnosti, která vyrábí otáčivé videodispleje a klimaticky odolné venkovní třistašedesátistupňové LED displeje. Sundal jsem si jmenovku, aby si mysleli, že jsem jen další finální uživatel. Pak jsem stanul u stánku firmy, která prodává obrovské domovní i venkovní LED video obrazovky, sestavené z menších modulárních panelů. Šel jsem do hloubky a kladl jim odborné otázky o vzdálenosti pixelů a regulaci barev. Dotazy, které na ně nepochybně zapůsobily, jako o počtu nitů, což je jednotka jasu, a technologii homogenity pixelů. Já to ale kvůli tomu nedělal. Chtěl jsem jen vědět, jak na tom je konkurence. Řekli mi, že jejich videoplátna používají při koncertech Sting, Metallica a Red Hot Chili Peppers.

Prohlédl jsem si i stánek společnosti s názvem AirView Systems, která prodává letištím displejové systémy s informacemi o příletech a odletech. Byl to jeden z našich největších konkurentů v boji o smlouvu s letištěm v Atlantě, a tak jsem si chtěl prohlédnout jejich produkty. AirView nebyla velká společnost, takže ve stánku bylo přítomno celé vedení. Podal jsem si ruku s jejich obchodním ředitelem Stevem Binghamem, pohledným asi pětapadesátiletým chlápkem se stříbrnými vlasy televizních moderátorů, úzkým obličejem a hluboko posazenýma očima.

Pak jsem se zastavil u stánku Royal Meister, který byl větší než náš a bylo v něm i víc plazmových obrazovek, LCD displejů a projektorů. Byl tam mladík, který se ke mně měl, protože mě pokládal za potenciálního zákazníka. Podal mi svoji obchodní vizitku a toužil mi předvést to nejnovější a největší. Asi jsem byl před pěti lety také takový. Chtěl moji obchodní vizitku a já se poplácal po kapsách a řekl, že jsem si je asi zapomněl v hotelovém pokoji, a snažil se co nejrychleji vypadnout s nadějí, že mě neuvidí ve stánku Entronicsu, až si on půjde obhlédnout konkurenci.

„Dovolte, abych vás seznámil s naším novým viceprezidentem prodeje,“ zkusil to ještě.

„Děkuju, ale už musím jít na seminář.“

„Víte to určitě?“ zeptala se mě nějaká žena. „Já se vždycky ráda seznámím s perspektivním zákazníkem.“

Nejdřív jsem ji nepoznal. Předtím měla hnědé vlasy, ale teď měly barvu medu. Začala rovněž používat kosmetiku a poprvé jsem ji viděl nalíčenou.

„Joan,“ vydechl jsem ohromeně. „Nečekal jsem, že vás tady potkám.“

„Jasone,“ usmála se Joan Turecková a podala mi ruku. „Nevidím jmenovku vystavovatele – vy už snad nejste v Entronicsu?“

„Jsem… Asi jsem tu jmenovku někde ztratil,“ zamumlal jsem.

„Společně s obchodními vizitkami,“ podotkl zjevně naštvaný mladík ve stánku.

„Myslel jsem si, že děláte ve FoodMarku.“

„Uvolnilo se tady místo, kterému se nedalo odolat. Meister chtěl někoho, kdo je dostatečně obeznámený s vizuálními systémy, a já byla náhodou k dispozici. Masožravost mezi požadavky nepatřila.“

To, že ji Royal Meister přijali, mi dávalo smysl. Ve velké bitvě mezi divizemi, kdy se dvě obrovské společností rvaly o to, která prodejní síla přežije, byla obrovským přínosem. Věděla o všem, co se v Entronicsu dělo, znala naše slabé stránky a zranitelná místa.

„Moc vám to sluší,“ prohlásil jsem.

„Za to může Dallas,“ odpověděla a pokrčila rameny.

„Takže máte stejné postavení jako Gordy u nás?“

„Přála bych si, aby to tak bylo a nemusela jsem dělat víc. Většinu času teď trávím nad plánováním integrace.“

„To znamená, že děláte na tom, co bude s vaší pracovní silou?“

Usmála se. „Spíš bych řekla, že dělám na tom, co se stane s vaší prodejní silou.“

„Vypadáte jako kočka, která dostala smetanu, Joan.“ Oblíbená věta starého Cala Taylora.

„Jen se dvěma procenty tuku, znáte mě.“

„Myslel jsem si, že nemáte Dallas ráda.“

„Sheila vyrůstala v Austinu, takže to není tak špatné. Vynalezli něco, čemu se říká klimatizace.“

„V Dallasu mají restaurace se skvělými steaky.“

„Pořád jsem veganka.“ Její úsměv se vytratil. „Slyšela jsem, co se stalo Philu Rifkinovi. Byl to pro mě šok.“

Přikývl jsem.

„Byl to fajn chlap. A nadaný. Trochu zvláštní, to jo, ale nikdy by mě nenapadlo, že by mohl spáchat sebevraždu.“

„Ani já bych si nebyla pomyslela.“

Znovu jsem přikývl.

„Je to divné. A smutné.“

„Viděla jsem zprávu, kterou poskytl Dick Hardy tisku. Vypadá to, že Gordy udělal velký kšeft se zastupitelstvími automobilek Harryho Belkina.“

Opět jsem kývl. „Pro mě je to úplná novinka,“ prohlásil jsem. „Až doteď jsem si myslel, že jsem ho udělal já, ale co já můžu vědět.“

Přistoupila ke mně a vyvedla mě ze stánku. „Jasone, smím vám dát jednu nevyžádanou radu?“

„Jistě.“

„Vždycky jsem vás měla ráda, to asi víte.“ Přikývl jsem.

„Vypadněte, dokud ještě můžete. Než se ocitnete společně s ostatními na ulici. Je mnohem snazší si najít práci, když ještě nějakou máte.“

„To ale ještě není jisté, Joan,“ namítl jsem chabě.

„Říkám vám to jako přítelkyně, Jasone. Klidně si o mně myslete, že jsem krysa, ale když vidím potápějící se loď, tak to poznám.“

Neodpověděl jsem, jen jsem se na ni několik vteřin díval.

„Zůstaneme v kontaktu,“ prohlásila.

35

Když se veletrh večer zavíral, šel jsem se podívat, co dělají chlapi. Festino měl v ruce Purell a zuřivě se snažil zabít mikroby, které chytil z rukou stovek nemocemi nakažených zákazníků. Kurt instaloval noční bezpečnostní zařízení.

„Jdeš na tu velkou večeři?“ zeptal jsem se ho.

„Jistě, to si nenechám ujít,“ odpověděl.

Na cestě do hotelového pokoje, kde jsem se chtěl osprchovat a vzít si oblek, jsem u výtahů uviděl stát Trevora. „Tak jak to jde?“ zeptal jsem se.

Otočil se ke mně. „Je vždycky hezký setkat se nečekaně se starejma kamarádama.“

„Koho jsi potkal?“

Nastoupili jsme do jednoho výtahu, jen my dva.

„Kámoše z Panasoniku,“ odpověděl.

„Jo?“

„Hmmm.“ Dveře zdviže se uzavřely.

„Řekl mi, že smlouvu s Harrym Belkinem jsi nakonec dostal ty, protože celá jejich zásilka plazmových obrazovek byla zničená.“

Přikývl jsem. Cítil jsem obvyklou úzkost z toho, že jsem zavřený v ocelové rakvi, ale teď tam byl i strach jiného druhu. „Je to vážně divný,“ prohlásil jsem.

„Moc divný. Špatný pro Panasonic, ale dobrý pro tebe.“

„A pro Entronics.“

„To jo, ale tu smlouvu jsi uzavřel ty. Obrovská výhra. A taky hodně štěstí, co?“

Pokrčil jsem rameny. „Poslyš,“ prohlásil jsem, „každý svého štěstí strůjcem.“ Nebo se o to někdo postará za vás.

„Budu o tom přemýšlet,“ odpověděl Trevor. Oba jsme se dívali na tlačítka ve výtahu. Televizi tady neměli. Jaké by bylo slovo pro dnešní den? Obvinění? Nařčení? „Připomnělo mi to Fidelity. Tam se mi s obrazovkou stalo úplně to samý, vzpomínáš si?“

„To už jsme probírali, Trevore.“

„Jo. Přišel jsem kvůli tomu o kšeft. Před několika měsíci se mi zase porouchal auťák a Pavilion byl v háji. Taky si vzpomínáš, co? Pak tady byla nefungující obrazovka Bretta Gleasona.“

„Tys ten nesmysl pořád ještě nepustil z hlavy?“

„Špatný věci se stávají tvým konkurentům, že ano? Zdá se, že je to podle stejný šablony.“

Výtah zacinkal a zastavil se. Byli jsme v našem patře.

„Jo,“ odpověděl jsem, „i paranoici můžou mít nepřátele.“

„Já to jen tak nenechám, Jasone,“ prohlásil, když se vydal vpravo a já vlevo k našim pokojům. „Budeme se v tom s Brettem šťourat a půjdem do hloubky. Vím, že za tím stojíš ty, a jsem rozhodnutý zjistit pravdu. To ti můžu slíbit.“

36

Zavolal jsem Kate, osprchoval se a vzal si na večeři oblek a kravatu. Entronics si zabral jeden z hotelových sálů. Gordy jako obvykle udržoval námět večeře v tajnosti.

Jeho večeře na TechCommu byly vždy extravagantní žranice. Minulý rok jsme si hráli na reality show Učedník a Gordy musel být samozřejmě Donaldem Trumpem. Před dvěma lety to byla reality show Trosečník. Každý dostal šátek na hlavu a byl nucen sníst misku „špíny“, v níž byly rozdrcené sušenky Oreos a gumové žížaly. Vždycky míval nesmyslný, se šílenstvím hraničící projev, cosi mezi samozvaným guruem Tonym Robbinsem a panem Pinkem z Tarantinova filmu Gauneři.

Všichni jsme byli zvědaví, co to bude letos.

Když jsem vešel do sálu, viděl jsem, že je vyzdobený tak, aby vypadal jako boxerský ring, a bylo zřejmé, že to muselo stát neskutečné prachy. Projektory Entronicsu promítaly na stěny plakáty se špičkovými boxery, které se obvykle tisknou v hořčičné hnědi s velkými černobílými písmeny a jednobarevnými fotografiemi borců. Byly tam plakáty ze zápasů Jersey Joe Walcotta proti Rocky Marcianovi, Cassia Claye proti Donniemu Fleemanovi a Sugar Ray Forsytha proti Henrymu Armstrongovi.

Uprostřed místností byl ring. Vážně. Gordy ho dal přinést dovnitř – zřejmě si ho pronajal někde v Miami: ocelová konstrukce se sloupky, mezi nimiž byly provazy, podlaha z plachtoviny, dřevěné schůdky a dokonce i stoličky v protilehlých rozích. Na podstavci poblíž byl zavěšený černý ocelový gong. Ring byl uprostřed jídelní síně a kolem něj stály stoly.

Vypadalo to neuvěřitelně hloupě.

Kurt mě viděl přicházet a došel ke mně. „To muselo stát hromadu dolarů, co?“

„Co se bude dít?“

„Uvidíš. Gordy mě požádal o radu. Měl bych se cítit polichocený.“

„O radu ohledně čeho?“

„Uvidíš.“

„Kde je Gordy?“

„Pravděpodobně někde v zákulisí a dává si další sklenku na kuráž. Požádal mě, abych mu sehnal jeho skotskou.“

Našel jsem přidělenou židli, u stolu v blízkosti ringu. Všichni chlapi z Bandy bratrů byli rozsazeni po jednom či po dvou u dalších stolů s důležitými zákazníky.

Měl jsem sotva čas se představit chlápkovi ze SignNetwork, když zhasla světla a po sále se pohybovaly jen dva reflektory. Pak se zastavily na modré sametové oponě vpředu. Z reproduktorů se ozvala hlasitá fanfára na trubku: námět byl převzat z filmu Rocky.

Opona se rozevřela a objevili se dva statní chlapi nesoucí trůn. Seděl na něm Gordy v lesklém červeném boxerském plášti se zlatým okrajem a kapuci a s lesklými červenými boxerskými rukavicemi. Na nohou měl černé polovysoké tenisky Converse. Na trůně se skvěla cedule ŠAMPION. Před nimi cupitala jakási mladá žena a rozhazovala z košíku růžové okvětní lístky. Gordy se zeširoka usmíval a boxoval do vzduchu.

Silní hoši pronesli Gordyho uličkou mezi stoly, dívka pokračovala v rozhazování růžových plátků a z reproduktorů se ozvala píseň „Gonna Fly Now“.

Od stolů se ozývalo chichotání a z některých míst přímo smích. Lidi nevěděli, co si o tom mají myslet.

Svalovci složili trůn vedle ringu, Gordy se se zdviženými rukavicemi postavil a hudba přestala hrát.

„Adriano!“ vykřikl. Žena, která rozhazovala okvětní lístky růží, si nyní připínala bezdrátový mikrofon na šaty.

Ozval se smích a přidávali se k němu stále další a další lidé. Ještě stále jsem nedokázal uvěřit tomu, co Gordy předvádí, ač byl svými nezvyklými zahájeními každoročního TechCommu proslulý.

Otočil se, aby mu bylo vidět na záda. Na plášti měl velkými zlatými písmeny vyvedený nápis ITALSKÝ HŘEBEC. Nad tím měl dokonce přišitou bílou záplatu s písmeny SHAMROCK MEATS INC. stejně jako v prvním filmu o Rockym.

Znovu se otočil a zvedl koketně plášť, aby nám ukázal dolní okraj svých trenýrek s hvězdami a pruhy.

„Špatný film!“ vykřikl Trevor od svého stolu. „Tohle bylo až v Rockym 3!“

„Jo, já vím,“ prohlásil usmívající se Gordy.

„Myslel jsem, že jste Ir!“ vykřikl Forsythe, kterého to zřejmě začalo bavit.

„Čestný Ital,“ odpověděl Gordy. „Má manželka je Italka. Kde je můj drink?“ Našel svoji láhev Taliskeru 18 na stolku u provazů, nalil si do sklenice a před vstupem do ringu se napil. Pokynul rukou dívce s košikem a ta uhodila kladívkem do gongu. Gordy se uklonil a ozval se potlesk.

„Booya!“ vykřikl.

„Booya!“ odpovědělo mu pár chlapů.

„Booya!“ zařval hlasitěji.

„Booya!“ zahřměli teď všichni.

Smekl z hlavy kapuci, ale plášť si nechal na sobě – vzhledem k jeho postavě to zřejmě bylo moudré rozhodnutí. „My v Entronicsu půjdeme kvůli vám daleko,“ zahulákal. Ozvalo se pronikavé pištění zpětné vazby.

„Jo!“ zařval Trevor a připojila se k němu řada dalších chlapů. Já tleskal a snažil se nevyvalovat oči.

„Dáme si všech patnáct kol!“ ryčel Gordy.

Slečna s košíkem stála u dlouhého stolu vedle ringu a rozbíjela do řady sklenic vejce. Na stole byl stoh krabic plných vajec. Věděl jsem, co přijde. Sklenic bylo pravděpodobně dvacet osm a ona do každé rozklepla vždycky tři.

Gordy si dal další hlt skotské. „Když stojíte zády u zdi a musíte buď něco udělat, nebo zemřít, podíváte se do svého nitra a najdete tam hrdinského ducha,“ prohlásil. „Jako Rocky Balboa se pokládáme za smolaře. Rocky měl Apolla Creeda, my máme NEC a Mitsubishi. Rocky měl pana T. – my máme Hitachi. Rocky měl Tommyho Gunna – my máme Panasonic. Rocky měl Ivana Draga – my máme Sony.“

Následoval hlučný aplaus od Bandy bratrů a nyní i od některých partnerů a distributorů.

„Říkáme, že je třeba stále vymýšlet nové věci a neusnout na vavřínech,“ pokračoval Gordy. „Jsme tady proto, abychom uskutečnili vaše sny! Tak a teď slezu dolů a udělám pro vás klik na jedný ruce.“

„Do toho!“ zaječel Taminek. „Ukažte nám to!“

„Nebojte se toho, Gordy!“ přidal se Trevor.

„Ušetřím vás toho,“ prohlásil Gordy, „protože tohle není o mně, nýbrž o týmu.“ Jeho posledním slovům bylo špatně rozumět. „G-tým! Jsme týmoví hráči. A teď vám ukážeme, co to znamená. Jasone, kde jste?“

„Tady!“ ozval jsem se, přestože jsem cítil trému.

„Pojďte sem, jste přece můj sparingpartner!“

Vstal jsem. Požádá mě, abych si s ním v ringu zaboxoval? To snad ne! Nejraději bych býval zmizel. „Poslyšte, Gordy…,“ začal jsem.

„Tak pojďte,“ hartusil a přivolával mě levou rukavicí.

Přistoupil jsem k ringu a dívka s košíkem mi podala sklenici se syrovými vejci.

„Vypijte to, Jasone,“ nařídil mi Gordy.

Slyšel jsem jásot a řev.

Držel jsem sklenici s vejci, díval se do ní a usmíval se, jako by se jednalo o dobrý vtip. Zvedl jsem ji, aby ji všichni viděli, ale pak jsem zavrtěl hlavou. „Mám vysokou hladinu cholesterolu,“ prohlásil jsem.

„Dělej,“ vykřikl Trevor a vzápětí se k němu připojili Forsythe, Taminek a ostatní.

„Vypij to, Tygře!“ přidal se k nim Festino.

„Všichni máte padáka,“ vykřikl jsem.

„Pijte!“ přikázal mi Gordy.

Zvedl jsem sklenici k ústům, nalil si její obsah do hrdla a začal polykat. Vejce klouzala dolů v lepkavém, nechutném vláknu. Zvedal se mi žaludek, ale pokračoval jsem. Když jsem podal prázdnou sklenici dívce s košem, propukl jásot.

„Dobře!“ pochválil mě Gordy a klepl mě do hlavy rukavicí. „Kdo další? Kde je Forsythe? Kde je Festino?“

„Nechci dostat salmonelózu,“ zašklebil se Festino.

Vrátil jsem se ke stolu a rozhlížel se po nejbližších toaletách pro případ, že bych musel zvracet.

„Srab,“ usoudil Gordy. „Trevore, ukažte jim opravdovýho chlapa.“

„Chci vidět Jasona, jak do sebe hází další sklenku,“ zasmál se Trevor.

Gordy se začal potácet kolem plátna jako podnapilý boxer a já věděl, že to nepředstírá. Byl opilý. „Chcete vědět, proč jsem vás všechny pozval? Vás zákazníky? Myslíte si, že nejspíš proto, že s váma rádi trávíme čas? V žádným případě.“

Ozval se smích. Trevor seděl se zjevnou úlevou, že už na něho nedojde.

„Chceme, aby si každý z vás v Entronicsu zvykl,“ pokračoval Gordy. „A víte proč?“ Zvedl rukavice a tloukl do vzduchu. „Protože chci, aby celý G-tým byl tak bohatý jako já.“

Někteří z Bandy bratrů se začali hlasitě řehtat. Přidalo se k nim i pár zákazníků, ale méně hlasitě. Jiní se však ani neusmívali.

„Víte, jakou značkou auta jezdí Gordy?“ zeptal se. „Hummer. Žádný Geo Metro. Ani blbá Toyota. Nic japonskýho. Hummer. A víte, jaký nosí Gordy hodinky? Rolex. Žádný ubohý Stinko. Nejsou z Japonska. Kdepak je Joši Tanaka?“

„Není tady,“ ozval se někdo.

„Joši-san,“ pronesl Gordy s ironickým úsměškem. „Není tady. Taky dobře. Já žádnýmu z těch japonskejch vystěhovalců nevěřím. Maj moc práce se spisováním tajnejch udavačskejch zpráv o nás. Posílaj do Tokia mikrotečky. Hnusný špehové.“

Znovu se ozval smích, ale tentokrát dost nervózní.

„Japončíci nám nedůvěřujou,“ pokračoval Gordy, „ale my jim to ukážeme, co? Že jo, chlapi?“

Ozýval se šelest a cinkot vidliček, protože hosté se v tichosti pustili do salátu.

„Pomalu nás zabíjejí, tihle Japončíci,“ dal se slyšet Gordy. „Pasivně agresivní. Nameteme prach do kouta. Nikdy vám neřeknou, co si myslí, ti Japončíci. Nevyzpytatelní idioti.“

„Gordy,“ zavolal na něho Trevor. „Nechte už toho a pojďte ke stolu.“

Gordy se držel provazů. „Myslíte si, že je snadný pracovat pro šikmovoký, který chtěj, aby se vám nedařilo jen proto, že jste bílej?“ Už se mu začínal plést jazyk a vyslovoval nezřetelně. „G-tým…“ zamumlal.

Trevor vstal a já také. „Tak už toho nechte, Gordy,“ zavolal na něho. „No tohle,“ dodal tiše, „je úplně namol.“ Došel k ringu a za ním Kurt s Forsythem. Gordy bezmocně přepadl přes provazy. Vzhlédl a viděl, že jdeme k němu. Měl kalné a krví podlité oči. „Nesahejte na mě,“ varoval nás.

Uchopili jsme ho. Několik vteřin se chabě vzpíral. Slyšel jsem, jak mumlá: „Co se stalo v Miami, zůstane… v Miami.“ Pak zkameněl.

Když jsme ho vynášeli ze sálu, viděl jsem u zdi stát se založenýma rukama Dicka Hardyho. Na tváři měl zlověstnou masku vzteku.

ČÁST TŘETÍ

37

První, co jsem udělal, bylo, že jsem se zbavil Karibského moře. Dal jsem ze své nové kanceláře odstranit všechna obrazová plátna. Chtěl jsem mít zase skutečný výhled, i kdyby to mělo být jen na parkoviště.

Všechno, co dělal Gordy, jsem chtěl dělat přesně naopak. Koneckonců jsem byl anti-Gordy. Proto mě Dick Hardy jmenoval novým šéfem.

Proto, a také z toho důvodu, že bylo třeba rychle vyplnit mezeru. Chtěli už mít Gordyho debakl za sebou.

Gordyho opilecké výtržnosti byl hned druhý den plný internet. Fórum na Yahoo se hemžilo zprávami o hře na Rockyho, o sklenkách plných syrových vajec, hodinkách Rolex a autě Hummer a zvláště o rasistickém blábolení proti Japoncům. Gordy, který byl v malém světě high-tech obchodu dobře známý, se teď stal skutečnou celebritou.

A v Tokiu už nejvyšší představitelé Entronicsu přestali být jen na rozpacích. Zuřili. Byli ochotní přijímat Gordyho soukromý fanatizmus, ale v okamžiku, kdy jej začal chrlit na veřejnosti, musel jít.

Manažer pro public relations Entronicsu v Santa Claře vydal zprávu pro tisk, v níž stálo, že „Kent Gordy odešel z osobních a rodinných důvodů z Entronicsu“.

Dostal jsem moře blahopřání telefonem i po internetu – od přátel, se kterými jsem se léta neviděl, a od lidí, kteří si pravděpodobně přáli dostat v Entronicsu práci, aniž by věděli, že možná už brzy tu žádná místa nebudou. Joan Turecková mi poslala hezký mail s blahopřáním a zlověstným dodatkem: „Hodně štěstí. To ze všeho nejvíc. Budete ho potřebovat.“

To druhé, co jsem udělal, bylo, že jsem si zavolal Jošiho Tanaku a sdělil mu, že od této chvíle bude všechno jinak. Na rozdíl od mého předchůdce jsem s ním chtěl spolupracovat. Chtěl jsem znát jeho názor. Chtěl jsem vědět, co si myslí. Chtěl jsem vědět, co si myslí, že si myslí chlápci v Tokiu. Mluvil jsem na něho pomalu a používal jednoduchá slova. Nemohu říct, že by se na mě Joši usmál, protože jeho obličejové svaly zřejmě tuto schopnost neumožňovaly, ale vážně přikývl a poděkoval mi. Myslím, že rozuměl, co říkám, ale jistý jsem si tím být nemohl.

Za třetí jsem pak požádal Dicka Hardyho, aby se na cestě z New Yorku do Santa Clary zastavil v Bostonu. Svolal jsem všechny své lidi do našeho největšího konferenčního sálu, aby se setkali s Velkým šéfem a vyslechli si od něho pár vzletných a inspirujících slov. Všem jsem jim řekl, že moje dveře jsou pro ně vždy otevřené, že za mnou mohou kdykoli přijít s jakoukoli stížností, že od nich neočekávám nic jiného než neustálou snahu a že je neseřvu, když mi přijdou říct, že se jim něco nepodařilo, jelikož jsem tady naopak od toho, abych jim pomohl. Ohlásil jsem menší zvýšení platu a prémií, budou-li si vést iniciativně. Ukázalo se, že to má u Bandy bratrů větší úspěch než Queegův oběžník.

Dick Hardy stál vedle mě v popředí konferenčního sálu v tmavomodrém obleku, bílé košili a látkové kravatě s modrými a stříbrnými pruhy. Vypadal jako nejopravdovější generální ředitel, s velkou hranatou čelistí a dozadu sčesanými stříbrnými vlasy a těžkými, tmavými váčky pod studenýma modrýma očima. Všichni se postavili do řady, on si každým potřásl rukou a řekl „Jsem rád, že vás poznávám“, jako kdyby to myslel doopravdy. Říkal jim, že jsou „zdrojem životní síly“ vizuálních systémů Entronics a mně že „plně důvěřuje“.

Když jsme po setkání se zaměstnanci měli několik okamžiků v soukromí, poplácal mě po obou ramenou. „Je to bouřlivá plavba,“ prohlásil oduševněle. „Má-li však někdo vyvažovat kýl, pak jste to vy.“ Měl rád plachtařské metafory. Díval se mi přímo do očí a pronesl: „Pamatujte si: S větrem nedokážete udělat nic, ale s plachtou ano.“

„Ano, pane.“

„Vaše šňůra úspěchů na mě udělala dojem.“

„Měl jsem jen štěstí,“ odpověděl jsem.

Zavrtěl vážně hlavou. „Jako jednoho z mých viceprezidentů vás bude štvát, když to ode mě budete neustále poslouchat, ale já pevně věřím, že svoje štěstí si zaslouží každý sám.“

Za čtvrté jsem povýšil Trevora Allarda do mého bývalého postavení. Proč? To je složité. Myslím, že částečně proto, abych zlepšil naše vztahy. Nemám ho rád, ale kdyby nebylo Kurta, seděl by pravděpodobně v Gordyho kanceláři on, a ne já.

A zčásti jsem to udělal proto, že ať už ho mám či nemám rád, věděl jsem, že si v novém postavení povede dobře. A pak ještě z toho důvodu, že jsem se řídil starým příslovím „Přátele si držte blízko a nepřátele ještě blíž“.

Takže nyní jsem s ním musel spolupracovat. Nevím, pro koho to bylo nepříjemnější, zda pro něho, nebo pro mě. Přidělil jsem mu bývalou Gordyho sekretářku Melanii, což k ní možná nebylo dost ohleduplné, protože to byl v prestiži krok dolů, ale věděl jsem, že jí mohu důvěřovat a že na něj bude dávat pozor, protože mě má ráda. Navíc byla zvyklá pracovat pro kretény. Já jsem si nechal Franny, která už tady byla věky a lépe než kdokoli jiný věděla, jak to u nás chodí.

A konečně: sdělil jsem Kurtovi, že jeho pomoc už nebudu potřebovat. Nestojím už o jeho interní informace, nepřeju si, aby takto zneužíval bezpečnostní oddělení firmy. Rozhodně jsem si nepřál, aby se o tom, co pro mě dělal, někdo dozvěděl.

Kurt reagoval mlčením. Bylo zřejmé, že jsem ho ranil, ale nebyl typ, který by to někdy přiznal.

Vysypal jsem to na něho jednou ráno v posilovně v Somervillu, když jsem pod jeho vedením vzpíral. „Nemůžu už dál riskovat,“ zafuněl jsem. Ve třetí sérii už se mi třásly svaly a on mi s jejím dokončením poprvé nepomohl. Přestal mi i radit. Jen sledoval, jak zápolím s činkou, abych ji zvedl dostatečně vysoko a mohl ji položit na správné místo na stojanu.

Nepodařilo se mi to a tyč mi dopadla na hruď. Zasténal jsem. Teprve pak ji zvedl a položil vedle mě. „Bojíš se, že na to přijdou?“ zeptal se. „Proto?“

„Ne, proto ne,“ odpověděl jsem. „Ale protože je to špatný. Nedělá mi to dobře.“

„Nakonec ještě začneš mluvit o svědomí.“

„Nech toho.“ Posadil jsem se a při dýchání cítil v hrudním koši bodavou bolest. „Vždycky jsem z toho měl trapný pocit.“

„Ale nezastavil jsi mě.“

„Copak ses dal?“

„Nedal, protože jsi mou pomoc potřeboval. Gordyho maily Hardymu sis přečet rád, jen to přiznej. A věř mi, že nastane doba, kdy mě budeš znovu potřebovat.“

„Možná,“ odpověděl jsem. „Ale teď se chci bez tvé pomoci obejít.“

„Právě teď, kdy mě potřebuješ víc než jindy? Vedeš prodejní sílu důležitý divize Entronicsu. Nemůžeš si dovolit jediný špatný tah. Potřebuješ vědět o všem, co se děje. Říkáme tomu IPAN.“

„IPAN?“

„Identifikace přátel a nepřátel. Základní postup. Pak střílíš do nepřátel, a ne do kamarádů. Jedna z věcí, který se učíš hned od začátku. Někdy, když jsi mimo oficiální bojové linie, je těžký rozeznat hodný hochy od zlejch. Jestli to nevíš, spousta společností si najímá zpravodajský firmy, aby jim sháněly informace o konkurenci.“

„Ale tak jako ty to nedělají.“

„Ne, to ne,“ uznal. „Nejsou tak dobrý. Tak důkladný. Potřebuješ například vědět, co doopravdy dělá Joši Tanaka. Je tady klíčovým hráčem. Má neuvěřitelnou moc. Chceš přece, aby byl na tvé straně, že?“

„Předpokládám, že pracuje pro lidi z vrcholového vedení, a ne pro mě. Jeho loajalita patří Tokiu. Protože to vím, nemám s ním potíže.“

„Myslíš si, že je to všechno, co o něm potřebuješ vědět? Co kdybych ti řekl, že v posledních dnech poslal do Tokia pár mailů? Samozřejmě zakódovaných – státní pětisetdvanáctibitový kódovací klíč, ale bezpečnostní oddělení společností ho musej mít. Byly v japonštině, ale znám jednu japonskou kočku. A teď mi řekni, že se nechceš dozvědět, co v nich o tobě píše.“ Usmíval se.

Zaváhal jsem, ale jen na vteřinu. „Ne,“ odpověděl jsem, „nechci.“

„Ani o tvým kámoši Trevorovi?“

Zavrtěl jsem hlavou. Byl jsem v pokušení říct mu o Trevorově podezření, ale nakonec jsem se rozhodl, že to neudělám. „Ne,“ prohlásil jsem. „Už ne.“

Jeho úsměv byl teď poněkud ironický. „Jak si přejete, šéfe.“

Dick Hardy byl se mnou v kontaktu poměrně často, buď volal, nebo posílal e-maily. Cítil jsem se jako mladistvý, který právě dostal povolení učit se řídit a klíčky od tátova auta a táta chce každý večer vědět, jak mu to jde. Chtěl vědět o plánech na třetí kvartál, chtěl se ujistit, že jsou správně zaměřené, ptal se, zda bych je nemohl trochu postrčit, žádal informace o postupu v každém důležitějším obchodním jednání. Chtěl se ujistit, že vedu chlapy dost tvrdě.

„Nesmíte polevit ani na vteřinu,“ připomínal mi několikrát do telefonu. „Teď to tak je. Důležité období. Teď záleží na všem. Úplně na všem.“

Řekl jsem mu, že je mi to jasné, že si vážím jeho důvěry a že udělám všechno, abych ho nezklamal.

Nebyl jsem si jistý, zda tomu sám věřím.

Byl jsem na toaletě a právě konal malou potřebu, když vešel Trevor. Pokývl mi a vykročil k mušli, která byla nejdál od mojí.

Čekal, až promluvím jako první, a já zase čekal, až něco řekne on. Byl jsem teď jeho přímým nadřízeným.

Chtěl jsem se k němu chovat ohleduplně, ale nehodlal jsem mu podlézat. To bylo na něm. Chtěl jsem mu nechat čas, aby si to trochu srovnal v hlavě.

Oba jsme tupě zírali do zdi, což chlapi při močení většinou dělají. V tomto ohledu jsme zvířata.

Když jsem skončil, šel jsem si k umyvadlu umýt ruce, a Trevor promluvil teprve, když jsem si je sušil a otíral papírovým ručníkem.

„Tak jak to jde, Jasone?“ zeptal se.

„Dobře, Trevore,“ odpověděl jsem. „A co ty?“

„Všechno v pořádku.“

Teď jsem byl Jason, a ne Steadman jako dřív. Změna.

Zapnul si zip, umyl si a osušil ruce. Pak se obrátil ke mně. „Brett Gleason šel k bezpečákům požádat o kopie záznamů z bezpečnostních kamer – v podstatě o AVI soubory – z doby, kdy mu všechno zmizelo z počítače. A víš, co se s nima stalo?“

„Proč se o tom musíme pořád bavit?“ chtěl jsem vědět.

„Jsou pryč, Jasone. Vymazaný.“

Pokrčil jsem rameny. „O tom vůbec nic nevím.“

„Zkus hádat, kdo byl poslední člověk, který s těmi soubory manipuloval. Jen před několika týdny. Čí jméno myslíš, že bylo v deníku?“

Mlčel jsem.

„Jméno chlápka z bezpečnostního oddělení Kurta Semka. Našeho nadhazovače a tvého kámoše.“

Pokrčil jsem rameny a zavrtěl hlavou.

„Víš, jak mi to připadá? Jako kdybys zneužíval lidi z bezpečnostního, aby se mstili těm, který nemáš rád. Ten chlap za tebe dělá špinavou práci, Jasone.“

„Blbost. Myslím, že Kurt tady ještě vůbec nebyl, když Brettovi zkolaboval počítač. A já bych neměl nejmenší tušení, jak to provést. Už bys toho měl nechat.“

„Myslím si, že nebylo snadné sem Kurta dostat, než jsi mu sehnal firemní průkazku. Jestli si myslíš, že můžeš používat lidi z bezpečnostního k osobním cílům, pak ti to dlouho procházet nebude.“

„To je směšné nařčení.“

„Spousta chlapů je teď na tvé straně. Kvůli těm úlevám a přídavkům. Ale já do tebe vidím. Jako když jsem měl dva dny po sobě problémy s autem, kvůli kterým jsem ztratil ten kšeft s Pavilionem. Myslíš si, že jsem to nechal jen tak? Že jsem tam nezavolal, neomluvil se a neřekl jim, co se mi stalo? A víš, co mi řekli?“

Neodpověděl jsem.

„Že jsem jim volal z golfovýho klubu Myopia. Jako kdybych hrál golf a vykašlal se na ně. Znám ale někoho, kdo je členem, a tak jsem se tam trochu poptal. A dáma, která vede obchod s golfovým vybavením, mi řekla, že tam to ráno přišel nějaký chlápek v kožený bundě od Harleye a požádal, jestli si může zavolat. Právě v době, kdy někdo zatelefonoval do Pavilionu. Pamatovala si na něho, protože nevypadal jako člen klubu.“

„Trevore, já vůbec nevím, o čem to mluvíš.“

„Jo jasně. Jak se tomu říká – věrohodný zapírání? Připrav se Jasone, bude toho ještě víc. O hodně víc.“

38

Kate si přála oslavit mé nejnovější povýšení, ale tentokrát to chtěla s večeří pro větší společnost. Najala cateringovou firmu, tu, která poskytovala služby na večírcích jejích přítelkyň.

Já jsem to povýšení slavit nechtěl. Okolnosti, za jakých k němu došlo, byly příliš nepříjemné. Kate to ovšem připadalo důležité. Myslím, že se chtěla kamarádkám a kamarádům pochlubit, že jsem konečně úspěšný. Nakonec jsem na to přistoupil.

Kdyby lidi z cateringu přišli připravovat večeři do naší staré kuchyně, měla by vztek, v jakém stavu by ji zanechali. Kuchyně v našem domě v Hillard Street však byla prostorná a nedávno zrenovovaná – na lince nebyly betonové desky, ale francouzské kachlíky a byla vybavená poměrně moderními spotřebiči. Vedoucí cateringové firmy a jeho personál, sestávající výhradně z žen, začali s přípravou jídla, v bylinkách obalených pečených hovězích plátků s omáčkou s liškami a madeirou a mrkví s glazurou z třtinového cukru Muscovado. A dalších chodů.

Mezitím jsme se s Kate nahoře oblékali. Donesl jsem jí půl sklenky vychlazeného bílého vína. Ráda si před příchodem hostů dávala doušek vína, a její porodník jí řekl, že trošku si dopřát může. Stačí se prý podívat, řekl, na všechny Francouzky a Italky, které pijí víno po celé těhotenství, a jejich děti jsou naprosto v pořádku. Pokud ovšem dokážete přehlédnout fakt, že nemluví anglicky.

Seděla na čalouněné pohovce z Grammy Spencer’s a dívala se, jak se svlékám. „Víš, že máš moc pěkný tělo?“

„A neutahuješ si ze mě, ženská?“

„Ani náhodou. Hodně jsi zhubl. Navíc máš svaly. Jsi teď sexy.“

„Díky.“

„A neříkej, že taky vypadám dobře. Jsem tlustá. Ztloustly mi i kotníky.“

„To dělá těhotenství. Jsi krásná.“ No ano, měla teď silné kotníky, ale to bylo v pořádku. Kotníky mě nikdy nebraly.

„Těšíš se na naše miminko?“ Takhle se mě ptala obden.

„Ovšemže se těším.“ Děsil jsem se toho. Bál jsem se. Když se jednalo jen o hypotetické dítě, nemohl být nikdo nadšenější než já. Jenže teď jsem se stal viceprezidentem prodeje Entronicsu USA a za několik měsíců budu mít novorozeně, nevyspím se a vůbec nevím, jak to zvládnu. Nebo se ocitnu bez práce, a co pak?

„Děsím se toho,“ řekla. „Bojím se.“

Šel jsem k ní a políbil ji. „To ti rád věřím. Já taky. Teď ti ta věc roste uvnitř, a až bude venku, nadobro se nás zmocní. Jako nějaký Vetřelec.“

„Přála bych si, abys to býval neřekl.“

„Promiň. Možná je to spíš jako… když vyskočíš z C-141 Starlifteru nad Irákem. Nevíš, jestli se ti otevře padák, nebo jestli tě cestou dolů nezastřelí.“

„Teď mluvíš jako Kurt,“ prohlásila.

S trapným pocitem jsem pokrčil rameny. „Vypráví zajímavý zážitky. Dostával se do hodně nebezpečných situací.“

„Situací, ve kterých ty bys nikdy nechtěl být.“

„To ne. A… některý věci bych taky nedělal.“

„Třeba?“

„Čte například cizí e-maily.“

„Čí? Tvoje?“

„Gordyho.“

„Říká se, že bys do mailu nikdy neměl napsat nic, co bys nenapsal na pohlednici. Nemá ale bezpečnostní oddělení náhodou přímo v popisu práce číst e-maily?“

Přikývl jsem. „Myslím, že jo.“

„K tobě se chová loajálně, Jasone. Myslím, že je tvůj dobrý kamarád.“

„Možná až moc dobrý.“

„Jak to myslíš? Už toho pro tebe hodně udělal.“

Na několik vteřin jsem se odmlčel. Jo, to určitě. Informace, které mi sehnal o Brianu Borqueovi z Lockwood Hotels a Jimu Letaském, byly, pokud se mě týče, ještě na hranici přijatelností. Ale to, co provedl se všemi obrazovkami společností Panasonic, to už bylo naprosté šílenství. Vzhledem k hodnotě zničených věcí se pravděpodobně jednalo o trestný čin. Ale co bylo ještě horší, jednalo se o důkaz podivného násilného charakterového rysu, nestoudné drzosti. Byl nebezpečný.

A co Gordyho opilecký příval nadávek? Gordy požádal Kurta, aby mu donesl láhev Taliskeru. Nepřidal mu Kurt do ní něco?

Tomu idiotovi by to nemělo projít, protože jinak tě bude dál využívat, řekl tehdy.

A měl pravdu. Gordymu to neprošlo.

Po žebříku společnosti mě posouval výš Kurt, což byl fakt, který jsem Kate nechtěl prozradit. Ale nyní už se vymkl kontrole. Bylo nutné ho zastavit.

Trevor se v tom hrabal a časem zjistí, že některé z těch věcí má skutečně na svědomí Kurt. A já se svezu s ním. Šel bych dolů. Byl by to konec mé kariéry.

To jsem nemohl dopustit. Neměl bych na tenhle dům, hypotéku, splátky na auto. K tomu ještě dítě na cestě.

Udělal jsem hroznou chybu, když jsem mu sehnal práci. Teď ji budu muset napravit. Budu si muset promluvit s Dennisem Scanlonem, Kurtovým šéfem, a všechno mu to říct.

Kurt musí dostat výpověď. Není jiné volby.

Zhluboka jsem se nadechl a přemýšlel, kolik z toho mám Kate prozradit.

Pak ale trhla hlavou. „Myslím, že slyším zvonek u dveří. Můžeš se jít podívat dolů, kdo to je?“

39

Ráno jsem letěl do Chicaga s Waynem Fallonem, jedním s našich mladých obchodních zástupců, na rychlou ranní schůzku, při níž jsem chtěl dotáhnout ke zdárnému konci kontrakt s Chicagskou presbyteriánskou nemocnicí. V konferenční místnosti jsem se setkal s asistentem viceprezidenta pro komunikace, chlápkem, který se jmenoval Barry Ulasewicz. Byl to vysoce postavený úředník, který měl na starosti mediální záležitosti téhle velké nemocnice – od fotografií k telekonferencím přes satelit v jejich televizním studiu. Už několik měsíců jsme se dohadovali o cenách a termínech dodávek. Chtěl televizory s plazmovou obrazovkou s úhlopříčkou sto dvacet pět centimetrů do stovky operačních sálů, plazmové monitory a projektory do více než stovky konferenčních sálů a hromadu dalších do čekáren a hal. Wayne letěl se mnou víceméně jako pozorovatel a klání mezi mnou a Ulasewiczem fascinovaně sledoval.

Neměl jsem Ulasewicze rád, ale to nebylo důležité. Aspoň do té doby, dokud on bude mít rád mě. A zdálo se, že má. Začali jsme v deset dopoledne a setkali se s celým průvodem úředníků a techniků. Přivedl dokonce k podání ruky a úsměvu ředitele nemocnice.

Kolem jedné po poledni, kdy už jsem se cítil vymačkaný jako citron a zoufale jsem se potřeboval dát dohromady obědem a kofeinem, vytáhl náhle Ulasewicz nabídku, kterou dostal od Royal Meisteru – úplně stejnou, jako byla ta naše, až na ceny, které byly asi o deset procent nižší. Poskytl jsem mu nejnižší cenu, jakou jsem si mohl dovolit, skutečně ořezanou až na kost, a tohle mě naštvalo. S teatrálním zamáváním vytáhl papíry s výsledky průzkumu RFP, jako nějaký šmírácký herec z druhořadého divadla, který hraje Hercula Poirota či někoho podobného.

Čekal, že ustoupím, protože jsem tím strávil řadu měsíců, létal jsem do Chicaga a myslel si, že je ruka v rukávě. Ulasewicz se nepochybně domníval, že v tomto okamžiku udělám cokoliv, abych ten kontrakt získal pro sebe.

Neuvědomoval si však, že mám „příliv“. Kdysi jsem četl na internetu článek od nějakého chlápka s nevyslovitelným jménem, který to tak nazval. Je to cosi podobného, jako když je malíř natolik pohlcen svým plátnem, že ztrácí pojem o čase. Nebo jako když se hudebník rozplyne v tom, co hraje. Stává se to i sportovcům, chirurgům a šachistům. Jste ve stavu extáze, kdy všechno do sebe zapadá, kdy máte šťávu, jste v zóně. Do vašich mozkových synapsí se dostávají dobré neurony.

Přesně tohle se mi stalo. Byl jsem v zóně. Měl jsem příliv.

A nepotřeboval jsem k tomu žádné Kurtovo otrávené cukroví.

S klidem jsem si prohlédl nabídku Royal Meisteru. Byla plná spletitých a skrytých klauzulí, samá kouřová clona a zrcadlové odrazy. Data dodávek byly jen odhady. Ceny se mohly změnit v důsledku kolísání eura. Nevím, kdo tuhle smlouvu sepsal, ale byla naprosto skvělá.

Poukázal jsem na tato sporná místa a Ulasewicz se začal přít.

Pak jsem vstal, podal jsem mu ruku a zaklapl diplomatický kufřík.

„Barry,“ řekl jsem, „nebudu už mařit váš čas. Vidím, kam to směřuje. Zřejmě dáváte přednost nejistým podmínkám Meisteru a nevadí vám jejich vyšší počet selhání. Nevadí vám ani skutečnost, že to nakonec skončí tak, že zaplatíte víc za horší produkt, který nedostanete v termínu, jaký si přejete, a který vám nevymění, pokud se vyskytnou nějaké závady. Beru to a chci vám poděkovat, že jste bral v úvahu i Entronics. Přeju vám hodně štěstí.“

Shrábl jsem ze stolu naše smlouvy a vyšel z místnosti. Stačil jsem ještě zahlédnout ohromený výraz Barryho Ulasewicze, který mi poskytl zadostiučinění. Zpanikařený Wayne mi ve výtahu řekl: „Právě jsme prohráli. Přišel jste o kšeft, Jasone. Neměl jste raději vyjednávat? Myslím, že s tím počítal.“

Zavrtěl jsem hlavou. „Stačí trocha trpělivosti,“ prohlásil jsem.

Když jsme vyšli na parkoviště pod budovou, začal zvonit můj mobil. Podíval jsem se na Waynea a usmál se. Jeho panika se změnila v obdiv.

Domů jsem letěl s podepsanou smlouvou.

40

Z letiště jsem jel rovnou do kanceláře.

V e-mailové poště jsem našel „hardygram“: „Výtečná práce v Chicagu!“ napsal Dick Hardy. Blahopřála mi i Joan Turecková, což bylo od ní velkorysé, uvážíte-li, že jsem jim vyfoukl kšeft.

Až příliš velkorysé, pomyslel jsem si. Velkorysost vítěze, možná.

Měl jsem v úmyslu poslat mail Dennisi Scanlonovi, ale pak jsem ten nápad zavrhl. Věděl jsem, že Kurt by si ho mohl přečíst. To jsem nechtěl riskovat. Místo toho jsem Scanlonovi zavolal. Na druhý pokus jsem ho sehnal. Požádal jsem ho, aby přišel ke mně do kanceláře.

Dennis Scanlon mi připomínal Žabáka ze slavné knížky o jeho dobrodružstvích. Košili a kravatu měl u krku vždycky tak těsné, že jsem se bál, aby se mu nezastavil krevní oběh a neskonal předem mnou. Byl propocený a dychtivý vyhovět a měl legrační vadu řeči.

Řekl jsem mu, že si chci pohovořit naprosto důvěrně, a pak jsem mu sdělil, že jsem velmi znepokojen chováním jednoho z jeho zaměstnanců, Kurta Semka.

„Ale… vždyť jste mi ho přece sám doporučil,“ namítl překvapeně.

„Otevřeně přiznávám, že to byla chyba,“ připustil jsem. „Dost dobře jsem ho neznal.“

Přejel si rukou po vlhké tváři. „Můžete mi to vysvětlit? Říct mi, co vás na něm znepokojuje? Způsobil snad nějaké problémy?“

Založil jsem si paže na prsou a zaklonil se. „Vyslechl jsem na Kurta stížnosti od některých mých zaměstnanců. Spáchal drobné lumpárny. Měli z toho problémy.“

„Lumpárny? Předpokládám, že nikoli z dobře míněného žertu.“

„Špatné věci. Destruktivní.“

„Můžete mi uvést nějaký příklad?“

Mohl jsem mu jich poskytnout nespočet. Mnohé ale byly nepodložené. Skutečně jsem si však přál, aby Scanlon začal vyšetřovat, zda Kurt manipuloval s počítačem Bretta Gleasona? Jak daleko jsem s tím chtěl zajít? Měl bych Scanlonovi říct i o všech mailech, které si Kurt přečetl?

Ne. Všechno by se mi vrátilo a zakouslo se mi do zadku. Kurt by to popřel. Možná by dokonce řekl, že jsem ho požádal, aby mi sháněl informace – koneckonců prospěch jsem z nich měl já, nikoliv on. Nemohl jsem to riskovat.

„Neznám všechny podrobnosti,“ prohlásil jsem. „Ale mám silný pocit – a znovu vás žádám, aby byl tento rozhovor pokládán za přísně důvěrný – že byste měl Kurta propustit.“

Po delší době Scanlon přikývl. „Sepsal byste tedy stížnost?“

Zaváhal jsem, ale jen na okamžik. „V žádném případě, pokud by tam mělo být moje jméno. Myslím, že tím by se to jen zkomplikovalo. Zvlášť proto, že jsem ho doporučil, a ukázalo se, že to byla chyba.“

Znovu přikývl. „Nemohu ho propustit bez udání důvodu. To přece víte. Je potřeba to hodit na papír. Byl by tedy některý z vašich zaměstnanců ochoten sepsat tu stížnost se mnou?“

„Raději bych je o to nežádal. Navíc si myslím, že by se nechtěli takhle zviditelňovat.“

„Mám dojem, že něco víte.“

„Jo, hodně jsem toho slyšel.“

„Říká o vás, že jste dobří kamarádi.“

„Je to složitější.“

„Poslyšte, Jasone. Kurt je jeden z nejlepších zaměstnanců, jaké jsem kdy přijal. Ten chlap umí všechno.“

„Ano, já vím.“

„Nerad bych ho ztratil. Ale taky nechci, aby tady některý z mých zaměstnanců dělal jiným potíže. Takže se na to mrknu.“

„To je všechno, o co jsem vás chtěl požádat,“ uzavřel jsem.

Zavolal jsem Kate do práce a bylo mi řečeno, že si vzala den volno. Zavolal jsem jí tedy domů a probudil ji.

„Pořád ještě máš křeče?“

„Jo. Raději jsem zůstala doma.“

„Co ti řekl DiMarco?“

„Že mám ležet, dokud to nepřejde.“

„Je to… něco vážnýho?“

„Ne,“ odpověděla. „Povídal, že je to normální, tak se, prosím tě, uklidni.“

„Tak dobře. Chtěl jsem ti taky připomenout, že mám dneska obchodní večeři.“

„Jo, pamatuju si. S lidmi z nemocnice?“

„Ne, z letiště. Letiště Atlanta.“

„Letiště Atlanta v Bostonu? Tomu nerozumím.“

„Je to nudné. Nestojí to za vysvětlování,“ řekl jsem. „Obchodní výstava.“

Jednalo se o velkou obchodní výstavu informačních displejů v Bayside Expo Center. Nemusel jsem ji díkybohu sám připravovat, ale pracovalo na tom několik mých zaměstnanců. Když jsem se dozvěděl, že na výstavu informačních displejů přijedou i lidé z Atlanty, pozval jsem je na večeři a řekl jim, že je to báječná příležitost, jak oslavit naši „dohodu“. Překlad: chtěl jsem se pokusit dovršit obrovský obchod s letištěm v Atlantě.

Člověk snad může doufat.

„Kam je vezmeš?“

„Nevím, jak se to jmenuje. Nějaká luxusní restaurace v South Endu, kterou má ráda Franny. Ale jestli mi budeš chtít zavolat, beru si s sebou mobil.“

„Nebudu tě otravovat.“

„Kdybys měla nějaké potíže, tak neváhej, Kate.“

Zavěsil jsem a pak si všiml, že ve dveřích mé kanceláře stojí Kurt.

„Postrádal jsem tě dneska ráno v posilovně,“ řekl.

„Musel jsem brzy ráno letět do Chicaga.“

„Vím, že jsi mluvil se Scanlonem.“

Přikývl jsem. „Kontrola kádrového profilu, kterou není oddělení lidských zdrojů zřejmě schopné udělat.“

„Víš přece, že se mě můžeš zeptat na všechno.“

„Myslel jsem si, že bude lepší oddělit byznys od osobních věcí.“

„To byl teda skvělý nápad,“ prohlásil a zavřel dveře. „Jestli máš nějaký problém s mou prací, měl bys to probrat se mnou. A ne s mým šéfem.“

Polkl jsem nasucho. „Já nemám žádný problém s tvou prací.“

„Opravdu? Proč se tedy snažíš, aby mě vyhodil?“

Několik vteřin jsem si ho prohlížel. „Jak tě něco takového vůbec mohlo napadnout?“

Šel ke mně a zastavil se před mým psacím stolem. „Mám silný pocit…“ Zvedl obočí a začal se pitvořit. „Znovu vás žádám, aby byl tenhle rozhovor pokládán za přísně důvěrný…“ Usmál se. „Jestli máš něco, co se týká mě, prober to příště nejdřív se mnou. Mezi čtyřma očima. A nežaluj na mě jinde. Nedělej nic za mými zády, protože já na to přijdu. A pak toho budeš litovat.“ Měl ledový pohled. „Je to jasný?“

Byl jsem vystrašený: věděl, co jsem řekl Scanlonovi, slovo od slova.

Nevěděl jsem, jak to udělal, ale musel mi umístit do mé kanceláře nějaké odposlouchávací zařízení. Jistě takovou technologií disponoval.

Teď jsem si v duchu kladl otázku, co jiného ještě v mé kanceláři odposlechl. Nejdřív jsem si myslel, že se Scanlon zachoval nediskrétně a něco Kurtovi vyslepičil, ale pak jsem si uvědomil, že Kurt to nepotřebuje slyšet z druhé ruky.

Když tedy teď ví, že chci, aby dostal výpověď, nastanou mezi námi problémy. Teď už to nešlo vrátit a náš vztah už nikdy nebude takový jako dřív.

V autě cestou do South Endu mi začal zvonit telefon. Vrátil jsem se ke starému špatnému návyku a začal jsem zase za jízdy telefonovat, ale neměl jsem jinou volbu. Musel jsem být kdykoli k dispozici.

Byl to Dick Hardy. „Jak to vypadá s tím letištěm v Atlantě?“ zeptal se.

„Mám z toho dobrý pocit.“

„Pak z toho mám dobrý pocit i já. Jestli to vyjde, může to zachránit divizi.“

„Udělám pro to všechno, co je v mých silách.“

„Spoléhám se na vás, Jasone. Všechno na tom závisí. Všechno.“

Předal jsem klíčky od auta vrátnému a s nonšalantním úsměvem nahozeným na obličeji vstoupil do restaurace. Naneštěstí to byla jedna z těch restaurací s otevřenou kuchyní, ve kterých vždycky bývám nervózní, možná proto, že se podvědomě obávám, abych po jídle nemusel mýt nádobí.

Jim Letasky už seděl u stolu a studoval nějaké papíry. Byli jsme tu o patnáct minut dřív. Pozval jsem Jima, aby s námi rovněž povečeřel. Chtěl jsem, aby byl u největšího kontraktu, který se už už rýsoval. Potřeboval jsem jeho zkušenosti. Zařídil pro nás stůl daleko od jiných lidí a dal už předem spropitné číšníkovi, aby nás nechával co nejvíc o samotě, protože se jedná o obchodní večeři.

Měl jsem ještě další, skrytý motiv, ale byl to chytrý chlap a hned na to přišel.

„Vím, proč jsi chtěl, abych u toho byl,“ řekl.

„Kromě toho, že jsi skvělý v tom, co děláš?“

„Protože se bojíš, že naším hlavním konkurentem je NEC.“

„Já že se bojím?“

„Strávil jsem devět let tím, abych vyprávěl světu, že produkty NEC jsou lepší než jiné, a teď…“

„Teď jsi našel Boha.“

„Mám z toho špatný pocit, to přece víš.“

„Doufám, že to není nijak hrozný.“

„Ne, není. Je to koneckonců válka.“

„To je správný přístup.“ Prohlížel jsem si vinný lístek a snažil se vymyslet, jaké víno objednat. Můj Queegův oběžník nabádal všechny obchodní zástupce Entronicsu, aby vždycky objednávali víno sami a nenechávali to na zákazníkovi.

„Ale poslyš, Jasone, myslím, že pokud jde o NEC, tak se pleteš.“

„Neříkej mi, že se znovu střetnem s Royal Meisterem.“ Zavrtěl hlavou a vymačkal si citron do minerálky Pellegrino. „Prohlížel jsem si pozorně webové stránky mezinárodního letiště Harsfield-Jackson v Atlantě. V Atlantě má ústředí společnost s názvem AirView Systems.“

Přikývl jsem. „Setkal jsem se s šéfem jejich prodeje na TechCommu. Jmenuje se Steve Bingham.“ Vzpomněl jsem si na chlápka se stříbrnými vlasy moderátora a hluboko posazenýma očima.

„Největší dodavatel displejových systémů s informacemi o odletech a příletech letadel. Naposledy vybavili letiště v Atlantě oni. Takže si kladu otázku, proč si to neobjednají znovu od nich? Proč mění koně uprostřed dostihu?“

„Třeba proto, že ten kůň je moc drahý.“

„Ale AirView jim nedávno prodali přenosné tabule LED.“

„To je pro mě novinka. Všechno, co vím, je to, že jednání s nimi je obtížné.“

„Tys jednal přímo s Duffym, není to tak?“

„Je vidět, žes udělal domácí úkol,“ odpověděl jsem. Tom Duffy byl v Atlantě generálním manažerem letecké dopravy. Velký zvíře. Lorna Eversová, která se měla rovněž zúčastnit večeře, byla zástupkyní vedoucího pro nákup města Atlanty v leteckém odvětví.

„Pracovní den začíná už večer předtím.“

Usmál jsem se. „O všem rozhoduje Duffy. S Lornou jsem se nikdy nesetkal, ale je třeba její razítko.“

„Doufám, že nepřijdou jen proto, že je večeře zadarmo.“

„Myslím, že už chtějí ten kšeft dotáhnout do konce.“

„Nebyl bych si tím tak jistý.“

„Síla negativního myšlení,“ prohlásil jsem a Pak jsem spatřil, že oba naši hosté vcházejí do restaurace. „Dorazíme je, Letasky.“

Lorna Eversová byla baculatá blondýna neurčitého věku, snad něco po padesátce, snad méně o pár let, poznamenaných těžkým životem. Nepochybně měla za sebou několik plastických operací: její oči byly mírně šikmé. Měla velké poprsí, uměle zvětšené rty – myslím, že se tomu říká trout pout čili zpevněné rty. Její obličej připomínal opálenou masku. Když se usmála, pohnula se jen její nadměrně veliká ústa. Někdo to přehnal s botoxem a injekcemi kolagenu.

„Takže vy jste nový Gordy,“ zahlaholila a urovnala si zlatý hedvábný šátek na krku.

„Dalo by se to tak říct.“

„Nedávejte tomuhle pánovi žádnou skotskou,“ prohlásila, pohodila hlavou a s otevřenými ústy se nevázaně rozesmála. Oči se jí přitom nepohnuly.

Tom Duffy byl přátelský, statný muž s obličejem jako měsíček, s dvojitou bradou a šedivými, nakrátko ostříhanými vlasy. Měl motýlka a volné tmavomodré sportovní sako. Tiše se zasmál.

„Ráda vás poznávám,“ řekla pak Lorna a podala mi ruku. Měla růžové a nebezpečně dlouhé nehty. „Slyšela jsem, že v Entronicsu došlo ke spoustě změn.“

„Právě jsem přišel do Entronicsu z NEC,“ ozval se Letasky. „Napadlo mě, že je na čase přidat se k týmu šampionů.“

Jeden bod pro Letaského. Měl by dostat přidáno.

„Hovořím o propouštění,“ upřesnila a posadila se. Přidržel jsem jí židli. Nikoli proto, že bych byl takový gentleman, ale chtěl jsem si být jistý, že si sedne tak, aby se nemohla očima domlouvat s Duffym, aniž bychom si toho všimli. Základní trik při obchodních schůzkách. Duffy seděl tam, kde jsme ho chtěli mít. „Budete tam vy dva ještě příští rok?“

„Společnost Entronics byla založena v roce 1902,“ prohlásil jsem. „Tehdy se nazývala Ósacká telefonní a telegrafní společnost. Myslím, že tady bude ještě dlouho potom, co my už tady nebudeme.“

„Je pravda, že u vás nedávno došlo k sebevraždě?“

„Je to tragédie,“ vzdychl jsem. „Phil Rifkin patřil k našim nejlepším zaměstnancům.“

„V Entronicsu panuje asi velký pracovní stres,“ komentovala to.

„Vůbec ne,“ zalhal jsem. „Nikdy nevíte, co se lidem stane v osobním životě.“

„Já vám klidně povím, co se děje v mém osobním životě,“ prohlásila Lorna. „Mám žízeň. Dala bych si trochu vína.“

„Tak si ho objednáme,“ souhlasil jsem a natáhl se po dlouhém vinném lístku v kožených deskách. Lorna však byla rychlejší. Popadla lístek – byl tam naneštěstí jen jeden – a otevřela ho.

„V takovém teplém večeru, jako je dneska, bych si dal nějaké dobré, jiskřivé bílé,“ ozval se Duffy.

Lorna hleděla do vinného lístek skrze černě orámované brýle na čtení. „A já myslela na nějaký Pauillac. Co takhle Lafite Rothschild?“

Málem jsem otevřel ústa ohromením. Láhev stála čtyři sta dolarů, a tahle dáma nevypadala na to, že jí jedna bude stačit.

„Skvělý nápad,“ prohlásil Letasky a vrhl na mě rychlý pohled, který říkal, že na tomhle obchodě můžeme vydělat miliony a s účtem za víno bychom si neměli dělat starosti.

Lorna přivolala číšníka, objednala Pauillac a drahé Montrachet pro Duffyho a pro celý stůl několik lahví minerálek Pellegrino.

„Takže letiště v Atlantě je jedno z nejrušnějších v celé zemi?“ zeptal se Letasky.

„Dá se říci, že nejrušnější na světě,“ odpověděl Duffy.

„Není to náhodou O’Hare?“

„Ne. Máme zprávy o počtu letů, které to mohou dokázat. Letos od ledna do června jsme měli o třináct tisíc víc letů než O’Hare. Poskytujeme služby třem milionům pasažérů.“

Lorně začal vyzvánět mobil. Vzala to a začala hlasitě rozprávět. Hned nato k ní ale přišel číšník, pošeptal jí něco do ucha, ona na něho vrhla zlostný pohled a pak s viditelným naštváním telefon zase zaklapla.

„Trvají na tom, že všichni hosti musejí mít vypnuté mobily,“ vysvětlila nám. „Jako kdyby tady někdo zvonění vůbec slyšel. Ale co, ať je po jejich.“

Sklonil jsem se a nenápadně vypnul svůj mobil.

Po večeři – Lorna si samozřejmě objednala humra s lanýži, nejdražší pokrm na jídelním lístku, a Duffy kuře Statler – jsem se omluvil a šel na toaletu.

Asi po minutě nebo o málo později přišel Letasky.

„S rizikem, že řeknu něco, co je zcela zřejmé,“ prohodil u sousední mušle, „si myslím, že Tom Duffy je zcela pod jejím vlivem.“

„Víš, co to znamená číst pokerový obličeje?“

„Jasně. Proč?“

„Lidi chodí na kurzy, kde se učí dešifrovat nepatrné změny výrazu ve tváři,“ vysvětlil jsem. „A víš, proč já to nepotřebuju?“

„Proč?“

„Protože nic z toho není zapotřebí, abych viděl, že Duffy odráží jako zrcadlo všechno, co ta ženská udělá. Rozhoduje ona, a ne on.“

„Myslíš si, že spolu něco mají?“

„To rozhodně ne. Tohle já poznám.“

„Já vidím jen divnou dvojku. Nevypadá to dobře, tahle večeře.“

„Tahají nás za nos,“ prohlásil jsem. „Ta zatracená ženská mění celou rovnici. Než se objevila, měl jsem už Duffyho na háku.“

„Myslíš, že má jiného kandidáta?“

„Můžu ti říct jen jedno – vůbec neposlouchá, co říkám.“

„Když jsi ale mluvil, viděl jsem, že přikyvuje.“

„To ženské dělají. Přikyvujou, aby ukázaly, že poslouchají. Ale nic to neznamená.“

„Myslíš, že je čas na to pohrát si trochu s ohněm?“ Vyložil jsem mu, jak jsem to provedl v Chicagu.

„Ne,“ odpověděl. „Nemáme ji. Vstaneme od stolu a ona to přenechá Hitachi nebo nějaké jiné firmě.“

„Třeba AirView Systems.“

Otevřely se dveře a vstoupil Duffy. „Je to celé vaše,“ pokynul jsem mu a odkráčel k umyvadlu.

Po celou večeři se rozhovor točil kolem všeho možného, jen o displejích s informacemi o příletech a odletech nepadlo ani slovo. Vypili jsme tři láhve Pauillaku a Lorna se báječně bavila. Mlčky jsem proklínal ji i její nehybný obličej.

Rozloučili jsme se, já si převzal od vrátného auto, strčil mobil do hands-free a zapnul ho.

V hlasové schránce jsem měl šest nepřijatých hovorů.

Katiin hlas byl zesláblý. „Jasone, já… krvácím…“

Polil mě studený pot.

Další čtyři nepřijaté hovory v hlasové stránce byly rovněž od ní. Její hlas zněl stále slaběji. Říkala, že hodně krvácí. Potřebovala pomoc.

„Kde jsi?“ ptala se. „Zavoláš mi? Prosím tě, zavolej!“

Šestý vzkaz byl ale namluvený mužským hlasem. Kurtovým.

„Jasone, jsem s Kate na pohotovosti v nemocnici. Právě jsem ji sem přivezl. Zavolej mi na mobil. Nebo rovnou přijeď. Co nejdřív! Hned!“

41

Když jsem dorazil na pohotovost, viděl jsem, že Kurt sedí s kamennou tváří v čekárně.

„Kde je?“

„V pokoji pro akutní pacienty.“ Ukázal někam dopředu. „Je v pořádku. Ztratila ale spoustu krve.“

V žaludku jsem dosud cítil těžkou večeři. Obluzenost z vína byla pryč, nahradil ji strach a adrenalin.

„Přišli jsme o dítě?“ Nedokázal jsem uvěřit, že jsem vyřkl taková slova.

Zavrtěl hlavou. „Promluv si se sestrou. Myslím, že je v pořádku.“

„Díky Bohu!“

V jeho očích byl vztek. „Tos jí nemohl říct, kde budeš?“

„Já…“ začal jsem. Cožpak jsem opravdu neznal jméno té restaurace? „Má přece číslo mého mobilu.“

„Jo, to má, ale tys ho vypnul. Vždyť máš těhotnou ženu! Jdeš si na večeři a vypneš mobil, abys nepřišel o kšeft? To je ale svinstvo, člověče.“ Zavrtěl hlavou.

Cítil jsem příliv protikladných emocí. Vděčnost za to, že ji sem přivezl. Vztek pro jeho rozhořčení – jako kdyby sám byl bez chyby. Pocit hrozné viny. Úlevu, že je Kate v pořádku. Ulehčení, že nepřišla o dítě.

„Musel jsem ho vypnout.“

„Měl jsi kliku, že jsem byl po ruce.“

„Zavolala ti?“

„Já náhodou volal k vám. A dobře jsem udělal.“

„Pan Steadman?“ Sestra z pohotovosti přistoupila ke Kurtovi. Měla modrou uniformu, stříbrné vlasy a jasně modré oči. Mohlo jí být téměř šedesát a vyzařovala z ní uklidňující autorita. „Vaše manželka je v pořádku. Přivezl jste ji s kritickou ztrátou krve, ale už dostala transfúzi.“

„Já jsem její manžel,“ prohlásil jsem.

„Aha, tak promiňte,“ řekla sestra a obrátila se ke mně. „Je šestnáct týdnů těhotná?“

„Ano, šestnáct týdnů.“ Všiml jsem si, že neužila minulý čas. Je těhotná, nikoli byla těhotná.

„Nechtěl byste si raději promluvit o samotě, pane Steadmane?“

„Ne, to je v pořádku.“ Pohlédl jsem na Kurta. „Je to kamarád.“

„Tak dobře. Má něco, čemu se říká placenta previa. Placenta překrývá děložní čípek. Přejete si, abych vám to vysvětlila?“ Hovořila klidným, téměř hypnotizujícím hlasem. Měla bostonský přízvuk pracující třídy a mluvila jako moje máma.

„Myslím, že to chápu.“

„Její těhotenství se považuje za vysoce rizikové. Bude muset zůstat pár dní v nemocnici, na oddělení pro riziková těhotenství, a pak až do porodu ležet doma. Být v klidu. To znamená ležet co nejvíce na boku a používat toaletní mísu. Po nějaké době bude schopná sedět a občas i jet autem. Ale nesmí se namáhat. Jinak může dojít k předčasnému porodu. V tomto stadiu těhotenství by to plod nepřežil.“

„Existuje nějaké riziko i pro mou ženu?“

„Pouze deseti procentům žen s diagnózou placenta previa to zůstane i po porodu. Existuje velká šance, že se placenta začne od děložního hrdla vzdalovat sama. Měla by být v pořádku.“ Zkřížila prsty.

Plod. Je to přece dítě! „A co dítě?“

„Srdeční tep plodu je normální. To znamená, že plod nebyl ztrátou krve nijak postižen.“

Přikývl jsem.

„Měla předtím křeče? Krvácení?“

„Myslím, že krvácení ne. Ale křeče ano.“

„Šla kvůli tomu za svým gynekologem?“

„Řekl jí, že to nic není.“

„Aha. Kdy jste měli naposled pohlavní styk?“

Je to hloupé, ale uvědomil jsem si Kurtův pohled. Bylo by však směšné nechat se v takové chvíli zahnat do obrany. „Už je to dost dlouho,“ odpověděl jsem. „Asi před měsícem. Můžu ji vidět?“

Šel jsem za Kate a Kurt zůstal v čekárně.

Byla bledá a pod očima měla kruhy. Vypadala smutně. V pažích měla dvě hadičky, jednu s krví a druhou s jakousi průhlednou tekutinou. Byla rovněž napojená na EKG a monitor sledující plod.

„Jak se cítíš, Kate?“ řekl jsem, položil jí ruku na čelo a pohladil ji po tváři a po vlasech.

„Unaveně. Měla jsem namále. Všude byla samá krev.“

Přikývl jsem. „Říkají, že budeš v pořádku. A dítě taky.“

„Jeden chirurg mi řekl, že tady budu muset chvíli ležet.“

„Jen pár dní.“

„A pak budu muset zůstat až do porodu v posteli.“

„Já vím. Ale jsi v pořádku a malé taky.“

„Myslím, že budu muset jít předčasně na mateřskou.“

„Nadace se bez tebe obejde.“

„To mě právě mrzí.“ Trochu se při tom pokusu o žert usmála.

„Je mi moc líto, že jsem vypnul mobil. V té restauraci mě k tomu přinutili, ale stejně jsem ti z něj ještě měl zavolat. Nebo z jejich pevné linky.“

„To nevadí. Volala jsem Claudii, ale je v New Yorku, a Sally a Amy to nebraly, a právě když jsem chtěla volat sanitku, zavolal Kurt. Díky Bohu.“

„Díky Bohu.“

„Máš dobrýho kamaráda, co?“

Čím lepší kamarád, řekl by, tím horší nepřítel.

Přikývl jsem, ale neodpověděl.

42

Strávil jsem noc u Kate v nemocničním pokoji na pohovce. Ráno, kdy mě všechno bolelo a cítil jsem se unavený, jsem jel domů, vzal pár věcí, které chtěla, a odvezl jí je do nemocnice. Do práce jsem se dostal až v poledne.

Na mobilu jsem našel zprávu od Jima Letaského, ale když jsem mu zavolal, nebral mobil ani telefon v kanceláři. Zavolal jsem Festinovi a požádal ho, aby mi Jima našel. Festino řekl, že je mimo budovu na nějaké prezentaci, ale že se mnou chtěl mluvit o něčem důležitém.

Po příchodu do kanceláře jsem si prohlížel e-mailovou poštu a přitom poslouchal zprávy z hlasové schránky na mobilu. Překvapil mě vzkaz od Kurta.

„Ahoj, dej mi vědět, až se dozvíš něco nového o Kate.“

Teď jsem z něho měl naprosto rozporuplné pocity a nevěděl jsem, co si o něm mám myslet. Byl jsem mu vděčný, že odvezl Kate do nemocnice, ale to v zásadě nic nezměnilo na mých názorech na něho, a neměl jsem zdání, jak si s tím poradit. Musí od firmy odejít. Ale začínal jsem si také myslet, že si nezaslouží, abych při tom opět jednal za jeho zády. Přinejmenším si zasluhoval, aby to ode mě vyslechl mezi čtyřma očima. Scanlon mi nezavolal a já začal pochybovat, že se na důvody ke Kurtovu propuštění skutečně „podívá“.

Rozhodl jsem se říct Kurtovi na rovinu, že musí z Entronicsu odejít. Pomůžu mu najít dobrou práci někde jinde. U nás je ale s jeho kariérou konec.

Když jsem se mu chystal zavolat, telefon zazvonil.

„Tak jak to s ní vypadá?“ zeptal se Kurt.

„Je to lepší, ale pořád je na hadičkách.“

„Neměl jsem ti vyčítat, žes nebyl na mobilu,“ řekl.

„Vždyť jsi měl pravdu. Neměl jsem ho vypínat. Nebudeme si brát servítky. A Kurte – vlastně jsem ti ještě nepoděkoval.“

„Není zač.“

„Ale jo, je. Máš to u mě.“

„Ty to počítáš, kdo komu co dluží?“

Pokaždé, když jsem měl trochu času, jsem na internetu vyhledával údaje o placentě previa. Na některých webových stránkách to nepokládali za nic vážného. Jinde to naopak považovali za vážný problém. Nevěděl jsem, čemu věřit.

Ve dveřích mé kanceláře se objevil Letasky v obleku a kravatě.

„Už ses podíval na internet?“

„Proč?“

„Najdi si městské webové stránky Atlanty.“

Vyťukal jsem na klávesnici příslušnou internetovou adresu.

„A teď jdi na oddělení a pak na zásobování. Máš to?“

„Co se děje, Jime? Hodláš mě mučit?“

„Ne, chci jen, abys to viděl na vlastní oči. Vidíš žádost o návrh pro letiště ‚letiště/nabídky‘?“

Na monitoru se objevil obchod, o kterém jsem si myslel, že je náš. Červenými písmeny tam stálo JEDNOZNAČNĚ NEJLEVNĚJŠÍ NABÍDKA PŘIŠLA OD SPOLEČNOSTI AIRVIEW SYSTEMS a UVEDENÝ KONTRAKT V JEDNÁNÍ. Pod tím kontaktní jméno: Lorna Eversová.

Zatrnulo mi. „Doprdele. Chceš říct, že ti prevíti se nechali pozvat na večeři, a tohle už bylo na jejich webových stránkách?“

„Objevilo se to tam teprve dneska ráno.“

Ponořil jsem se do křesla.

„Kurva. Potřebovali jsme to. Myslel jsem si, že už to máme v kapse.“

„Neměl jsi nejmenší šanci,“ prohlásil Letasky. „Nemohli jsme s tím nic udělat, už to bylo dohodnuté.“

Už to bylo dohodnuté. Oblíbená stížnost všech obchodních zástupců. „Nemáš ani tušení, jak nutně jsme to potřebovali. Takže si myslíš, že už je to hotová věc?“

„Oficiálně a formálně je to předběžné. ‚V jednání‘ znamená, že je ještě potřeba podpis z nejvyšší úrovně. Ale vypadá to jako hotovka.“

„Snažili jsme se,“ zahučel jsem. „Udělali jsme pro to všechno, co bylo možné.“

„To často nestačí,“ poznamenal Letasky.

V mém in-boxu naskočil mail od Dicka Hardyho. V kolonce „předmět“ stálo ATLANTA. Ve zprávě bylo jen jedno slovo: „Dobrý?“

Odepsal jsem: „Pracuji na tom. Nevidím to moc optimisticky.“

Na odchodu se Letasky ještě na okamžik zastavil a otočil se. „Ještě něco. Trevor mě pozval, abych s nimi hrál každý čtvrteční večer košíkovou, a jestli nebude mít Gail námitky, tak nejspíš kývnu.“

„Proč ne?“ prohodil jsem a vůbec neměl zdání, o co mu vlastně jde.

„Chtěl jsem jen, abys to věděl. Neznamená to, že bych přešel na jeho stranu.“

„Na jeho stranu? Trevor je můj hlavní manažer. Nestojíme na opačných stranách.“

„To jsem rád.“ Letasky přikývl. „Asi bych ti měl něco říct, přestože mi do toho nic není a nejspíš bych si to měl nechat pro sebe, protože jsem tady nový, ale už jsem to nakousl. Řek ti už někdo, že tě Trevor občas… pomlouvá?“

„To mě mrzí.“

„Není to nic hezkého. Říká, že jsi bezohledný – a že umíš dávat sokům rány pod pás.“

Zavrtěl jsem hlavou a smutně se usmál.

„Myslel jsem si, že bys o tom měl vědět.“

„Není to nic příjemného. Ale vážím si toho, že sis to nenechal pro sebe.“

Jakmile Letasky odešel, prohlížel jsem si chvíli webové stránky města Atlanty. Pak jsem zvedl telefon a zavolal Kurtovi.

„Potřebuju tvou pomoc,“ řekl jsem mu. Bože, pomyslel jsem si, zapadám do toho svinstva čím dál hlouběji. „Naposledy.“

43

V nemocnici jsme se večer dozvěděli, že Kate je v pořádku a zítra ráno ji pustí. Byl jsem rád, protože po nocích strávených na měkké pohovce v jejím pokoji jsem už vážně potřeboval chiropraktika. Řekl jsem Kate, že chci najmout soukromou ošetřovatelku, aby jí doma pomáhala, protože má být co nejvíc v posteli, ale odbyla mě, že jsem trapný a že žádnou ošetřovatelku nepotřebuje.

Pak se na mě podívala koutkem oka a řekla: „Chce přijet Susie. Víš, chce se jen ujistit, že jsem v pohodě.“

Přikývl jsem. „To je dobře. Nechci, abys byla doma sama.“

„Přiletí z Nantucketu.“ Craig se Susie si jako každoročně pronajali na srpen a září dům v Nantucketu.

„Rád Susie a Ethana zase uvidím,“ prohlásil jsem. Ethana jsem měl opravdu rád. „Craiga už tolik ne.“ Proboha, pomyslel jsem si, cožpak neexistuje žádné právní omezení počtu Craigových návštěv?

„Přiletí bez něho. Craig je už zase v Los Angeles. Přijede jen s Ethanem. Pro Ethana bude jen dobře, když stráví trochu času s tebou.“

„Pro Ethana by bylo nejlepší, kdyby jim ho vzali a dali do pěstounský péče.“

„Jasone!“

„Stejně na něho nebudu mít moc času, to přece víš.“

„To vím,“

„V každém případě jsem rád, že tady bude.“ Bez Craiga.

Když už jsem začal usínat, zavolal mi na mobil Kurt.

„Jak dlouho ještě bude ta obchodní výstava?“ chtěl vědět.

„Myslíš tu v Bayside?“

„Jo, tu. Bude na ní jeden můj kámoš z Atlanty.“

„Ještě dva dny. Proč?“

„Přišel jsem na něco zajímavého. Zavolal jsem jednomu kamarádovi ze Zvláštních jednotek, který zná lidi v Atlantě, do Marietty v Georgii a požádal ho o službu.“

„Jak přesně zajímavého?“

„Promluvíme si o tom zítra ráno, až budu vědět něco konkrétnějšího.“

Ráno ještě Kate vyšetřili, aby se ujistili, že je opravdu všechno v pořádku. Sestra se nás zeptala, zda si přejeme znát pohlaví dítěte, a Kate rychle odpověděla, že ne, a sestra tedy prohlásila, že výsledky pošlou bez zmínky o pohlaví.

Pak Kate podepsala propouštěcí formulář, jedna ze sester ji dovezla v kolečkovém křesle k hlavnímu vchodu a já ji odvezl domů. Vypustil jsem ranní cvičení a místo toho jsem si několik hodin hrál na hodného manžela. Pomohl jsem jí posadit se v posteli a přitáhl jí k lůžku prádelník, aby nemusela vstávat. Ujistil jsem se, že má na nočním stolku na dosah telefon a dálkový ovladač k televizoru. Připravil jsem k provozu jednu z těch věciček z letadel, což nebylo tak těžké, jak jsem se obával, takže mohla ležet na boku a používat laptop. Na stolek jsem jí naskládal taky stoh knih. Loni jsem jí k Vánocům koupil ruské romány v tvrdé vazbě a v „senzačním novém překladu“, jak mi Kate sdělila. Annu Kareninu, Bratry Karamazovy, Zločin a trest, Dvojníka, Hráče a ještě další. Jedna byla z výběru knižního klubu Oprah. Bylo to její přání, protože já bych měl větší radost, kdybych dostal k Vánocům ponožky. Často mluvila o tom, jak by jednou chtěla mít dost času na to, aby si mohla přečíst všechno od Dostojevského. Teď měla možnost. Chtivě sáhla po Bratrech Karamazových a ponořila se do četby.

Do kanceláře jsem se dostal dost pozdě a mezi mnoha nepřijatými hovory byla v hlasové schránce zpráva od Kurta, v níž mě zval na oběd. Zavolal jsem mu a řekl: „Dík za pozvání, ale budu se muset spokojit s nějakým sendvičem a makat. Znáš to, drobky v klávesnici…“

„Zamluvil jsem dvě místa v báječný japonský restauraci,“ přerušil mě Kurt. „V jednu.“

Vůbec jsem nevěděl, že Kurt má rád japonskou kuchyni, a nechápal jsem, proč na tom tak trvá. „Jindy by se to hodilo víc.“

„Nemáš jinou volbu,“ odpověděl Kurt. „Měli jsme štěstí a něco vím. Sejdeme se v jednu v Kansai.“

„Svezu tě tam.“

„Nemusíš, už jsem ve městě. Vzal jsem si dopoledne volno.“

Pracoval jsem už léta pro japonskou společnost, ale nikdy jsem se nedostal k japonským pokrmům. Možná mi připadaly příliš zdravé. Příliš minimalistické.

„Něco ses dozvěděl?“

„Dočkáš se. Máš hlad?“

„Ani ne.“

„Já taky moc ne. Ale to je jedno.“

Uvedli nás k nízkému černě nalakovanému stolu, kde jsme si museli zout boty a posadit se na rohože tatami na podlaze. Na stole stál horký talíř a na něm stála zas velká mísa s čímsi vařícím, jakýmsi velkým chuchvalcem hnědých mořských řas plovoucím v kalné vodě.

„Nepotřebuješ si odskočit?“

„Ne, díky tati.“

„Ale stejně bys tam měl zajít.“

„Bude to tak dlouhý oběd?“

„Pánské toalety jsou v chodbě vlevo. Měl bys ale pokračovat a dojít až k poslednímu boxu vpravo.“

„A?“

„A vejít.“

Pokrčil jsem rameny, vykročil chodbou kolem pánských toalet a pak k poslednímu boxu vpravo. Zástěna z rýžového papíru poskytovala soukromí, ale když jsem se jen o malý kousek přesunul, bylo z toho úhlu vidět dovnitř.

To, co jsem tam uviděl, mě naprosto šokovalo.

Lorna Eversová, zástupkyně vedoucího nákupního oddělení městského úřadu v Atlantě, si užívala romantický oběd s mužem se stříbrnými vlasy moderátora a hluboko posazenýma očima. Steve Bingham, obchodní ředitel společnosti AirView Systems.

Společnosti, jež právě získala kontrakt s letištěm v Adantě, který jsme měli dostat my.

Seděli vedle sebe na jedné straně stolu, dotýkali se tvářemi a Lornina ruka ho zkušeně hnětla v rozkroku. Na stole před nimi stál nedotčený talíř s rudě zbarvenými plátky hovězího masa, tenkými jako papír.

Musel jsem se hodně přemáhat, abych nezaklepal na papírovou zástěnu šoji a neřekl Lorně Eversové, co si myslím o jejích nákupních způsobech. Vrátil jsem se ale ke stolu.

Kurt se zvednutým obočím pozoroval, jak se blížím.

„Jak ses o tom dozvěděl?“

„Už jsem ti řekl, že znám jednoho chlápka v Mariettě. Ten zná policejního inspektora, který toho hodně dělá pro městský úřad v Atlantě. Takže jsem jí něco nastrčil do hotelového pokoje.“

„To snad ne. Víš, jaké má postavení? Město proti tomu musí mít spoustu zákonů.“

„Etický kód, část 2-812 a 2-813,“ odrecitoval hbitě Kurt. „Myslel jsem si, že se chceš něco dozvědět. Paní Lorna může nejen přijít o svoje místo, ale můžou ji taky zašít až na šest měsíců. A nemyslím si, že by to jejího manžela potěšilo, kdyby se to dozvěděl.“

„Je vdaná…“

„Steve Bingham je zase ženatý. Má pět dětí.“

Vstal jsem. „Promiň. Jdu pozdravit Lornu.“

Vrátil jsem se k jejímu boxu a vtrhl dovnitř mezerou mezi papírovými zástěnami, když byli právě v nejlepším. Vyvedeni z míry vzhlédli.

„Ahoj, Lorno,“ pozdravil jsem. „Fajnový místečko, co?“

„Ja… Jasone?“

„Slyšel jsem, že tady mají skvělé ručně tvarované rohlíky.“

„Co… Co jste…“

„Nepředstavíte mě svému příteli?“ zeptal jsem se. „Vy jste Steve, že? Steve Bingham z AirView? Myslím, že jsme se setkali na TechCommu.“

Jeho ruměnec zajímavě kontrastoval se stříbrnými vlasy. Hodil si nohu přes nohu, aby zakryl viditelně vyboulené kalhoty. „My jsme se potkali?“ zasípal a odkašlal si.

„TechComm je jako zoologická zahrada,“ vysvětlil jsem. „Potkáte se tam se spoustou lidí. Ale zdá se, že v dva se znáte velmi dobře.“

„Jasone…,“ pronesla Lorna prosebným tónem.

„Moc se omlouvám, že jsem vás takhle vyrušil,“ prohodil jsem. „Zavolám vám později na mobil.“ A mrkl jsem na ni.

Ukázalo se, že jí ani volat nemusím. Asi za hodinu mi zavolala sama. V nabídce společností AirView zjistila určité „nesrovnalosti“, a rozhodla se proto přenechat kontrakt mně.

Měl bych být nadšený, ale místo toho jsem byl zasmušilý. Takhle jsem si získání největšího obchodu v mé kariéře nepředstavoval.

„Hardygram“ přišel jen několik minut poté, co jsem mu ze svého BlackBerry poslal e-mail s dobrou zprávou. Velkými písmeny v něm stálo jen: TAK JSTE TO DOKÁZAL!

Krátce poté Hardy zavolal, plný nadšení, aby mi sdělil, že jsem téměř jistě zachránil naši divizi před řeznickým špalkem.

„To je skvělá zpráva,“ řekl jsem. „Jsem moc rád.“

„Chlapče, vy se z toho moc neradujete, co?“ prohlásil Hardy dunivým hlasem. „Vy jste asi hodně skromný.“

„Někdy,“ odpověděl jsem.

„Každou minutou vyjde na internetu zpráva pro tisk. Manažeři z investičních fondů už se začínají dívat na akcie Entronicsu trošku jinak. Uvědomujou si, jak velký je to obchod, přestože vy si to možná ani neuvědomujete.“

* * *

Zastavil jsem se doma, abych se převlékl a podíval se na Kate. Ležela na boku v posteli a psala na laptopu. Také ona hledala informace o placentě previa, ale zřejmě nacházela jen samé děsivé webové stránky. Řekl jsem jí o těch méně děsivých, a jak pravila sestra, že když to bude brát s klidem, dopadne to pravděpodobně dobře.

Zamyšleně přikývla. „Já strach nemám,“ prohlásila. „Máš pravdu. Šance na to, že to dopadne dobře, je vysoká.“ Položila si ruku na břicho. „A děťátko bude taky v pořádku.“

„Jistě,“ pronesl jsem s přáním, aby to vyznělo povzbudivě a autoritativně.

„Takže si nebudu dělat starosti.“

„Přesně tak.“

„Kdybych se stresovala, neprospělo by mi to.“

„Správně.“

Nadechla se. „Dneska ráno jsem poslala e-mailem nějaký obrázky Marie Bastienové řediteli Galerie Franze Koernera v New Yorku.“

Trvalo mi snad minutu, než jsem si vzpomněl, kdo je Marie Bastienová. „Ty prošívaný přikrývky,“ pokýval jsem.

„Ředitel je Claudiin kamarád.“

„To se hodí.“

„Jo, když máš nějaký konexe, tak proč je nevyužít. Marii o tom samozřejmě nic neřeknu. Ale jestli projeví zájem, bude to průlom, který potřebuje. Tebe to nudí, co?“

„Ani trochu.“

„Vůbec jsem se tě nezeptala, jaký jsi měl den, tak promiň. Všechno v pořádku?“

Vyprávěl jsem jí, že jsem pravděpodobně zachránil divizi tím, že jsem získal kontrakt od letiště v Atlantě, ale neřekl jsem jí jak. „Kabelovka nefunguje,“ sdělila mi potom.

„To je teda malér. Volala jsi zákaznický centrum?“

„Samozřejmě,“ odpověděla podrážděně. „Tvrdili mi, že signál máme, což není pravda. Řekli, že jestli chceme vyměnit krabičku, někoho pošlou, ale až za několik dní. Jenže já tak dlouho čekat nechci. Jsem tady v domácím vězení.“

„Ještě že ti jde aspoň internet.“ Máme vysokorychlostní DSD přes pevnou linku.

„Já vím, ale ráda bych se koukala na televizi. To toho snad chci tolik? Můžeš se, prosím tě, na ten kabel podívat?“

„Kate, já nemám ani tušení, jak tu krabičku opravit.“

„Třeba to bude jen nějaký drátek.“

„Já tomu nerozumím. Pro mě to vypadá jako mísa špaget.“ Na vteřinu jsem se odmlčel a pak jsem se neubránil, abych nedodal: „Proč nezavoláš Kurtovi? Ten přece umí opravit všechno.“

„Dobrý nápad,“ podotkla, aniž jí moje rýpnutí došlo. Nebo je možná pochopila, ale nechtěla mi udělat radost tím, že by to dala znát čili „vzdala poctu“, jak s oblibou říkávala. Tím neříkám, že by moje popichování něco takového potřebovalo. Vrátila se k laptopu. „Znáš tu herečku, která hrála včera v tom filmu?“ Měla nyní otevřený účet ve dvou internetových půjčovnách, takže si mohla půjčovat až dvanáct DVD najednou. Vypůjčovala si teď spoustu filmů od nezávislých producentů. Myslím, že ve všech hrála Parker Poseyová. „Věděl jsi, že hrála taky v Nářezu na Ridgemontské střední?“

„To je pro mě novinka.“

„A věděl jsi, že režisér je z Maldenu? Psával pro Major Dad.“

„Docela si myslím, že trávíš na internetu zbytečně moc času,“ prohlásil jsem. Všiml jsem si, že záložka v Bratrech Karamazových je téměř na začátku knihy. „Jak se ti líbí ti Bratři Ká? Vidím, že stránky se obracejí samy. Když se ti to nelíbí, nemusíš to číst.“

„Víš, na ležení v posteli je nejhorší to,“ odpověděla, „že máš spoustu času, ale ztrácíš schopnost se soustředit. Hledám vždycky něco na internetu a to zase vede někam jinam a pak ještě dál, a já jen klikám a klikám a brzo se ztratím v kyberprostoru. Myslela jsem, že máte dneska večer zápas.“

„Máme, ale já zůstanu s tebou doma.“

„A proč? Neblázni. Kdybych tě potřebovala sehnat, vím jak. Hlavně si zase nevypínej mobil.“

Kurt házel tak, že by k tomu „nepotřeboval světla“, jak říkají rozhlasoví reportéři. Ještě víc mě však ohromilo, kolik odpálil Trevor dlouhých míčů. Byl dobrý a skoro v každé hře se mu povedl oběh domů. Kdykoli se dnes večer postavil na značku, míče na jeho pálce přímo vybuchovaly a snadno letěly do vzdálenosti sta metrů. Sám Trevor byl zjevně udiven, jak mu to jde. Domníval jsem se, že jeho sebevědomí pramení z možnosti mě odrovnat. Hrál lépe než Kurt.

Chlapi z Metadynu nehráli nic moc. Byla to firma, která zkoušela zařízení pro polovodičové čipy, což je právě tak vzrušující, jak to zní, takže softbal byl vyvrcholením jejich týdne, ale dnes je hra evidentně nebavila.

Ve čtvrté směně Trevor odpálil další míček a pálka mu vyletěla z rukou, s hlasitým kovovým pinknutím se odrazila od země a pak se stalo něco naprosto neobvyklého.

Konec jeho pálky se ulomil, odletěl a skončil někde uprostřed hřiště. Hráči se rozesmáli a Trevor taky. Míč byl pryč. Jeden z hráčů stojících mimo vnitřní pole se za ním srdnatě rozběhl. Zatímco Trevor obíhal mety, jeden z dalších hráčů Metadynu sebral kus pálky.

Zvědavě si ji prohlížel a vážil v ruce. „Zkus si, jak je těžká,“ podotkl a přinesl ji dalšímu hráči svého týmu, kterého jsem povrchně znal a věděl o něm, že je elektroinženýr. Inženýr vážil pálku v dlani, stejně jako ten před ním. „Někdo tam určitě nalil roztavený rybářský olůvka. To je neuvěřitelný.“ Pak došel ke druhému kousku pálky a zvedl ho. Podíval se dovnitř a pak přivolal spoluhráče.

„No tohle!“ vykřikl jeden z nich. „Ta pálka je neregulérní!“

Trevor který vítězoslavně dokončoval oběh a docházel mu dech, se ohlédl, aby zjistil, co se děje.

„Ty sis tu pálku upravil,“ zakřičel další z hráčů Metadynu.

„Cože?“ chtěl vědět Trevor a odbočil směrem k hloučku, který zkoumal jeho pálku.

Hráči našeho týmu vstali z laviček, aby viděli, co je to za zmatek.

„Vnitřek pálky je vyvrtaný nebo vysoustružený,“ prohlásil inženýr. „Možná nějakým tím nástrojem od Dremelu. Tady jsou dokonce vidět zbytky tuhy nebo pryskyřice. A podívejte se na ten olověný pásek.“

„Heleďte, já jsem to neudělal,“ protestoval Trevor. „Ani bych nevěděl jak.“

„To je možný,“ prohlásil jeden z hráčů Metadynu řezavým hlasem podobným cirkulárce. „Poslal to k některýmu z těch šamanů, co upravujou pálky.“

„Nic takovýho!“ zařval Trevor.

„Je to kontumace,“ prohlásil inženýr. „Taková jsou pravidla.“

„Žádný div, že chlapi z Entronicsu měli v poslední době vítěznou sérii,“ oznámil chlápek s hlasem jako cirkulárka. „Švindlovali!“

Tým Metadynu trval na prohlídce všech našich pálek, ale všechno, co našli, byly běžné škrábance a otlučená místa. Upravená byla pouze Trevorova. Zjevně byla po ztenčení stěn na soustruhu pružnější a zatížený konec vedl k tomu, co inženýr nazval trampolínovým efektem, čímž se pálka při odpalování stala mnohem účinnější.

Trevor to však nemínil vzdát bez boje. Stál tam ve svých krátkých maskáčích, s nápisem ŽIVOT JE DOBRÝ na triku, s náhrdelníkem z mušliček, ve zbrusu nových bílých adidaskách a s obráceně nasazenou vybledlou čapkou Red Sox a protestoval, že ve sportu nikdy nepodváděl a že by ani nevěděl, jak to udělat.

Těžko říct, kolik hráčů mu to věřilo. Zaslechl jsem, jak Festino říká Letaskému: „V softbalovém zápase mezi firmama? To už se konkurenční boj zatahuje i na hřiště?“ Letasky, který se za všech okolností projevoval jako diplomat, předstíral, že to neslyšel. Řekl mi, že každý čtvrtek hraje s Trevorem a Gleasonem košíkovou. Podle vlastních slov byl velmi opatrný, aby nikomu nestranil.

„Nevím, jak se to mohlo stát,“ prohlásil Trevor. „Nebo…“

Podíval se na Kurta. „Nebo to udělal tenhle hajzl.“ Zvýšil hlas. „Nebo to na mě narafičili.“ Ukázal na mě a pak na Kurta. „Tihle dva! Vládne tady teror, copak jste si toho ještě nevšimli?“

Kurt na mě vrhl nechápavý pohled, pokrčil rameny a vykročil k parkovišti. Šel jsem za ním.

„Tak jak to bylo?“ zeptal jsem se, když jsme se ocitli z doslechu spoluhráčů.

„Ty si myslíš, že v tom mám prsty?“

„Jo, to si myslím.“

Trevor nás dohonil a šel s námi. Rychle, úsečně sdělil Kurtovi: „Ty jsi zajímavý chlap. Muž mnoha tajemství.“

„Ano?“ odpověděl Kurt neurčitě, aniž by zvolnil krok. Už se stmívalo a sodíkové lampy byly chorobně nažloutlé. Auta vrhala dlouhé stíny.

„Trochu jsem se na tebe koukl,“ prohlásil Trevor. „Našel jsem si webové stránky Zvláštních jednotek a nechal na nich zprávu. Chtěl jsem se dozvědět, jestli někdo zná Kurta Semka.“

Kurt se na Trevora úkosem podíval. „Zjistil jsi, že neexistuju, co? Jsem přelud. Jsem v programu ochrany svědků.“

Střídavě jsem se díval z jednoho na druhého a udiveně sledoval jejich slovní tenisový zápas.

„Ale kdepak. Hned druhý den mi někdo odpověděl. Nevěděl jsem, že tě propustili z armády pro nečestný chování, Kurte. Tys to věděl, Jasone? Zaručil ses za něho. Doporučil jsi ho.“

„Trevore, to už stačilo!“ prohlásil jsem důrazně.

„A věděl jsi taky proč?“

Neodpověděl jsem.

„Kolik toho víš o tom, do jakého průseru se Kurt namočil v Iráku?“

Zavrtěl jsem hlavou.

„Teprve teď chápu, proč je tvůj kámoš tak ochotný dělat za tebe špinavou práci,“ pokračoval Trevor. „Proč je ochotný být tvým nástrojem v týhle vládě teroru. Protože jsi mu sehnal práci, kterou by nikdy nedostal, kdyby se někdo začal šťourat v jeho minulosti.“ Upřel pohled na Kurta. „Můžeš mi vyhrožovat, jak se ti zlíbí. Můžeš se pokoušet ničit mou práci. Ale nakonec padnete oba dva.“

Kurt se zastavil a přistoupil k Trevorovi. Popadl ho za triko a přitáhl si ho k sobě.

Trevor zadržel dech. „Tak jen do toho, prašť mě. Postarám se o to, abys už zítra ráno byl bez práce.“

„Kurte,“ vykřikl jsem.

Kurt sklonil hlavu a udělal krok vpravo, takže se téměř dotýkali obličeji. Byl asi stejně vysoký jako Trevor, ale měl mnohem širší ramena a vypadal silnější. „Mám ještě jiný tajemství, o který bych se s tebou chtěl podělit,“ prohlásil tichým, hrdelním hlasem.

Trevor ho pozoroval s přimhouřenýma očima a očekával ránu. „Tak ven s tím.“

„Zabil jsem Kennedyho,“ sykl Kurt a rychle pustil Trevorovo tričko. Trevor svěsil ramena. Písmena nápisu ŽIVOT JE DOBRÝ splynula v jeden chomáč.

„Trevore, jsi si tím jistý?“

„To jako čím?“

„Tím svým trikem.“ Ukázal na nápis. Ukazováčkem obkroužil nápis. „Víš jistě, že máš dobrý život? Kdybych byl na tvým místě, tak bych si tím vůbec tak jistý nebyl.“

44

Když jsem přijel domů, byla Kate ještě vzhůru. Ťukala do klávesnice laptopu a surfovala na internetu po tsunami trivialit a nořila se do hlubin filmových adaptací románů Jane Austenové.

„Neřekla jsi snad jednou, že dívat se na filmové verze románů Jane Austenové je jako poslouchat Beethovenovu symfonii hranou na tahací harmoniku?“ poznamenal jsem.

„Měli jsme někdy půjčený film Bezmocná? Je to podobné. Jako Emma, ale odehrává se to na střední škole v Beverly Hills a hraje v tom Alicia Silverstoneová.“

„Víš, že se točí Pýcha a předsudek s Vinem Dieselem v hlavní roli?“

„No to snad ne!“ Byla znechucená.

„Už v první scéně projede Vin se svým hummerem velikým oknem jednoho anglickýho zámku.“

Zírala na mě. „Požádala jsem Kurta, aby se podíval na ten kabel,“ oznámila mi. „Jak jsi mi poradil.“

„Dobře.“

„Staví se zítra po práci. Pozvala jsem ho, aby zůstal na večeři.“

„Na večeři?“

„Jo. Vadí ti to? Pořád říkáš, že ho využívám, a tak mě napadlo, že bych ho mohla pozvat. Můžeš vybrat třeba něco indickýho nebo thajskýho.“

„Myslel jsem, že zítra má přiletět tvá sestra.“

„Napadlo mě, že by se mohli seznámit. A Ethanovi se Kurt bude určitě líbit. Nebo ti na tom něco vadí?“

„Jistě že ne,“ odpověděl jsem. „V pohodě.“ Mohl jsem uvést spoustu důvodů proti, například ten, že s Kurtem tráví stále víc času. Ani jsem si nedokázal představit, že by si Kurt a Susie, navyklá na St. Barths, měli o čem povídat.

A taky jsem se ho bál.

„Poslyš, Kate, myslím, že si budeme muset promluvit.“

„Neříkám to obvykle já?“

„O Kurtovi.“

A pak jsem jí řekl to, co jsem jí měl říct už dávno.

„Proč jsi mu nikdy nic neřekl?“

„Nevím,“ odpověděl jsem po delší odmlce. „Asi mi to bylo blbý.“

„Blbý? Proč by ti to mělo být blbý?“

„Protože kdyby nebylo jeho, nebyl bych tam, kde teď jsem.“

„Tomu nevěřím. Možná ti trochu pomohl, ale ten, kdo odvádí neuvěřitelně dobrou práci, jsi ty.“

„Asi jsem si myslel, že kdybych ti to řekl, tak bys chtěla, abych v tom pokračoval.“

„Proč bych měla něco takového chtít?“

„Kvůli tomuhle všemu.“ Mávl jsem rukou a naznačil jako kdysi ona, že tím mám na mysli celý dům. „Dokud mi Kurt pomáhal lézt po namaštěným sloupu, věděl jsem, že si tohle můžeme dovolit. A vím taky, co ten dům znamená pro tebe.“

Přivřela oči a pokrčila rameny. Pak jsem zahlédl v koutcích jejích očí slzy.

Dodal jsem proto jemněji: „A taky jsem věděl, že jakmile se mu postavím, všechno tím ohrozím.“

Sklonila hlavu a do ložního prádla dopadlo pár slz. „Co tím chceš říct?“

„Co tím chci říct? To, že vím, jak je tenhle dům pro tebe důležitý.“

Zavrtěla hlavou. Její slzy už se rozpily do velkých mokrých skvrn. „Myslíš si, že je to všechno, na čem mi záleží?“

Mlčel jsem.

Vzhlédla. Měla zarudlé oči. „Podívej, vyrůstala jsem v obrovském domě s personálem a bazénem a tenisovým kurtem a s lekcemi jízdy na koni a zimou na Bermudách a jarními prázdninami v Evropě a léty na pláži. A najednou, prásk, a všechno to bylo pryč. Přišli jsme o dům, o vilu na Cape, vzali mě ze školy… Bylo to pro mě těžké o všechno přijít. Nebudu ti lhát, schází mi to. Ale o to mi nejde.“

„Poslyš, oprav mě, jestli nemám pravdu, ale nehledala jsi snad drahé domy v realitce?“

„Přiznávám se, hledala. Nechtěla jsem, aby naše dětí vyrůstaly v domě, ve kterém není místo na hraní a který nemá ani dvůr. Musel ale nový dům být takhle úžasný? Nemusel. Líbí se mi tady, to nepopírám, ale kdyby to bylo nutné, vzdala bych se ho bez lítosti.“

„To myslíš vážně?“

„Nevzala jsem si tě proto, že bych si myslela, že díky tobě zase zbohatnu. Vzala jsem si tě proto, že jsi opravdový. Ne jako ti panáci, které jsem znala a kteří v jednom kuse mleli o Derridovi a Levi-Straussovi. Najednou jsem se seznámila s chlapem, který nic nepředstíral, ve kterém nebyla žádná faleš, a mně se to líbilo.“

„Levi-Strauss…“ začal jsem.

„Antropolog, žádný džíny,“ přerušila mě a zavrtěla hlavou, protože věděla, že si z ní utahuju. „Líbila se mi tvá energie. Tvá průbojnost, ctižádost, ať už tomu chceš říkat jakkoli. Pak jsi to ale začal ztrácet.“

Přikývl jsem.

„Takže sám vidíš, jak ses změnil, že? Sebedůvěra? Už nejsi tak vyrovnaný. Ale pořád tě moc obdivuju, víš to?“

Po tvářích jí stékaly slzy. Sklopil jsem oči. Připadal jsem si jako idiot.

„Víš, co si myslím? Narodila jsem se a měla jsem všechno. Ale je třeba si to vydobýt. Všechno jsem dostala, všechny výhody a konexe. A co jsem s tím udělala? Vůbec nic.“

„Neděláš snad dost pro tu Haiťanku, která vytváří ty přikrývky?“ namítl jsem.

„To snad jo,“ odpověděla nešťastně. „Občas pomůžu nějakému chudému umělci. To je pravda. Ale podívej se na sebe – z jakých poměrů pocházíš a jak ses vypracoval.“

„S pomocí…“

„Ne!“ vykřikla divoce. „Bez Kurta. A proto jsem šťastná. Ne kvůli všem těm hračičkám, které si můžeme kupovat. Jako ta absurdní brož.“

„Ta věc od Tiffanyho?“

„Nenávidím ji. Promiň, ale je to tak.“

Povzdychl jsem si. „Proto ji nikdy nenosíš. Víš vůbec, kolik…“ Zarazil jsem se. „Dík, že mi to říkáš až teď, kdy už je pozdě ji vrátit.“

„Jasone, nehodí se ke mně,“ pronesla měkce. „Je pompézní a lacině efektní… ohyzdná. Je pro Susie, ale ne pro mě.“

„Když jsi ji na ní viděla, celá ses rozplývala.“

„Chtěla jsem jí jen udělat radost. Myslíš si snad, že s ní chci soupeřit? Nechtěla bych jejího manžela ani jejich dítě a nesnáším, jak s ním zacházejí, a nestojím o jejich hloupě pompézní a snobský život. Myslíš si snad, že jsem stejná jako moje sestra? Všiml sis vůbec, že má v cestovní tašce kosmetiku za tisíc dolarů? Já používám věci z drogerie. Žijeme v úplně jiných světech. Vždycky jsme byly úplně jiné.“

Možná jsem ji podceňoval ještě víc než ona mě.

„Tak promiň,“ hlesl jsem. „Nechtěl jsem se tě dotknout.“

„S tou broží? Třeba by se dala za něco vyměnit. Byla bych ráda, kdybych ji už nikdy neviděla.“

Uvolněně se zasmála, přestože měla dosud v očích slzy. „Opravdu si myslíš, že už se nedá vrátit?“

„Nebude se jim to líbit, ale myslím, že to půjde. Vždyť se živím prodejem. Věřím, že je přesvědčím, aby si ji vzali zpátky.“

„A co mám tedy udělat s tím zítřkem?“ zeptala se. „Nemůžu přece Kurtovi říct, že to pozvání už zase neplatí.“

Zavrtěl jsem hlavou. „Myslím, že to by nebylo dobré.“

„Určitě bude lepší, když si bude myslet, že všechno je normální.“

„Co je u něho normální?“

„Poslyš,“ prohlásila nakonec, „dokud s ním něco neuděláš, a něco udělat musíš, bude lepší si to u něj zbytečně nerozházet.“

45

Ve čtvrtek odpoledne mi Kate zavolala, abych koupil k večeři nějaká thajská jídla. „Susie thajskou kuchyni miluje,“ dodala.

„Proč neřekneš Susie, ať je radši vybere sama?“

„Víš přece, že nemá auto.“

„Aha. Máš tam Kurta?“

„Právě odjel. Opravil tu kabelovou krabičku a vrátí se v sedm.“

„Přijedu ve tři čtvrtě na sedm,“ oznámil jsem.

Po cestě domů jsem koupil knihu o mučení ve středověku, o které jsem si byl téměř jistý, že ji Ethan nemá. Už nějakou dobu jsem se cítil provinile, že napomáhám Ethanovi v jeho zvrácené posedlosti. Zastavil jsem se rovněž v obchodě s mobilními telefony a koupil si nový přístroj, ale staré číslo si ponechal. Nevěděl jsem, zda je možné odposlouchávat mobil, ale pokud to lze, musel jsem předpokládat, že to Kurt dělá.

Políbil jsem a objal Susie, která v kuchyni vařila pro Kate bylinkový čaj. Byla opálená do kaštanové hnědi. „Užili jste si to v Nantucketu?“ zeptal jsem se jí. „Je vidět, že ses slunci nevyhýbala.“

„Já? Prosím tě! Samoopalovací krém Clarins. Nesnáším slunce.“

„A kde je Ethan?“

„Nahoře. Čte si.“ Všimla si zabalené knihy. „To je pro něho?“

„Nejnovější kniha o mučení.“

„No, nevím, mučení už ho přestalo bavit.“

„Tak to je dobrá zpráva.“

„Neřekla bych, že došlo k nějakému výraznému zlepšení,“ začala, ale vtom se v kuchyňských dveřích objevil Ethan.

Šel jsem k němu a objal ho. „Koupil jsem ti knížku, ale slyšel jsem, že už tě mučení nezajímá.“

„Začal jsem se zabývat kanibalizmem.“

„No, to je tedy něco,“ řekl jsem. „Určitě to bude zajímavý téma u večeře.“

„Radila jsem mu, ať se vrhne na upíry,“ prohlásila Susie s náznakem hysterie. „O upírech existuje spousta knih. Spousty dobrých románů.“

„Upíři jsou pro puberťačky,“ namítl Ethan. „Víte, že kmen Fore v Papui-Nové Guineji jedl mozky mrtvých příbuzných a dostali z toho nebezpečnou nemoc, co se jmenuje kuru?“

„Z toho plyne poučení, že nemáš jíst mozky příbuzných,“ prohlásil jsem a pohrozil mu prstem.

„Co je to za kamaráda, který má přijít na večeři?“ chtěla vědět Susie.

„Je to… zajímavý chlapík,“ odpověděl jsem a podíval se na hodinky. „Už má zpoždění.“

„To je večeře?“ zeptal se Ethan a ukázal na olejem promaštěné papírové sáčky, které jsem přinesl.

„Jo, thajský jídlo.“

„Nesnáším thajskou kuchyni. Suši nemáte?“

„Je mi líto,“ odpověděl jsem, „ale suši nemáme.“

„Mami, a mohl bych si k večeři dát ovocné kroužky?“

„Kurt nejde,“ poznamenala Kate. „Nezačneme jíst bez něho?“

„Ještě chvíli bychom měli počkat.“

Rozmístil jsem po stole thajské pokrmy jako bufet. Kate ležela na zádech na pohovce z Grammy Spencer’s. Už měla dovoleno sedět, dokonce i vstávat z postele, ale pořád měla co nejvíc polehávat.

Klepala cosi do klávesnice laptopu, který měla v klíně. „Poslyš, možná tomu nebudeš věřit,“ promluvila, „ale právě jsem dostala mail od ředitelky Koernerovy galerie v New Yorku. Mariiny věci se jí moc líbily. Přímo se do nich zamilovala. Přirovnává ji k Faith Ringgoldové – přesně, jak jsem ti říkala! Myslí si, že by tam Marie měla být společně s Romarem Beardenem a Jacobem Lawrencem, a hází takovými jmény jako Philomé Obin a Hector Hyppolite!“

„To je báječný,“ prohlásil jsem.

Ve tři čtvrtě na osm jsem zkusil zavolat Kurtovi na mobil, ale nebral to. Vytáhl jsem z peněženky jeho obchodní vizitku, kde byl jeho telefon do kanceláře, ale ani tam to nikdo nezvedl. Na pevnou linku domů jsem mu nikdy nevolal, jen na mobil, takže jsem zkoušel najít jeho číslo v telefonním seznamu, ale žádný Kurt Semko tam nebyl.

V osm jsme se Susie a Kate začali s kuřecím satajem na jehlách. V půl deváté zazvonil zvonek u venkovních dveří.

Kurt měl mokré vlasy, voněl mýdlem a vypadal, jako by právě vylezl ze sprchy. „Omlouvám se,“ řekl, „ale usnul jsem.“

„S vypnutým mobilem? Poté, cos mě za totéž seřval?“

„Neměl jsem ho u sebe. Promiň.“

„Doufám, že ti nevadí, že už jsme začali jíst.“

„Ani trochu. Můžu se ještě připojit?“

„Ovšem.“

Ethan sešel dolů ze své ložnice a pozdravil. „Jseš voják?“ zeptal se.

„Byl jsem,“ odpověděl Kurt.

„Víš, že když Napoleonova armáda ustupovala z Ruska, měli vojáci takovej hlad, že snědli svý koně? A že se dokonce dopouštěli kanibalizmu?“

Kurt na mě vrhl rychlý pohled a pak připustil: „Jo, vím to. Totéž se stalo německým vojákům v druhé světové válce. V bitvě o Stalingrad. Došlo jim jídlo, tak začali jíst vlastní vojáky. Samozřejmě jenom ty mrtvý.“

„To teda v mý knize nebylo,“ prohlásil Ethan. „Budu si to muset ověřit. Vojáci a kanibalové!“

Kurt šel za mnou do jídelny a políbil Kate na tvář. Nevěděl jsem, že už to mezi sebou mají takhle, ale nic jsem neřekl. Se Susie si podali ruku. „Jak funguje kabelová televize?“ zeptal se potom Kate.

„Zjistila jsem,“ odpověděla moje žena, „že příjem je lepší, než byl předtím. Je to digitální kabel a měl by být perfektní, ale analogové kanály často zlobily. Teď jdou stejně dobře jako ty digitální. Vidím, že ještě jeden sataj na jehle zbyl, lituju, že už jen jeden, ale je tady ještě spousta pad thai.“

Měl jsem pocit, že mi nahoře v pracovně zvoní mobil, ale ignoroval jsem to.

Kurt si vzal papírový tácek a nabral si na něj pad thai, zeleninu v česnekové omáčce, smaženou rýži a hovězí salát. „Nevím, kdo vám tu kabelovku instaloval, ale změnil jsem RF připojení na S-video a je to lepší. Tak se líp využije plazmová obrazovka.“

„Aha,“ pokývla Kate. „Díky.“

„Navíc jsem nahradil starý rozdělovač kanálů zesilovačem signálu spojeným s rozdělovačem – a je to velký rozdíl. Taky hardwarový konvertor ve vaší kabelové skříňce byl mizerný – takže jsem šel do té kabelové společnosti, a oni ho vyměnili. Nikdy vám nic neřeknou, ale teď mají mnohem lepší. A taky jsem tam dal postříbřené videokabely. Ty dokážou obraz pořádně vylepšit.“

„Mluvíš jako Phil Rifkin, nechť odpočívá v pokoji,“ prohlásil jsem.

„Jak to, že toho o tom všem tolik víte?“ divila se Susie.

„Ve Zvláštních jednotkách jsem se hodně zabýval elektronikou.“

„Jak jsi na tom s PowerPointem?“ chtěl jsem vědět.

„Vy jste byl ve Zvláštních jednotkách?“ zeptala se Susie. „To je něco jako Zelený barety?“

„Tak už tomu nikdo neříká,“ vysvětlil jí Kurt.

„Muži, co hledají Usámu bin Ládina v Afghánistánu?“

„Já ho nehledám, ale někteří chlapi ze Zvláštních jednotek ano.“

„Je pravda, že už jste ho měli obklíčenýho v Tora Bora, ale nedostali jste rozkaz ho chytit, a tak jste tam jen stáli a dívali se, jak přistály ruský helikoptéry a odvezly ho do Pákistánu?“

„Co já vím, tak není.“

Byl to určitě můj mobil a znovu začal zvonit, už podruhé nebo potřetí.

„Nemá co pít, Jasone“ obrátila se na mě Kate. „Mohl bys mu přinést z kuchyně pivo? Máme Sama Adamse, pijete ho?“

„Stačí voda. Z kohoutku.“

Sotva jsem došel do kuchyně, začal zvonit telefon na stěně.

„Jason? Jasone, tady Jim Letasky.“ Jeho hlas zněl zadýchaně.

„Ahoj, Jime,“ řekl jsem, trochu překvapeně, že mi volá domů. „Tys mi už volal na mobil?“

„Jasone, konečně jsem tě sehnal. Můj bože, to je hrozný.“

„Co se stalo?“

„Byl jsem…“ Nemohl chytit dech.

„Co se děje, Jime? Jsi v pořádku?“

„Byl jsem na košíkové v té střední škole ve Walthamu. Víš, tam, kde hrajou Trevor a Brett. A… a…“

„A co? Něco se stalo? Co je?“

„Jasone, došlo k nehodě.“ Rozplakal se. „Měli bouračku a jsou mrtví!“

„Mrtvý? Kdo je mrtvý?“

„Trevor a Brett. Trevor jel s porschem asi moc rychle a ztratil kontrolu nad řízením. Vjeli do dělicího pruhu, narazili do svodidel a převrátili se. Přijeli poldové a…“

Zapotácel jsem se. Podlomila se mi kolena a upadl jsem na podlahu. Telefonní sluchátko mi vypadlo z ruky a pohupovalo se na šňůře.

V šoku jsem asi minutu seděl na podlaze, pak jsem nejistě vstal a zavěsil sluchátko. Posadil jsem se na schody v kuchyni, zíral do prázdna a horečně přemýšlel. Musel jsem tam sedět nejméně pět minut, možná deset.

Z tohoto stavu mě vytrhl Kurtův hlas. Stál v kuchyňských dveřích. „Hej, brácho,“ řekl a zvědavě si mě prohlížel. „Jsi v pořádku?“

Pohlédl jsem na něho. „Trevor a Gleason měli nehodu,“ vypravil jsem ze sebe. „Trevor ztratil kontrolu nad řízením.“ Na okamžik jsem se odmlčel. „Oba jsou mrtví.“

Zdálo se, že Kurtovi trvalo několik vteřin, než mu to došlo. Pak se mu rozšířily oči. „Neutahuješ si ze mě? Opravdu se to stalo?“

„Jeli si zahrát košíkovou. Trevor jel ve svým porsche. Narazili do svodidel a převrátili se na střechu.“

„To je hrozný.“ Díval se mi do očí, aniž by odvrátil pohled.

Měl jsem pocit, že mám v žaludku a ve střevech rampouch. Třásl jsem se.

Vzpomněl jsem si na cédéčko o neverbální komunikaci, které jsem poslouchal v autě. Doporučil mi ho Kurt. Bylo o čtení ve tváři a sledování malých změn v obličejových svalech, malých podvědomých pohybů, které děláme všichni.

I zkušení lháři.

Kurt zareagoval pomalu a svaly kolem očí se mu rychle stáhly. Způsob, jakým zvedl bradu a téměř nepostřehnutelně zaklonil hlavu. Několikrát zamrkal.

Už to věděl.

„No to je tedy něco,“ vyhrkl jsem.

Kurt zkřížil paže na prsou. „Co?“

Usmál jsem se. Bylo to nucené, ale stále ještě to byl úsměv. „Byli to dobří chlapi. To se nemělo stát.“

Kurt mě pozoroval, ale nereagoval.

Nadechl jsem se a vydechl. Stále jsem se usmíval. „Někdy stačí osudu jen trochu napomoct,“ prohlásil jsem. „Trochu nakopnout, je-li třeba kosmická rychlost.“

Kurt stále nereagoval.

„Nemohl jsem si přát nehodu, která by pro mě byla výhodnější.“

Kurt sledoval můj výraz, viděl jsem to. Pozorně mě pozoroval. Měl přimhouřené oči.

Pokoušel se mě přečíst. Vyhodnocoval mě. Snažil se přijít na to, zda jsem skutečně tak chladnokrevný.

Zda se jím nepokouším manipulovat.

Uvolnil jsem obličej. Nechtěl jsem, aby si myslel, že se ho rovněž snažím přečíst. Sklopil jsem hlavu, otřel si hřbetem ruky čelo a uhladil si vlasy dozadu. Jako kdybych byl ponořen do hlubokého přemýšlení. „Povězme si to na rovinu,“ řekl jsem. „Ten chlap byl hajzl. Oba dva.“

Kurt něco zamručel. Druh zamručení, kterým se dává najevo, že nesouhlasíte i souhlasíte.

„Mohli mi ještě způsobit vážné problémy,“ pokračoval jsem.

„To mohli,“ odpověděl po chvíli Kurt.

„Staráš se o mě dobře. Vážím si toho.“

„Nechápu, o čem mluvíš,“ zavrtěl hlavou. Z jeho výrazu jsem nedokázal vyčíst vůbec nic.

„Víš absolutně jistě,“ pokračoval jsem tiše, „že na to nikdo nemůže přijít?“

Nedíval jsem se na něho. Hleděl jsem na podlahu a zkoumal dlaždici.

Vyčkával.

„Přijít na co?“ zeptal se.

Rozhlížel jsem se po kuchyni, jako bych se chtěl ujistit, že nás nikdo neslyší.

Pak jsem vzhlédl a spatřil zkřivená ústa a záblesk v očích. Spíš úsměšek než úsměv. Ale něco. Nevyslovená spokojenost. Nebo snad ironie.

„Jak jsi to provedl?“ zeptal jsem se ho ještě tišeji. Sklopil jsem zrak k podlaze a pak se na něho znovu podíval.

Pět, deset vteřin.

„Udělal jsi mu něco s autem, co?“ naléhal jsem na něho. Žaludek jsem měl plný čehosi kyselého.

„Vůbec netuším, co to povídáš,“ řekl Kurt.

Vrhl jsem se ke kuchyňskému dřezu a začal zvracet.

S těžkým oddechováním jsem si nadobro vyprázdnil žaludek. Pak už jsem jen lapal po vzduchu.

Držel jsem se okraje linky a cítil v rukou studené dlaždičky. Pomalu jsem se k němu otočil, s hořícím obličejem. Všechno kolem mě bylo jasnější a po okraji mého zorného pole tančila světla. Do nosu mi vnikl zápach zvratků. Cítil jsem nestrávené pad thai.

„Tys je zabil,“ obvinil jsem ho. „Ale proč?“

Kurtův výraz ztvrdl.

„Jsi přepracovaný,“ odpověděl. „Děláš pod tlakem. A teď přijdeš s takovým nesmyslem.“

„Tys je zabil! Něco jsi udělal s Trevorovým porschem. Věděl jsi, že v něm večer pojedou na tu košíkovou. Věděl jsi, že rád jezdí rychle.“

Kurtovy oči vyhasly. „Tak to už stačilo,“ prohlásil. „Už jsi zašel moc daleko, kámo. Nemůžeš mě takhle nesmyslně obviňovat. Lidi, kteří si dovolí se mnou takhle mluvit…“

„Chceš to popřít?“ vykřikl jsem.

„Buď tak hodný a zklidni se. Koukej rychle zařadit zpátečku a neřvi na mě. A hlavně už nech těch šíleností. Nerad jsem obviňován z něčeho, co jsem neudělal. A vůbec tě neomlouvá, že jsi rozrušený. Koukej se uklidnit a dej se dohromady. Takhle se mnou mluvit nemůžeš, protože si to nenechám líbit.“

Jen jsem na něho zíral a nevěděl jsem, co bych řekl.

„Kamarádi si ke mně nic takového nedovolí,“ prohlásil s matným pohledem. „Nechtěj si to u mě rozházet. Věř mi, že špatně dopadneš, když si mě znepřátelíš.“

Pak se pomalu otočil a bez jediného slova odešel z našeho domu.

46

Měl jsem to hned říct Kate?

Asi ano. Ale věděl jsem, jak ji mé podezření znepokojí.

Ani jeden z nás nechtěl ohrozitjejí těhotenství. Možná by ji v tak pokročilém těhotenství stres už o dítě nepřipravil, ale nic jsem o tom nevěděl, a nehodlal jsem tudíž nic riskovat.

Kurt to samozřejmě popřel, ale já věděl svoje.

Měl jsem v úmyslu jí to v dohledné době říct, protože jinak by na to stejně přišla sama. Ale chtěl jsem se nejdřív sebrat, abych jí to dokázal sdělit správným způsobem. Klidně, rozvážně. Aby měla pocit, že to mám pod kontrolou a že jsem schopen ji ochránit.

„Ty jsi zvracel?“ zeptala se.

„Jo.“

„Myslíš, že to jídlo bylo zkažené? Kuřecí maso nebo něco jiného? Mně to chutnalo.“

„Ne, jídlo bylo v pořádku. Bylo to nejspíš z přetažení.“

„Stres,“ podotkla Susie. „Craig zvrací pokaždé, když má předvést pilotní díl šéfům televizních stanic.“

„Ano?“ prohodil jsem s přáním, aby už byla pryč.

„Kde je Kurt,“ zajímala se Kate.

„Musel odjet.“

„Nepohádali jste se? Zdálo se mi, že slyším, jak se hádáte.“ Pozorně si mě prohlížela.

„Nic vážnýho. Museli jsme si vyříkat nějaké pracovní záležitosti. Není to důležité. Můžu už odnést to jídlo?“

„Jasone, vypadáš špatně. Co se stalo? Kdo ti volal?“

„Nic podstatného,“ lhal jsem.

„No tak dobře. Já jsem mezitím zavolala Marii a řekla jí o té galerii. A víš, co mi na to odpověděla? Bylo to v kreolštině, takže si to přesně nepamatuju, ale znamená to něco jako, nezapomeň na déšť, protože bez něj ti kukuřice nevyroste. Je to její způsob, jak říct, že za všechno dluží mně. Není to sladký?“

„Jsem na tebe hrdý, udělala jsi dobrou věc.“

„Jasone, nevypadáš dobře. Opravdu ti nic není?“

„Neboj, všechno je v pořádku.“

Spal jsem špatně.

Vstal jsem jako obvykle v pět a navyklé tělo si žádalo hrnek kávy a pak Kurtovu posilovnu. Jakmile jsem však vylezl z postele, vzpomněl jsem si na včerejšek.

Udělal jsem si kávu a šel do pracovny k počítači. Chtěl jsem rozeslat všem zaměstnancům Framinghamu e-mail o včerejší události. Jedná se o „smutnou“, nebo „tragickou“ zprávu? Nakonec jsem se rozhodl začít takto: „Dnes ráno mám smutnou povinnost vám oznámit, že při dopravní nehodě zahynuli Trevor Allard a Brett Gleason…“

Asi v šest jsem sešel dolů, abych si vzal na přední verandě Herald a Globe. Rychle jsem je prolistoval a hledal zprávu o nehodě, ale žádnou jsem nenašel. Herald přežíval díky zprávám, v nichž tekla krev: dva mladíci, špičkoví zaměstnanci jedné z největších společností na světě, porsche, který se vymkl kontrole, řidič i spolujezdec mrtví. Zpráva se však do novin ještě nedostala.

Do práce jsem jel v tichu – žádné knihy na cédéčku, žádný generál Patton, žádná hudba, žádná rozhlasová stanice – a přemýšlel jsem.

Hned po příchodu do kanceláře jsem zapnul počítač a hledal na Googlu „policie státu Massachusetts“ a „automobilové nehody“. Na prvním místě se objevily webové stránky massachusettské policie s uvítáním hrůzu nahánějícího šviháka v policejní uniformě, plukovníka, který byl zřejmě policejním inspektorem. Vpravo byl sloupek „zpráv a aktualit“ a po kliknutí se jako první objevila zpráva SMRTELNÁ NEHODA VE WALTHAMU. Kliknul jsem na hyperlink. Naskočila tisková zpráva s titulkem Reakce státní policie na smrtelnou automobilovou nehodu ve Walthamu.

Trevorovo a Gleasonovo jméno tučným písmem a fráze jako „na místě prohlášeni za mrtvé“ a „mířící na sever po mezistátní silnici č. 95 ve Walthamu jižně od exitu 26“. Ve zprávě stálo toto: „Podle předběžných informací, jež získal policista Sean McAfee, vjel Porsche 911 Carrera 4S, rok výroby 2005, do dělicího pásu, narazil nejdříve do svodidel, pak do betonového pilíře mostu a nakonec se převrátil. Vozidlo bylo odtaženo firmou J & A Towing.“ A dále tam stálo: „Příčinu nehody vyšetřuje útvar pro analýzu a rekonstrukci nehod a kriminální útvar státní policie.“ A pak: „Přestože se nehoda nadále vyšetřuje, příčinou byla pravděpodobně vysoká rychlost.“ A nakonec: „Žádné další informace se veřejnosti neposkytují, a proto je osobní návštěva oddělení zbytečná.“

Nevycházel jsem z údivu, kdo všechno má dnes webové stránky, a udivila mě i skutečnost, že zpráva již byla uveřejněna. Když jsem do Googlu zadal jméno Sean McAfee, neukázalo se nic. Nemělo by však být těžké zjistit jeho telefon, když zavolám státní policii.

Ale co pak? Co jiného mám kromě podezření? Mám zavolat policistovi McAfeemu a říct mu, že se domnívám, že můj kolega a kamarád Kurt Semko udělal něco na voze, aby havaroval? Vyptával by se mě, proč si to myslím a jaký důvod mám k tomu, abych pana Semka podezříval.

Ne, to by byla hloupost. Nehoda se vyšetřuje. Třeba najdou v havarovaném porsche něco, co jim řekne, jak to skutečně bylo. Dokud nebudu mít nic konkrétního, nemá smysl se angažovat.

Nevěděl jsem rovněž, co by udělal Kurt, kdyby se dozvěděl, že jsem ho udal poldům, ale dokázal jsem si představit, že by to nebylo nic hezkého.

Přesto jsem cítil, že něco udělat musím. Vzpamatoval jsem se. Trvalo mi dlouho, než jsem si uvědomil, jak je Kurt nebezpečný, že si dělá co chce a že je třeba ho zastavit. Pomohl mi mnoha způsoby, velkými a malými. Možná i způsoby, o kterých jsem ani nevěděl. Mlčky jsem vše, co pro mě dělal, přijímal, ačkoli jsem věděl, že se jedná o špatné skutky.

Ctižádost mě zavedla hodně daleko, pomyslel jsem si. Dál už jsem ale nebyl ochoten zajít. Nyní jsem chtěl udělat to, co je správné.

Jenže co?

47

Hoši se začali shromažďovat v mé kanceláři okolo deváté hodiny – jako první přišel Letasky, po něm Festino a Forsythe a pak i další. Ať už měli či neměli Trevora Allarda a Bretta Gleasona rádi, s oběma pracovali, vídali je každý den, vtipkovali s nimi při svačině, bavili se o sportu, ženských, autech a byznysu, a jejich smrt je šokovala. Letasky jim řekl, co se dozvěděl od jednoho košíkáře, který jel za jejich vozem – jak v pravé zatáčce jeli rovně přímo do svodidel, pak narazili do betonového mostního pilíře a nakonec se auto převrátilo. Dopravní policie po příjezdu zjistila, že nemá smysl volat sanitku, protože jsou oba mrtví. Levá polovina vozovky pak byla několik hodin uzavřená.

„Nepil Trevor něco?“ zeptal se Forsythe. „Pokud si ale vzpomínám, alkoholu moc nedal.“

Nikdo samozřejmě nevěděl.

„Patolog obvykle zjišťuje přítomnost alkoholu v krvi,“ prohlásil Festino.

„Já si myslím, že nepil nic,“ ozval se Letasky. „Neznal jsem sice Trevora tak dobře jako vás a Gleasona skoro vůbec, ale jeli hrát košíkovou a pochybuju, že by se napili před zápasem. Po utkání by si třeba sklenku dali, ale před ním ne.“

„Gleason se rád napil,“ prohlásil Festino. „Měl rád divoký večírky.“

„Stejně si ale nemyslím, že by měli v hlavě,“ namítl Letasky.

Všichni souhlasně přikyvovali. Allard nemohl být opilý, nedávalo jim to smysl.

„Vím, že jezdil rychle,“ ozval se Forsythe. „Hodně rychle. Ale řídit uměl. Jak mohl ztratit nad autem kontrolu? Včera přece vůbec nepršelo, že ne?“

Letasky zavrtěl hlavou.

„Olejová skvrna nebo něco takovýho?“ nadhodil Forsythe.

„Jel jsem po devadesát pětce a nikde ani stopa po nějakým oleji.“

„Znali jste jeho ženu?“ zeptal se nejmladší obchodní zástupce Detwiler.

„Jo, nádherná kočka,“ odpověděl Festino. „Blondýna, velký prsa. Co jinýho bys taky od Trevora čekal?“ Rozhlédl se a viděl nesouhlasné pohledy. „Omlouvám se.“

„Naštěstí neměli děti,“ prohlásil Letasky.

„Díkybohu,“ pokývl jsem. Jen jsem poslouchal a nic neříkal. Nechtěl jsem riskovat, že by zjistili, koho podezřívám.

„Mohlo se to taky stát kvůli nějaký mechanický závadě,“ navrhl Detwiler.

Letasky se nadechl. „Předpokládám, že to nelze vyloučit.“

„Paní Allardová nejspíš zažaluje firmu Porsche,“ mínil Festino.

Pak začali chlapi postupně odcházet, protože většina musela někam telefonovat, a nakonec zůstal jen Festino.

„Tak co? Řekni mi upřímně, co sis o Trevorovi myslel.“

„Proč?“

„Vím, že o mrtvých se má mluvit jen dobře, ale já toho idiota nesnášel. To přece víš. Myslím si, že ty taky.“

Neodpověděl jsem.

„Ale možná zas tak špatný nebyl. Gleason taky, i když toho mít rád bylo ještě těžší než mít v lásce Trevora.“

Jen jsem přikývl.

„A ještě něco, i když se to právě teď moc nesluší. Komu chceš přidělit jejich zákazníky?“

V éře e-mailů cestují nové zprávy rychle. Ještě před obědem jsem dostal zprávu od Joan Tureckové z Dallasu:

To, co se stalo Trevoru Allardovi a Brettu Gleasonovi, je prostě hrozné. Jen stěží jsem tomu dokázala uvěřit. Kdybych byla pověrčivá, řekla bych, že je Entronics stižený nějakým prokletím.

Možná že měla pravdu.

V polední přestávce jsem v jídelně pro zaměstnance zašel k placenému telefonu. Málokdo ho používá, protože všichni mají vlastní pevnou linku a ještě k tomu mobilní telefon.

Rozhodl jsem se, že zavolám poldům.

Napadlo mě zavolat na nějakou linku, kde je možné poskytnout policistům anonymní tip. K mému údivu se však zdálo, že policie státu Massachusetts nic takového nemá. Našel jsem na jejich webových stránkách anonymní linky, kde bylo možné udávat teroristy, žháře, uprchlíky před spravedlností, zloděje aut, podvody s charitou, a dokonce lidi zneužívající Oxycontin. Ale žádnou, na níž by bylo možné udat podezřelého ze staré dobré obyčejné vraždy.

Zavolal jsem proto policistovi, jehož jméno bylo na internetové tiskové zprávě. Policista Sean McAfee, který vedl vyšetřování nehody, byl ze stanice v Concordu. Ústředí skupiny A. Pochyboval jsem však o tom, že by dělal víc než ryze formální vyšetřování.

Nechtěl jsem, aby policie zjistila, kdo volal. Předpokládal jsem, že dnes dokážou vypátrat jakýkoli hovor, včetně volání z mobilních telefonů. Kdyby měli pátrat po volajícím, nedostanou se dál než k placenému telefonu v jídelně pro zaměstnance v budově Entronicsu ve Framinghamu.

„U telefonu seržant McAfee,“ ozval se drsný hlas s jižanskými samohláskami.

V blízkosti nikdo nebyl – telefon byl na chodbě za služebními dveřmi – ale stejně jsem se neodvážil mluvit hlasitě. Přesto jsem chtěl působit jistým dojmem. „Seržante McAfee,“ prohlásil jsem nejklidnějším tónem, jakého jsem byl schopen, „vy vyšetřujete nehodu, ke které došlo včera večer na I-95 ve Walthamu? Toho porsche?“

„Ano, vyšetřuju,“ připustil podezřívavým tónem.

„Můžu vám k té nehodě poskytnout nějaké informace.“

„Kdo volá?“

Byl jsem na tuto otázku připravený. „Jsem přítel řidiče.“

„Jméno?“

Moje jméno? Jméno řidiče? „Nezlobte se, ale jméno vám neřeknu.“

„Co máte za informace?“

„Mám důvod se domnívat, že někdo něco úmyslně provedl s jeho vozem.“

Dlouhá odmlka. „Proč si to myslíte?“

„Protože řidič měl nepřítele.“

„Nepřítele. Vy se tedy domníváte, že někdo ho vytlačil ze silnice?“

„Ne.“

„Tedy že někdo poškodil jeho auto?“

„Přesně to si myslím.“

„Pane, jestli máte informace, které by mohly být důležité pro vyšetřování, pak byste sobě a zesnulému prokázal službu, kdybyste sem přišel, abychom si promluvili.“

„To právě nemůžu udělat.“

„Rád za vámi přijedu do Framinghamu,“ navrhl.

Věděl, odkud volám.

„Nemůžu se s vámi setkat.“

Polda začal být rozezlený. „Pane, bez dalších informací, jako je jméno onoho ‚nepřítele‘, o kterém mluvíte, nemám nic, s čím bych mohl pracovat. Technici včera večer důkladně prohlédli místo nehody, každý metr z těch devíti. Nikde nenašli stopy po pneumatikách, po smyku nebo odbočení, nic, co by nám řeklo něco jiného, než že to řidič napálil rovnou do svodidel. Zatím to vypadá na osudnou chybu řidiče. Jestli máte něco, co by změnilo náš názor, tak to teď hned vyklopte. Jinak na váš telefonát zapomeneme.“

Nečekal jsem, že si polda bude počínat takhle agresivně. V duchu jsem se ptal, zda si tím chce vynutit moji spolupráci, nebo jestli jsem mu natolik lhostejný.

„Jen si myslím,“ odpověděl jsem tiše, „že by si vaši lidi měli to auto pozorně prohlédnout. Vsadím se, že najdete důkaz o záměrném poškození.“

„Prohlédnout si to auto? Pane, to auto bylo totálně na šrot, a ještě k tomu pak shořelo. Moc z něho nezbylo, takže pochybuju, že by někdo dokázal něco najít.“

„Jmenuje se Kurt Semko,“ vyhrkl jsem rychle a ihned zavěsil.

Když jsem se vrátil do jídelny, viděl jsem Kurta, který seděl s několika chlápky z bezpečnostního oddělení. Hlasitě se bavili a smáli, ale Kurt mě pozoroval.

48

Zabzučel intercom a Franny řekla: „Je to pan Hardy.“

„Jasone,“ ozval se medový hlas, „promiňte, že vám to říkám na poslední chvíli, ale potřebuju, abyste zítra přiletěl do Los Angeles. Mám tady schůzku a chci, abyste u toho byl.“

Odmlčel se. V duchu jsem si povzdechl a odpověděl: „Rozumím.“

„S Nakamura-sanem,“ dodal.

„S Nakamura-sanem? Hideo Nakamurou?“ Rozuměl jsem mu dobře? Hideo Nakamura byl předseda správní rady společnosti Entronics. Byl něco jako velký Oz. Nikdo ho nikdy neviděl. Jen jednou Gordy.

„Ano, rozuměl jste správně. Sám velký šéf. Letí z New Yorku do Tokia. Přemluvil jsem ho, aby se krátce zastavil v Santa Claře ke krátkému osobnímu brífinku. Aby se na vlastní oči přesvědčil, co jste provedl s obratem.“

„Jen já?“

„Vy a dva další špičkoví viceprezidenti. Chci ho utlouct čísly.“

„Ano pane,“ odpověděl jsem. „Přiletím.“

„Musel jsem se hodně snažit, než jsem ho přesvědčil, aby se tady zastavil. Jestli to náhodou nevíte, létá do Spojených států jen jednou, nanejvýš dvakrát ročně.“

„Skvělá práce,“

„Myslím, že na něho uděláte dojem. Máte veliké zásluhy a musí se o tom dozvědět.“

„Měl bych si něco připravit?“

„Samozřejmě. Nakamura-san miluje PowerPoint. Udělejte krátkou prezentaci v PowerPointu. Pět nebo šest bodů, víc ne. Jen nahrubo. Pohled z výšky tři tisíc metrů. Přehled o vykonané práci ve vaší divizi, největší úspěchy, klíčové problémy. Líbí se mu, když jeho zaměstnanci nezatajují potíže.“

„Rozumím.“

„Chci, abyste byl v zasedací síni správní rady nejpozději v půl jedenácté, abych se na váš PowerPoint stačil podívat. Nakamura-san s doprovodem přijde přesně v jedenáct a přesně ve dvanáct odejde. Jedna hodina. Musí to odsejpat.“

„Ano, chápu.“

„Nechte si nějakou rezervu na možné zdržení. Je nesmírně důležité, abyste tu byl včas. Dů-le-ži-té. Nakamura-san si zakládá na dochvilnosti.“

„Rozumím. Na večerní let už je pozdě, ale jsem si jistý, že brzy ráno toho poletí spousta.“

„Nezapomeňte si vzít obchodní vizitky. Vaše meiši, jak tomu říkají. Podejte mu ji oběma rukama a držte ji za růžky. Až vám dá svoji, přijměte ji taky oběma rukama a pozorně si ji prohlédněte. Udělejte s ní cokoli, ale v žádném případě si ji nestrčte do kapsy.“

„Nebojte se,“ odpověděl jsem, „znám jejich rituály. A přiletím.“

„Včas,“ dodal Hardy.

„Jistě.“

„Budete-li mít po schůzce ještě čas, můžete si se mnou vyjet na Samuraji.“

„Na Samuraji?“

„Na mé nové jachtě Lazzara. Je šestadvacet metrů dlouhá a je to skutečná krasavice. Bude se vám líbit.“

Zatímco se Franny dala do práce, aby mi sehnala letenku, rušil jsem zítřejší schůzky a pak jsem zavolal Kate, abych jí oznámil změnu plánů. Řekl jsem jí, že chci přiletět zpátky hned zítra po té velké schůzce. Potom jsem začal dávat dohromady čísla a sestavovat v PowerPointu hrubý náčrt průsvitných fólií, které mi potom Franny dotvoří.

O chvíli později se u mě zastavila. „Je to špatné. Na lety v šest a sedm hodin už je pozdě,“ vzdychla. „Je tady ještě let do San Jose v osm dvacet večer, ale ten už je obsazený. Stejné je to s lety do San Franciska a Oaklandu.“

„A co letadlo společnosti?“

„O tom si můžete nechat jen zdát, chlapče.“ Letadlo společnosti létalo mezi New Yorkem a Tokiem, a pro lidi jako já rozhodně nebylo. Věděla, že žertuju.

„A co ranní lety?“

„Včas se tam dostanete jen jedním letem – v šest třicet ráno do San Franciska s U. S. Air. Přílet v devět padesát dva. To byste mohl stihnout. Santa Clara je od letiště jednapadesát kilometrů, takže vám zařídím auto z půjčovny. Rolls-Royce jako obyčejně?“

Začínala mít smysl pro humor. „Myslím, že pro jednou zkusím bentley.“

Vrátila se do svého odděleného prostoru, aby zavolala do cestovní kanceláře, kterou naše společnost pravidelně využívala, zatímco já se vydal jako lovec-sběrač sehnat čísla, která budu potřebovat.

Když jsem se asi po dvaceti minutách vrátil, oznámila mi Franny, že mě tady hledal Kurt.

„Ano?“

„Něco vám položil na psací stůl. Řekl, že se zastaví později. Tvrdil, že spolu musíte probrat něco důležitého.“

Nelíbilo se mi to. Kurt neměl žádný pracovní důvod, aby za mnou chodil. Nic dobrého to nevěstilo.

Na psacím stole nic nebylo.

Pak začal zvonit můj mobil. Hledal jsem ho na stole, ale nebyl tam. Zvonil dál, tlumeně a jakoby v dálce. Zvonění vycházelo z mého přepychového diplomatického kufříku. Nepamatoval jsem si, že bych ho tam dával, ale v posledních dnech jsem byl poněkud roztržitý.

Zvedl jsem kufřík z podlahy vedle psacího stolu, otevřel ho…

A ozval se výbuch.

Hlučná rána, a něco mě udeřilo do obličeje, cosi se sypalo a na okamžik mě oslepilo. Uskočil jsem.

„Proboha!“ vykřikl jsem.

Smetl jsem si z obličeje malé, tvrdé kousky, které se mi dostaly i do očí. Prohlédl jsem si, co mi zůstalo na rukou: maličké, barevné konfety z umělé hmoty a drobné slunečníčky a hvězdičky ze staniolu. Měl jsem toho plný psací stůl.

Konfety.

Uslyšel jsem hluboký, drsný smích. Za mnou stál Kurt a chechtal se na celé kolo. Přiběhla vyděšená Franny a zakrývala si rukama obličej.

„Všechno nejlepší k narozeninám,“ zahlaholil Kurt. „Omlouvám se.“

Vystrčil Franny z kanceláře a zavřel za ní dveře.

„Žádné narozeniny nemám,“ namítl jsem.

„Kdyby se jednalo o mimořádnou situaci, byl by z tebe teď mastný flek.“

„Co to bylo?“

„Podívej se na sebe. Je to z krámku pro kutily. Model raketového motorku s elektrickou rozbuškou. Mikrospínač z obchodu pro radioamatéry. Kolíček na prádlo, pár připínáčků, trocha letování s kalafunou a devítivoltová baterie. Naštěstí pro tebe byl raketový motorek v balíčku konfet. Ale dejme tomu, že bych místo tohohle motorku použil elektrickou rozbušku. A místo balíčku konfet trochu plastické trhaviny C-4. Tu v obchodě pro rádiové nadšence nedostaneš, ale někteří z nás vědí, kde ji sehnat.“ Mrkl na mě. „Tohle je varování. Jednoho dne můžeš otevřít třeba kufr od auta. Bouchne to, a nebudou to konfety.“

„Co chceš, Kurte?“

„Dostal jsem zprávu od kámoše u státní policie.“

Pokrčil jsem rameny.

„Někdo tam volal s anonymním udáním. Kvůli smrti Trevora Allarda. Z placenýho telefonu. Z toho, co je v jídelně.“

Průšvih! Přivřel jsem oči a znovu pokrčil rameny.

„Ten volající mluvil o mně.“

Modlil jsem se, aby mě neprozradilo sebemenší hnutí obličeje.

„Kámoš mi řekl: ‚Co se děje, Kurte? Nejspíš jsi někoho pořádně naštval. Někdo se tě pokouší do něčeho namočit.‘“

„A proč to povídáš právě mně?“

Kurt ke mně přistoupil. „Dovol, abych ti něco řekl. Mám spoustu kámošů na spoustě míst. Můžu si být jistý, že se za pár hodin dozvím o každým, kdo by mě udal poldům. Víš vůbec, s kým si zahráváš?“

Snažil jsem se hledět mu do očí, ale jeho pohled byl příliš silný, příliš výhružný. Sklopil jsem zrak k desce psacího stolu a zavrtěl hlavou.

„Přece se nechceš stát mým nepřítelem, brácho, že ne? Copak nevíš, co to znamená?“

„Zabíjíš je, vid? Proč jsi nezabil ještě mě? To nechápu.“

„Ty nejsi můj nepřítel, Jasone. Kdybys byl, už bys nežil.“

„Tak mi vysvětli, proč mě pokládáš za přítele.“

„Udělal už pro tebe někdo někdy víc než já?“

Několik vteřin jsem nedokázal promluvit. „To myslíš vážně?“

„Doufám, že si nemyslíš, že by ses dostal tam, kde dneska jsi, sám od sebe. Za všechno vděčíš mně. Víme to oba.“

„Jo, jasně,“ zahučel jsem. „Jsem bez inteligence a bez talentu. Jen tvoje loutka.“

„Jen s talentem se bez průbojnosti nikam nedostaneš, kamaráde. Změnil jsem ti život.“

„Jen proto, žes byl schopen provádět špinavosti. Měl jsem ti to zatrhnout už dávno, ale byl jsem slabý. Teď už ale slabý nejsem.“

„Protože si myslíš, že už mě nepotřebuješ. Jen proto. Ale my dva jsme tým. Jen se podívej, jak nám to spolu šlo. Cokoli se ti ocitlo v cestě, jakákoli překážka, všechno zmizelo.“

„Vymkl ses kontrole.“

„Ty vůbec netušíš, že jsi jen pěšák. Nemáš o ničem ani ponětí. Chceš zachránit divizi? To je k smíchu. Zeptej se integračního týmu na fúze od McKinseyho, jestli tady jsou proto, aby zachránili kanceláře ve Framinghamu, nebo prodali budovu. Divil by ses, co všechno se dá najít, když se pořádně podíváš. Dostal jsem práci v bezpečnostním oddělení, a to jen proto, že jsem se dostal do elektronické pošty Dicka Hardyho. Jsou tam moc zajímavý věci.“

Kroutil jsem hlavou. Co tím myslí? Co má na Dicka Hardyho?

„Jestli to nevíš, Gordy jen čekal na vhodnou příležitost, jak se tě zbavit. Byl jsi pro něho nebezpečný.“

„Takže jsi ho opil?“

„Opil? To nebyl chlast, kamaráde. Bylo to GHB.“

„GHB?“

„Rohypnol. Lék, při kterém zapomínáš. Vsadím se, že si Gordy druhý den vůbec nic nepamatoval. Koktejl. Kapka DMT – dimethyltryptaminu, psychedelické látky. Plus trocha GHB. Ztratíš zábrany. Ukážeš se, jaký doopravdy jsi. Jak řekl Napoleon – ‚Nikdy nezaraž nepřítele, když chybuje.‘“

„Jsi šílenec!“

„Znamená to, že mě nechceš za kmotra svému dítěti? Neříkej mi, žes nevěděl, co dělám. Celou dobu jsi to věděl až moc dobře. Chtěl jsi, abych to dělal. Jen sis to nechtěl přiznat. Nic jsi nežádal, nic jsi neříkal. Kde je tvá vděčnost?“

„Trevora a Gleasona jsi ale nezabil kvůli mně. Zabils je, protože přišli na to, co provádíš. Mohli by tě dostat do pořádnýho maléru.“

„Poradil bych si s tím,“ namítl Kurt. „Všechno, co jsem udělal, jsem dělal pro tebe. Nebo jsi to snad nebyl ty, kdo mluvil o zabíjení konkurence?“ Zasmál se. „Vždyť je to stejné, jako se píše v těch tvých knihách. Nikdy neberte zajatce – příručka pro strategii firem. Nebereš nepřátelské zajatce, protože je na místě zabiješ. Žádný pastičky v poli, Jasone! Čemu ještě nerozumíš? Mám pro tebe jen jednu radu: drž hubu. Sleduju všechno, co děláš. Kamkoli jdeš. Každý tvůj telefon. Je to jako v té písničce ‚Každý tvůj dech‘, co říkáš? Odposlouchávám tě a sleduju. Není nic –,“ odhalil spodní zuby jako zvíře nakažené vzteklinou, „– vůbec nic, co se o tobě nedovím. A pamatuj, že toho můžeš hodně ztratit.“

Přivřel oči. „Jistě víš, koho tím myslím.“

Zvedl se mi žaludek. Věděl jsem, že myslí Kate.

„A to po tom všem, co jsem pro tebe udělal,“ prohlásil a otočil se. „Zklamal jsi mě.“

„Máte nějakou představu, kdy bych měla začít s těmi průsvitnými fóliemi na PowerPointu?“ zeptala se Franny. „Mám tři dost staré kluky, kteří jsou schopni podpálit dům, když nebude večeře na stole.“

„Bude lepší, když jim řeknete, ať si odněkud přinesou hotové jídlo,“ odpověděl jsem, „protože hned tak se domů nedostaneme.“

Jen stěží jsem se dokázal na práci s PowerPointem soustředit. Vedle Kurtovy výhrůžky vypadala jako zbytečná kratochvíle.

Když jsem opouštěl kancelář, bylo už téměř devět hodin, ale před odchodem jsem se ještě podíval na webové stránky Zvláštních jednotek, o kterých hovořil Trevor. Ty stránky, na kterých se ptal na Kurta a někdo mu odpověděl.

Hledání netrvalo dlouho. Stačilo se zadat do Googlu „Kurt Semko“ a „Zvláštní jednotky“ a okamžitě se ukázal „domácí tým“ Zvláštních jednotek, jakýsi seznam bývalých příslušníků a jejich přátel a členů rodiny. Součástí webu byla i „kniha návštěv“, kam Trevor umístil svoji otázku, a našel jsem i odpověď od někoho, kdo se jmenoval Scolaro, a jeho mailovou adresu.

Měl jsem chuť vložit do láhve zprávu a hodit ji do oceánu. Kdo ví, co bych dostal zpátky, pokud vůbec něco – a kdy, jestliže vůbec někdy.

Pak mi začal vyzvánět telefon. Vypnul jsem zvonění, abych se dokázal soustředit, požádal Franny, aby hovor přijala a přepojila ho pouze v tom případě, že to bude Kate nebo Dick Hardy. Nepřepojila ho.

Zavřel jsem za sebou dveře kanceláře a rozloučil se s Franny, jež právě jedla salát Caesar s grilovaným kuřetem, který si nechala donést. Na velkém monitoru Entronicsu měla PowerPoint s průsvitnou fólií.

„Líbí se vám to?“ zeptala se. „Jestli chcete, můžu to udělat v dvojím odstínu.“

„Žádné zbytečnosti,“ odpověděl jsem, „jen čísla. Nakamura prý dává přednost výhradně holým faktům.“

„Lesk? Jiné efekty?“

„Ne, díky.“

„Jo, a měl jste hovor, ale nechtěla jsem vás kvůli tomu rušit. Vlastně jich bylo víc, ale o jednom si myslím, že byste o něm měl vědět. Nějaký vyšetřovatel, počkejte, mám to tady, Ray Kenyon. Chce s vámi mluvit. Řekla jsem mu ale, že už jste jel domů.“

„Fajn. Děkuju.“

Vyšetřovatel.

„Neřekl, kvůli čemu volá?“

„Ne, řekl mi jen jméno a nadiktoval telefonní číslo.“ Podala mi lístek z poznámkového bločku. „Chcete, abych vám přepojovala hovory?“

„Ne, díky,“ odpověděl jsem. Zastrčil jsem si papírek do kapsy. „Už musím jet domů. Je pozdě.“

„Jistě,“ souhlasila Franny. „Máte těhotnou ženu, které musíte kupovat nakládané okurky a zmrzlinu. Jakmile dokončím prezentaci, pošli vám to mailem. A přeju vám zítra hodně štěstí.“

„Budu ho potřebovat.“

„Vy? Proč si asi myslíte, že vás tam Hardy chce mít? Jste hvězda!“

„Řekl jsem vám už vůbec, že vás mám rád, Franny?“

„Ne, myslím, že ještě nikdy.“

„A ještě něco, Franny.“

„Ano?“

„Uděláte pro mě něco?“

„Podle toho co.“

„Mohla byste sundat ze zdí všechny ty vojenský plakáty? Už jich mám plný zuby.“

49

Na letiště jsem přijel ve tři čtvrtě na pět ráno, téměř dvě hodiny před plánovaným odletem. Nechal jsem auto v garáži u Terminálu B a šel k jednomu ze samoodbavovacích míst. Terminál byl téměř prázdný a temný. Našel jsem otevřený stánek s kávou, koupil si velký kelímek a bagel a posadil se na plastové sedátko. Ze starého nylonového kufříku jsem vytáhl laptop – anglický diplomatický kufřík, se kterým manipuloval Kurt, jsem nechal v kanceláři – a zaplatil osm dolarů za přístup na WiFi internet, abych se podíval na e-mailovou poštu. Prohlédl jsem si prezentaci v PowerPointu. Tiše jsem si ji odříkal, přestože se uklízečce zdálo divné, že mluvím sám pro sebe.

Snažil jsem se soustředit na prezentaci a Nakamura-sana a zapomenout na Kurtovy výhrůžky i na policistu, který mi nechal na sebe telefon. Kdybych na ně myslel, byl bych ještě nervóznější než z očekávané prezentace před Nakamura-sanem.

Můžeš toho hodně ztratit.

Jistě víš, koho tím myslím.

Když jsem se včera večer dostal domů, všichni už spali.

Samozřejmě spali i v půl páté ráno, když jsem odjížděl z domova. Bylo to dobře, protože bych mohl být v pokušení říct Kate o Kurtových výhrůžkách, což jsem rozhodně udělat nechtěl.

Teď už se nedalo pochybovat, že Kurt něco provedl s Trevorovým vozem, aby havaroval.

Právě tak bylo jisté, že je nesmírně nebezpečný. Navíc definitivně přestal být mým přítelem.

Varoval mě, abych si podezření, že úmyslně poškodil Trevorovo auto, nechal pro sebe. Neřekl to sice přímo, ale bylo to jasné. Věděl i o mém pokusu, aby ho vyhodili z práce.

Ne, neměl jsem žádné důkazy, ale už z jeho výhrůžek bylo jasné, že je vinen. Co mám udělat, až se mě bude policejní vyšetřovatel vyptávat na nehodu? Nejbezpečnější by bylo mlčet. Říct detektivovi, že o tom nic nevím. Byla by to ostatně pravda. Mám pouze podezření, ale nevím nic.

Nepochyboval jsem o tom, že kdybych poldům něco řekl, Kurt by na to přišel.

Mám spoustu kámošů na spoustě míst.

O hodinu později jsem už čekal ve frontě na bezpečnostní prohlídku. Stáli tam i další lidé, kteří zřejmě letěli do San Franciska. Obchodníci a obchodnice, směřující pravděpodobně přes San Francisco do Sillicon Valley, protože tam chtěli být dřív, než kdyby letěli do San Jose. Možná nechtějí přestupovat ve Phoenixu, Atlantě nebo Houstonu. Protože hodně cestuji, udělal jsem si z toho celou vědu – BlackBerry a mobilní telefon v diplomatickém kufříku, lehké boty bez železa v podpatcích a všechny kovové předměty v jedné kapse, abych je mohl rychle vytáhnout.

Fronta postupovala pomalu. Většina lidí ještě napůl spala. Měl jsem pocit ovce, kterou zahánějí do ohrady. Od 11. září jsou lety noční můrou s vyzouváním bot, pokládáním všech věcí na běžící pás a ohmatáváním. Bývala doba, kdy jsem létal rád, ale teď už pominula, a nebylo to tím, že bych byl jako obchodní zástupce vyhořelý. Byl to důsledek veškerých bezpečnostních opatření, která nám ovšem žádné větší bezpečí nepřinášela.

Vytáhl jsem laptop z kufříku a položil ho na běžící pás, za ním následoval kufřík a pak jsem si vyzul boty – ty šněrovací zatím čekaly v mé tašce, protože mokasíny nebyly pro Nakamura-sana dostatečně elegantní – a položil je do šedivé plastové krabice. Do menší jsem vhodil klíče a mince, prošel jsem bez problémů detektorem kovů a usmál se na zachmuřeného chlápka, který tam stál. Jakási žena mě požádala, aby zapnul laptop, což jsem učinil.

Přesunul jsem se k dalšímu kontrolnímu stanovišti, k novým detektorům výbušnin, který instalovali teprve nedávno. Když jsem tam stál, zasáhl mě závan vzduchu a elektronický hlas mě vybídl, abych pokračoval dál.

O několik vteřin později se rozezněl poplašný signál.

Jeden z bezpečnostních agentů z TSA, Úřadu pro bezpečnost dopravy, popadl moji tašku, hned jak se vynořila z detektoru. Z nějakého důvodu způsobila ten poplach právě ona. Další chlapík mě vzal za loket a řekl: „Pane, pojďte s námi.“

Náhle jsem se docela probudil a pocítil příval adrenalinu. „Co se děje?“ zeptal jsem se. „Nějaký problém?“

„Tudy, pane.“

Lidé ve frontě zírali, jak mě odtahují stranou, za vysokou panelovou stěnu. „Zvedněte ruce, pane,“ nařídil mi jeden z nich.

Zvedl jsem ruce. „Co se stalo?“ chtěl jsem vědět.

Nikdo mi neodpověděl. Další agent mi přejel detekčním přístrojem po prsou, po vnitřku stehen až do rozkroku a pak zezadu po nohou. Když byl hotov, řekl mi třetí muž, zřejmě jejich nadřízený, s tlustým zátylkem, prořídlými vlasy a nadměrně velkými brýlemi: „Pojďte se mnou, pane.“

„Uletí mi letadlo,“ namítl jsem.

Zavedl mě do malé, ostře osvětlené a prosklené místnosti. „Posaďte se, prosím.“

„Kde je můj kufřík?“ otázal jsem se.

Požádal mě o letenku a palubní vstupenku. Chtěl vědět, kam přesně mířím a proč letím do Kalifornie a zpátky v jeden den.

Možná že v jejich mozcích velikosti hrášku vzbudila podezření jednodenní cesta do Kalifornie. Nebo skutečnost, že jsem si koupil letenku teprve včera večer. Či něco podobného.

„Jsem snad na seznamu hledaných osob nebo něco takového?“ zavrčel jsem.

Muž z úřadu pro bezpečnost neodpověděl.

„Balil jste si zavazadlo sám?“ zeptal se potom.

„Ne, balil ho můj komorník. Ne, promiňte, to byl jen hloupý vtip, samozřejmě jsem si ho balil sám.“

„Měl jste zavazadlo celou dobu pod dohledem?“

„Myslíte tu tašku? Pod dohledem? Tady na letišti? Nebo myslíte pořád?“

„Pořád.“

„Mám ji v kanceláři. Cestuju hodně. Někdy taky odcházím z kanceláře domů. V čem je problém? Je v ní snad něco?“

Neodpověděl. Podíval jsem se na hodinky. „Uletí mi letadlo,“ prohlásil jsem. „Kde je můj mobil?“

„Nemusíte si dělat starosti,“ řekl ten člověk z bezpečnosti. „Vy s ním nepoletíte.“

Rád bych věděl, jak často takhle tyranizuje a děsí cestující. Předpokládal jsem, že zároveň s tím, jak se 11. září vzdaluje a jak se cestování ve Spojených státech čím dál víc podobá pohybu po Albánii, stále méně.

„Poslyšte, mám nesmírně důležitou obchodní schůzku. S předsedou správní rady mé firmy. Společnost Entronics.“ Pohlédl jsem znovu na hodinky a připomněl si, jak mi Franny říkala, že jedině tímto letem se tam dostanu včas, před příchodem Nakamura-sana. „Potřebuju svůj mobil.“

„To není možné, pane. Veškerý obsah vašeho kufříku je právě důkladně prohlížen a podrobován chemickému rozboru.“

„Chemickému rozboru?“

„Ano, pane.“

„Ale proč?“

Neodpověděl.

„Necháte mě odletět alespoň příštím letadlem?“

„My nemáme s leteckými společnostmi nic do činění. Nemám tušení, kdy budou další lety nebo kdy co kam poletí.“

„Mohl byste mě alespoň nechat zavolat, abych se dostal do dalšího letadla.“

„Nemyslím si, pane, že byste mohl v brzké době kamkoli odletět.“

„Co tím chcete říct?“ vykřikl jsem rozčileně.

„Ještě jsme s vámi neskončili.“

„Ještě jste se mnou neskončili? Kde to jsme? Ve Východním Berlíně?“

„Pane, jestli se neuklidníte, dám vás zatknout.“

„Když jste zatčený, povolej vám alespoň jeden telefon.“

„Chcete-li být zatčen, s radostí to zařídím.“

Vstal a vyšel ven. Zavřel za sebou dveře. Pak jsem zaslechl, jak je zamyká. Před místností stál nyní na ježka ostříhaný mohutný člen Národní gardy v maskáčích. Co to sakra má znamenat?

Uběhlo asi dvacet minut. Letadlo už mi uletělo. Rád bych věděl, zda mě tam nějaká letecká společnost dokáže dostat před jedenáctou. Možná bych se tam pořád ještě mohl dostat včas. Nebo jen s malým zpožděním.

Neustále jsem se díval na hodinky a viděl, jak uplývá minuta po minutě. Po dalších dvaceti minutách vešli do místnosti dva bostonští policisté, muž a žena, ukázali mi odznaky a požádali o mou letenku a palubní vstupenku.

„V čem je problém?“ dožadoval jsem se odpovědi. Navenek jsem byl klidný a přátelský. Rozumný. V nitru jsem jim chtěl rozškrábat obličeje.

„Kam cestujete, pane Steadmane?“ chtěl vědět policista.

„Do Santa Clary. Už jsme to probírali s tím chlápkem z bezpečnosti.“

„Jednodenní výlet do Kalifornie?“ zeptala se policistka.

„Mám těhotnou manželku,“ odpověděl jsem. „Chci se vrátit večer domů, aby nebyla sama. Musí ležet, protože se jedná o rizikové těhotenství.“

Stačí vám to? chtělo se mi říct. Vysoce postavený muž ze známé obchodní společnosti, rodinný typ, ženatý, manželka těhotná. Nikoliv obvyklá charakteristika teroristy z al-Káidy.

„Pane Steadmane,“ prohlásila žena, „ve vašem zavazadle se při testu našla přítomnost C-4. Plastické trhaviny.“

„Cože? To musí být omyl! Nějaká porucha vašeho zařízení.“

„Ne, pane,“ odpověděl policista. „Další test to potvrdil. Vzali vzorek a další přístroj rovněž přišel s pozitivním nálezem.“

„To nemůže být pravda!“ prohlásil jsem. „Nikdy v životě jsem se žádné C-4 ani nedotkl. Měli byste si dát ty vaše přístroje zkontrolovat.“

„To nejsou naše přístroje,“ podotkla policistka.

„Podívejte, jsem viceprezident velké obchodní společnosti. Letím do Santa Clary na schůzku s předsedou správní rady. Nebo jsem spíš chtěl letět. Můžete si to ověřit. Stačí jeden telefon, a potvrdí vám, co říkám. Proč to neuděláte?“

Oba stáli bez hnutí s kamenným výrazem.

„Všichni přece víme, že někdy dojde k chybě. Někde jsem četl, že tyhle přístroje za tři miliony dolarů můžou spustit částice prachu, krém na ruce nebo umělé hnojivo.“

„Vezete nějaké umělé hnojivo?“

„Jedině kdybyste za ně pokládali moji prezentaci v PowerPointu.“

Vrhla na mě zlostný pohled.

„Přístroje chybují. Nemůžeme to nějak rozumně vyřešit? Máte moje jméno, adresu a telefonní číslo. Kdybyste mě potřebovali, víte kde bydlím. Mám dům v Cambridgi. S těhotnou ženou a hypotékou.“

„Díky, pane,“ pravil policista tónem, kterým se ukončuje rozhovor. Oba vstali a nechali mě tam trápit se další půlhodinu, než přišel inspektor úřadu bezpečnosti s řídnoucími vlasy a řekl, že jsem volný a můžu jít.

Bylo po osmé ráno. Běžel jsem k odletové bráně, našel jsem tam ženu z U. S. Airways a zeptal se jí, kdy je další let do San Franciska. Nebo Oaklandu.

Dozvěděl jsem se, že American Airlines letí v 9.10. Přílet 12.23. V Santa Claře bych mohl být v jednu odpoledne. V té době už bude velmi dochvilný a naštvaný Nakamura-san sedět v první třídě letu do Tokia.

Zavolal jsem Dickovi Hardymu. V Kalifornii bylo teprve po páté ráno a věděl jsem, že neocení, když ho probudím.

„Steadmane,“ zamumlal nezřetelně.

„Moc se omlouvám, že jsem vás probudil,“ řekl jsem. „Chci vám jen říct, že nejsem v letadle do San Franciska. Zadrželi mě a vyslýchali. Došlo tady k nějakému hroznému zádrhelu.“

„No tak leťte, proboha, dalším letadlem,“

„Další letadlo přilétá až ve dvanáct dvacet tři.“

„Za sedm minut půl jedné? To je pozdě. To už bude Nakamura-san dávno pryč. Něco přece musí letět dřív. Přijede přesně v jedenáct.“

„To vím. Ale dřív prostě nic neletí.“

Teď už byl úplně vzhůru. „Vy nestojíte o setkání s Hideo Nakamurou?“

„Nevím, jak to udělat, abych se tam dostal včas. Jedině, že byste zařídil, aby změnil program?“

„Změnit program Nakamura-sanovi? Vy žertujete. Víte, jakou mi dalo práci, než jsem ho přemluvil, aby sem vůbec na tu hodinu přijel?“

„Strašlivě mě to mrzí, pane. Ale ta směšná protiteroristická opatření –“

„Jděte se vycpat, Steadmane,“ odsekl a zavěsil.

Vracel jsem se smutně do podzemní garáže. Podařilo se mi naštvat šéfa a předsedu správní rady.

Byl to neskutečný prožitek, jako bych vystoupil z těla.

Přemýšlel jsem o otázkách, které mi kladl inspektor s prořídlými vlasy.

„Balil jste si zavazadlo sám?“

A: „Měl jste zavazadlo pořád pod dohledem?“

Bylo někdy mimo můj dohled?

„Byl tady Kurt,“ řekla mi Franny.

„A co?“

„Nechal vám něco na psacím stole.“

Věděl, že letím do Santa Clary, a byl nedávno v mé kanceláři a dal mi do kufříku konfety, které vybuchly. Tašku jsem měl v kancelářské skříni.

Nastražil to na mě.

Stejně jako na jiné. A Trevor Allard s Brettem Gleasonem jsou už mrtví.

Teď jde Kurt po mně.

50

Všechny schůzky na dnešní den jsem zrušil, a tak jsem jel rovnou domů. Měl jsem vztek. Kate byla překvapená, že už jsem doma. Připadala mi zasmušilá, skleslá a nepřístupná. Řekla mi, že sestra šla s Ethanem do Muzea výtvarných umění podívat se na mumie, a já jí stručně vyprávěl, jak mě dvě hodiny drželi na letišti na základě neodůvodněného podezření, že mám v zavazadle bombu.

Skoro mě neposlouchala, přestože takové věci ji obvykle zajímaly. Normálně by naslouchala s blesky v očích, stejně rozhořčená jako já, a vykřikovala by „No, to snad ne! To jsou ale prevíti!“ a podobně.

Místo toho projevila trochu formální sympatie a v duchu přitom bloudila někde jinde. Vypadala vyčerpaně. Měla krví podlité oči. Když jsem jí vyprávěl, jak se na mě Dick Hardy obořil, přerušila mě: „Musíš být stejně nešťastný jako já.“

„Cože? Proč to říkáš?“

Obočí se jí spojilo dohromady a obličej pomačkal. Mhouřila oči, ze kterých začaly vytékat slzy. „Sedím tady celý den jako invalida, a přitom vím, jak jsi sexuálně frustrovaný.“

„Kate,“ pronesl jsem jemně, „jak jsi na něco takovýho přišla? Jsi těhotná. Vysoce rizikové těhotenství. Oba víme, o co jde. Jedem v tom společně.“

Rozplakala se ještě víc. Nedokázala pořádně promluvit. „Teď jsi viceprezident. Velký šéf.“ Slova vyrážela trhaně, mezi vzlyky. „Ženský teď po tobě asi dost jedou.“

Naklonil jsem se k ní, vzal její obličej do dlaní a hladil ji po vlasech. Těhotenství, zblázněné hormony, věčně v posteli. Začínala už z toho šílet. „Ani v mých mokrých snech,“ pokusil jsem se o vtip. „Toho se bát nemusíš.“

Sáhla na noční stolek, cosi zvedla a ukázala mi to, aniž by se na to sama podívala.

„Proč, Jasone? Jak jsi mi mohl něco takovýho udělat?“

Podíval jsem se. Byl to ještě zabalený kondom. Značka Durex.

„Není můj,“ prohlásil jsem.

Zavrtěla hlavou. „Byl v kapse tvýho saka.“

„To není možný.“

„Dneska ráno, když jsi balil, jsi hodil oblek na postel. Když jsem vstávala, ucítila jsem, že máš něco v kapse.“ Přerývaně oddechovala. „A já… já už ti nemůžu věřit.“

„Poslyš, opravdu není můj.“

Otočila hlavu, aby na mě viděla. Měla červený obličej plný skvrn. „Prosím tě, nelži mi. Nesnaž se mě přesvědčit, že nosíš v kapse kondom někoho jinýho.“

„Já jsem si ho do kapsy nedal, Kate. Věř mi. Není to moje.“

Sklonila hlavu a odtlačila mi ruce. „Jaks mi to mohl udělat?“ zopakovala. „Něco takovýho.“

Vztekle jsem vytáhl z kapsy saka BlackBerry a hodil jí ho. „Tak se podívej,“ vykřikl jsem. „Máš tam plánovací záznamník. Prohlídni si ho. Možná mi řekneš, kde bych vzal čas na nějaký milostný pletky. Jen se koukni!“

Překvapeně na mě zírala.

Jedině takhle nějaká rychlovka v koutě mezi telefonem vedení ve tři čtvrtě na devět a schůzí personálu k dlouhodobému strategickému plánu v devět. Nebo trochu horizontálního tanečku mezi koncem schůze personálu v deset a obchodním telefonickým hovorem s Detwilerem? Dvouminutový muchlování mezi schůzí k integračním systémům v brífinkovém centru a schůzí plánovacího oddělení?“

„Jasone!“

„Nebo možná půldruhé minuty opičího pohupování mezi poradou ve tři čtvrtě na jedenáct a schůzí ohledně administrativních záležitostí ve čtvrt na dvanáct, pak rychlé a nenápadné sexuální hrátky v patnácti vteřinách v přítomnosti ostatních a rychle na obchodní oběd s oblastními manažery? Uvědomuješ si, Kate, jak je to šílený? I kdybych chtěl, což nechci, nemám ani jedinou volnou vteřinu! A tím, žes mě z něčeho podobného obvinila, jsi mě parádně naštvala. Jak tě něco takového vůbec mohlo napadnout?“

„Řekl mi to. Povídal, že má o náš vztah obavy.“

„Kdo?“

„Kurt. Řekl… řekl, že by o tom možná neměl mluvit, protože mu do toho nic není, ale že se mu zdá, že máš nějaký milostný pletky.“ Mluvila nezřetelně, takže jsem se musel namáhat, abych jí vůbec rozuměl.

„Kurt,“ hlesl jsem. „Takže zase Kurt. Kdy ti to řekl?“

„Už nevím. Před pár týdny.“

„Copak nechápeš, o co mu jde? Přesně to zapadá do všeho, co dělá.“

Pohlédla na mě a se znechuceným výrazem zavrtěla hlavou. „Tady se nejedná o Kurta, ať má jakékoli chyby,“ prohlásila. „Máme větší problémy, než je Kurt.“

„Ne, Kate. Ty o Kurtovi nic nevíš. Nevíš, co všechno udělal.“

„Už jsi mi to říkal.“

„Ne,“ odpověděl jsem, „to zdaleka není celé.“

A pak jsem jí všechno řekl.

Její nedůvěra se pomalu rozplývala. Možná by ale bylo přesnější říct, že se změnila v nedůvěru jiného druhu.

„Nic jsi nevynechal?“

„Nic.“

„Jasone, budeš muset jít na policii. Žádné anonymní telefony. Otevřeně. Nemusíš nic skrývat. Řekni jim všechno, co víš. Řekni jim to tak, jak jsi to řekl mně.“

„No, nevím.“

„Neblázni, Jasone.“

„Zná lidi úplně všude. U státní policie, všude. Zjistí to. Všechno odposlouchává.“ Odmlčel jsem se. „A navíc mi vyhrožoval. Řekl, že udělá něco tobě.“

„Neudělá. Má mě rád.“

„Nezapomeň, že jsme taky byli dobří kamarádi, ale je naprosto nemilosrdný. Udělá cokoli, aby se chránil.“

„Právě proto ho musíš zastavit. Dokážeš to. Vím to. Navíc to musíš udělat.“

Oba jsme se na několik vteřin odmlčeli. Pak se na mě podívala. „Slyšíš ten divný zvuk?“

Usmál jsem se. „Ne.“

„Zní to jako… rumba koule. Teď právě ne, ale pořád něco slyším.“

„Já neslyším nic. Snad větrák v koupelně?“

„Ten je vypnutý. Asi přicházím o rozum. Ale chci, abys zavolal na policii. Musí ho zatknout.“

* * *

Udělal jsem smažená vejce, osmažil anglický muffin a na podnosu jí přinesl snídani. Pak jsem šel do pracovny a zavolal Franny, abych se dozvěděl, co je nového.

„Ten detektiv už volal znovu,“ oznámila. „Seržant Kenyon. Chtěl vaše číslo na mobil, ale já mu ho nedala. Měl byste mu zavolat.“

„Zavolám.“

Mluvil jsem a zároveň vyťukával na klávesnici laptopu webové stránky Zvláštních jednotek. Jakmile jsem se na ně dostal, kliknul jsem na „knihu návštěv“, kam Trevor umístil dotaz na Kurta. Žádná jiná odpověď tam nebyla.

„Brzy přijedu,“ slíbil jsem Franny a zavěsil.

Přihlásil jsem se na AOL, adresu, kterou jsem jen málokdy používal. Ve schránce jsem měl šest e-mailů. Pět z nich byly spamy.

Jedna přišla z hotmailu. Od Scolara. Chlapík, který odpověděl Trevorovi, napsal, že o Kurtovi něco ví.

Otevřel jsem jeho mail.

Osobně Semka neznám. Ale zná ho jeden kamarád ze Zvláštních jednotek, a tak jsem se ho na něj poptal. Dozvěděl jsem se, že Semka propustili beze cti za vraždu jiného vojáka.

Ihned jsem odepsal:

Díky. Kde si mohu jeho propuštění ověřit?

Kliknul jsem na „Odeslat“ a chystal jsem se z AOL odhlásit, když začal poskakovat modrý trojúhelníček. Nová zpráva.

Jestli byl beze cti propuštěn, musel stát před vojenským soudem. Armádní soudní dokumenty jsou dostupné pro veřejnost. Najdete je na internetu.

Rychle jsem vyťukal odpověď:

Napište mi svoje telefonní číslo. Rád bych vám zavolal.

Minutu jsem čekal. E-mail je zvláštní – někdy proletí za několik vteřin, jindy se veliká roura někde ucpe a mail se skrze ni neprotlačí třeba hodinu.

Možná ale nechtěl odpovědět.

Zatímco jsem čekal, hledal jsem na Googlu kriminální případy vojenského soudu. Prohlížeč se dlouho k ničemu neměl a nakonec se vynořil rámeček s varováním.

Přístup omezen na vojáky v aktivní službě, rezervisty a veterány. Uveďte, prosím, platnou vojenskou identifikaci nebo identifikační číslo veteránské karty.

Zvedl jsem telefon a zavolal Calu Taylorovi. „Cale,“ ozval jsem se, „tady Jason Steadman.“

Dlouhé, předlouhé mlčení. V pozadí řvala televize, nějaká soutěž. „No?“ řekl nakonec.

„Potřebuju s něčím pomoct,“ prohlásil jsem.

„To si ze mě děláš srandu?“

Uvedl jsem Calovo identifikační číslo a webové stránky se otevřely.

Prohlížel jsem si je. Nevěděl jsem, o čem ten chlápek Scolaro mluvil. Žádné soudní dokumenty jsem tam neviděl. V menu po levé straně byla jedna z položek nazvaná „Publikované armádní soudní případy“, a tak jsem klikl na „Podle jména“.

Vpravo se objevil seznam. Každá řádka začínala příjmením. Pak ARMÁDA a sedmi – nebo osmimístné číslo – snad číslo soudního případu? – a pak „Spojené státy“ a hodnost a jméno vojáka. Seržant Smith, plukovník Jones a podobně.

Pak jsem se dostal k SEMKOVI

„Spojené státy proti seržantovi KURTU M. SEMKOVI.“

Rozbušilo se mi srdce.

Modrý trojúhelníček AOL znovu začal poskakovat. Další mail od Scolara. Dvakrát jsem na něj kliknul.

V žádném případě. Už jsem toho řekl až moc. Mám ženu a děti. Je mi líto. Zkuste to sám.

Z chodby se ozvala Kate. „Jasone, už je tady zase ten zvuk rumba koulí.“

„Přijdu za minutku,“ zavolal jsem na ni.

Otevřel se dokument PDF.

VOJENSKÝ SOUD SPOJENÝCH STÁTŮ PRO KRIMINÁLNÍ PŘÍPADY, SPOJENÉ STÁTY

proti

seržantovi první třídy KURTU M. SEMKOVI

ze Zvláštních jednotek Spojených států, odvolávají se

strana

Následovala spousta čísel a soudního žargonu. A pak:

Hlavní válečný soud sestávající z důstojníka a poddůstojníků usvědčil odvolatele, navzdory jeho námitkám, z podpisu falešného oficiálního dokumentu s úmyslem klamat (ve třech případech), jednoho případu falešné přísahy a tří případů bránění spravedlnosti. Odvolatel nepřiznal vinu a byl zproštěn obžaloby z úkladné vraždy…

Rychle jsem prošel celý případ. Kurt byl obžalován z vraždy seržanta první třídy Jamese F. Donadia. Donadio byl popsán jako „bývalý blízký přítel odvolatele“. Podle svědectví některých členů Kurtova týmu „chráněnec“. Dokud Donadio nenahlásil jejich kapitánovi, že Kurt krade válečné trofeje – „ponechával si nedovoleně zbraně, což bylo proti předpisům“.

Kurt se chtěl svému bývalému chráněnci pomstít. Pod heslem „Fakta“ tam bylo všechno. Donadio zjistil, že má v hlavni své pušky M4 náboj. Kdyby si toho nevšiml, mohla by se zbraň roztrhnout. Pak „někdo“ nastrčil Donadiovi do postele oslepující granát, normálně používaný proti nepříteli v uzavřených prostorách, který jedné noci vybuchl. Oslepující granáty hlasitě explodují, ale nezpůsobují žádná zranění.

Poté si instruktor při parašutistickém výcviku všiml, že je Donadiův padák poškozen. Kdyby nezjistil, že došlo k manipulaci se šňůrami, utrpěl by Donadio při seskoku ošklivé zranění.

Opravdu hezké šprýmy.

Kurt byl podezřelý ze všech těchto činů, ale chyběly proti němu důkazy. Pak jednoho rána otevřel Donadio dveře pozemního obrněného vozidla, se kterým vždy jezdil a o které pečoval, a vybuchl tříštivý granát M-67.

Donadio byl na místě mrtev. Nezjistilo se, že by granát chyběl v Kurtově výbavě, ale jeden scházel v uzamčené skříni družstva. Kombinaci čísel znali všichni jeho příslušníci.

Z dvanáctičlenného týmu svědčili všichni až na jednoho proti Kurtovi. Obhajoba tvrdila, že Kurt Semko je mnohokrát vyznamenaný voják s řadou pochval, jehož odvaha v boji byla prokázána. Získal tři Purpurová srdce.

Kurt byl zproštěn obžaloby z úkladné vraždy, ale uznán vinným z nepravdivé výpovědi vyšetřovateli. Nebyl odsouzen k žádnému trestu, ale propuštěn z armády pro hrubý trestný čin.

Takže příběh o sporu se svým velícím důstojníkem kvůli „sebevražedné misi“, při níž Jimmy Donadio přišel o život, si vymyslel. Pravda byla prostší. Zabil svého chráněnce, který se proti němu postavil, ručním granátem.

Slova v laptopu se mi rozplývala před očima. Pokoušela se o mě závrať.

„Jasone!“ zavolala Kate.

Byl jsem šokovaný, ale nikoli překvapený. Všechno mi náhle začalo dávat smysl.

Bylo to přesně to, co jsem potřeboval. Státní policie si uvědomí, co je Kurt zač. Nebylo pochyb, že byl schopen poškodit Trevorovo auto a zabít jeho i Gleasona.

Kliknul jsem na TISK. Vytiskl jsem si pět kopií.

Pak jsem se vydal chodbou k ložnici, abych zjistil, proč mě moje žena volá. Ještě než jsem tam ale došel, začala Kate ječet.

51

Vřítil jsem do ložnice. Kate se krčila na posteli, vřískala, rozháněla se rukama ve vzduchu a ukazovala ke koupelně. Pohlédl jsem tím směrem a hned to uviděl.

Vlnilo se to a klouzalo přes práh a pomalu se to pohybovalo z koupelny do ložnice. Bylo to téměř dva metry dlouhé a tlusté jako moje paže. Šupiny to mělo velké a drsné, ale pěkně zbarvené: černé, béžové a bílé se strukturou bílých kosočtverců. Chřestilo to a syčelo.

Chřestýše jsem až dosud viděl jen ve filmech, ale okamžitě jsem ho poznal.

Kate nepřestávala ječet.

„Je to chřestýš,“ vykřikl jsem.

„Jasone, musíš ho zabít,“ zaječela. „Vem si lopatu nebo něco takového.“

„Právě tehdy tě uštknou. Když je chceš zabít.“

„Dostaň to nějak odsud pryč! Proboha, to je hrůza!“

„Nechci se k němu přiblížit,“ vyhrkl jsem. Byl ode mě asi sedm metrů. „Když ho něčím praštíš, dokáže vyvinout obrovskou rychlost.“

„Jasone, zab ho!“

„Kate,“ sykl jsem. „Neřvi. Buď tiše.“ Had přestal klouzat kupředu a začal se zavíjet do smyčky. „Sakra. Právě tohle dělají před útokem.“ Pomalu jsem ustupoval.

Kate si přetáhla přikrývku přes hlavu. „Dostaň to nějak odtud!“ vykřikla tlumeným hlasem zpod deky.

„Kate, buď zticha!“

Had se vztyčil sedmdesát nebo osmdesát centimetrů do vzduchu, odhalil šedivé břicho a začal pomalu kývat hlavou dopředu a dozadu. Vymršťoval dlouhý, rozeklaný černý jazyk a chřestil ocasem. Znělo to jako starý ventilátor v koupelně, ale rychleji a hlasitěji.

„Teď buď, prosím tě, potichu,“ prosil jsem ji. „Je vyděšený, a když se bojí, tak zaútočí.“

„Ten had je vyděšený? No, to snad ne!“

„Tiše. A teď vylez z postele.“

„Ne!“

„Musíš. Vylez. Potichu. Odnesu tě odsud dolů, do mé pracovny, a někomu zavolám.“

„Komu?“

„No,“ odpověděl jsem, „Kurt to určitě nebude.“

Z pracovny jsem zavolal společnosti AAAA, která poskytovala služby při odchytu zvířat. Asi po půlhodině přijel chlápek, který vypadal jako profesor, s dlouhými kleštěmi se širokými čelistmi, až po loket dlouhými rukavicemi a plochou bílou lepenkovou krabicí, na které byl nápis POZOR NA HADY. Když vstoupil do ložnice, udiveně zahvízdal.

„Takových exemplářů tady moc není.“

„Je to chřestýš, že ano?“

„Chřestýš východní diamantový. Velká samice. Žijou na Floridě a v Severní Karolíně. Někdy v Louisianě. Ale ne v Massachusetts.“

„Jak se sem tedy mohl dostat?“ zeptal jsem se.

„Jak to mám vědět? Vím, že si lidi dneska kupujou přes internet exotický hady. Prostě se to dá sehnat.“

Had se nyní vracel po koberci do koupelny a právě míjel televizor.

„Hledá místo, kde by se schoval,“ prohlásil chlápek profesorského vzhledu. Ještě asi minutu hada pozoroval, pak si navlékl dlouhé červené rukavice, došel asi na tři metry k němu, položil na podlahu u zdi krabici a dlouhými hliníkovými kleštěmi ji přisunul blíž.

„Mají rádi uzavřené prostory. Hledají úkryt. Uvnitř je pár kapek hadí návnady, ale myslím, že ji ani nebudeme potřebovat. Jen pásy. Had se uvnitř přilepí k vrstvě lepidla.“

Sledoval jsem, jak se chřestýš začíná vlnit ke krabici. Zvědavě se před ní zastavil a pak do ní z jedné strany strčil hlavu.

„Poslyšte,“ řekl chlápek, „když jsem byl ještě malý, viděl jsem jednoho na Floridě. Ale tady ještě nikdy. Podívejte se, co dělá.“

Soukal se do krabice.

„Udělali jste dobře, že jste se k němu nepřibližovali. Když vás uštkne, zemřete. Je to nejnebezpečnější had v Severní Americe. Jen tak mimochodem – i největší chřestýš na světě.“

„Co s ním uděláte?“ chtěla vědět Kate. Stála na prahu ložnice, zabalená do přikrývky.

Bílá krabice se začala pohybovat a otřásat. Had měl ještě přes polovinu těla venku a škubal sebou dopředu a dozadu ve snaze se osvobodit. Zasunul se přitom ale hlouběji do krabice, takže tam nyní byl téměř celý.

„Co s ním uděláme?“ zopakoval chlápek. „Slovy zákona, měli bychom ho humánním způsobem utratit.“

„A ve skutečnosti?“

„Záleží na definici humánnosti. Zda z našeho hlediska, nebo z pohledu toho hada. Důležitý je, že je odchycený.“ Došel k bílé krabici a zvedl ji. „Měli jste kliku.

Viděli jste chřestýše diamantového. Vůbec si nevzpomínám, že bych v tomhle městě viděl vůbec nějakého jedovatého hada. Jen se divím, jak se sem dostal.“

„Jo,“ prohlásila ironicky Kate. „Je to vážně divný.“

Vrátila se do postele, ale nejdřív prohlédla ložnici a koupelnu, a dokonce zvedla i víko od toaletní nádržky.

Pak se pohroužila do četby zprávy vojenského soudu, kterou jsem vytiskl.

„Stačí to, aby ho zatkli?“

„Pochybuju. Ale pomůže jim to. Určitě to stačí k jeho propuštění z práce, ale to je jen první krok. Polovičaté opatření. Co ale mám dělat já? Do té doby, než dokážu policii přesvědčit, aby ho zatkla?“

Přikývla. „Je sexy, okouzlující. Líbí se mu pocit nadřazenosti. Narcisové jako on potřebujou být obdivovaní. Touží po tom. Jsou jako narkomani. Potřebujou, aby jim někdo pochleboval.“

„Tak, jak jsi to dělala ty. Dovol, abych ti to připomněl.“

„Dělali jsme to oba.“

„No dobře, už je to pryč a on to ví. Teď už víme, co je zač. Ví, co si o něm myslím.“

„Vraťme se ještě k tomu pochlebování. Jsi v tom moc dobrý. Prodej mu to. Ať si myslí, že ho i přes to všechno pořád ještě obdivuješ, a dávej mu to najevo.“

„Proč proboha?“

„Abychom ho zpacifikovali. Než ho poldové seberou.“

„Tak, jak to říkáš, to vypadá jednoduše,“ vzdychl jsem. „Ale lehké to vůbec nebude.“

„Máš snad jinou volbu?“ zeptala se.

Zašel jsem do bezpečnostního oddělení za Scanlonem.

Měl jsem vztek a pospíchal jsem, nechtělo se mi hledat kartu, a tak jsem použil ke vstupu biometrickou čtečku otisku prstu.

Vzpomněl jsem si na Kurtovu výhrůžku: „…Sleduju všechno, co děláš. Kamkoli jdeš. Každý tvůj telefon. Je to jako v té písničce ‚Každý tvůj dech‘, co říkáš?“ Když čtečka zapípala a pustila mě dovnitř, uvědomil jsem si náhle, že Kurt pokaždé věděl, kdy jsem vešel do budovy, a bylo to tak zřejmé, že jsem si připadal jako pitomec. Moje karta použitá ke vstupu, čtečka otisků – pokaždé když jsem šel do jiné části budovy, hned o tom věděl.

Našel jsem dveře s destičkou ŘEDITEL BEZPEČNOSTNÍHO ODDĚLENÍ SPOLEČNOSTI. Dveře byly zavřené. Otevřel jsem je a chtěl jít dál, ale zastavila mě sekretářka, která seděla za psacím stolem vedle dveří. „Telefonuje,“ oznámila.

„To nevadí,“ prohlásil jsem, otočil knoflíkem a vtrhl do Scanlonovy kanceláře. Proti slunci svítícímu dovnitř sklem byl ředitel bezpečnostního oddělení pouhou siluetou. Telefonoval a díval se z okna.

„Dobrý den,“ pozdravil jsem ho. V jedné ruce jsem třímal zprávu o vojenském soudu.

Pomalu se v křesle otočil ke mně. „Hledáte ředitele?“ zeptal se Kurt a položil sluchátko.

V šoku jsem jenom zíral.

„Scanlon se rozhodl pro předčasný odchod do důchodu,“ prohlásil. „Jsem nový ředitel bezpečnostního oddělení. Co bys rád?“

Když jsem se dopotácel do své kanceláře, spatřil jsem v prázdném odděleném prostoru vedle Frannyiny prosklené kóje, který jsem využíval jako čekárnu pro návštěvníky, sedět jakéhosi muže. Byl to asi padesátiletý černoch s malýma očima a velkou kulatou hlavou.

Měl na sobě šortky barvy khaki, modrou košili a solidní tmavomodrou kravatu.

„Jasone,“ ozvala se Franny a otočila se v křesle.

„Pan Steadman?“ zeptal se muž a rychle vstal. Všiml jsem si, že má na opasku pouta a pouzdro s pistolí. „Jsem seržant Ray Kenyon z Massachusettské státní policie. Není snadné vás zastihnout.“

52

Chtěl si promluvit v mé kanceláři, ale zavedl jsem ho do prázdné konferenční místnosti.

„Vyšetřuju nehodu dvou vašich zaměstnanců, Trevora Allarda a Bretta Gleasona.“

Přikývl jsem. „Strašná tragédie. Oba to byli mí kamarádi. Udělám všechno, abych vám pomohl.“

Usmál se. Měl velmi tmavou pleť a neuvěřitelně bílé zuby. Zblízka vypadal spíš na pětačtyřicet. Těžko říct. Měl hlavu jako kulečníkovou kouli; leskla se, jako by byla navoskovaná. Mluvil pomalu, tak trochujako mouchy, snězte si mě, ale všiml jsem si, že jeho oči všechno registrují.

„Znal jste tedy ty dva muže, pana Allarda a pana Gleasona, dobře?“

„Dost dobře. Pracovali pro mě. Nemohu říct, že bychom byli blízcí přátelé, ale vídal jsem je každý den.“

„Vycházeli jste spolu?“

„Určitě.“

„Nepanovalo mezi vámi žádný nepřátelství?“

„Nepřátelství?“ Rád bych věděl, s kým už hovořil, a co věděl o tom, proč jsem je přestal mít rád. Neposlal jsem Trevorovi nebo Gleasonovi nějaký nepřátelský e-mail? Když si to ale chci s někým vyřídit, dávám obvykle přednost osobnímu jednání. Naštěstí. „Seržante Kenyone, nechápu, proč mi pokládáte takové otázky. Myslel jsem si, že Trevor a Brett zemřeli při automobilové nehodě.“

„To ano, ale chceme zjistit, proč k ní došlo.“

„Chcete tím říct, že se nejednalo o obyčejnou havárku?“

Několik vteřin si mě prohlížel. „Jak vás to napadlo?“

Díval jsem se mu do očí, ale přivřel je, jako bych mu moc nerozuměl.

Věděl jsem, že ať teď řeknu cokoli, všechno se změní.

Kdybych řekl, že co se týče nehody, nechovám žádné podezření, mohl by si myslet, že lžu, protože už ví, že ten „anonym“, který volal, jsem já.

Jak by ale někdo mohl dokázat, že jsem to byl já, kdo použil placený telefon vedle jídelny, a ne někdo jiný?

Samozřejmě jsem si přál, aby policie nehodu vyšetřila – ale abych otevřeně obvinil Kurta… Vytlačenou zubní pastu však už nešlo vrátit zpátky do tuby. Kurt na to přijde.

„Přemýšlel jsem o tom,“ prohlásil jsem. „Jak k tomu mohlo dojít. Jestli někdo třeba něco neprovedl s Trevorovým autem.“

„Já jsem z jiného oddělení. Tohle je práce oddělení rekonstrukce nehod. Analýza a rekonstrukce nehod. Jsou experti na všechny mechanické záležitosti. Já provádím vyšetřování pozadí celé věci. Hledám něco, co by jim mohlo pomoct.“

„Když jste tady,“ prohlásil jsem, „tak museli něco najít.“

„No,“ odpověděl vyhýbavě, „abyste tomu rozuměl, pracujeme samostatně. Oni kontrolujou brzdy a tak a já se zabývám lidmi.“

„Takže vyslýcháte Trevorovy a Brettovy kamarády a známé.“

„A spolupracovníky. Což mě přivádí zpátky k otázce, na kterou jste mi neodpověděl. Bylo mezi vámi nějaké napětí nebo nedobré pocity?“

Zavrtěl jsem hlavou. „Pokud si pamatuju, tak ne.“

Náznak úsměvu. „Tak ano, nebo ne?“

„Ne,“ odpověděl jsem.

Přinejmenším půl minuty pokyvoval hlavou a hlasitě vydechoval nosem. „Pane Steadmane, nemám žádný důvod pochybovat o vašich slovech. Jen se snažím poskládat dohromady jednotlivé díly skládačky, rozumíte? To, co říkáte, mi však nejde dost dobře dohromady s tímhle.“

Vytáhl z kapsy složený list bílého papíru. Rozložil ho a položil na konferenční stolek přede mě. Papír vypadal, jako by ho někdo skládal a rozkládal už nejméně desetkrát. Byla to fotokopie nějakého e-mailu.

Už mám tvých projevů neúcty a podrývání mé autority dost. Existují i jiné způsoby, jak se tě zbavit, než přes oddělení lidských zdrojů.

„To jsem nepsal já,“ namítl jsem. „To vůbec neodpovídá mému stylu.“

„Ne?“

„Takhle nikdy nikomu nevyhrožuju. To je absurdní. Nic takového jsem nikdy ze své pošty neodeslal.“

„Chcete, abych vám to hned tady dokázal?“

S pocitem marnosti jsem zavřel oči. „Nepsal jsem to. Podívejte, já…“

„Pane Steadmane, byl jste někdy v autě pana Allarda?“

Zavrtěl jsem hlavou.

„Měl tady v práci své místo na parkování?“

„Žádné přidělené místo neměl.“

„Nikdy jste se jeho auta ani nedotkl? Nikdy jste s ním nic nedělal?“

„Jestli jsem se ho nedotkl? Teoreticky to možné je, ale určitě si na nic takového nevzpomínám. Je to porsche a je na něj hrozně pyšný. Tedy… chtěl jsem říct byl.“

„A co u něho doma? Byl jste tam někdy?“

„Ne, nikdy. Nikdy mě nepozval. Nedá se říct, že bychom byli důvěrní přátelé.“

„Ale předtím jste řekl, že jste oba znal dost dobře.“

„To ano. Ale taky jsem řekl, že jsme nebyli blízcí kamarádi.“

„Věděl jste, kde bydlel?“

„Vím, že bydlí – bydlel – ve Wellesley. Ale v jeho domě jsem nikdy nebyl.“

„Rozumím. A co v jeho garáži. Myslím garáž u domu. V té jste taky nebyl?“

„Ne, už jsem vám říkal, že jsem u něj jakživ nebyl.“

Přikývl. Zdálo se, že přemýšlí. „Pak mi tedy vysvědete, jak je možné, že se v jeho garáži našly vaše otisky prstů.“

„Moje otisky? To není možné.“

„Vašeho pravého ukazováčku. Myslím, že o tom nemůže být sebemenších pochyb.“

„Ale jděte,“ namítl jsem. „Vždyť ani žádné otisky mých prstů nemáte, abyste je mohl porovnat.“

Vypadal rozpačitě. „Vy jste nedával otisk ukazováčku bezpečnostnímu oddělení vaší společnosti? Pro biometrickou čtečku?“

„To ano. Zapomněl jsem na to. Všichni jsme museli. Ukazováčku nebo palce. Ale v Allardově a garáži jsem nikdy nebyl.“

Jeho oči mě neustále pozorovaly. Všiml jsem si, že jedno má trochu víc podlité krví než druhé. „Víte, s otisky prstů bývá problém,“ pronesl tiše, „protože nikdy nelžou.“

„Nenapadlo vás, že je to nápadné?“

„Co je nápadné, pane Steadmane?“

„Otisk prstu, který jste našel v Trevorově garáži, je otisk mého pravého ukazováčku, že ano? Právě toho prstu, ze kterého si bezpečnostní oddělení vzalo otisk pro biometrickou čtečku.“

„A co?“

„Takže mi teď řekněte, jestli existuje způsob, jak okopírovat a přemístit otisk prstu. Vy tam u vás věříte na náhody?“

„Náhody?“

„Co máte? Otisk jediného prstu, a to náhodou tentýž, který jsem dal bezpečnostnímu oddělení. Nějaký mail, který jsem nepsal –“

„U každého e-mailu existuje spousta způsobů, jak ho identifikovat, pane Steadmane –“

„Který se dají zfalšovat,“ skočil jsem mu do řeči.

„To není tak snadné,“ namítl Kenyon.

„Pokud pracujete v bezpečnostním oddělení, pak na tom nic těžkého není.“

Tím jsem ho na chvíli umlčel. „Poslyšte,“ pokračoval jsem, „máme tady zaměstnance, který už se takových věcí dopustil.“

„V bezpečnostním oddělení vaší firmy?“

Polkl jsem nasucho a přikývl. Naklonil jsem se k němu a díval se mu do očí. „Rád bych vám ukázal jeden dokument,“ řekl jsem. „Abyste si mohl udělat představu, co je to za člověka.“

Podal jsem mu vytištěnou zprávu vojenského soudu. Pozorně si ji přečetl. Udělal si spoustu poznámek do svého spirálového bloku.

Když skončil, zakroutil hlavou: „Proboha, vaše firma přijala takového člověka?“

Přikývl jsem.

„Copak jste si ho neprověřili?“

„Je to moje vina,“ přiznal jsem se.

„Vy jste ho ale přímo nepřijímal, ne? To je přece práce bezpečnostního oddělení.“

„Zaručil jsem se za něho. Tenkrát jsem ho ještě dobře neznal.“

Zavrtěl hlavou a tvářil se znechuceně. Bylo však zřejmé, že na mě poněkud změnil názor. Něco se v něm zlomilo. Teď mě teprve začal brát vážně.

„Ten Semko,“ zamyslel se, „jaký by mohl mít důvod, aby to na vás nastrojil?“

„Je to dlouhé povídání. A složité. Nejdřív jsme byli kamarádi. Přivedl jsem ho do firmy. Má zkušenosti z armády a je ohromně mazaný.“

Kenyon měl nyní v obličeji klidný výraz. Pozorně mě sledoval. „Byli jste tedy kamarádi,“ zopakoval.

„Byli,“ souhlasil jsem. „Pomohl mi v řadě věcí. Ale něco dělat neměl.“

„Jako například?“

„Rány pod pás. Ale, poslyšte, detektive –“

„Seržant Kenyon.“

„Seržante. On mi vyhrožuje. Řekl, že když něco prozradím poldům, zabije moji manželku.“

Kenyon zvedl obočí. „Ano?“

„Jestli zjistí, že jsem s vámi mluvil… Znám ho. Nevyhrožuje naplano. Udělá to tak, že to bude vypadat jako nehoda. Zná spoustu chytrých způsobů, jak zabíjet lidi.“

„Ale teď se mnou mluvíte.“

„Musím vám věřit. Můžu?“

„Věřit mi v čem?“

„Že nikomu od policie nepovíte, že jsem s vámi mluvil.“

„To vám nemůžu slíbit.“

„Proč?“

„Já nejsem kněz, pane Steadmane. A tohle není zpověď. Jsem polda. Jestli jste spáchal nějaký zločin…“

„Žádný zločin jsem nespáchal.“

„Pak nemusíte mít z ničeho strach. Nejsem reportér z Globe. Nikde nic nepublikuju. Ale nemůžu vás ujišťovat o něčem, co nedokážu splnit.“

„Zná lidi od státní policie. Spoustu. Má kontakty a dozví se, co se děje.“

Kenyon se záhadně usmál a přikývl.

„Tak co?“ zeptal jsem se. „Vypadáte skepticky.“

„To ne, nejsem skeptický, ale nechci vám lhát. Rád bych vám řekl, že se nic takového nemůže stát, ale nevím – jsme děraví jako síto. Chlapi z armády znávají u policie hromadu lidí.“

„To je tedy pěkný,“ prohlásil jsem. „Až zjistí, že jsem s vámi mluvil, ublíží mojí ženě. Pracuje u nás v bezpečnostním oddělení a ví o každém, kdo vejde do budovy. Pravděpodobně jste se zapsal v recepci, že ano? Napsal jste tam Massachusettská státní policie a že jdete za Jasonem Steadmanem, co?“

„Ne, je to jinak. Přišel jsem si sem promluvit se spoustou lidí.“

„Aha.“

„Potřebuju od vás podrobnosti. O těch ‚ranách pod pás‘ toho Semka. Týkaly se některé z nich Allarda a Gleasona?“

Pocítil jsem úlevu.

„Ano.“

Obrátil stránku v notesu a začal mi klást otázky. Řekl jsem mu, co vím, a on si to zapisoval.

„Možná si můžeme navzájem pomoct,“ prohlásil potom. Podal mi vizitku, na jejíž zadní stranu předtím napsal svůj telefon. „Má přímá linka a číslo na mobil. Budete-li mi volat do kanceláře, může to vzít můj partner, Sanchez. Tomu můžete důvěřovat.“

Zavrtěl jsem hlavou. „Jestli vám budu volat, nepředstavím se. Co kdybych si nějaké jméno vymyslel? Třeba…“ Chvíli jsem přemýšlel. „Josh Gibson.“

Věnoval mi široký, bílý úsměv. „Josh Gibson? Myslíte toho Gibsona z Negro Leagues?“

„Jednoho z největších ranařů všech dob,“ přikývl jsem.

„Budu si to pamatovat,“ prohlásil Kenyon.

53

Měl jsem prezentaci spojenou s obědem s jedním naším dealerem a Rickem Festinem, jemuž jsem se snažil zachránit obchod, který se moc dobře nevyvíjel. Nebyl jsem ve formě, protože jsem měl dosud plnou hlavu rozhovoru se seržantem Kenyonem, a patrně jsem tam vůbec neměl chodit.

Ihned po obědě jsem místo návratu do kanceláře jel do Starbucksu, který byl několik kilometrů od budovy Entronicsu. Objednal jsem si velké cappuccino – odmítal jsem hantýrku Starbucksu jako „venti“ a „grande“ – a našel si pohodlné křeslo v koutě. Vytáhl jsem laptop a zastrčil ho do zásuvky. Koupil jsem si měsíční přístup na bezdrátový internet a za několik minut jsem si zřídil několik nových internetových adres.

Nepochyboval jsem o tom, že Kurt mohl zjistit všechno, co dělám online v kanceláři. Ale tyhle adresy neobjeví, a i kdyby je nakrásně zjistil, bude mu to nějakou dobu trvat. Vzhledem k tomu, jaké nyní celá záležitost nabírala obrátky, mi už bude stačit jen pár dní.

Ty vůbec nevíš, že jsi jen pěšák, řekl mi Kurt. Zeptej se integračního týmu na fúze od McKinseyho, jestli tady jsou proto, aby zachránili kanceláře ve Framinghamu, nebo prodali budovu. Divil by ses, co všechno se dá najít, když se pořádně podíváš.

Myslel tím, že Megavěž má v plánu zavřít moji divizi? Došlo už k rozhodnutí? A pokud ano, proč na nás tedy Dick Hardy tak tlačí, abychom prodávali a uzavírali smlouvy?

Nechápal jsem to. Kde byla logika? Entronics je pouze několik týdnů před podpisem obrovské obchodní akvizice, při níž získá plazmové a LCD obchody Royal Meister U. S. Proč by tedy mělo někoho v Tokiu zajímat, jak si vede jejich obchodní jednotka ve Spojených státech, když se ji stejně chystají zavřít?

Který kus skládačky mi chybí?

Odpověď se pravděpodobně nalézala v důvěrných dokumentech Entronicsu o strategickém plánování, které se týkaly Meisteru a jejich dalších plánů. Většina dokumentů byla nejspíš v japonštině a uložená v nepřístupném, rozškatulkovaném intranetu společnosti.

Existovaly však ještě jiné cesty.

Například poradenská firma McKinsey a integrační tým na fúze, jehož členy jsem ještě nedávno potkával na chodbách.

Nikoho z nich jsem neznal, ale věděl jsem, jak se někteří jmenují. Po rychlém hledání na jejich webových stránkách jsem našel jméno vedoucího týmu, který dělal na Entronicsu. A pak jsem objevil jméno a e-mail jeho výkonné asistentky. Dostala mail od Dicka Hardyho. Použil svoji adresu na hushmailu.

E-mail přišel z rhardy@hushmail.com.

Na jednu z adres, kterou jsem si zřídil. Dick Hardy mailoval ze své jachty. Někam založil poslední návrh integrační zprávy o fúzi a potřeboval ihned poslat mailem kopii. Samozřejmě na jeho soukromou adresu.

Dopil jsem cappuccino a dal si ještě další kávu, tentokrát černou. Zatímco jsem čekal na odpověď od firmy McKinsey, otevřel jsem si znovu webové stránky s případy vojenského soudu a našel si zápis o soudním procesu s Kurtem. Pamatoval jsem si, že vojenské oddělení vyšetřování kriminálních případů vypracovalo zprávu o Donadiově smrti a vyšetřovatel předtím vyslechl všechny členy Kurtova družstva Zvláštních jednotek.

Všichni kromě jednoho vypověděli, že vraždu spáchal Kurt. Zapsal jsem si celá jména všech mužů. Jediný, kdo ho bránil, byl Jeremiah Wilkie.

Vzpomněl jsem si na večer, kdy jsem se s Kurtem seznámil. Vzal mě tehdy do autoopravny, kterou vlastnil jeho kamarád a člen jeho týmu ze Zvláštních jednotek. Ptal se po majiteli jménem Jeremiah.

Bylo mi jasné, že ve Zvláštních jednotkách mnoho Jeremiahů nebude.

V autoopravně Wilkie opravovali moji acuru. Bylo to rovněž místo, o kterém mi Kurt řekl, že tam má svoje nářadí.

Podíval jsem se na Googlu na autoopravnu Wilkie a našel zajímavý fakt. Opravna vlastnila odtahovou firmu s názvem M. E. Walsh Tow. Byla to firma, jak jsem si pamatoval, pro kterou Kurt dříve pracoval. Řekl mi tehdy, že patří jeho kamarádovi.

Pak jsem začal Google krmit jmény členů operační detašované jednotky Alpha 561 Zvláštních jednotek. Některá jména včetně prostředních iniciál se objevovala na různých místech po celé zemi. Znamenalo to, že jsem hledání dostatečně nezúžil. Byl nyní James W. Kelly tvůrcem softwaru v anglickém Cambridgi? To jsem si nemyslel. Harmonikář a skladatel? Chirurg? Profesor oceánografie a meteorologie? Provozovatel blogu na plný úvazek?

Několik jmen bylo natolik neobvyklých, že jsem si mohl být jistý, že mám ty správné muže, a někteří z nich měli na internetu i životopis. Jeden byl hasičem v menším městě v Connecticutu. Jiný pracoval pro bezpečnostní firmu v Cincinnati. A další vyučoval vojenské dějiny na jedné univerzitě ve státě New York.

E-mailové adresy posledních dvou jsem našel snadno. Usrkl jsem trochu kávy, abych zařadil v mozku vyšší rychlost. Domníval jsem se, že Kurta nemají rádi, protože oba byli předvoláni jako svědci k vojenskému soudu a vypovídali proti němu. Oběma jsem napsal. Použil jsem třetí e-mailovou adresu a smyšlené jméno a napsal jim, že se Kurt Semko stal mým novým sousedem a tráví spoustu času s mou velmi mladou dcerou, a proto se chci diskrétně zeptat, zda v Iráku skutečně zabil granátem svého spolubojovníka.

Ten, který pracoval pro bezpečnostní firmu, mi odepsal ihned.

„Kurt Semko dělal Zvláštním jednotkám ostudu,“ napsal. „Je to nebezpečný a rozháraný muž. Kdyby to byla má dcera, držel bych ji od Semka co nejdál. Ne – raději bych se přestěhoval.“

Poděkoval jsem mu a požádal ho, aby mi napsal podrobnosti o tom, co vlastně Kurt provedl.

Čekal jsem, ale odpověď nepřicházela.

Podíval jsem se proto na adresu Dicka Hardyho na hushmailu. Výkonná asistentka z týmu McKinsey mu odpověděla a přiložila žádanou zprávu. Stáhl jsem si ji.

Zpráva byla dlouhá, ale hned na začátku byl stručný obsah.

A v něm to všechno bylo.

Nevyhodnocovali Dallas a Framingham. Nepokoušeli se zjistit, která divize je úspěšnější, a měla by tedy přežít. Jednalo se pouze o obchodní rozhodnutí pobočku ve Framinghamu zavřít a o akční plán, jak to provést. Všechno, o čem mluvili Gordy a Hardy, byla jen lest. Zpráva od McKinseyho se o tom vůbec nezmiňovala.

Klamali nás.

Ale proč?

K čemu ta lest? Proč stavěli Framingham proti Dallasu? Proč práskali tak ostře bičem?

Jeden z dodatků zprávy od týmu McKinsey se týkal důvěrného shrnutí všech podmínek budoucí akvizice Meisteru Entronicsem. Možná se odpověď skrývá v těch podmínkách.

Pokud víte, jak je číst.

Nevěděl jsem to, ale znal jsem někoho, kdo to bude umět.

Asi za patnáct minut přišel do Starbucksu Festino, rozhlédl se a našel mě v pohodlném křesle ve vzdáleném koutě.

„Předpokládám, žes mě sem nepozval na ledový karamelový macchiato.“

„Klidně si ho objednej,“ odpověděl jsem, „ale za svý.“

„Ano, šéfe. Jen tak mimochodem, dík za ten oběd. Smlouvu už mám v kapse.“

„To rád slyším,“ řekl jsem, přestože mi to v tuto chvíli bylo lhostejné.

Po několika minutách se vrátil se svým pitím a přitáhl si ke mně židli. „Podívej se na tu ušmudlanou židli. Dovedeš si představit, kolik špinavých zadků už na ní sedělo?“ Podezřívavě si ji prohlížel a pak se pomalu, zdráhavě posadil. „A teď mi řekni, o co jde.“

Řekl jsem mu, jak nás klamou.

Otevřel ústa a zrudl. „To jsou ale hajzlové! Takže celé to byla jen krutá mystifikace?“

„Vypadá to tak.“

„Takže do měsíce budu smažit hamburgery v nějakým McDonaldu? To mi to nemohli říct už v červnu, kdy McDonald přijímal nový síly? Podej mi ten laptop.“ Chvíli se díval na monitor. „Jak ses k tomu dostal?“

„Myslím, že se tomu říká ‚sociální inženýrství‘.“

„Přímo od toho upírskýho týmu?“

„Integračního týmu pro fúzi? Skoro ses trefil.“

„Poslyš, tohle je důvěrné shrnutí podmínek pro tu akvizici Meistera. To je senzační!“

„To jo.“

„To mělo být někde zamčené jako tajné materiály. Ty tedy opravdu víš, jak se k takovým věcem dostat?“

„Občas.“

Na delší dobu se odmlčel. Pak začal mumlat slova jako „úhrada“, „směnný kurz“ a „konečná cena“ a nakonec řekl: „Poslyš, to je hodně složitá dohoda. Ale kufr není ani dvacet procent. To je standardní.“

„Kufr?“

„Hotovost. Hantýrka investičních bankéřů. A je tam i měkkej límec.“

„Co je to měkkej límec?“

„Podívej, jestli do uvedeného data klesne cena akcií Entronicsu, budou muset Meisteru zaplatit víc. Pokud akcie Entronicsu naopak stoupnou, zaplatí míň. Zdá se, že o hodně míň. Poslyš… teď mě něco napadlo. Musím se ale na něco kouknout…“ Začal hledat na internetu. „Jo, už to mám. Podívej se na tohle – od chvíle, kdy došlo k zveřejnění dohody s Meisterem, poskytl Hardy přesně tři interview. V japonštině.“

„V japonštině?“

„Myslím tím japonským novinám. Jeden v angličtině – pro Japan Times. Jeden pro Asahi Shimbun. A pak jeden pro Nihon Keizai Shinbun. Všechny pozitivní, chlubil se, jak se rozjíždí byznys Entronicsu U. S. s plochými obrazovkami.“

„A co z toho vyplývá?“

„Proč si myslíš, že mluvil jen s japonskýma novinářema?“

„To je prosté. Entronics je japonská společnost. Předpokládal, že si jeho rozhovory přečtou šéfové a udělá to na ně dojem.“

„Ale Jasone, šéfové ta čísla přece znali dřív než Nihon Keizai Shinbun. Když dochází k fúzi nebo akvizici, máš pořád za prdelí SEC, federální úřad, který chrání zahraniční investory, zvlášť když mluvíš k tisku. Nemůžou ti ale zabránit v tom, abys mluvil se zahraničními novináři v cizině. A kdo čte japonské noviny? Kromě Japonců?“

„Nechápu, kam míříš.“

„Představ si, že japonské pobočky největších amerických investičních fondů si vyberou ze zpráv o Entronicsu nejlepší sousto, spočítají si, že vlítnou do zbytku světa, a začnou nakupovat. Pak nastoupí programoví obchodníci a brzo vylítnou akcie Entronicsu nahoru.“

„Takže Dick Hardy pomohl Entronicsu při jednání s Meisterem zachránit ranec.“

„Přesně tak.“

„Takže pod náma zapálí oheň, nutí nás k uzavírání kšeftů všude možně, abychom si zachránili místa, ale ve skutečnosti mu jde jen o to, aby Entronics koupil levněji.“.

„Jo, přesně. Hodně ošklivý, co?“

„Nevíme ale, jestli to Dickovi Hardymu nařídila Megavěž, nebo jestli to byl jeho vlastní nápad.“

„Co na tom záleží? Ať je to tak nebo onak, dostane zlatou hvězdu,“ prohlásil Festino. Vytáhl zbrusu novou miniaturní lahvičku s dezinfekcí na ruce, odšrouboval víčko a vytlačil si hromádku na levou dlaň. „Doběhli nás.“

„To asi jo.“

„A už s tím nic nenaděláš. To jen pro případ, že bys něco plánoval. To je mnohem, mnohem výš, než je tvá platová kategorie.“ Začal si horečně třít ruce. „Podívej se na to opěradlo. To je nechutný. A nemusí to ani být kafe.“

„Asi máš pravdu. Už se s tím asi nedá nic dělat.“

„A jen tak mimochodem, vždycky jsem měl rád smažený hranolky u McDonalda. I potom, co je přestali smažit v hovězím loji. Přijdeš zítra večer?“

„Zítra večer?“

„Na softbal přece. Tys zapomněl: Už jsi dva týdny nehrál. A teď, když jsem se stal trenérem, leží všechno na mně. A dva hráči nám chybí.“

„Festino!“

„Je mi líto, ale je to tak.“

„Tak já přijdu,“ slíbil jsem.

54

Na parkoviště Entronicsu jsem přijel těsně před půl šestou. Vedle mě s hlasitým zaskřípěním prudce zabrzdil černý mustang a vyskočil z něho Kurt. Seděl jsem v autě a čekal, až přejde, ale on místo toho otevřel dveře a sedl si vedle mě.

„Jak probíhá bitva?“ zeptal se.

„Perný den. A doma se stala moc divná věc. Našli jsme v ložnici chřestýše.“

„To je teda hodně divný,“ poznamenal. „Ani jsem nevěděl, že v Massachusetts nějací žijou. Inu, člověk se stále učí. Ale myslel jsem, že jsi v Kalifornii.“

„Zmeškal jsem let.“

„To je malér.“

„To jo. No co nadělám. Blahopřeju ti k povýšení.“

Přikývl a usmál se. „Je dobrý být králem.“

„Ohromilo mě to. Dick Hardy musí mít o tobě vysoké mínění.“

„Dick Hardy chce, abych byl šťastný. Došel k rozhodnutí, že jsem pro něho nedocenitelný.“

„Nejspíš jsi na něj něco vyšťoural, že jo?“ Spiklenecky jsem se usmál a pokývl, jako bych si jeho vychytralosti cenil. Jako by byl velkoobchodník chvástající se přede mnou nějakým chytrým způsobem, jakým přiměl nejlepšího kupce, aby zaplatil za přepravu.

„Dokonce mě pozval na svou jachtu. Už jsi na ní někdy byl?“

„Pozval mě,“ odpověděl jsem, „ale nevyšlo mi to.“

„Četl jsem, že je to sedmadvacet metrů dlouhá Lazzara. Výhodná koupě za dva milionky tři sta tisíc. Trochu nad poměry vzhledem k jeho platu. A tak jsem malinko zapátral a ukázalo se, že Hardy kšeftuje bokem s akciemi. Na Normanských ostrovech si založil Samurai Trust. Jachtu taky pojmenoval Samuraj. A ten jeho fond prodává a kupuje na australské burze předkupní práva na akcie Entronicsu. Pokaždé, když Entronics vydá nějakou tiskovou zprávu, pokaždé, když se objeví nějaký náznak k lepšímu, jeho fond na tom vydělá. Velký prachy. Vydělává ale i na špatných zprávách. Je to hodně chytré a je skoro nemožné ho chytit. Člověče, ten by si mohl takových jachet koupit třeba deset.“

Konečně jsem tomu rozuměl. Dick Hardy se sice mohl snažit ušetřit Entronicsu při jednání s Meisterem hodně peněz, ale to nebyl jeho jediný motiv. Současně cpal peníze do vlastní kapsy.

„Je to chytrý chlap,“ poznamenal jsem.

„Dost chytrý na to, aby dělal vlastní bankovní obchody na zakódované adrese na hushmailu. Ale není dost chytrý, aby si uvědomil, že kdykoli píše e-maily na firemním počítači, můžu se na jeho hardisk dostat i na dálku.“

„No teda, ty to máš vymakaný.“

„Každý má nějaký to tajemství. I ty. Náhodou o nich vím. Ty a tvoje Banda bratrů se můžete udřít, abyste zachránili svou divizi. Ale ve skutečnosti mu jen vyděláváte na jeho jachtu. Nebo na nový dům v dallaském Highland Parku.“

„V Dallasu?“

„Jo, jo. Přemýšlej o tom, kámo. Proč právě v Dallasu.“

„Měl jsi pravdu. Jsem jenom pěšák.“

Pokrčil rameny, zatímco já je svěsil. Zvedl jsem hlavu a lítostivě jí zavrtěl. „A tys mi jen chtěl pomáhat a já to bral jako samozřejmost. Jsem idiot. Gordy a Hardy se mnou zacházeli jako s šachovou figurkou. Kdežto jediný můj spojenec jseš ty.“

Otočil se a díval se na mě. Z jeho obličeje jsem nedokázal nic vyčíst.

Bylo zvláštní, jak málo zajímavý se mi zdál, když jsem ho viděl poprvé, jako nějaký hippie, chlapík na okraji společnosti. Kozí bradka, šátek kolem krku, vlasy ostříhané „na blbečka“, umolousané tričko. Teď chodil dobře oblečený a vypadal úspěšně, v kvalitním obleku, kravatě a konzervativních botách.

„Myslím to vážně,“ pokračoval jsem. „Je mi úplně fuk, co jsi provedl s Trevorem a Brettem. Ztratil jsem nervy, uznávám. Zavolal jsem poldům – nechci ti lhát. Udělal jsem hroznou blbost.“ Kál jsem se tak věrohodně, že jsem začínal sám sobě věřit. „Když řeknu promiň, nebude to stačit. Choval ses ke mně jako dobrý kamarád. Celou dobu. A mně to trvalo, než mi to došlo.“

Zíral před sebe do předního skla.

Zmlkl jsem. Můj starý prodejní guru Mark Simkins, jehož cédéčka jsem si pouštěl stále dokola, vždy hovořil o strategické pauze. Nejdůležitější schopností při dokončování obchodu je umění mlčet.

Takže už jsem dál nic neříkal a čekal, jak zareaguje.

Doufal jsem, že Kate měla pravdu a Kurt touží po obdivu.

Střelil po mně pohledem a znovu se zadíval do předního skla.

Semkl jsem rty a zíral na volant.

„Mluvil jsi s tím poldou,“ promluvil konečně Kurt, „s Kenyonem. Nevaroval jsem tě, aby sis nepouštěl hubu na špacír?“

„Varoval. A já se taky podle toho chovám. Ale ten chlap přišel za mnou do kanceláře. Řekl, že si chce promluvit s každým, kdo pracoval s Trevorem a Brettem. Namluvil jsem mu nesmysly. Ptal se taky na tebe a já mu řekl, že pokud vím, měl jsi s oběma dobrý vztahy. Že jsi s nimi hrál softbal a že tě obdivovali.“

Kurt přikývl. „To jsi řek dobře.“

Funguje to! Díkybohu. Celé tělo mi zaplavila úleva.

„Moc dobrý. Chytrý. Teď už vím, proč ti jdou tak dobře kšefty.“ Otočil se a náhle jsem měl jeho obličej snad deset centimetrů od svého. „Protože jsi zatracenej lhář!“ zařval tak, že jsem málem ohluchl. Poprskal mě. „Vím o každém slovu, cos mu řekl. Mimo jiné jsi mu pověděl: Zná spoustu chytrých způsobů, jak zabíjet lidi.“

To snad ne! Mluvil snad Kenyon s některým kolegou, který se s Kurtem zná?

„Věřil jsem ti,“ pokračoval. „Ale můžu? Ne, člověk nemůže věřit vůbec nikomu. Copak si vážně myslíš, že v tomhle baráku můžeš říct něco, co se okamžitě nedozvím?“

Teď mi to bylo jasné. Se všemi možnostmi, které jako ředitel bezpečnostního oddělení společnosti má, mohl dát odposlouchávací zařízení i do konferenční síně.

„Už ti to znovu říkat nebudu. Ještě jednou něco uděláš za mými zády – v práci, u policajtů, kdekoli – a já na to přijdu. Nemůžeš udělat nic, o čem bych se nedozvěděl. Vůbec nic. A jestli překročíš čáru – jen o jediný milimetr…“

„Tak co?“ Srdce mi prudce a hlasitě bušilo.

„Chceš malou přátelskou radu? Myslíš si, že se ženou žijete v bezpečný čtvrti. Ale i tam dochází k vloupáním. Přepadením. Ztrácejí se věci. Někdy přitom přijdou o život i nevinní lidi. Stává se to. Máš manželku a nenarozený dítě, Jasone. Měl bys být hodně opatrný.“

55

Byt Grahama Runkela stále ještě páchl po trávě ve vodní dýmce a na dvoře dosud stál jeho VW Brouk z roku 1971. Zdálo se, že na něm dělá.

„Jak se má milovaný brouček?“ zeptal jsem se. „El Huevito.“

„Makám na něm. Přestavuju ho na turbo. Počkej tady.“

Vrátil se s igelitovým sáčkem s paličkami marihuany. „Poslední, co mi zbylo z Bílý vdovy. Na usmíření. Vítej zpátky.“

„Pro mě ne, díky. Už jsem ti říkal, že jsem s tím skončil.“ Podal jsem mu balíček.

„Co je to?“

„Vykoupení viny. Za to, že jsem se choval jako idiot.“

Roztrhl ho a otevřel. „Kompletní sérii Vězně na DVD? To ses tedy trefil, Steadmane.“ Obdivoval fotografii Patricka McGoohana na přední straně krabičky. Ještě když jsme žili ve Worcesteru, chodil za mnou Graham domů, když byli rodiče v práci, zakouřili jsme si a dívali se na reprízy klasického britského špionážního seriálu. „K jaké příležitosti? Mám snad narozeniny? Zapomněl jsem.“

„Ne,“ odvětil jsem. „Přišel jsem tě požádat o pomoc, přestože mám trapný pocit, že jsem se ukázal až po takový době. Bál jsem se, že na mě budeš naštvanej.“

„Už jsi tady nebyl dlouho, to je pravda,“ připustil, „ale to, co já opravdu potřebuju, je útěcha od Bílý vdovy. Balím čím dál tenčí jointy, protože dochází, ale i tak je to dobrý…“ Grahamovy hnědé vlasy sahaly až po ramena a zdály se špinavé. Měl na sobě staré červené triko se žlutými oblouky McDonalďs. Byl na něm rovněž text MARIHUANA a PŘES 1 MILIARDU ZHULENÝCH.

„Kdybys chtěl někomu něco udělat s autem, aby ses ho zbavil, co bys udělal?“

Zvědavě se na mě podíval. „Někoho se zbavil?“

„Způsobil havárii.“

„Přeříznout brzdový hadičky? To je nějaký kvíz?“

„Kdybys přeřízl brzdové hadičky, poznal by to hned, jak by vyjel?“

„O co ti jde, Jasone?“

Rychle jsem mu to vysvětlil. Řekl jsem mu o Kurtovi a co si myslím, že udělal. Graham poslouchal s vyvalenýma, krví podlitýma očima. Byl ochoten věřit, že DEA, úřad pro potírání drog, dává čidlo do každého výtisku časopisu High Times, takže bral můj příběh vážně.

„Byl to porsche?“ zeptal se.

Přikývl jsem. „Carrera 911. Zbrusu nová. Ani ne rok stará.“

„Byl řidič nalitej nebo zhulenej?“

Zavrtěl jsem hlavou.

Jen ztráta kontroly? Žádný jiný auto?“

„Jo.“

„Hmm. Tak to ne, to přeříznutý brzdový hadičky nebyly. To by šofér poznal hned. Ani to nebyly uvolněný matice na kole – auto by se v tu ránu začalo na silnici klepat. Ale poslyš, jestli nejsou poldové naprostý pitomci, budou ze všeho nejdřív hledat tyhle věci: chybějící matky na kolech, proříznutý pneumatiky, vyhozený šroub z otočnýho čepu řízení, přeříznutý brzdový hadičky. Něco takovýho.“

„To se asi dá snadno zjistit.“

„Kdyby si ale někdo pohrál s kulovýma kloubama…“

„Tak co?“

„Řidič by prostě ztratil nad vozem kontrolu.“

„Pohrál si s kulovými klouby? Jak? Uřízl je? To by se nepoznalo?“

„Pokud by nebyly uříznutý, tak ne. Kdyby byly jen zpilovaný nebo nějak oslabený. Kdyby pak auto –“

„Oslabené?“ skočil jsem mu do řeči. „Jak můžeš oslabit kov?“

„No to nevím, ale určitě je dost způsobů.“

„Oslabit kov,“ opakoval jsem nahlas, ale jen pro sebe. Vzpomněl jsem si na příběh, který mi Kurt kdysi vyprávěl, jak chlapi z jeho družstva v Afghánistánu pomazali speciální látkou některé části talibanské helikoptéry. „Myslím, že už vím, jak to udělal.“

„To je dobře. Tak proč to neoslavit?“ Natáhl se pro sáček s marjánkou. „Poslední nabídka,“ prohlásil.

Domů jsem se dostal v půl osmé. Susie a Ethan dojídali v kuchyni dovezenou večeři – myslím, že objevili suši restauraci, která vozí jídlo do domu – a Kate byla v posteli a proklikávala se kyberprostorem.

„Kate, byla jsi vůbec dneska venku?“

„Venku?“ Udiveně se na mě podívala.

„Vypadáš, že by ti trocha čerstvého vzduchu udělala dobře.“

„Čerstvého vzduchu?“ Pak uviděla, že si dávám prst na ústa, a přikývla. „To je dobrý nápad.“

Vyklouzla z postele a já ji zvedl. Bylo to překvapivě snadné, pravděpodobně díky dlouhodobému kondičnímu posilování s Kurtem. Snesl jsem ji po schodech a pak vynesl z domu. Ethan vyšel z kuchyně, a když uviděl, jak nesu Kate, jen vyvaloval oči.

Zastavil jsem se na dvorku. „Promiň, ale mám důvodné podezření, že Kurt nám dal do ložnice odposlouchávací zařízení.“

Vytřeštila na mě oči. „To snad ne!“

„Nevím to jistě, ale musím to předpokládat. Poslyš, na jak dlouho má Susie pronajatý ten dům v Nantucketu?“

Zvedla hlavu. „Myslím, že do konce září. Proč? Napadlo tě, že bychom si ho mohli na pár dní půjčit? Nevím, jestli bych v tomhle stavu měla jet na dovolenou.“

„Nejde o dovolenou. Myslíš, že bys tam dokázala odletět?“

„No, letadlem by to asi šlo. Jenom se nesmím přepínat. Ale proč?“

„Chtěl bych, aby se Susie s Ethanem vrátili do Nantucketu a vzali tě s sebou. Co nejdřív. Hned zítra ráno.“

Hleděla na mě. V její tváři se vystřídala řada výrazů: zmatek, skepse, pobavení.

Pak pochopení. „To je kvůli Kurtovi, že?“ řekla.

Druhý den ráno odjeli Susie, Kate a Ethan taxíkem na Loganovo letiště, odkud jim letěl spoj do Nantucketu. Odjel jsem do kanceláře a v devět jsem měl mezi dvěma schůzemi pár minut pro sebe. Zavolal jsem nejvyššího šéfa Red Sox, což byl báječný chlap, který už mi předtím volal – myslím, že čekal George Steinbrennera s bostonským přízvukem nebo někoho takového. Chtěl, abych mu udělal předváděčku obrazového plátna a řekl mu k tomu nějaká čísla. Dohodli jsme se, že se do týdne sejdeme.

Jakmile jsem zavěsil, sjel jsem výtahem do haly. Vyšel jsem z budovy Entronicsu, odjel o několik bloků dál, vytáhl vizitku seržanta Kenyona a zavolal mu z mobilu.

V telefonu se ozval jakýsi nevrlý hlas se španělským přízvukem: „Státní policie, policista Sanchez.“

V pozadí jsem slyšel kancelářský hluk, zvonění telefonů, hlasy.

„Chtěl bych mluvit se seržantem Keynonem.“

„Kdo volá?“

Odmlčel jsem se jen na vteřinu. „Josh Gibson.“

Za necelou minutu přišel Kenyon. „Pane Gibsone,“ prohlásil, „vezmu si to ve své kanceláři.“ Čekal jsem, dokud se za několik vteřin neozval znovu.

„Dobré načasování,“ prohlásil. „Právě jsem se vám chystal volat, abych vám sdělil výsledek prohlídky auta.“

„Našli něco?“

„Nenašli nic,“ odpověděl. To byla nemilá zpráva. „Žádnou stopu po zločinu. Žádná stopa znamená žádné vyšetřování. Přidělí mi něco jiného.“

„Ale já vím, že Kurt… vím, že s tím autem něco udělal.“

„Jestliže specialisti na auta tvrdí, že tam nic nenašli, pak se s tím těžko dá něco dělat.“

„Nehledali dostatečně podrobně.“

„Můžete mít pravdu. Nevím. Mají hodně práce. Až nad hlavu.“

„Je to tam. Udělal to. Dívali se na kulové klouby?“

„Nevím, co kontrolovali. Všechno, co vím, je to, že nic nenašli.“

„Kde je vrak?“

„Řekl bych, že už je sešrotovaný.“

„Sešrotovaný?“

„V každém případě je už pryč. Normálně se to tak dělá.“

„Co se dělá?“

„Odtáhnou ho do nějaké ohrady. Už patří lidem, kteří ho odtáhli. Normálně se ptají rodiny mrtvého, jestli o něj stojí, ale když je v takovém stavu jako tenhle, obvykle ho nechtějí. Pak se prodá do šrotu. Proč?“

„Měl byste tam dostat lidi, kteří to auto prohlíželi, aby se na ně podívali znovu, než ho sešrotujou.“

„To už není v mých rukou. Teď už do toho policie nemá co mluvit.“

„Kam ho odtáhli?“

Kenyon chvíli mlčel a pak se rozesmál. „Zapomeňte na to.“

Zkusil jsem jiný přístup. „Když prohledáte dům Kurta Semka, najdete tuby s něčím, co se jmenuje LME. Tekuté činidlo na křehnutí kovů. Dávají to v armádě Zvláštním jednotkám.“

„LME, říkáte? S tím ale bude problém. K žádné domovní prohlídce totiž nedojde. Neexistuje-li důkaz o zločinu, znamená to, že nebude vydáno povolení k prohlídce. Takhle to chodí ve skutečném světě.“

„On tam tu látku má. Viděl jsem ji. To je váš důkaz.“

„Dovolte, abych vám to vysvětlil, pane Steadmane, protože zřejmě nevíte, jak celý systém funguje. Chcete-li dostat povolení, musí vám ho podepsat soudce. A ten vám ho nepodepíše, pokud k tomu neexistuje pádný důvod.“

„Já tu věc v jeho domě viděl.“

Odmlka. „Nevím, co jste viděl, ale můj instinkt mi napovídá, že jste slušný chlap. Jste ochoten se stát mým informátorem?“

„Pokud to bude důvěrné, tak ano. Nejmenovaným. Jinak ne. Kurt má lidi všude. Přišel by na to. Odposlouchával nás, když jsme spolu mluvili v Entronicsu. Slyšel každé slovo, které jsme řekli.“

„Proboha!“

„Ten chlap je nebezpečný. Jistě chápete, proč nechci být na vašem seznamu informátorů.“

„Takhle to nefunguje, pane Steadmane. Soudce použije něco, co se nazývá Aguilar-Spinelliův test.“

„Cože?“

Povzdechl si. „V podstatě to znamená, že není možné vydat povolení k domovní prohlídce, které by bylo založené jen na nějakých klepech. Je-li žádost o povolení založena na zprávách, které pocházejí od informátora, pak je třeba buď veřejně uvést jeho jméno, nebo prokázat, že je dlouhodobě spolehlivý. Jako tajný informátor. Což vy samozřejmě nejste. Kdybyste ale byl ochoten uvést na povolení k prohlídce své jméno –“

„Na to zapomeňte. To neudělám.“

„Pak žádná domovní prohlídka nebude.“

„Vy ten případ nechcete vyřešit?“

„Podívejte, pane Steadmane. Mám svázané ruce. Co se týče státní policie, žádný případ už neexistuje. Je mi líto.“

„Takže to Kurtovi projde?“

„Mrzí mě to, pane Steadmane.“

Zavolal jsem na informace, dostal číslo na J & A Towing – firmu, která odtáhla Trevorovo auto – a zavolal jsem jim.

„Máte porsche mého bratra,“ sdělil jsem ženě, která zvedla telefon.

„Jak se jmenuje?“

„Trevor Allard.“

„Počkejte u telefonu.“

Když se vrátila, řekla: „Už jsme mluvili s vdovou po vašem bratrovi. Řekla, že ten vrak nechce. Povolila nám ho sešrotovat.“

„To je špatný,“ vykřikl jsem. „Bylo to auto mého bráchy.“

„Manželka je uvedená jako nejbližší osoba. Už ho pravděpodobně odvezli. Nevím, jak bych vám mohla pomoct.“

„Mohla byste mi zjistit, jestli tam ten vůz ještě je? Nerad vás otravuju, ale víte… můj bratr je mrtvý a já bych chtěl z toho auta něco zachránit na památku. Měl svoje auto moc rád.“

„Vydržte.“

Čekal jsem.

Pak si vzal telefon nějaký muž. „Tady Ed.“

„Ede, jmenuju se –“

Nenechal mě domluvit. „Postupuju podle předpisů, pane. Uvědomili jsme nejbližší osobu a ta nám povolila vrak sešrotovat. Dnes odpoledne si ho má odvézt firma Kuzma Auto Salvage…“

„Vy ho tedy ještě máte?“

„Jak jsem říkal, ale přijedou si pro něj.“

„Poslouchejte, pro mě je to opravdu důležité. Co za to od té firmy dostanete?“

„To vám teď nemůžu říct. To se vyřeší, až si přijedou.“

„Přibližně.“

„Může to být tak sto… dvě stě dolarů.“

„Dám vám tři.“

„Vy tedy ten vrak opravdu chcete?“

„Rád bych z něj něco zachránil… pochopte, kvůli bratrovi…“

„Nemyslím si, že by tři stovky mohly někoho přesvědčit, a vím, co říkám. Máme s tou firmou dohodu a už jsme jim prodali na váhu hodně vraků.“

„Ede, ta odtahová firma je vaše?“

„Jistě.“

„Tři stovky vaší firmě a další tři vám osobně za urychlené vyřízení.“

Spokojeně se zasmál. „Vidím, že je to pro vás hodně důležitý, co?“

„Dohodneme se? Nebo ho mám koupit od té firmy Kuzma? Vsadil bych se, že budou chtít mnohem míň.“

„Jak víte, je to porsche.“

„Porsche nebo kia, stejná hromada oceli a plechu.“

„V hotovosti?“

„Odvezte ho na můj dvůr v Cambridgi a já vám dám šest stovek na ruku. Pokud to auto není z titanu, pak uděláte moc dobrý kšeft.“

Znovu se spokojeně zachechtal. „Zítra vám ho tam jeden z mých chlapů přiveze.“

„Dneska,“ prohlásil jsem. „Do dvou odpoledne. Dokud si to nerozmyslím.“

56

Pohodlné křesílko v koutě Starbucksu mi sloužilo i nadále.

Poslal jsem z adresy Kurt_Semko@yahoo.com mail Jošimu Tanakovi na jeho osobní e-mailovou adresu – na tu, která byla rubu jeho obchodní vizitky.

„Kurt“ mu chtěl předat znepokojivé informace, které během rutinní bezpečnostní kontroly zjistil o Dicku Hardym – o jeho účtu na hushmailu, Samurai Trustu na Normanských ostrovech, obchodování s předkupním právem na akcie Entronicsu na australské burze. „Kurt“ si to nepřál nahlásit v rámci normálních informačních kanálů společností, protože ani on, nový ředitel bezpečnostního oddělení společnosti, nemá odvahu se postavit mocnému šéfovi Entronicsu U. S. Domnívá se však, že by Joši o tom měl vědět. „Kurt“ dále trval na tom, že nic z toho se nesmí projednávat telefonicky ani osobně. Rozhodně si nepřeje, aby mu Joši psal na jeho mailovou adresu v Entronicsu.

Doufal jsem jenom, že Joši umí anglicky číst lépe než mluvit.

Jestliže mi Kurt řekl pravdu, a neměl jsem důvod pochybovat, že jeho zjištění o Dickovi Hardym jsou pravdivá, protože v tomhle byl skutečně dobrý, pak to, co Hardy dělal nebylo jen protiprávní, ale přímo nechutné.

Byl jsem si jistý, že nejvyšší vedení Entronicsu v Tokiu nemá ani tušení o tom, čím se zabývá. Japonci byli mnohem opatrnější, mnohem zásadovější, než aby hráli tento druh špinavé hry. Hry, které hráli oni, byly na daleko vyšší úrovni. Nikdy by nic takového netolerovali. Vyšetří to, Hardyho si podají a vyrazí s ním dveře dřív, než v Tokiu řekneš švec.

Na havarovaný porsche Trevora Allarda byl děsivý pohled. Předek byl tak zmačkaný, že nebyl téměř k poznání. Kapota zčásti trčela vzhůru, dveře na straně řidiče byly vytržené z pantů, obě přední pneumatiky proražené. Podvozek rozlomený. Stačil jeden pohled, aby bylo jasné, že náraz nemohl nikdo přežít.

Stáli jsme tam s Grahamem a vrak si s vážným výrazem prohlíželi.

„Můj domácí chce mít tady na dvoře krávu,“ zahučel Graham. „Řek jsem, že ho můžeš přivézt sem?“

„Jo. Dneska ráno.“

„Musel jsem ještě spát. Myslel jsem si nejspíš… No, teď už nevím, co jsem si myslel.“

„Jakmile najdeš poškozenou součástku, dám to hned odvézt.“

„A co když nic nenajdu?“

Pokrčil jsem rameny. „Pak to tady zůstane, dokud něco neobjevíš.“

Nebyl si jistý, jestli to myslím vážně. „Asi bude lepší, když se do toho pustím hned.“

Přinesl si schránku s nářadím a začal vrak rozebírat. Po chvíli poznamenal: „Není to žádná sranda. Vůbec se nedivím, že nic nenašli.“

Sundal levé přední kolo a hrabal se v temném vnitřku. „Tohle je v pořádku,“ ohlásil. „Kulový kloub nepoškozený.“

Potom vrak obešel, aby sundal pravé přední kolo. Po několika minutách oznámil: „Tenhle je taky v pořádku.“

„Co ještě by to mohlo být?“

„Těžko říct. Nerad to říkám, ale možná poldové odvedli dobrou práci a ten vrak doopravdy dobře prohlídli.“

Zatímco ty trosky další půldruhé hodiny zkoumal, vyřídil jsem si na jeho dvorku pár telefonátů.

Pak vstal. Pracovní rukavice měl špinavé od mazadel a oleje. „Nic,“ prohlásil. „Vůbec nic. Teď už budu muset jít do Cheepstersu.“ Byl to hudební obchod, kde pracoval.

„Ještě chvíli,“ poprosil jsem ho. „Půl hodinky.“

„Podej mi můj mobil, abych zjistil, jestli můžu vyměnit hodinu otročení hned teď za hodinu otročení později.“

Pomohl jsem mu zvednout přední kapotu – byla tak poškozená, že elektrické uvolňování krytu motoru to nedokázalo ani po připojení externí baterie k pojistkové skříňce. Zdálo se však, že ani tam nic není.

„Asi je to marná práce,“ vzdychl. Otevřel dveře u řidiče a nasoukal se na poničené sedadlo. Chvíli tam seděl. „Tachometr se zasekl na sto pěti kilometrech,“ podotkl. „Nejeli kdovíjak rychle.“

Nohou zapumpoval na brzdě. „Brzdy jsou v pořádku.“

Otočil volantem. „Ale tohle se mi nezdá.“

„Co?“

„Otáčí se až moc lehce. Otáčejí se kola?“

Ustoupil jsem a podíval se. „Ne.“

„Tak to by mohlo být ono. Jedeš po sinici něco přes stovku, přijde zatáčka, takže otočíš volantem, ale kola dál jedou rovně. Napálíš to do svodidel.“

„Čím by to mohlo být?“

„Hned několika věcma.“ Sklonil se a hrabal se v drátech pod palubní deskou. Dlouhým hasákem vyšrouboval dva šrouby na airbagy za volantem. Pak šroubovákem sejmul z tyče pod volantem airbagovou jednotku a pak airbagový konektor.

„Airbagy nefungovaly,“ prohlásil. Hasákem vyšrouboval matici ze šroubu v centru volantu. Trhl volantem, ale ten se ani nepohnul. Vzal ze skříňky s nářadím gumové kladívko, několikrát zespodu do volantu klepl a pak ho vytáhl.

Asi po minutě prohlásil: „Tohle je nějaký divný.“

„Co?“

„Podívej se sám.“ Vytáhl asi třicet centimetrů dlouhou tenkou tyčku, která měla na jednom konci kardanový kloub. Druhý konec byl rozeklaný.

„Co je to?“

„Hřídel volantu.“

„Myslel jsem si, že je delší.“

„Takyže jo, tohle je jenom půlka. Tady –,“ vytáhl odpovídající kus, „– je ta druhá.“

„Zlomila se?“

„Tyhle věcičky se dělají tak, aby vydržely spoustu kroutivý síly. Nikdy jsem ještě nic takovýho neviděl. Ocel nepraská. Vypadá spíš, jako by změkla. Jako kus želé nebo něčeho podobnýho.“

„Měl jsi být poldou,“ prohlásil jsem.

Cestou do práce jsem zavolal Kenyonovi.

„Státní policie, policista Sanchez.“ Hispánský přízvuk.

Chtěl jsem Kenyona.

„Můžu vás přepojit na jeho záznamník nebo mu můžu váš vzkaz vyřídit,“ odpověděl Sanchez s těžkým hispánským akcentem. „Pokud se nejedná o něco, s čím vám mohu pomoci sám.“

Nedůvěřoval jsem mu, snad jen proto, že jsem ho neznal a nesetkal se s ním. Nemohl jsem vědět, kdo jsou jeho známí.

Požádal jsem ho o přepojení na Kenyonův záznamník a potom řekl, aby zavolal „Joshi Gibsonovi“ na mobil.

Pak jsem zavolal Kate. Sdělila mi, že právě dorazili do Susiina domu a že cesta proběhla bez potíží. Teď už to brala s klidem.

„Od doktora nám volali na záznamník,“ oznámila. „Už mají výsledky amniocentézy a všechno je naprosto v pořádku.“

„Bude to kluk, nebo holka?“

„Copak si nepamatuješ, že jsme je požádali, ať nám to neříkají?“

„Jo, máš pravdu.“

„A co je u tebe nového – s Kurtem?“

Odpověděl jsem, že zavolám za pár minut z jiného telefonu, a vysvětlil jí proč.

Věděl jsem, že plazmová laboratoř je prázdná. Položil jsem prst na biometrickou čtečku. Zapípala a pustila mě dovnitř.

Někde se pravděpodobně spustil poplach, a Kurt věděl, kde jsem.

Zvedl jsem telefon v rohové kanceláři, která patřívala Philu Rifkinovi, a zavolal jsem Kate na její mobil.

„Ahoj,“ řekl jsem. „Nechtěl jsem ti volat ze své kanceláře, protože jsem si jistý, že tam mám odposlech.“

„Co je tedy nového?“

„Miláčku, teď jen poslouchej. Hodně jsem přemýšlel. O všech těch záležitostech s Kurtem. Fajn, když mi odposlouchává telefon, to je jedna věc. Ale s tím Trevorovým autem nic neudělal.“

„Myslíš?“ Byla výtečná herečka a hrála svoji úlohu dokonale.

„Ne, neudělal.“

„Jak to víš?“

„Jsem blázen a pořád jsem v tom viděl nějakou konspiraci, ale policie ten vrak prohledala a nic nenašla.“

„V tom případě mu dlužíš omluvu. Uvidíte se večer na softbalu, že? Měl bys mu říct, že tě to mrzí.“

„Jo, to bych měl,“ zahučel jsem zdráhavě, „ale mám obavy, že to nedokážu. Navíc ho to stejně bude trápit dál.“

Na omluvu jsem nebyl připravený. Napadlo mě, že Kate jen improvizuje. Kurt by mi stejně neuvěřil, kdybych mu řekl do očí, že jsem došel k závěru, že je nevinný. Překvapilo by mě však, kdyby tenhle hovor neodposlouchával. A uvěří mi jen to, co z něj odposlechne.

Ať už to bude cokoli.

Seržant Kenyon mi nechal zprávu na mobilu. Sjel jsem výtahem do haly, odjel autem o několik bloků dál a zavolal mu. Tentokrát vzal telefon osobně.

„Ptal jsem se na to LME,“ začal, aniž by mě nechal vysvětlit, proč jsem mu vlastně volal. „Asi vás to bude zajímat. Tekuté činidlo na křehnutí kovů je děsivá látka. Nevím, kde se taková chemikálie dá koupit – snad v prodejně se svářečskými potřebami?“

„Nebo ukrást v nějakém armádním skladu. Chci se vás na něco zeptat. Dejme tomu, že se mi nějak podařilo získat součástku z Trevorova auta, která by dokazovala, že ho někdo úmyslně poškodil. Byl by to důkaz, který by se dal použít u soudu?“

„Už je sešrotované. Říkal jsem vám to.“

„Jen tak hypoteticky?“

„O co vám jde?“

„Chci jen vědět, jestli by to byl přijatelný důkaz.“ Někdy jsem se díval v televizi na seriál Právo a pořádek. „Myslím, že se tomu říká článek v řetězci důkazů.“

„To je složité. Budu se na to muset přeptat. Uvidím, co se dozvím na úřadě okresního prokurátora.“

„Udělejte to co nejdřív,“ požádal jsem ho.

Zavolal mi už za deset minut. „Je to v pořádku,“ prohlásil. „Jeden z prokurátorů mi řekl, že u soudu v tomto státě se takový důkaz zvažuje, ačkoli není automaticky přijatelný.“

„Bylo by lepší, kdybyste to řekl mým mateřským jazykem.“

Kenyon se zasmál. „A to jsem doufal, že mi to vysvětlíte vy!“

„Musím vás zklamat.“

„Znamená to, že se nejedná o rozhodující důkaz. Právně nemusíte prokázat každý článek v řetězci, ale dobrý obhájce proti tomu snese celou řadu argumentů a soudce mu to musí umožnit. Takže jsem odpověděl na vaši otázku a teď se zase zeptám já na něco vás. Máte tu součástku, nebo ne?“

„Mám.“

„A říkáte, že je důkazem o úmyslném poškození? Jak to víte? Neurážejte se, ale jste obchodník, a ne expert na kovy.“

„Nemůžu vám potvrdit na sto procent, že je to důkaz o zásahu na autě. Ale můžu vám říct, že to vypadá jako houska, kterou někdo překroutil a pak přetrhl. Nejedná se o normální kovový zlom.“

„Co je to za součástku?“

Váhal jsem. „Vřeteno řízení.“

„Dejme tomu, že máte pravdu. Mohl bych přistoupit na to, že s autem někdo manipuloval. Ale pořád tady ještě zůstává jeden problém. Velký problém.“

„A to?“

„Spojit to s Kurtem Semkem. Musel byste dokázat, že k tomu měl prostředky – tu chemikálii. Že k ní má nebo měl přístup.“

„Tu věc má doma,“ vykřikl jsem. „Viděl jsem ji. Stačí, když u něho uděláte prohlídku.“

„K tomu se ještě vrátíme,“ prohlásil Kenyon. ‚Jak už jsem vám říkal, dokud se nestanete informátorem se jménem, nebudeme k ní mít opodstatněný důvod. Jiná cesta neexistuje. „Nedal vám náhodou náhradní klíč od bytu?“

„Ne, samozřejmě že ne.“

„Nepředpokládám, že by vás pozval k sobě domů.“

„Ani za milion let.“

„Jak tedy chcete dokázat, že tu látku má?“

„To mám dokazovat já?“

„Zdá se mi, že je to jediné řešení. To vřeteno řízení jste taky sehnal vy.“

„Možná by tady ještě jedno řešení bylo,“ nadhodil jsem.

Věděl jsem o něm a Graham Runkel už na něm pracoval.

„Jaký?“

„Vrátíme se k tomu jindy,“ odpověděl jsem.

57

Kurt mě už z dálky pozdravil zamáváním a přátelským úsměvem. Stejně přátelsky jsem mu to oplatil a řekl: „Ahoj.“

Byl už na hřišti a rozcvičoval se. Na stadionu už svítila světla. Naši soupeři, tým bez dresů z maloobchodní skupiny Bear Sterns, zkoumali naše pálky. Už se to rozkřiklo. Zřejmě si nevšimli, že kromě Kurta nejsou zbývající členové týmu Entronicsu dost dobří na to, aby jim upravená pálka v něčem pomohla. Brzy na to ale přijdou. Festino radil hráčům našeho týmu.

Pak začal zvonit můj mobil. Věděl jsem, kdo to je, a tak jsem šel o kus dál a zvedl to teprve po třetím zazvonění.

„Jsem uvnitř,“ oznámil Runkel.

„V domě?“

„Slyšel jsi dobře.“

Vloupal se do pronajatého Kurtova domu v Hollistonu. Dokázal jsem si ho z té jediné návštěvy docela dobře vybavit – všude uklizeno a vše dobře udržované, téměř jako v nemocnici.

„Žádný problém?“

„Dveře byly zamčený na dva zámky, ale zdvihací dveře u garáže otevřený. Dveře z garáže do domu, to je vždycky slabý článek. Snadno jsem si s nimi poradil.“

„Žádné poplašné zařízení?“

„V takovém pronajatém domě? Vůbec jsem s ním nepočítal. Ale věřím, že je tady dobré protipožární poplašné zařízení. Postaral se o ně domácí.“

„Víš, kde hledat?“

„Řekls mi to.“ Jeho hlas byl střídavě slabší a silnější, jak se pohyboval po domě. „Ložnice pro hosty, je to tak?“

„Správně.“

„Je ti jedno, čím spustím ten kouřový poplach, je to tak?“

Kurt na mě už podruhé zamával a Festino také. „Tak už pojď, Tygře!“ hulákal Festino. „Pracovní den skončil. Začínáme.“

Zvedl jsem ukazováček.

Bylo domluveno, že jakmile Graham najde Kurtovo skladiště ukradených zbraní a výbušnin, otevře do něj dveře a nechá je dokořán.

Až přijedou hasiči, přivolaní poplašným zařízením, a vniknou dovnitř, přičemž jako obvykle způsobí značné škody, uvidí nelegálně přechovávané zbraně a měli by zavolat policii. V téhle době terorizmu to snad nikdo nemůže brát na lehkou váhu.

Tímto způsobem Kurta dostaneme. Bez povolení k domovní prohlídce, a přitom všechno bude perfektně legální.

„Už jsi to našel?“

„Ne,“ odpověděl Runkel.

„Jak to, že ne?“

„Nic tady není.“

„Poslouchej,“ řekl jsem mu, „když se díváš na krb v obýváku, pak to jsou první dveře vpravo. Dveře s dutým jádrem. Jediné na té zdi.“

„Jsem tady. Vidím ty dveře, o kterých mluvíš. Ale žádná skrýš tady není.“

„Musí to tam být,“ prohlásil jsem s narůstající beznadějí. Kurt vykročil ke mně. „Viděl jsem to.“

„Jsem v té místností,“ řekl Runkel. „Je tady postel, ale nic na ní není. Možná to tady trochu smrdí po střelným prachu. Zdá se, že tady něco bylo, ale už tady není nic.“

„Pak to někam přestěhoval. Podívej se do suterénu. Hledej všude. Někde to tam musí být.“

„Tak už pojď, Jasone,“ vyzval mě Kurt. Byl ode mě jenom asi tři metry. „Všechny zdržuješ.“

„Nevzdávej to,“ vykřikl jsem a ukončil hovor.

Do prdele!

„Jseš samá práce,“ poznamenal Kurt. „Kdo to byl?“

„Jeden zákazník,“ odpověděl jsem. „Někam založil smlouvu a nemůže ji najít.“

„To je nepříjemný. Máš hrát na první metě. Zvládneš to?“

„Jistě,“ odpověděl jsem. „Kurte, všechny ty věci, který jsem na tebe sváděl… to auto a všechno ostatní…“

Zavrtěl hlavou. „Teď ne.“

„Počkej, chci se ti jenom omluvit. Byl jsem vedle.“

„Netrap se tím,“ odpověděl. „To už je minulost. Tak dělej, jdem na hřiště.“

Objal mě paží kolem ramen jako spolubojovníka, tak, jak to dělal kdysi.

Poznal jsem však, že se změnil. Byl neoblomný a odtažitý. Už mi nevěřil.

Kurt přestěhoval svou sbírku ukradených zbraní a válečných trofejí.

Dávalo to smysl. Začalo přihořívat a on nechtěl riskovat domovní prohlídku.

Jenže kam ji přestěhoval?

Odpověď mě napadla v okamžiku, kdy jsem stál na první metě, a byla tak zřejmá, že jsem nedokázal uvěřit, proč mi to nedošlo už dřív. Willkieho autoopravna. Dílna, která patřila Kurtovu kamarádovi ze Zvláštních jednotek Jeremiahu Willkiemu. Byla to autoopravna, kam Kurt odvezl moje auto ten večer, kdy jsme se seznámili. Ve skladu za dílnou měl svoje nástroje a různé věci.

Tam je třeba se podívat.

Snažil jsem se soustředit na hru. Maloobchodní zprostředkovatelé z Bear Sterns nebyli moc dobří. Bez Kurta bychom však byli jako oni. Kurt vyřadil ze hry dva jejich hráče a pak se třetímu hráči, který si prostudoval Kurtovy hody, podařilo odpálit přízemní míč do pravé strany hřiště. Letasky po něm sice vystartoval, ale míč se mu odrazil od rukavice. Kurt vyběhl ze značky, zmocnil se míče a hodil ho mně.

Chytil jsem ho, ale vyklouzl mi z rukavice a pálkař doběhl na první metu.

„To se ti tedy povedlo,“ zavolal na mě otráveně Kurt. Než se vrátil na značku, přiklusal jsem k němu, posunky se mu omluvil a předstíral jsem, že mu podávám míč. Vrhl na mě nečitelný pohled, šel dál a dával si načas.

Vrátil jsem se na první metu s míčem ukrytým v rukavici. Pálkař, usilující o oběh domů, zavalitý, obrýlený mladík, se na mě samolibě usmál. Viděl, že se Kurt nedívá, že dokonce ještě ani není na značce. Viděl v tom příležitost dostat se na druhou metu.

Jakmile vyběhl, zasáhl jsem ho.

Byl vyřazený.

„Hej!“ vykřikl jejich trenér, „Tohle se nedělá!“

Festino, Letasky a ostatní to ohromeně sledovali. Festino se hlučně rozesmál: „Tygře!“

Na hřiště kolébavě vešel rozhodčí. „Je venku. Starý trik se schovaným míčem.“

„To je nefér,“ prohlásil trenér týmu Bear Sterns.

„To nemá s neférovou hrou co dělat,“ odpověděl rozhodčí. „Kdoví, jestli vůbec víte, co je férová hra.“

„To neví nikdo,“ poznamenal Festino.

„Tenhle starý trik,“ vysvětlil rozhodčí, „je v souladu s pravidly. Nadhazovač ještě nebyl na značce. Hrajte dál.“

„Má profesionální rukavici,“ protestoval nadhazovač protivníka.

Rozesmátý Letasky se zeptal: „Steadmane, kde ses to naučil?“

„Před několika roky to udělal jeden hráč Marlins v zápase proti Expos,“ odpověděl jsem.

Když jsme odcházeli z hřiště, přišel ke mně Kurt. „Klasická lest,“ prohlásil. „Nikdy by mě nenapadlo, že se v tobě něco takového skrývá.“

Jen jsem přikývl a skromně pokrčil rameny.

Jen v tom pokračuj, pomyslel jsem si, a podceňuj mě dál.

Omluvil jsem se, vytáhl mobil, poodešel kus stranou a zavolal Grahamovi. Telefon zazvonil celkem šestkrát a pak se ozvala hlasová schránka.

To je divné, pomyslel jsem si. Signál v Kurtově domě a v okolí byl perfektní.

Proč to Graham nevzal? Potřeboval jsem se dozvědět, jestli tu sbírku zbraní přece jen nenašel.

Zavolal jsem mu znovu. Telefon opět šestkrát zazvonil, než to zase spadlo do hlasové schránky.

Kde je?

Přišel ke mně Kurt. „Tak pojď, už je čas.“

„Ještě chviličku,“ odpověděl jsem a zavolal potřetí.

Opět nic.

Kde ten Runkel proboha může být?

„Jasone,“ naléhal Kurt, „už musíme jít. Ukaž jim, co v tobě je.“

58

Okamžitě po ukončení zápasu, ve kterém se nám podařilo těsně vyhrát, jsem vzal Festina stranou a požádal ho, aby pozval Kurta na skleničku s ostatními členy Bandy bratrů. Zařiď, aby šel, řekl jsem mu. Nic jsem mu nevysvětloval a on ani žádné vysvětlení nevyžadoval.

V autě jsem cestou do Cambridge volal Runkelovi střídavě na mobil a na jeho pevnou linku domů. Nebral to ani na jednom místě, a to mě znervózňovalo. Je pravda, že pravidelně kouřil trávu, ale v podstatě byl zodpovědný a při vloupání do Kurtova domu si vedl metodicky.

Proč tedy nebere telefon? Nechtěl jsem myslet na nejhorší – že se mu něco stalo. Kromě toho jsem věděl, že mu Kurt nemohl nic udělat, protože celou dobu byl se mnou.

Určitě je v pořádku. Musí být.

Ve Willkieho autoservisu jsem byl dvakrát – onoho večera, kdy jsem poznal Kurta, a pak když jsem si jel vyzvednout opravené auto –, takže jsem si mlhavě pamatoval, jak se tam dostat. Neměl jsem však nejmenší představu, co udělám, až tam přijedu. Věděl jsem téměř jistě, že Kurtova zamčená skříň je v zadní budově, která slouží jako sklad součástek, barev a dalšího materiálu. V přední budově, která vypadala jako stará benzinka, zrestaurovaná v původním stylu, se nacházela čekárna pro zákazníky, malá kancelář a dílna, v níž opravovali a lakovali poškozená auta.

Willkieho autoopravna vypadala jako poměrně opuštěné a nerentabilní místo. Bylo obklopené vysokým plotem z drátěného pletiva, ale přední vrata byla otevřená. Věděl jsem, že mají dlouhou pracovní dobu, ale nevěděl jsem, zda to znamená čtyřiadvacet hodin denně, do půlnoci či něco jiného. Velká červená plastová písmena na ceduli byla utopená ve tmě a nikde v blízkosti brány se nesvítilo, jako by chtěli každého odradit. Až na přijímací prostor byla temná i přední budova z červených cihel.

Když jsem zajížděl na parkoviště, vypnul jsem přední světla a pomalu vjel na jeho pravý kraj, kde, jak jsem doufal, mě nikdo zevnitř neuvidí. Asi metr od přední budovy končila dlažba a dál byla už jen udusaná hlína.

Zadní budova byla asi o půl poschodí vyšší než přední. Stěny měla z vlnitého plechu natřeného nějakou světlou barvou a vypadala jako kluziště na bruslení. Nesvítilo zde žádné světlo a budovu osvědoval jen měsíc, který byl téměř v úplňku. Vypnul jsem motor a pomalu dojel ke kontejneru na odpadky mezi oběma budovami.

Několik minut jsem zůstal sedět v autě a naslouchal. Nic jsem neslyšel. Nikdo nepracoval a byl zde zřejmě jen jeden zaměstnanec, který měl noční službu.

Z předního sedadla jsem vzal sportovní tašku, rychle vystoupil z auta a zavřel dveře.

Zůstal jsem stát a znovu poslouchal. Žádné kroky. Nikdo nepřicházel. Ticho až na projíždějící vůz, který byl slyšet asi deset vteřin. Pokud zaměstnanec, co měl noční službu, seděl v přední budově a slyšel mě přijíždět, pravděpodobně usoudil, že to jen jede nějaké auto po silnici, a nevšímal si toho.

Jakmile se mé oči přizpůsobily tmě, uviděl jsem na asfaltové ploše zaparkovaný mercedes třídy S. Leskl se jako vyleštěný obsidián. Zřejmě dokončená oprava. Vedle něj stál Pontiac Firebird, veterán ze šedesátých let, pomalovaný plameny. Nikdy jsem nepochopil, proč někdo takhle ničí dobré sportovní automobily.

Pomalu jsem se vydal k zadní budově. Nebyla tam žádná okna, jen dvoje ocelové dveře, jedny s cedulí SOUČÁSTKY, druhé s nápisem SMĚSI BAREV. Stály tam kanystry na benzin, o kterých jsem předpokládal, že jsou prázdné, protože jinak by byly uvnitř. Vlevo byla vykládací rampa s tabulí PŘÍJEM. Šel jsem až k ní. Betonové molo bylo vysoké asi metr dvacet a vedl na ně zrezivělý železný žebříček. Nahoře na dřevěné paletě hned u kraje ležela hromada vyhozených dlouhých lepenkových krabic.

Graham Runkel, expert na vloupání až do chvíle, kdy ho dopadli, mi jednou řekl, že vykládací rampy jsou vždy nejzranitelnějším místem. Zvlášť v pracovní době na nich většinou nikdo nesleduje, kdo přichází a odchází. A platí to i v noci. Vykládací rampy se staví tak, aby umožňovaly snadný přístup a rychlé dodávky. Dveře u rampy byly zdvihací, cosi jako roleta, a pravděpodobně ocelové. Kolem bylo černé těsnění, které vypadalo jako gumové. Pochyboval jsem, že by v téhle budově měli nějaká zvláštní bezpečnostní opatření, protože všechno, co mělo nějakou cenu, to znamená auta, se nacházelo v dílně. Nebylo pravděpodobné, že by se sem někdo chtěl vloupat.

Stále však zůstávala nezodpovězená otázka, jak se dostanu dovnitř. Vrátil jsem se k přední části budovy a zkusil jedny z ocelových dveří, abych se necítil jako idiot, kdybych později zjistil, že byly otevřené. Bylo zamčeno. Zkusil jsem i druhé, a byly taky uzamčené. Tak tedy dobrá, žádné překvapení.

Na zdvihacích dveřích byl visací zámek. Vylezl jsem po rezavých schůdcích na betonové molo a rozepnul sportovní tašku.

Měl jsem v ní základní nářadí, které jsem si cestou sem nakoupil, včetně kapesní svítilny MagLite a pětatřicet centimetrů dlouhých štípacích kleští z karbidu wolframu, o kterých mě Graham ujistil, že si poradí s jakýmkoli zámkem stejně snadno jako nůž s máslem. Sklonil jsem se, abych si prohlédl zámek, když mě náhle oslepilo prudké světlo.

Vzhlédl jsem.

Asi ze šesti metrů na mě svítila něčí baterka. Lekl jsem se a zahltil mě příval adrenalinu. Byl jsem vyděšený.

Zastínil jsem si otevřenou dlaní oči a narovnal se. Odkudsi ze zadního mozku se vynořil pud sebezáchovy. „Co tady děláte?“ vykřikl jsem.

„A kdo jste vy?“ Byl to mužský hlas se středovýchodním přízvukem. Byl mi povědomý.

„Vy jste mě neslyšel?“ pokračoval jsem rozzlobeně. „Copak jste nedostal vzkaz?“

„Jak se jmenujete?“ požadoval odpověď hlas ze tmy.

„Nejste náhodou Abdul?“

„To jsem. A kdo jste vy?“

Pomalu jsem slezl po schůdcích dolů, sportovní tašku přes rameno. „Kurt vám neřekl, že přijedu? Neřekl vám, že se tady dneska večer zastaví Kenny a vezme si něco z jeho skříňky?“

Rychle jsem si zkoušel vzpomenout na Willkieho křestní jméno. Pak jsem na to náhle přišel – jak jsem mohl zapomenout, že se jmenuje Jeremiah?

„Myslel jsem, že se Kurt s Jeremiahem domluvili.“

„O čem se měli domluvit?“ Už mě neoslňoval svítilnou, sklonil ji k zemi. Přiblížil se ke mně.

„Poslyšte, pusťte mě k vašemu telefonu. A taky na záchod, jestli vám to nevadí. Vypil jsem dneska večer hodně piv.“

„Toalety jsou vpředu,“ řekl Abdul. „Kurt mluvil s Jeremiahem?“

„Jo, určitě s ním mluvil,“ odpověděl jsem. „Pusťte mě napřed na ten záchod, nebo mi praskne močový měchýř.“

Zavedl mě k přední budově, vytáhl velký svazek klíčů a odemkl zadní dveře. „Jděte po chodbě a vpravo to uvidíte.“

Použil jsem mušli, pak vytáhl tužku a z peněženky Kurtovu obchodní vizitku. Na rub jsem precizním Kurtovým písmem, vše velkými písmeny, napsal „WILLKIEHO AUTOOPRAVNA“ a adresu. A potom: „Abdul se s tebou sejde vzadu.“ A pod to ještě: „Kdybys s nimi měl nějaký problémy, zavolej mi. Díky!“

Vložil jsem si vizitku do kapsy, spláchl mušli a vyšel ven.

„Áááá,“ vydechl jsem s úlevou. „Díky. Tak dobře, teď už mi to zase myslí. Úplně jsem zapomněl, že mám s sebou mobil – váš telefon už nepotřebuju. Počkejte okamžik.“ Vytáhl jsem mobil, zapnul ho a pak zavolal na svoje číslo do kanceláře.

„Tak už jsem tady,“ nahlásil jsem si do záznamníku. „Dobře, jak dlouho tam ještě budeš?… Ale vzkaz jsi tady jim nechal, že jo? Tak to je v pořádku. Uvidíme se později.“ Ukončil jsem hovor a mobil zase vypnul.

Sáhl jsem do kapsy, vytáhl Kurtovu obchodní vizitku a podal ji Abdulovi. „Tohle je pro vás,“ prohlásil jsem. „Koukněte se dozadu.“

Obrátil ji a přečetl si rukou psaný text. „Ale stejně jste měl jít nejdřív dopředu do kanceláře.“

Podél stěny skladiště stála řada uzamykatelných skříní, dva metry širokých a vysokých a tři metry hlubokých. Některé byly otevřené a prázdné a jiné zamčené starým řetězem, provlečeným železnými petlicemi a starým pochromovaným zámkem. Abdul vzal ze svazku klíč a jeden zámek otevřel.

„Jestli budete něco potřebovat, tak za mnou přijďte,“ prohlásil a nechal mě o samotě. Otevřel jsem železné dveře; uvnitř bylo všechno, srovnané v krabicích a bedýnkách.

Bylo tam toho ještě mnohem víc, než jsem viděl toho dne v jeho domě. Nejen starožitné pušky a repliky střelných zbraní. Celá nakradená zbrojnice.

Pestrobarevné cívky se štítkem BLESKOVICOVÁ DETONAČNÍ ŠŇŮRA ve veselé oranžové a žluté, barvách nealkoholických nápojů pro děti. Krabice roznětek M-60. Krabice označená KAPSLE, VÝBUŠNÁ ELEKTRICKÁ M-6.

Stoh kvádrů asi pětadvacet centimetrů dlouhých, pět centimetrů širokých a čtyři centimetry vysokých, zabalených v šedohnědé krycí fólii Mylar. Na každém byl tištěný nápis VÝBUŠNÁ NÁLOŽ M112 (s 1,25 libry C-4).

Věděl jsem, že C-4 je plastická výbušnina.

Ve dvou železných skříňkách tam bylo i Kurtovo nářadí, ale to jsem ignoroval.

Našel jsem krabičku s několika tubami s nápisem TEKUTÉ ČINIDLO NA KŘEHNUTÍ KOVŮ (LME) – SMĚS RTUTI A INDIA.

Jednu tubu jsem si vzal. Můj důkaz.

Pak jsem se zvedl, podíval se na obsah skříně a uvědomil si, že by bylo dobré vzít si ještě pár jiných věcí.

59

Když už jsem měl za sebou přes polovinu zpáteční jízdy do Bostonu, zajel jsem na odstavný pruh dálnice a zavolal seržantu Kenyonovi na mobil.

„Mám veškeré důkazy, které potřebujete k jeho zatčení,“ prohlásil jsem poté, co jsem ho stručně seznámil s nejnovějším vývojem situace. „Dost na to, aby mu bylo možné prokázat Allardovu a Gleasonovu vraždu.“

„Snad,“ odpověděl.

„Snad? Copak jste neříkal, že když seženu tu tubu LME, bude to stačit?“

„To jsem řekl. A možná to stačit bude, ale jisté to není.“

„Poslyšte,“ ozval jsem se, „vy jste polda, já ne. Proč hned nepošlete nějaký chlapy do Willkieho autoopravny? Kurt tam má ve skladu ve skříni dost výbušnin a munice na to, aby zničil John Hancock Building.“

„To říkáte vy, ale ono to nestačí.“

„To myslíte vážně?“ opáčil jsem. „Podívejte se na to takhle, Kenyone. Jestli s tímhle tipem ode mě nic neuděláte, můžete blbě dopadnout. Může to být chyba, kterou skončí vaše kariéra. Takhle budu zřejmě muset zavolat FBI a říct jim, že Massachusettská státní policie na moji zprávu o výbušninách ukradených armádě nijak nereagovala. Mám pocit, že dneska, po jedenáctém září, si nebudou moct dovolit s tím nic neudělat.“

Kenyon mlčel. Slyšel jsem na lince šum. „Pošlu tam pár chlapů,“ prohlásil.

„To je moudré rozhodnutí.“

„Je to prokazatelně Semkova skříň?“

„Promluvte si s Abdulem,“ odpověděl jsem. „Trochu ho zmáčkněte. Zeptejte se ho na zelenou kartu. Nebo třeba na jeho buňku arabských teroristů. Možná budete překvapený, jak ochotně bude spolupracovat.“

Můj mobil zapípal. Další hovor. Podíval jsem se na displej a viděl, že tam nestojí GRAHAM, ale KURT.

„Zavolám vám za chvíli znovu,“ vyhrkl jsem spěšně.

Vzal jsem Kurtův hovor a ohlásil se: „Ano?“

Hlučný smích a hlasy v pozadí.

„Ahoj, brácho. Právě mi volal Abdul. Znáš ho, že jo?“

Sevřel se mi žaludek. Neodpověděl jsem.

„Myslel jsem, že už jsi dostal rozum.“

„Kurte,“ začal jsem.

„Včera večer, zatímco jsme hráli, se stalo něco zábavného. Nějaký chlap se mi vloupal do baráku.“

„Jo?“

„Tvůj kámoš.“

„Určitě nikdo, koho bych znal.“

„Hmmm. Graham a dál nějak jako… Runkel?“ Řekl to lhostejně, téměř nenuceně. „Měl v seznamu na mobilu tvý číslo. Musí to být tvůj kámoš.“

Zamrazilo mě. Znal jeho jméno i to, že se známe. Věděl, co má v mobilu.

„Poslední číslo, na které volal, bylo tvoje. Byl to on, s kým jsi mluvil při zápase?“

„To je pro mě novinka.“

„Slídivej hajzl. Ale udělal chybu, že se podíval do mého vojenského kufru. Měl jsem na něj napojených sto deset voltů, takové malé bezpečnostní opatření. Na místě se složil.“

Z očí mi vytryskly slzy.

Kousal jsem se do rtu. „Kde je teď?“

„Tos neměl dělat. Už zase jsi překročil čáru. Jako už mockrát.“

„Kde je, Kurte?“

„Odpočívá v pohodlí, neboj se Jasone. Svázaný a zamčený ve velikým starým kufru, než si rozmyslím, co s ním udělám. Ale moc pohodlný to asi není, je tam málo vzduchu. Není vyloučeno, že už mu všechen došel. Jistě si dovedeš představit, jak se asi tak cítí.“

„Je v tvém domě?“

„Kdepak, někde jinde. Říkejme tomu neidentifikovaná lokalita.“

„Mám něco, co bys určitě chtěl.“ Náhle jsem se rozhodl.

„Ano?“

„Důkaz. Poškozené vřeteno řízení z toho porsche.“

Zasmál se. „Teď bys rád měnil, co? Chceš to, co je v mé bedně, nebo co mám za závěsem?“

„Pusť Grahama a já ti dám tu součástku.“

„Ty mi chceš dát to vřeteno řízení, Jasone?“ Znovu se zasmál.

„Je to dobrý obchod. Můj kamarád za to, že nedostaneš doživotí. Myslím, že je to pro tebe výhodné.“

Chvíli váhal a přemýšlel. Cítil jsem, jak se mu mysl otáčí jako kompaktní disk. Byl od přírody podezřívavý, mnohem víc, než kdy budu já. Všechno, úplně všechno by mohla být lest nebo trik. Jenže já o tuhle výměnu opravdu stál. Nebyla to žádná past.

„Tak dobře,“ prohlásil nakonec. „Nevidím v tom žádný problém.“

„To vím, že ty v tom žádný problém nevidíš. Předám ti to, ty mi předáš Grahama a pak pojedeš do Hilliard Street a zabiješ tam moji ženu a pak i mě.“

„Proč bych měl něco takového dělat, Jasone? Zvlášť když dostanu tak pěkný dárek?“

Kdyby Kurt věděl, že Kate v domě není, určitě by se o tom zmínil. Říkal jsem si, kdy asi přijde na to, že utekla.

„Podívej, Kurte, já už nemůžu nic brát jako samozřejmost. Ta součástka, kterou mám, to vřeteno řízení, je to jediné co mám, je to má zbraň. Jsem jako jeden z těch primitivních amazonských válečníků a je to můj kyj. Bez něj bych byl bezmocný. Takový pocit by se mi nezamlouval.“

Znovu se odmlčel. Teď už byl bezradný. Kličkoval jsem tam a zpět, takže mě chvílemi podezříval a chvílemi mi věřil. Nevěděl, jak to se mnou je doopravdy.

„Chceš říct, že ti moje slovo nestačí?“

Zasmál jsem se. „Kdysi to tak bylo. Teď už ne. Ta součástka je klíčový fyzický důkaz. Bez něj nebude mít policie věrohodný důvod k tvému zatčení. Žádný důkaz, žádný zatykač. Ty dopadneš dobře, ale co já?“

„Měl by sis to promyslet. Bez svého kyje budeš bezmocný. To znamená, že už pro mě nebudeš představovat žádnou hrozbu.“

Usmál jsem se. Právě tohle jsem chtěl, aby řekl, právě k takovému závěru jsem ho chtěl dotlačit. Ale zároveň jsem chtěl, aby to byl jeho nápad. Jako s Freddym Naseemem či s Gordym. Ať si zásluhy připíše sám.

„Ale já toho vím o tobě dost,“ pokračoval jsem. „Spoustu faktů. Mám je v hlavě. Jak víš, že s nimi znovu nepůjdu za poldama?“

„Jak víš, že nepojedu do Hilliard Street? Navštívit tvou ženu a vaše očekávané dítě? Takže jsme ve stejné situaci. Navzájem se jistíme a to nám brání, abychom si ubližovali. Vojenská doktrína po celou studenou válku.“

Znovu jsem se usmál. Vyjádřil to přesně.

„Teď jsi na to kápl,“ prohlásil jsem. „Takže?“

„Takže se sejdeme.“

„Kde? Musí to být nějaké neutrální místo. A bezpečné. Neveřejné. V tvém domě ne a v mém taky ne.“

Věděl jsem, co navrhne. Starý trik při dokončování kšeftu v ostrém úhlu. Uzavírání kontraktů pro pokročilé podle Marka Simkinse. Vmanévrovat zákazníka do požadavku, který lze splnit.

„V práci,“ rozhodl. „Budova Entronicsu.“

Tam se cítil dobře, protože tam měl situaci pod kontrolou.

„Za hodinu,“ prohlásil jsem. „S Grahamem.“

„Za dvě. A pamatuj, že nejsi v situaci, abys mohl vyjednávat. Dáš mi ten kus železa a já ti řeknu, kde je. Tak zní dohoda. Jestli se ti podmínky nelíbí, najdi si jiného kupce.“

„Tak dobrá.“

„A pořádně si to promysli. Máš na to čas. Jo, zapomněl jsem – ten tvůj kámoš už ho moc nemá. Má vzduch tak na tři, čtyři hodinky. Pokud se zklidní a bude dýchat normálně. Což je ovšem dost těžké, když jsi svázaný a zamčený v bedně v neidentifikované lokalitě, co?“

60

Zavolal jsem znovu Kenyonovi.

„Právě jsem musel uzavřít dohodu s Kurtem Semkem,“ oznámil jsem mu a vysvětlil proč.

„Zešílel jste?“

„Máte snad nějaký lepší nápad?“

„Jo, to si pište, že mám. Pošlu chlapy do té autoopravny. Jakmile najdou ty výbušniny, budeme toho na něj mít dost, abychom ho mohli sbalit.“

„Jak dlouho bude trvat, než dáte ty lidi dohromady a vybavíte je a seženete si zatykač?“

„Řekl bych, že tak šest hodin, pokud ovšem dostaneme soudce z postele.“

„Ne,“ namítl jsem. „To je moc dlouho. To můj kamarád nepřežije. Sejdu se s Kurtem, ať se vám to líbí nebo ne. Chci, abyste mě odposlouchával. Dal mi nějaký ukrytý přístroj. Donutím ho, aby se rozpovídal –“

„Musím vás zarazit,“ přerušil mě. „Za prvé, naše zvláštní služba o půlnoci nepracuje. Do zítřejšího rána na to nikoho neseženu.“

„Chcete mi namluvit, že nemáte malý magneťák a mikrofon, který by se dal schovat?“

„To mám. Ale není to nic kvalitního.“

„Bude stačit.“

„A za druhé, jestli si myslíte, že ze Semka dostanete zpověď, jakou můžete vidět ve filmu, něco jako ‚Než tě pošlu na onen svět, povím ti ještě o všech svých zločinných plánech‘, tak byste asi měl začít chodit na lepší filmy.“

„Nic takového si nemyslím. Nepřizná se, ale je třeba uskutečnit tu výměnu. To dostatečně prokáže, že to udělal. A jestli ho někdo dokáže vyprovokovat k tomu, aby něco prozradil, pak jsem to já.“

Další šum. Kenyon dlouho mlčel. Pak vzdychl: „Nelíbí se mi to. Posílal bych vás do vážného nebezpečí. Je to naprosto protiprávní.“

„Vážné nebezpečí? Chcete slyšet, co je to vážné nebezpečí? Můj kamarád se někde pomalu dusí v nějakým kufru. Hodlám se s Kurtem sejít. A když to nepůjde jinak, použiju vlastní magneťák a mikrofon si přilepím páskou na prsa.“

„Ne,“ prohlásil Kenyon. „Podívám se, co dokážu sehnat.“

„Tak dobře.“

„Jste si jistý, že ho přimějete k řeči?“

„Jsem obchodní zástupce,“ odpověděl jsem. „Je to moje práce.“

61

Zastavil jsem se ve Starbucksu, ale protože se chystali zavírat, nezbylo mi na internet, kde jsem se chtěl na něco podívat, moc času. O půl hodiny později jsem se sešel v nonstop otevřeném Dunkin’s Donuts nedaleko budovy Entronicsu s Kenyonem. Bylo krátce po jedenácté. Seděli tam dva podnapilí chlápci v čapkách Red Sox a kraťasech pod břichem, ze kterých jim vylézaly slipy, pak nervózní pár, který se u stolu tiše hádal, a jakýsi povaleč, který obložil svůj stůl nákupními taškami naplněných věcmi do sběru. Nic se nevyrovná Dunkin’s Donuts pozdě večer.

Kenyon měl na sobě tmavomodré triko s dlouhými rukávy a pohodlné kalhoty a vypadal unaveně. Oba jsme si dali velkou kávu a pak mě odvedl k nově vypadající bílé dodávce. Otevřel zadní dveře a vlezli jsme dovnitř. Rozsvítil stropní světlo.

„Tohle je to nejlepší, co jsem dokázal na poslední chvíli sehnat,“ prohlásil a podal mi kotouč drátu.

„Kurt ví, jak zjistit, jestli člověk nemá ukrytý mikrofon nebo vysílačku,“ poznamenal jsem.

„O tom nepochybuju, tak se k němu raději moc nepřibližujte.“

„Budu se snažit.“

„Pak by to mělo vyjít.“ Podíval se na moje tričko. „Máte jen tohle s krátkým rukávem?“

„Tady ano.“

Svlékl si svoje. „Vemte si tohle. Někdy mi ho vrátíte.“

S radostí, jestli to přežiju. Přikývl jsem.

„Sundejte si to triko.“

Poslechl jsem. Širokou lepicí páskou mi přilepil vysílačku na záda a pásku mi ovinul přes prsa. Lepila tak, že dolů půjde jen s chlupy.

„Moc mu neukazujte záda. Nezapomínejte, že je profík.“

Zhluboka jsem se nadechl a vydechl. „Bude to fungovat?“

„Vysílačka určitě ano. Všechno ostatní záleží na vás. A to mě právě děsí.“

„Zvládnu to,“ odpověděl jsem. „Je tam nějaké tlačítko, které bych mohl zmáčknout, kdybych propadl panice?“

„Budeme vysílání sledovat. Když nás budete potřebovat, stačí něco říct. Nějakou větu, na které se dohodneme. Pak tam vlítnem.“

„Nějakou větu? Co třeba ‚Nemám z toho dobrý pocit‘?“

„Vyhovuje,“ odpověděl. „Jsme domluveni. Bude lepší, když se teď rozejdeme.“

Trvalo mi pětačtyřicet minut, než jsem se na setkání s Kurtem připravil. Zaparkoval jsem za 7-Eleven, kde už bylo zavřeno, a vzal si z kufru auta všechno, co jsem potřeboval.

V budově Entronicsu už byla většinou tma, svítilo se jen v několika oknech. Nejspíš úklidová četa. A pár úředníků, kteří dělají do noci jako kdysi Phil Rifkin.

Viděl jsem, že je rozsvíceno i v mé rohové kanceláři ve dvacátém patře. Když jsem odcházel, zhasl jsem. Uklízeči obvykle přicházeli mezi devátou a desátou, takže ti tam být nemohli. Rozhodně ne v jednu hodinu v noci.

Byl to určitě Kurt a čekal na mě.

62

Do jedné hodiny po půlnoci scházelo patnáct minut.

Dorazil jsem do kanceláře čtvrt hodiny před domluvenou schůzkou. Po příchodu jsem odložil sportovní tašku a diplomatický kufřík na podlahu. Bylo rozsvíceno a běžel počítač.

Předpokládal jsem, že ho použil Kurt, ale k čemu?

Šel jsem k psacímu stolu, abych se podíval na monitor, když vtom jsem zaslechl Kurtův hlas. „Máš to pro mě?“

Vzhlédl jsem a přikývl.

„Vyřiďme to rychle.“

Stál jsem bez pohybu a díval se mu do očí. „Jakou mám záruku, že Graham bude tam, kde mi řekneš, že je?“

„V životě žádný záruky neexistujou,“ odpověděl Kurt. „Obávám se, že mi budeš muset věřit.“

„Řekni mi, k čemu ti ta věc bude dobrá?“ zeptal jsem se. „Je to jen kus zkroucenýho železa.“

„Nebude mi k ničemu.“

„Proč ji tedy chceš vyměnit?“

Zaváhání na poslední chvíli. V mém byznysu se to děje pořád. Kolik perspektivních zákazníků náhle znervóznělo, když se mělo podepsat na místo, kde jsem udělal tužkou tečku? Kdykoli jsem viděl, že se to děje, přihodil jsem jim obvykle něco navíc, něco, co nečekali, nějaké příjemné překvapení. Téměř vždycky to zabralo. Ale bylo třeba to vytušit.

„Proč? Protože nechci, aby se to dostalo do rukou poldům. Ne, že bych si s tím neporadil, kdyby se to stalo. Mí kámoši u policie by nejspíš zařídili, aby se ta součástka, která má sloužit jako důkaz proti mně, prostě ‚ztratila‘. Ale jsem důkladný.“

„Poldové by vůbec nemuseli vědět, co to je.“

Pokrčil rameny. „Jo, nejspíš by to nepoznali. Máš pravdu.“

„Ani by nemuseli zjistit, že je to z toho porsche.“

„Přijít by na to mohli. Stačí jeden chytrý chlap z laborky od techniků a najde na tom stopy rtuti nebo něčeho jiného. Nebo se mu nebude zdát struktura zlomu. Nebojím se, ale proč zbytečně riskovat, když se můžeme dohodnout? A oba budeme spokojení.“

Přikývl jsem.

Prozradil se.

To stačilo. Víc jsem z něj dostat nepotřeboval, protože tohle k obvinění bohatě postačí.

„Já ale obrovsky riskuju,“ prohlásil jsem.

„Žít je riskantní. Dej mi to.“

Dost dlouho jsem mlčel.

Opravdoví šampioni, řekl Mark Simkins, dokážou tiše sedět celý den, je-li to nutné. Není to snadné. Chce se vám něco říct. Ale nedělejte to! Mlčte dál.

Nakonec jsem uchopil sportovní tašku a rozepnul zip. Vytáhl jsem součástku, kterou jsem předtím zabalil do igelitu a přelepil páskou.

Podal jsem mu ji.

„Dobře,“ prohlásil. Strhl lepicí pásku a odstranil z vřetena několik vrstev igelitu. Igelit odhodil na podlahu a v ruce držel zkroucenou ocelovou tyč s kardanovým kloubem na konci. Vážil ji v ruce a obdivoval.

„A teď mi řekni, kde je Graham,“ vyzval jsem ho.

„Víš, kde je stará továrna General Motors?“

„Ta na Western Avenue, asi půldruhého kilometru odsud?“

„Jo, ta. Je prázdná.“

Podal mi klíček od kufru. „Je zajímavý, jak může život záviset na kousku kovu,“ poznamenal. Pomalu přešel k velkému oknu. „Jako jediný náboj. Může ti zachránit život.“ Díval se ven. Prudce se otočil. „Nebo tě zabít.“

Pak prudce mrštil součástkou do skla.

Ozvala se ohromná tříštivá rána a po koberci se náhle rozlétlo milion střepů. „Laciné tvrzené sklo,“ prohlásil. „Stavební podnikatelé sem měli dát vrstvené sklo. K téhle budově by se hodilo víc.“

„Nemám z toho dobrý pocit,“ řekl jsem do ukrytého mikrofonu.

Rychle sem! chtělo se mi zaječet.

„Jdi do háje!“ zařval jsem. „Proč jsi to udělal?“

Do kanceláře proudil chladný vzduch a přinášel kapky deště.

„Podívej,“ řekl Kurt, „žiješ v hrozným stresu. Náhlý vzestup. Různé tlaky, snaha zachránit divizi – nevěděl jsi, že to byl jenom trik. Hry na vyšší úrovni. Pak jsi zjistil pravdu a to už pro tebe bylo příliš.“

Nelíbil se mi jeho proslov, a navíc jsem věděl, co bude následovat.

„Teď kvůli tobě přijde o práci sto padesát lidí. Další stres. I ty přijdeš o místo a tvoje žena je těhotná. Udělal jsi proto jedinou smysluplnou věc. Byl jsi v zoufalé situaci. Takže jsi vyskočil z okna. Den jako stvořený k umírání, nemyslíš?“

Do kanceláře proudil vítr, rozhazoval papíry a kácel zarámované fotografie na psacím stole a na skříňce. Cítil jsem spršku studeného deště.

„Mluv za sebe,“ vyhrkl jsem.

Sáhl jsem do sportovní tašky a vytáhl Kurtův revolver. Armádní poloautomatický colt ráže.45.

Když to Kurt viděl, usmál se. Zatímco jsem na něho mířil, mluvil dál. „Zanechal jsi dopis, že ses rozhodl spáchat sebevraždu.“ Mluvil klidným hlasem. „V počítači. V dnešní době je to tak běžné.“

Zbraň v mé pravé ruce byla těžká. Chladná modročerná ocel. Srdce mi bušilo tak prudce, že se mi škubala ruka.

„Poldové slyší každý slovo, který si tady řeknem,“ sdělil jsem mu. „Mám vysílačku, kamaráde. Tvůj trik se sebevraždou nevyjde. Je mi líto.“

Zdálo se, že mě Kurt neposlouchá. „Držení jen jednou rukou?“ prohodil překvapeně. „To není snadné.“

Uchopil jsem revolver oběma rukama. Přehmatával jsem, hýbal prsty a pokoušel se najít správný úchop oběma rukama, který mi připadal nepřirozený.

„Omluvil ses manželce a nenarozené dceři. Aha, zřejmě netušíš, že to vyplynulo z výsledků amniocentézy. Holka. Blahopřeju.“

Na vteřinu mě málem zastavil. Na okamžik jsem ztuhl. Ale pak jsem začal mluvit.

„Jako naaranžovaná sebevražda Phila Rifkina. Neoběsil se sám. Uškrtil jsi ho a pak to narafičil tak, aby to vypadalo jako sebevražda.“

Kurt přivřel oči. Jeho úsměv už nebyl tak sebejistý.

„Protože tě nachytal v plazmové laboratoři. Šels tam proto, abys něco provedl s plazmovým monitorem, který měl Trevor předvést ve Fidelity. Jenže jsi nečekal, že tam v neděli bude. Nevěděl jsi, že si určuje svou vlastní pracovní dobu.“

„Neříkej mi, žes na to přišel právě teď,“ ušklíbl se Kurt.

„Napadlo mě to už dřív, ale asi jsem si to nechtěl připustit.“

Podpíral jsem si levou rukou zápěstí pravačky. Neměl jsem ani tušení, jestli je to tak správně. Pravděpodobně nikoliv, ale co já o tom věděl. Namířit a vystřelit. Stisknout spoušť. Měl bych ho zasáhnout. Budu-li mít štěstí, trefím ho do hrudi, v lepším případě do hlavy. Ruce se mi třásly.

„Máš vůbec nabito, Jasone? Víš vůbec, jak se to dělá?“

Zašklebil se. V jeho výrazu bylo nyní cosi otcovského, pyšného a pobaveného skotačením roztomilého batolete.

„Když dáš náboje do zásobníku špatně, může se ti zaseknout a jseš v hajzlu. Nebo se ti zbraň může roztrhnout v rukou. Místo mě zabiješ sebe.“

Věděl jsem, že lže. Na tohle jsem mu nehodlal skočit. Kde ale vězí Kenyon? Neslyšel mě snad? Proč jim tak dlouho trvá, než přijdou?

„Zbraň sis vybral dobře, Jasone,“ pokýval. Popošel pár kroků ke mně. „Model 1911 A1, série 70. Vynikající věcička. Mám ji ještě radši než glock.“

Opět se o kus přiblížil.

„Stůj, Kurte!“

„Velké bezpečnostní prvky. Mnohem lepší než Beretta M-9, kterou přiděluje armáda. To je šunt. Tohle má velký zastavovací účinek.“

Znovu se přiblížil. Teď už byl jen tři metry ode mě. Hodně blízko. Teď už bych ho určitě trefil.

„Zůstaň stát, nebo to do tebe napálím!“ zařval jsem.

Zaklesl jsem ukazováček kolem spouště. Připadala mi překvapivě nehmotná.

„Měl jsi přijmout moji nabídku, že tě naučím střílet, Jasone. Jak jsem ti tenkrát řekl, nikdy nevíš, kdy to budeš potřebovat.“

„Myslím to naprosto vážně,“ prohlásil jsem. „Uděláš ještě krok, a zmáčknu to.“

Kde sakra trčí?

„Držíš tu zbraň tak nešikovně, že ti šoupátko urazí palec. Měl bys být opatrnější.“

Zaváhal jsem, ale jen na okamžik.

„Ty nevystřelíš, Jasone. Ještě nikdy jsi nikoho nezabil, a teď s tím nezačneš. Chlap jako ty nedokáže nikoho připravit o život.“ Mluvil tiše, ale neustále. Jako by mě chtěl uspat. „S takovou děsivou skutečností bys nedokázal žít. Na takovouhle krátkou vzdálenost budeš celý od krve, mozkový tkáně a úlomků kostí. Strašilo by tě to po celý zbytek života.“

„Jen aby ses nesplet,“ sykl jsem a stiskl spoušť.

Nepohnul se. To bylo divné. Stál tam se svěšenýma rukama podél boků.

Nic se nestalo.

Revolver nevystřelil.

Stiskl jsem spoušť znovu, až úplně na doraz, ale žádné cvaknutí se neozvalo.

Náhle jeho pravá ruka vyletěla, odrazila zbraň stranou, popadla ji a vykroutila mi ji z rukou.

„Jseš jenom pitomej amatér,“ uchechtl se. Obrátil revolver a namířil ho na mě. „Nabité to sice máš, ale nezmáčkl jsi dlaňovou pojistku.“

Otočil jsem se a začal utíkat.

Běžel jsem ze všech sil. Jako když jsem vybíhal schodiště na Harvardově stadionu nebo sprintoval ve větru po břehu řeky Charles. Každé škubající se vlákno mého bytí se zapojilo do zoufalé snahy zachránit si život.

Za zády jsem slyšel: „Colt není pro amatéry jednoduchá zbraň. Když mačkáš spoušť, musíš zatlačit na zadní chránič.“

Proběhl jsem bludištěm oddělených prostorů před kanceláří.

„Měls mě nechat, abych tě to naučil,“ volal za mnou. Přede mnou byly výtahy. Přiřítil jsem se k nim a stiskl všechna tlačítka najednou. Rozsvítila se oranžově.

„Nikam neutečeš,“ slyšel jsem za sebou Kurtův hlas. Zdálo se, že už není daleko. Proč na mě nevystřelí?

Ozvalo se zazvonění přijíždějícího výtahu. Díkybohu. Dveře výtahu se otevřely, skočil jsem dovnitř a slyšel za sebou Kurtovy kroky. Mačkal jsem stále znovu tlačítko HALA, dokud se po mučivě dlouhé době dveře konečně nezavřely.

Výtah stál.

Ne, prosím.

Trhnutí – a pak se rozjel.

Připadalo mi, že hrozně pomalu. Tlačítka s čísly poschodí se pomalu rozsvěcela. Devatenáct… sedmnáct. Panel s plochou obrazovkou byl tmavý a světla v kabině se mi zdála mdlá. Zíral jsem na číslice a silou vůle se snažil přinutit výtah k větší rychlostí.

Kde je sakra ten Kenyon?

Výtah se s otřesem zastavil. Oranžově svítilo číslo 9. Znovu jsem stiskl tlačítko H, ale výtah se ani nehnul.

Pak všechno zhaslo. Nic jsem neviděl. Tma jako v pytli.

Někdo výtah vypnul. Byl bez proudu. Tápal jsem ve tmě, abych prsty nahmatal tlačítka. Postupně jsem je mačkal, a nic.

Nouzový přepínač byl na ovládacím panelu až dole. Neviděl jsem ho, ale pamatoval jsem si jeho umístění. Je to další tlačítko, nebo přepínač? Osahával jsem poslepu panel, dokud jsem se po dvou řadách tlačítek nedostal až k spodnímu okraji panelu. Nahmatal jsem cosi jako kloubový přepínač. Přepnul jsem ho nahoru.

Nic. Žádný poplach, žádný zvuk, vůbec nic.

Jsou tam ještě nějaké knoflíky? Postupně jsem stiskl celou spodní řadu tlačítek, a zase nic. Ticho.

Zachvátila mě vlna paniky. Zůstal jsem trčet v naprosté tmě v kabině výtahu. Nahmatal jsem studené a hladké ocelové dveře a jel oběma dlaněmi po kovu, dokud jsem neucítil místo, kde se obě poloviny dveří spojovaly.

Úzká škvíra, která nebyla dost široká, abych do ní strčil prsty. Na čele a v zátylku jsem cítil pot. V zoufalství jsem bušil na dveře a kopal do nich. Ocel byla studená, tvrdá a nepoddajná.

Našel jsem mobilní telefon. Když jsem ho otevřel rozsvítil se displej. Vymačkal jsem 911.

Pípavý tón mi oznámil, že hovor nelze uskutečnit.

Neměl jsem signál.

Srdce mi prudce bušilo. Po tvářích, kolem uší a po zádech mi stékal pot. Před očima mi tančily maličké světelné body, ale věděl jsem, že se nejedná o skutečné světlo. Bylo to náhodné jiskření neuronů v mém mozku. Narovnal jsem se a nataženýma rukama tápal po stěnách výtahu.

Měl jsem pocit, že se kabina zmenšuje.

Zvedl jsem paže ve snaze nahmatat strop, ale musel jsem vyskočit, abych se ho dotkl. Co je vlastně ve stropě. Nějaké šroubky? Nemohl bych je něčím vyšroubovat? Není tam poklop nebo úniková dvířka? Nahmatal jsem madlo z nerez oceli, které se táhlo po třech stranách kabiny a vyčnívalo asi deset centimetrů.

Znovu jsem vyskočil a přejel dlaní po stropě. Ucítil jsem cosi kulatého, otvor. Pamatoval jsem si, že ve stropě jsou malá zapuštěná světla. Žádné vyčnívající šrouby. Hladký, rovný ocelový strop s pravidelně rozmístěnými halogenovými svítidly. Která teď ovšem nesvítila.

Měl by tady ale být nějaký únikový východ. Nevyžadují to snad předpisy?

Jenže pokud tady nějaká nouzová dvířka jsou a podaří se mi je otevřít – co potom? Co bych měl dělat dál? Šplhat nahoru výtahovou šachtou jako James Bond?

Teď už ze mě pot jenom lil. Zkusil jsem dostat nohu na madlo, abych se na ně postavil, ale bylo příliš vysoko.

Byl jsem v pasti.

Najednou se stropní světla rozzářila.

Pak se modře a posléze bíle rozsvítil panel a objevil se na něm Kurtův obličej. V detailním záběru, mírně rozostřený. Široký úsměv. Jeho tvář zabrala celou obrazovku.

„Slovem pro dnešní den je ‚pomsta‘,“ prohlásil. „Hezký slovíčko, nemám pravdu?“

Zíral jsem na jeho obličej na monitoru. Jak to dokázal udělat?

„No ne, vždyť ty jsi celý propocený,“ zakroutil hlavou. „Je ti tam horko, co?“

Zvedl jsem zrak a spatřil v jednom stropním rohu stříbřitě černou kupoli s čočkou kamery.

„Jo, správně,“ pokračoval Kurt. „Jsem to já. A ty vypadáš jako topící se krysa. Nouzový tlačítko mačkat nemusíš, vyřadil jsem ho z provozu, a kromě toho v kontrolní místnosti nikdo není. Poslal jsem Eduarda domů. Řek jsem mu, že to vezmu za něj, protože si potřebuju udělat pár diagnostických testů.“

„Co se mnou chceš udělat, Kurte? Nechat mě tady do rána?“

„Kdepak, jen mě napadlo, že bych tě mohl trochu pobavit jednou videokazetou. Příjemnou podívanou přeju.“

Obraz jeho obličeje zablikal a pak monitor ztmavl. Objevil se jiný obraz, zrnitý a neostrý, ale trvalo mi sotva pár vteřin, abych poznal naši ložnici. Kamera pomalu najížděla na postel. Ležela v ní Kate, s hlavou na polštáři.

Po obličeji jí poblikávalo zvláštní modré světlo.

„Tady máš ženušku,“ oznámil mi Kurt. „Před pár dny. Myslím, že usnula u televize, když jsi byl někde venku. Nejspíš u seriálu Zoufalé manželky. Ona je taky zoufalá manželka.“

Srdce se mi prudce rozbušilo.

„Měl jsem spoustu příležitostí k nainstalování kamery. Vždyť mě pořád zvala. Asi jsem ji přitahoval. Opravdovej chlap. Žádná soucit vzbuzující náhražka jako ty, která se jako chlap jenom tváří. Sportuješ a válčíš jen v křesle.“

Ukázal se další výjev. Kate a já v ložnici. Ona se dívala na televizi, já si četl nějaký časopis.

„Teď se dobře dívej,“ upozornil, „tohle je ještě předtím, než šla do nemocnice.“

Byl jsem s Kate v posteli a milovali jsme se.

Obraz měl nazelenalý odstín, jako v nočním vidění. „Tvou sexuální techniku nebudu komentovat, brácho,“ prohlásil Kurt. „Řekněme jen, že jsem měl možnost si vás oba dobře prohlídnout.“

„Předpokládám, že tu druhou polovinu asi chtít nebudeš,“ řekl jsem znenadání.

„Druhou polovinu?“ Místo Kate se opět objevil Kurtův obličej. Detailní záběr. Zvědavý výraz.

„Vřeteno řízení v Porsche Carrera je čtyřicet pět centimetrů dlouhé,“ vysvětlil jsem. „Ten kus, co jsem ti dal, má kolik? Takových pětadvacet čísel. Tak si to přeber.“

„Aha,“ zasmál se. „Chytrý. Možná ses přece jenom něco naučil.“

„Učil jsem se od mistra,“ odpověděl jsem. „Učil jsi mě hrát tvrdý míče. Jestli to chceš, tak mě dostaň zpátky do dvacátého patra. Do mé kanceláře. Mám to tam schované a dám ti to. A pak mě necháš jít. Musím zachránit Grahama. A bude to vyřízený.“

Kurtův obličej na mě zíral. Několikrát zablikal.

„Dohodnem se?“ zeptal jsem se.

Usmál se. Jeho obličej zmizel a objevila se moje kancelář. Seděl u mého počítače. Možná zapojil jinou kameru. Skrytou kameru v mé kanceláři. Bylo mi to jedno.

Všechno, na čem mi záleželo, byl tenhle pokus, který by podle mého názoru mohl vyjít.

Výtah sebou škubl a dal se do pohybu. Odvrátil jsem pohled od oka ve stropě. Sledoval jsem tlačítka na ovládacím panelu, která se oranžově rozsvěcela: 12… 13…

Stiskl jsem na mobilu naposledy volané číslo. Tentokrát už jsem signál měl. Telefon zazvonil jednou, podruhé.

„Policejní pohotovost,“ ozval se úsečný mužský hlas.

„Jsem ve výtahu v budově Entronicsu ve Framinghamu,“ řekl jsem. „Jmenuju se Jason Steadman. Můj život je v nebezpečí. Ve dvacátém patře je muž, který mě chce zabít.“

„Počkejte, prosím.“

„Pošlete sem někoho!“ zařval jsem. Oranžově zasvítila číslice dvacet. Zazvonění. Dveře výtahu se otevřely.

V telefonu se ozval jiný hlas. „Policista Sanchez.“

Nechápal jsem to. „Sanchez? Kde je Kenyon?“

„Kdo je tam?“ zeptal se Sanchez.

V setmělé hale ve dvacátém poschodí jsem viděl jakousi postavu. Měl by to být Kurt.

„Jason Steadman,“ odpověděl jsem tiše. „Jsem… znám Kenyona. Jsem v budově Entronicsu – musíte zavolat Kenyonovi a někoho sem hned poslat. Strašně to spěchá!“

„Steadman?“ zeptal se Sanchez. „Ten špinavej hajzl?“ Jeho španělský přízvuk byl nyní ještě výraznější.

Z přítmí se vynořily dvě postavy. Kurt měl u ucha mobilní telefon. „Nechcete, abych vás přepojil na záznamník seržanta Kenyona?“ Kurt napodobil Sanchezův hlas.

Druhý muž držel revolver.

Ray Kenyon.

Zamával na mě zbraní. „Tak pojďte,“ řekl. „Pospěšte si. Dáte mi tu druhou polovinu.“

V šoku jsem na něj civěl. Určitě jsem volal 911. Devět, jedna, jedna. Byl jsem si tím jistý. Kenyonovi jsem na jeho číslo nevolal.

„Jerry,“ ozval se Kurt, „podej mi tu zbraň. Já ho pohlídám.“

Jerry. Jeremiah. Jeremiah Willkie. Jeho kamarád ze Zvláštních jednotek. Jediný, který proti němu nechtěl svědčit. Který vlastnil autoopravnu.

Který byl „Rayem Kenyonem“.

Jeremiah Willkie předal Kurtovi revolver. Vypadal jako colt, který jsem Kurtovi vzal ze skříně ve skladu, ale nemohl jsem si tím být jistý.

„Tomu chlapi nikdy neuvěří,“ prohlásil Willkie-Kenyon.

„Ne, neuvěří,“ odpověděl Kurt, namířil na Jeremiaha Wilkieho a vystřelil. „Protože se o tom nikdy nedozvědí.“

Willkie se zhroutil na podlahu. Z levého spánku mu tekla krev. Oči zůstaly otevřené.

Zíral jsem na Kurta.

„Jeremiah měl problémy s pitím,“ vysvětlil mi Kurt. „Nalej do něj pár vodek, a začne moc mluvit. Ale byl to přesvědčivý policajt, že jo? Vždycky jím chtěl být. Jeho strejda byl u policie.“

„Volal jsem 911.“

„Říká se tomu ‚napíchnutí telefonní linky pomocí elektroniky‘. Naklonoval jsem tvůj mobil tak, abych mohl odposlouchávat všechny tvé příchozí hovory. A taky abych měl přehled o tom, komu voláš ty. Tvůj starý mobil i ten nový. Ale teď dokončíme ten obchod.“

Namířil na mě revolver. „Takže jsi tu součástku schoval někde v kanceláři. Jseš lstivej chlap. Tak jdeme.“

Vykročil jsem ke své kanceláři a Kurt za mnou. Vešel jsem, zastavil se uprostřed a horečně přemýšlel. Venku skučel vítr. Všude po koberci byly rozházené papíry a bělavé skleněné střepy.

„Vím, že v tvém psacím stole není,“ prohlásil Kurt. „Ani v knihovně. Ani v žádné jiné obvyklé skrýši.“

Rychle jsem se podíval na místo, kde stál můj diplomatický kufřík. Ještě stále tam byl.

„Stropní panel,“ utrousil jsem.

Díval se mi do očí.

„Ne, tam to nebude,“ namítl. „Dej mi tu součástku, a jsi volný.“

„Skákat z okna nebudu,“ odsekl jsem.

„Dej mi ten zbytek vřetena.“

Mimoděk jsem vrhl pohled na diplomatický kufřík vedle stolu.

„Budeš mi muset pomoct,“ řekl jsem. „Potřebuju žebřík nebo něco, abych se dostal ke stropu.“

„Žebřík? Ne, myslím, že žádný žebřík nepotřebuješ.“ Šel k psacímu stolu a popadl anglický kožený kufřík. „Nemluvili jsme snad spolu o tom, jak se člověk prozradí malými změnami výrazu a drobnými gesty? Umíš je sice číst, ale neumíš je skrývat.“

Pokusil jsem se mu kufřík vyrvat, ale byl samozřejmě mnohem silnější a kufřík zůstal v jeho rukou. Zatímco ho otevíral, využil jsem jeho chvilkové nepozornosti a začal jsem od něho ustupovat.

„Nikam neutečeš, Jasone,“ pronesl hlasitě, ale věcně. Pomalu jsem ustupoval dál, než se mu podařilo kufřík otevřít. Opíral jsem se zády o rám dveří, nějakých sedm metrů od něho.

Nepatrné zaskřípání.

Viděl jsem, jak v Kurtově obličeji svitlo poznání, výraz vzteku a k tomu něco, co jsem v jeho tváři nikdy předtím neviděl.

Strach.

Pak ho ve zlomku vteřiny spolkl výbuch, roztrhal ho na kusy, vzduchem létaly údy, strašlivá jatka, jaká můžete vidět ve válečných filmech. Obrovská exploze mě odhodila, tvrdě jsem do něčeho narazil, a když jsem padal, cítil jsem spršku v obličeji, úlomky dřeva a omítky a ještě jiných věcí. Vyškrábal jsem se na nohy, v uších mi zvonilo, v obličeji jsem cítil pichlavou bolest.

Blok Kurtovy plastické výbušniny C-4 s výbušným zařízením na konfety, které kdysi dal do mého kufříku. Nechal jsem to v zavazadle a to, s čím jsem se vrátil, byl můj starý kufřík.

Měl pravdu, že trocha C-4 nadělá hroznou spoušť. Věděl jsem, že to nemůže přežít.

Došel jsem k výtahům a tam se zastavil. Ne, výtahem nepojedu.

Schodiště. Dvacet pater nic není. Naučil jsem se to. Byl jsem teď v báječné kondici.

No, po pravdě řečeno, nebylo to tak docela. Záda mě bolela a také několik žeber, i když pravděpodobně jen naražených, nikoli zlomených. Díky přílivu adrenalinu jsem však veškerou bolest překonal.

Otevřel jsem dveře na schodiště a vydal se dolů. Neběžel jsem, jen zvolna sestupoval. Kulhal jsem a šklebil se bolestí, ale věděl jsem, že jsem to udělal dobře.

Žádný problém, bylo to snadné.

Epilog

Kurt měl samozřejmě pravdu.

Byla to holčička. Čtyři kila osmdesát. Krásná a zdravá holčička. Pěkný cvalík. Řídkými černými vlásky připomínala Jacka Nicholsona. Vždycky jsem doufal, že budeme mít dcerku, která bude vypadat jako Kate Hepburnová. Jako její máma. Aspoň trošičku.

Dali jsme jí jméno Josephine: Josie – byla tak velká, že Kate musela rodit císařským řezem. Porod mohl být proto naplánován s několikadenním předstihem, což bohužel také znamenalo, že z Los Angeles přiletěl za svou ženou a Kate můj švagr, aby mohl být svědkem této radostné události.

Byl jsem však tak šťastný, že mi jeho přítomnost ani moc nevadila.

Měl jsem ostatně v hlavě ještě jiné věci.

Trvalo několik dní, než jsem všechno vysvětlil policii. Strávili jsme s Grahamem Runkelem dlouhé hodiny na policejní centrále a probírali do nejmenších podrobností, k čemu oné noci došlo. Graham jim řekl, jak ho Kurt zavřel do kufru, kde by se býval udusil, kdybych ho na poslední chvíli neosvobodil.

Chtěli vědět, jak jsem se naučil vyrábět bomby. Řekl jsem, že většinu práce za mě vykonal Kurt a zbytek jsem se dozvěděl z internetu. Teď, když byl Kurt mrtvý, bylo poměrně snadné získat výpovědi jeho spolubojovníků o tom, jaký to byl člověk. Vypovídali shodně a obraz, který se začal rýsovat, nebyl vůbec pěkný. Téměř všichni policisté a detektivové, kteří mě vyslýchali, říkali, že jsem měl velké štěstí, že mě nezabil. Štěstí, to ano.

Nedlouho poté sdělil Joši do Tokia, jak je možné, že si šéf Entronicsu USA mohl dovolit koupit jachtu a dům v Dallasu. A Hardy rychle letěl přes palubu.

Správní rada jednomyslně odhlasovala, aby o tom jejich nejvyšší orgán informoval federální útvar SEC, a tím se vše dostalo do pohybu. SEC to předal FBI a ta později do případu zapojila kriminální daňový útvar, takže Dick Hardy měl brzy na krku to, čemu Gordy říkal „hromadné znásilnění“, obžaloby z kriminálních činů a daňových podvodů. Na Robb Report nabídl jachtu k prodeji jen dva dny předtím, než mu ji úředně zkonfiskovali.

Letěl jsem do New Yorku na schůzi s ředitelem pro celý svět Hideo Nakamurou a asi tuctem dalších šéfů, Japonců i Američanů, na pohovor o uvolněném místě. K interním kandidátům kromě mě patřili i další účastníci, vesměs starší a mnohem zkušenější a kvalifikovanější než já. Místo abych se ale nechal v horkém křesle grilovat Nakamura-sanem, rozhodl jsem se pro aktivní přístup a připravil prezentaci v PowerPointu pro členy komise. Hardy mi kdysi řekl, že PowerPoint mají všichni v oblibě.

V ní jsem navrhl zavřít ústředí Entronicsu v Santa Claře, prodat jeho hodnotné a předražené pozemky v Sillicon Valley a ústředí přestěhovat do mého oblíbeného Framinghamu v Massachuetts, kde už Entronics jednu budovu má. Vše, co bude třeba udělat, jsou jen nějaké opravy ve dvacátém poschodí, kde výbuch proměnil moji rohovou kancelář ve vypálenou jeskyni.

Vrcholem mé prezentace byly pádné argumenty, že kanceláře Royal Meister v Dallasu lze prodat s obrovským ziskem. Tým Dallas Cowboys si chtěl postavit nový stadion a byl ochoten zaplatit za pozemek velice slušnou částku.

Myslím, že to na ně udělalo dojem.

Samozřejmě jsem se nezmínil o tom, že k tomu mám osobní důvody. Jako například skutečnost, že Kate nechce odejít z Cambridge. Konečně měla svůj vysněný dům s už vybaveným dětským pokojem a odmítala se kamkoli stěhovat. Musel bych se tedy buď přestěhovat do Santa Clary bez ženy a dcerky, nebo novou práci odmítnout. Tím by ovšem utrpěla má prestiž zabijáka.

Zdálo se, že pohovory probíhají dobře, pokud bylo možné činit závěry z výrazu tváří. Nerozuměl jsem jedinému slovu z toho, co povídali. Joši Tanaka však seděl po celou dobu vedle mě, u každého pohovoru, jako kdyby byl mým obhájcem.

Zdálo se mi, že při posledním pohovoru došlo k velmi ostré výměně názorů. Joši hovořil s Nakamura-sanem a dalším členem správní rady japonsky, zatímco já tam seděl a usmíval se jako ňouma. Hádali se tak dlouho, dokud Joši neřekl cosi, na co všichni přikývli.

Nakonec se Joši otočil ke mně. „Promiňte, že jsem byl tak nezdvořilý.“

Překvapeně jsem na něho pohlédl. Řekl to s dokonalým anglickým přízvukem, jako by mluvil Laurence Olivier nebo snad Hugh Grant.

„Pořád o vás mluvili jako o nonki, což lze přeložit jako lehkomyslný, a jako o gokurakutonbo, což je obtížné přeložit vůbec. Snad by se dalo říct ‚bezstarostný‘. Obávám se však, že v japonštině se nejedná o žádný kompliment. Musel jsem jim vysvětlit, že vás lidé naopak považují za tvrdého. Mluví o vás s obavami. Řekl jsem jim, že právě to se mi na vás líbí. Máte to, čemu se říká vražedný instinkt.“

Když jsme s Jošim později čekali na rozhodnutí komise, poznamenal jsem: „Vaše angličtina je úžasná. Vůbec jsem o tom neměl zdání.“

„Má angličtina? Jste na mě málo přísný. Moje dizertační práce na Trinity College byla o posledních románech Henryho Jamese. To je opravdový mistr jazyka.“

Najednou mi to došlo. Jak jinak mohl lidi přimět, aby v jeho přítomnosti mluvili bez zábran?

„Když jsem vám tedy vyprávěl o svém velkém nápadu s obrazovými plátny, a vy jste jen zaraženě zíral…“

„V ohromeném obdivu, Jason-sane. Teprve tehdy jsem si uvědomil, jaký jste vizionář. Okamžitě jsem to sdělil Nakamura-sanovi a on trval na tom, že se s vámi musí v Santa Claře setkat. Škoda že to nevyšlo.“

Nakonec jsem místo Dicka Hardyho dostal skutečně já a po několika nervy drásajících týdnech, kdy jsme se s Kate dohodli, že o tom nebudeme mluvit, schválili i můj návrh přemístit ústředí ve Spojených státech do Framinghamu. A rovněž sem přestěhovat nejvýkonnější zaměstnance Royal Meister – ty, kteří byli ochotní odejít z Dallasu. Nyní Joan Turecková pracuje pro mě a jsou s přítelkyní šťastné, že jsou zase zpátky v Bostonu.

A co já?

V porodnici se mnou Craig jednal s nově nalezenou úctou. Neustále hovořil o pozvání, které dostal od Entronicsu do Pebble Beach, o tom, jak ho Dick Hardy loni pozval, a kolik tam bylo celebrit, jaká to byla senzace, když si mohl zahrát pár jamek s Tigerem Woodsem a Vijayem Singhem. Byl jsem kvůli našemu miminku poněkud duchem nepřítomný a chvíli mi trvalo, než mi došlo, že Craig touží po pozvání i letos. Nyní, když jsem byl novým generálním ředitelem Entronicsu, se nebohý Craig přede mnou plazil.

Choval jsem se však k němu přátelsky. „Chceme letos účast omezit,“ sdělil jsem mu, „ale jsem si jistý, že ty tam budeš. Obrať se na mou asistentku Franny Barberovou. Určitě to nějak zařídí.“

Musím říct, že jsem si to vychutnával.

Seděli jsme všichni v nemocničním pokoji a sledovali, jak Kate kojí malou Josie. Pak holčička konečně usnula a přišla sestra a položila ji do košíku.

Chtěl jsem udělat Kate kompliment a řekl jsem jí: „Oženil jsem se s bezvadnou ženskou, mám báječnou dceru a jsem ten nejšťastnější člověk na světě.“ Přemohly mě emoce.

„Jen stěží tomu dokážu uvěřit,“ pokračoval jsem pomalu, „ale někdy je k tomu, aby se někdo choval jako chlap, potřeba štěstí.“

Ethan seděl v koutě pokoje a četl si v knize o hrubých vojenských chybách v průběhu dějin. Byla to jeho nejnovější posedlost. Zřejmě na tom měla podíl Kurtova zmínka o stalingradské bitvě.

„Strejdo Jasone,“ prohlásil a vzhlédl od knihy. „Víš, že první světová válka začala kvůli tomu, že jeden šofér špatně odbočil?“

„Ethane,“ ozvala se jeho matka výhrůžně.

„Ethane,“ připojil se k ní Craig. „Teď mluví dospělí.“

„Špatně odbočil?“ zeptal jsem se.

„Jo. Šofér rakousko-uherskýho arcivévody náhodou zahnul do ulice, do který neměl. A tam čekal nějakej chlápek s revolverem a zastřelil arcivévodu i jeho ženu, a byla z toho válka na celým světě.“

„Ne, to jsem nevěděl,“ přiznal jsem. „Ale mám teď lepší pocit ze svého řidičského umění.“

Kate a Sussie se bavily o chůvách. Kate řekla, že našla několik slibných irských kandidátek na webových stránkách deníku Irish Echo. Susie prohlásila, že jediné dobré chůvy jsou Filipínky. Ještě chvíli se bavily na toto téma, ale Craig samozřejmě musel do jejich sporu zasáhnout. Mně to bylo vcelku lhostejné. Myslel jsem na Festinovo varování, že mi uvíznou v hlavě dětské popěvky a budu se muset dívat na pořady pro nejmenší.

Jakmile však začali o tom, zda je lepší žít s chůvou v domě, nebo s takovou, co by docházela, skočil jsem jim do řeči: „Já si rozhodně nepřeju, aby s námi pod jednou střechou žila cizí osoba.“

„Jakmile ji poznáme, už to pro nás cizí osoba nebude,“ namítla Kate.

„To bude ještě horší,“ prohlásil jsem.

„Budete rádi, že chůva zůstane s dítětem, když si budete chtít někam vyrazit,“ mínil Craig. „To právě bylo na Corazon skvělý. Byla s Ethanem pořád. Skoro jsme ho neviděli.“

„No, to je opravdu báječný,“ podotkl jsem. Vyměnili jsme si s Kate pohledy.

Nepochopil mou ironii. „Kdykoli začal v noci brečet,“ pokračoval, „přiběhla Corazon, přebalila ho, nakrmila… nebo co potřeboval.“

„Odstříkala jsem si z prsou mlíko a dala ho zmrazit,“ doplnila ho Susie a souhlasně přikývla. „Corazon pak jen ohřívala lahvičky v mikrovlnce. Mlíko se ale musí dobře promíchat. Na trhu je jen jedna pořádná odsávačka mateřskýho mlíka.“

„Já vím,“ prohlásila Kate. „Prohlédla jsem si všechny webové stránky s potřebami pro kojence.“

„Nemohli bychom se bavit o něčem jiném?“ zeptal jsem se. „Rád bych se vrátil k tomu, jestli bude chůva žít s námi, nebo ne.“

„Proč?“ zeptala se Kate. „To už je přece rozhodnuté.“

„Vůbec ne. Mě se nikdo neptal.“

Kate viděla v mém obličeji odhodlání. „No dobře, napadlo mě to teprve teď,“ přiznala s vědoucím úsměvem, o němž věděla, že s ním vždycky prosadí svou.

„Jak myslíš,“ prohlásil jsem. „Když chceš válku, budeš ji mít.“

Poděkování

Fiktivní společnost Entronics jsem sestavil z kousků mamutích elektronických společností, které jsem navštěvoval a zkoumal, ale žádná mi tolik nepomohla ani se v žádné ke mně nechovali tak přátelsky jako v NEC. Její divize vizuálních displejů je jedním z největších dodavatelů plazmových obrazovek na světě, a navíc se jedná o velkou a novátorskou společnost. Ron Gillies, bývalý viceprezident a generální manažer (nyní ve společnosti Iomega), mi byl nesmírně nápomocen a trpělivě odpovídal na většinu mých ostudných a tupých otázek a umožnil mi promluvit si s různými lidmi od obchodních zástupců až po techniky. Bylo mi potěšením ho poznat stejně jako jeho nesmírně charizmatického nástupce Pierra Richera. Rovněž chci poděkovat Keithu Yankeovi, produkt manažeru plazmových displejů, Kenu Nishimurovi, generálnímu manažerovi, Patricku Maloneovi, oblastnímu prodejnímu zástupci, Billu Whitesideovi z interního prodeje a zvláště Jenně Heldové. Nepotkal jsem tam Gordyho či Dicka Hardyho, ani Festina nebo Trevora či Rifkina. Jinde ano, ale ve společností NEC nikoliv. A i kdybych se v některých faktech šeredně mýlil, nemělo by to tolik vadit, protože je to jen román.

K dalším výtečným zdrojům ve světě high-tech prodeje, které mi daly pocit rizika a výzev, patří: Bob Scordino, oblastní manažer firmy EMC, Bill Scannell, viceprezident společnosti EMC pro Severní, Střední a Jižní Ameriku, a Larry Roberts z Plan View. Vesměs duchaplné osobnosti, které mi štědře věnovaly čas.

Od profesora Vladimira Bulovice z MIT jsem se dozvěděl řadu detailů o technologii plochých obrazovek OLED. Opovážlivě jsem si dovolil řídit se rovněž vlastní obrazotvorností. K vykreslení nejlepších zloduchů jsou samozřejmě nutné nejkvalitnější zdroje, a já jsem měl to štěstí, že pro Kurta Semka jsem měl k dispozicí vlastní A-družstvo Zvláštních jednotek včetně hlavního rotmistra (v důchodu) Williama F. Buckleyho z Memorial Chapter Associaton Zvláštních jednotek který mě seznámil s vrchním rotmistrem Rickem Parzialem (v důchodu), bývalým seržantem družstva ODA 2033, a především s Kevinem „Hognosem“ O’Brienem, seržantem první třídy, který sloužil u Dvacáté skupiny Zvláštních sil v Afghánistánu. Bylo jim jasné to, co zde musím prohlásit veřejně: Kurt Semko v žádném případě nereprezentuje odhodlané, statečné a dobrosrdečné příslušníky Zvláštních jednotek, které jsem poznal. Co se týče Kurtova vojenského soudu, nesmírně mi pomohly dvě osoby z High Crimes: David Sheldon a Charles Gittens. Jim Dallas z Dallas Security mi radil, jak se dostat k utajeným vojenským zprávám. Mnohé hodnotné informace o Zvláštních jednotkách mně poskytla výtečná kniha Lindy Robinsonové Masters of Chaos (Mistři chaosu).

V bezpečnostních záležitostech společností mi nesmírně pomohli Roland Cloutier, ředitel bezpečnosti informací v EMC, a Gary Palefsky, ředitel globální bezpečnosti v EMC. Za mnohé vděčím v tomto ohledu i Jonu Choreymu z Fidelity. Jeff Dingle z Lockmasters Security Institute mi sdělil důležité detaily o tvorbě bezpečnostních opatření.

Ohledně finančních záležitostí Entronicsu se mi dostalo cenných rad od proslulého Erika Kleina z Katten Muchin Rosenman v Los Angeles, experta na fúze a akvizice. S některými složitějšími intrikami mně pomáhal starý kamarád Giles McNamee z McNamee Lawrence & Co. v Bostonu. Darrell K. Rigby z Bain & Company v Bostonu mi pomohl pochopit práci týmů integračního managementu. A můj dobrý kamarád Bill Teuber, CFO společnosti EMC, mně pomáhal mnoha způsoby.

Matthewu Baldaccimu, viceprezidentu a řediteli marketinku v St. Martin’s Press, se sluší poděkovat dvakrát. Nejenže mě neustále prosazoval u mého nakladatele, ale byl mi při práci na této knize i poradcem na baseball a softbal. Děkuji rovněž Mattu Dellingerovi z The New Yorkeru, který kromě jiného vede jistý softbalový tým. A zvláštní díky si zasluhuje i můj kamarád Kurt Cerulli, softbalový trenér a baseballový fanda, za to, že mi vysvětloval různé softbalové triky a ujišťoval se, že jsem je správně pochopil. Daniel A. Russell, doktor filozofie z fakulty matematiky a přírodních věd na Ketteringově univerzitě, mi vysvětloval triky a fyziku úprav pálek. Dan Tolentino z Easton Sports mi zase objasnil konstrukci kompozitových pálek.

Gregory Vigilante z U. S. Army Armament Reaserch mě poučil o tom, co je to tekuté činidlo na křehnutí kovů. Toby Gloekler z Collision Reconstruction Engineers, Inc. mně pomáhal s vymýšlením téměř nezjistitelných záměrných závad na automobilech, které vedou k haváriím. Děkuji rovněž vyšetřovateli nehod Robertu W. Burnsovi, seržantu Stephenu J. Walshovi z Collision Analysis and Reconstruction Section (jednotky CARS) Massachusettské státní policie, policistovi Mikeu Banksovi z Massachusettské státní policie a seržantu Mikeu Hillovi z policejního oddělení ve Framinghamu v Massachusetts. Detektiv na odpočinku Kenneth Kooistra, který sloužil v Grand Rapids, mi pomáhal s objasňováním některých podrobností, týkajících se vražd.

V záležitostech těhotenství a komplikace zvané placenta previa patří mé díky dr. Alanu DeCherneyovi, profesoru porodnictví a gynekologie na lékařské fakultě Davida Geffena na Kalifornské státní univerzitě v Los Angeles, a Mary Pat Loweové, zdravotní sestře na pohotovosti v Massachusetts General Hospital.

Jsem rovněž zavázán některým lidem, jejichž pomoci využívám dlouhodobě, zvláště Harrymu „Skipu“ Brandonovi ze Smith Bran don v D. C. a nepostradatelnému znalci zbraní Jacku McGeorgeovi z Public Safety Group ve Woodbridgi ve Virginii. Badatel Kevin Biehl, který mi radil již dříve, mně pomáhal i při práci na této knize s některými důležitými výzkumy na poslední chvíli.

Rád bych rovněž poděkoval všem zaměstnancům nakladatelství St. Martin’s Press. Nadále mi věří a s neslýchaným nadšením, které jsem nikdy nepokládal za samozřejmost, se starají o to, aby mé knihy vycházely. S rizikem, že některé důležité osoby vynechám, se musím zmínit zvláště o prezidentce a vydavatelce Sally Richardsonové, o Johnu Sargentovi, Matthewu Shearovi, Mattu Baldaccim, Ronni Stolzenbergové a Johnu Murphym, o reklamních pracovnících Greggu Sullivanovi a Elizabeth Coxeové, o Brianu Hellerovi, Georgei Wittovi, Christině Harcarové, Nancy Trypucové, Alison Lazarusové, Jeffu Capshewovi, Andym LeCountovi, Kenu Hollandovi, Tomu Slinovi, Robu Renzlerovi, Jennifer Enderlinové, Bobu Williamsovi, Sofiině Hintonové, Anne Marii Tallbergové, Mikeu Rohrigovi (nyní v Scholastic) a Gregorym Gerstnerovi. V Audio Renaissance chci poděkovat Mary Beth Rocheové, Joe McNeelymu a Lauře Wilsonové.

Komu jsem neskonale vděčen, je můj vydavatel Keith Kahla. Děkuji vám, příteli, za všechno, co jste pro mě udělal.

Má agentka Molly Friedrichová z Aaron Priest Agency byla skvělá jako vždy, podporovala mě, chránila a radila mi. Děkuji rovněž jejímu kolegovi Paulu Cironeovi.

Moje manželka Michele Soudaová byla pilnou a kritickou čtenářkou a redaktorkou rukopisu. Naše dcera Emma, jež se musela vyrovnat s téměř trvalou nepřítomností otce v posledních měsících práce na této knize, se mi svou posedlostí baseballem stala inspirací pro klíčovou část knihy.

A konečně můj bratr Henry Finder, šéfeditor v The New Yorkeru, za mnou po celou dobu stál. Jeho pomoc byla neocenitelná od zrodu příběhu až ke konečné redakční práci. Nevím, zda mu dokážu dostatečně poděkovat.

Joseph Finder

VRAŽEDNÝ INSTINKT

Z anglického originálu Killer Instinct,

vydaného nakladatelstvím St. Martin’s Press

v New Yorku roku 2006,

přeložil Viktor Faktor

Vydala Metafora, spol. s r. o.,

v Praze roku 2008

Redakce Jana Moravcová

Korektura Richard Škvařil

Technická redakce Hana D. Benešová

Sazba Netopejr®

Tisk a vazba CPI Moravia Books s. r. o.,

Vydání první

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai