Sebastian Fitzek

Lovec očí 2.

Otřesný zvrat v případu sběratele očí – Děti osvobozeny. Pachatel se doznal, ale vraždění pokračuje.

Identita „sběratele očí“, jenž poslední měsíce režíroval smrtící hru na schovávanou, je konečně známá: k bestiálním vraždám čtyř žen a tří dětí se přiznal Frank Lahmann, třiadvacetiletý volontér velkého berlínského deníku.

Lahmann při svých zločinech vždy dodržoval stejně odporný a akurátní postup: napřed zabil matku, potom zavlekl dítě a dal otci ultimátum 45 hodin a 7 minut, aby skrýš našel. Po uplynutí lhůty oběti v úkrytu zemřely. Hrůznou přezdívku dostal sběratel očí proto, že dětským mrtvolám, když se pak našly, vždy scházelo levé oko.

Kriminální psychologové soudí, že – tak jako často – i v případě sběratele očí je třeba hledat příčinu v chorobném chování pachatele v dětství. První rešerše odhalily, že Lahmann vyrůstal ve strašných podmínkách. Matka opustila rodinu a otec bral děti jenom jako břemeno. Především Lahmannova mladšího bratra nemocného rakovinou, kterému nádor zničil levé oko.

Oba bratři se jednoho dne schovali do vyřazeného mrazicího boxu v naději, že si otec bude dělat starosti a půjde je hledat. Ten však nic netušil a obrážel jednu hospodu za druhou. Bratři, kteří se nemohli vysvobodit vlastními silami, bojovali uvnitř boxu se smrtí udušením. Jen čirou náhodou je objevil jeden lesní dělník, ale pozdě. Po 45 hodinách a 7 minutách byl mladší bratr Franka Lahmanna již mrtev.

Psychologové v tomto traumatu spatřují spouštěcí mechanismus pozdějších vražd. Frank Lahmann to sám popsal v e-mailu šéfredaktorce svého zaměstnavatele: „Přirozeně, a rád to přiznávám, je moje počínání nápadné, když pokaždé vytvářím (u svých činů – pozn. red.) rámcové podmínky, jaké byly tehdy dány mně a mému bratrovi. Matka pro nás byla de facto mrtvá, a proto jsem ji od začátku musel odstranit z hrací plochy. Otec, který své děti zanedbává. Úkryt, jenž obsahuje vzduch na 45 hodin a 7 minut, a mrtvola, které chybí levé oko jako mému bratrovi.“

Jedině nasazení policejního reportéra Alexandra Zorbacha v příslovečné poslední minutě zmařilo sběrateli očí čtvrtou „rundu“. Skrýš naposled unesených dvojčat se podařilo vypátrat díky Zorbachovým reerším. Novinář však za jejich záchranu musel zaplatit vysokou cenu. Zatímco vysvobozoval dívku a chlapce z výtahové šachty, Frank Lahmann si již našel další oběť: Zorbachova syna Juliana, kterého někam zavlekl poté, co zavraždil jeho matku Nicci Zorbachovou.

Po Franku Lahmannovi není od té doby ani vidu, ani slechu. A nové ultimátum, proti němuž teď Alexander Zorbach musí bojovat, aby zachránil svého syna, už několik hodin běží…

Jestliže o život přijde, dáš život za život.Oko za oko, zub za zub, ruku za ruku,nohu za nohu, spáleninu za spáleninu,modřinu za modřinu, jizvu za jizvu.

Exodus 21, 23–25

Slyšeli jste, že bylo řečeno: ,Oko za oko,zub za zub.‘ Já však pravím vám, abyste sezlým nejednali jako on s vámi; ale kdo tě uhodí do pravé tváře, nastav mu i druhou.

Matouš 5, 38n.

Johanna Stromová

1. kapitola

Přijatelných třináct stupňů, nebe mírně zatažené, jemný zářijový vítr. Tohle počasí Johanna Stromová milovala. Jako stvořené, když chce člověk umřít.

Muž na lavičce v parku vedle ní jako by její přání vytušil, i když s ní dodnes neprohodil ani slovo. Vůbec byl takový nemluvný. Jednou za den, dvě hodiny po obědě, směla Johanna Stromová do oploceného parku kliniky poblíž Hamburku, aby si „protáhla nohy“, jak tomu říkala vrchní sestra. Ve skutečnosti na těch hrbolatých cestičkách, které se vinuly stromovým porostem v areálu psychiatrického ústavu, musel člověk dávat zatracený pozor, kam šlape. Zrovna včera starý Wischnewski zakopl o kořen zakrytý prvním opadaným listím a narazil si kyčel. „Kdyby si radši narazil hlavu,“ zaslechla Johanna ošetřovatele, jak se posmívá na adresu dementního pacienta. „To by se na něm tolik neprojevilo.“

Johanna Stromová si jako skoro každý pacient kliniky Svatá Barbora („udělaj tam z tebe magora“, jak na ni rýmovali obyvatelé z okolí) připadala, že sem rozhodně nepatří. Ne že by snad byla zdravá, ó ne, Bože, to tedy nebyla, ale protože jí na vyléčení nezáleželo. Kdyby šlo jen o alkoholismus, jenž ji napřed zbavil důstojnosti a potom připravil o zdraví, byla by se možná jednoho dne dokonce i vzchopila a postavila na odpor démonům, které se pokoušela utopit v krabicovém vínu kupovaném u benzinové pumpy. A pokud by měla profesionální pomoc, možná by se dokonce vzepřela, kdyby ji chtěl její muž zase spoutat, aby se potěšil její „devótní dušičkou“, jak tomu říkal. Na začátku jejich vztahu to brala jako nějakou hru, na kterou lze přistoupit, když to partnerovi udělá radost.

Nechala si v posteli nadávat, že je třídírková kobyla, kurvoželka a nenažraná hnusná píča. A musela si s hanbou přiznat, že ji to zpočátku svým způsobem skutečně vzrušovalo, když na ni sáhl trochu drsněji. Plácnout po zadku, sevřít hrdlo, no prosím. Viděla na něm, jak ho to vzrušuje, a pociťovala to i na sobě. Poddávala se mu i proto, že jednou si před něj ve chvíli, kdy spěl k orgasmu, odmítla kleknout, a od té doby věděla, jak se umí rozzuřit. Ať si uskutečňuje svoje sny, které má z pornofilmů. Nic na tom přece není.

Ale někde vzadu, v nekonečných hlubinách jejího podvědomí, ji napadlo, že už je asi na všechno příliš pozdě. Že zmeškala poslední odbočku z cesty svého života, kdy ještě bylo možné věci napravit, než se jí definitivně vymknou z rukou. Nechala se zkrátka ponižovat až příliš často a protestovala moc málo. Přiznat Christianovi po všech těch letech manželství, že s ním nikdy nesdílela některé jeho záliby, by ji odhalilo jako lhářku a jeho by to (a právem, jak usoudila) citelně ranilo. A tak mlčela dál a dlouho si namlouvala, že má otěže ve svých rukou.

Tahle iluze pohasla jednoho dusného letního dne v srpnu, když se celá propocená vrátila z nákupu na víkend. Dcera Nicola byla se školou na výletě na Baltu a Johanna se těšila na poklidný páteční večer s pizzou a filmem na DVD (Angel Heart s Mickeym Rourkem, který její muž ještě neznal a který vzala za tři eura z pultu s laciným zbožím). Byla zklamaná kvůli neohlášeným hostům v obýváku. Christian se rozvaloval na gauči ještě se dvěma kamarády z kanceláře. Bylo vidět, že už do sebe obrátili pár lahví vína. Pusu na přivítanou Johanna nečekala, to Christian dělal nerad už dřív. Většinou ji plácl po zadku nebo ji nově štípl do bradavky, když se vrátila domů. Toho dne zašel ještě o krok dál.

Na spoustu událostí toho večera si už nemohla vzpomenout, mnohé z nich její podvědomí milosrdně drželo pod zámkem, ale to, co jí uvízlo v paměti, stačilo, aby se i dnes probouzela s křikem.

Christian vstal a bez varování jí vyťal facku.

„Nechalas nás čekat, ty svině jedna zasraná!“ obořil se na ni s hranou výčitkou a obrátil se ke kamarádům: „Co myslíte, jak mám za to svoji kurvoželku potrestat?“

Johanna protáhla obličej v marném pokusu přehrát s úsměvem na rtech manželovu erupci násilí do neškodného žertu. Jeho kamarádi z advokátní kanceláře (oba v padnoucím obleku s kravatou a kapesníčkem, oba se snubním prstenem) se dvojsmyslně zasmáli. Teprve teď si všimla porna, které běželo na obrazovce s vypnutým zvukem. Právě tam nějaké nahé ženě natahovali přes hlavu koženou kapuci.

„Mám vám ještě něco přinést?“ zeptala se Johanna rozechvělým hlasem a dodnes si není jistá, jestli neudělala chybu. Jestli to Christian nepochopil jako souhlas s rolí, ve které ji chtěl kamarádům předvést.

Předváděčka. Christianovo synonymum pro domácí násilí. Kolikrát jí v posteli šeptal do ucha svoje znásilňovací fantazie: jak ji chtěl v lese přivázat nahou ke stromu a předhodit jako nehájenou zvěř náhodným rekreačním běžcům. Jeho fantazie byly někdy tak směšné (jednou ji skutečně chtěl zaměstnat v bordelu jako děvku), že Johanna zatím neměla vážné obavy, že by je dokázal uskutečnit. Toho srpnového večera však zjistila, že se mýlila.

Příští den začala pít. Aby tu hrůzu něčím přebila. Aby zapomněla. Na den své dosud největší bolesti, který položil základní kámen k tomu, že později skončila ve Svaté Barboře – čtyři roky poté, co už přišla o zaměstnání, všechny společenské kontakty i podstatnou část vůle k životu a kdy jí Christian u stolu v kuchyni oznámil, že se s ní rozvádí. Že se zamiloval do mladší, hezčí a inteligentnější ženy, studentky, která si nenechá líbit takové zacházení jako ona; a že si samozřejmě bere k sobě Nicolu, protože je v pubertě a nemůže ji nechat u zpustlé alkoholičky, která se věší na krk každému chlapovi jako laciná štětka.

Vyhrkly jí slzy a ruce se jí projednou netřásly kvůli poklesu hladiny alkoholu. To nemůžeš udělat, chtěla na něj zařvat. Nemůžeš mě odhodit jako prošoupanou rohožku a ukrást mi dceru. Ale nevyloudila ze sebe víc než utrápený výkřik.

Christian jenom opovržlivě zavrtěl hlavou a v očích se mu zračilo pohrdání. Věděl, že tuhle bitvu vyhrál dřív, než začala. On byl advokát, ona psychicky zlomená alkoholička. Už jen samotná videa, která natočil, když musela být po vůli jeho kamarádům, známým i úplně cizím mužům, stačila na to, aby se i ta nejemancipovanější rozvodová soudkyně postavila na jeho stranu. Videa, na nichž byla Johanna jediná, kdo nesměl mít nasazenou masku.

Dva měsíce potom, co se Nicola a Christian odstěhovali, a krátce poté, co její dcera beze stopy zmizela, se Johanna poprvé pokusila o sebevraždu. Po třetím nezdařeném pokusu, v den, kdy policie pátrání po Nicole zastavila, ji tady hospitalizovali.

Teď už tu pobývala půl roku a díky odvykací kúře se zlepšil aspoň její tělesný stav. Zuby měla zkažené, jaterní testy byly pořád ještě jedna velká katastrofa, ale bolesti při močení byly den ode dne snesitelnější. Už se tak strašně nepotila, a když si teď vlasy pročesávala kartáčem čím dál snáz, odvážila se dokonce vyjít ven. Na rozervanosti její psýché se však nic nezměnilo a nadále si připadala jako vyvrhel.

Vyvrhel v županu, který se sám plíží nemocničním parkem.

Staršímu muži na lavičce, jenž jí vlídně pokynul a mlčky ji vyzval, aby si k němu přisedla, její zchátralý zevnějšek zřejmě nevadil. Johanna si za ten dlouhý pobyt připadala už jako inventář kliniky.

Většinu spolupacientek znala aspoň příjmením, ale doposud nepřišla na to, z jakého důvodu zde byl umístěn její mlčenlivý spolusedící. Uvnitř nemocniční budovy ho ještě nikdy neviděla, ani ho náhodou nepotkala na chodbě nebo s ostatními v jídelně při výdeji stravy. Ale kdykoli si šla do parku protáhnout nohy, byl tady ten staromódně vyhlížející muž vždycky. Rovný jako svíčka, bezvadně ostříhané řídké vlasy, s pěšinkou ostrou stejně jako puky u šedivých flanelových kalhot. Házel drobky chleba holubům, mravencům, špačkům a vrabcům, kteří se mu hemžili u nohou. Tu a tam se na Johannu potutelně usmál a sám si strčil drobek do úst.

V těch několika okamžicích němé komunikace se nemohla odtrhnout od jeho očí, které vypadaly mnohem mladší, bdělejší a tajuplněji než samotný muž, jehož věk se dal těžko odhadnout. Mohlo mu táhnout na šedesát.

Dnes ho tedy oslovila, potom co jako obvykle seděli potichu vedle sebe a poslouchali vzdálený hukot na městské dálnici.

„Smím se vás na něco zeptat?“

„Samozřejmě.“

Měl přívětivý hlas a připomínal Johanně jejího dávno zesnulého doučujícího matematiky, jenž ani po dvacátém opakování neztrácel trpělivost.

„Proč jste tady?“

Otočil se k ní a podíval se svýma zvláštníma očima přímo na ni. „Kvůli vám.“

Johanna se zasmála a čekala, že muž svou poznámku vezme zpět, čímž se ukáže, že to byl pokus o žert.

Ale muž zůstal vážný.

„Jak tomu mám rozumět?“

„Nejsem pacient. Jsem návštěvník.“

„A přišel jste navštívit…“ Zarazila se. „Navštívit m?“

„Správně.“

„A proč?“

„Abych vám něco ukázal.“

„Co?“

„Důkaz toho, že to s vámi osud až dosud myslel moc dobře.“

Jeho hlas už nezněl ani trochu přívětivě. A muž taky již nevypadal jako předčasný penzista, který krmí holuby v parku, protože zrovna nemá nic lepšího na práci.

„Dobře si to prohlédněte.“

Podal jí fotografii. Johanně se rozšířily zorničky, když jí padl zrak na dokonale ostrý snímek mladé ženy.

Zabralo to vteřinu úleku, než pochopila celkovou hrůznost a brutalitu snímku, protože její mozek se pokusil v jakési sebeobraně neregistrovat nepředstavitelné.

„Můžete si ji nechat,“ pronesl starý muž a vtiskl jí do ruky fotografii z polaroidu. „Chápejte to jako trest za vinu, kterou jste na sebe vzala.“

Muž vstal, narovnal si sako a zkontroloval zip u flanelových kalhot.

„A teď mě prosím omluvte. Povinnost volá. Jak jste právě sama viděla, nejsem s vaší dcerou ještě hotov.“

Potom, chvilku předtím, než se Johanna s řevem zhroutila, vykročil pryč. Lehkou, pružnou a vzletnou chůzí. Jako jeden z těch šťastných mužů, kteří jsou vyrovnaní se světem i se sebou samými.

O pět měsíců později

Teď

2. kapitola

Alexander Zorbach (Já)

Intraoperační bdělost. Ty nejhorší horory mívají často nevinná jména. Je to už dávno, to jsem ještě vedl něco jako život, když jsem dělal rozhovor s totálně traumatizovanou ženou. Přestože se její příhoda – intraoperační bdělost – odehrála již před lety, pořád ještě trpěla panickými atakami. Jestliže Lara Weitzmannová předtím neměla problém s malými místnostmi, po traumatickém zážitku nevydržela ani ve velkoplošné kanceláři mých novin. Po dvou neúspěšných pokusech o interview, kdy jsme se nedostali přes první otázku na její nepředstavitelné bolesti, jsme museli povídání přenést někam do otevřeného prostoru. A tak jsem pod zářícím sluncem v zoologické zahradě poslouchal hrůzostrašné vyprávění mladé ženy.

„Byla to jen malá cysta v podbřišku,“ začala Lara Weitzmannová potichu a mně pokaždé začne běhat mráz po zádech, když si vzpomenu na její lámavý hlas v diktafonu. Hlas, jaký se dokonale hodil k jejímu vzezření, jako kdyby si ji nějaký režisér vybral do role právě kvůli tomuhle slabému tělu. Trauma jí vyrazilo obrovské díry do psýché a při bližším ohledání byly dokonce vidět. Byla tak hubená a pergamenovou kůži měla tak světlou, že se člověk obával, že ji sluneční paprsky prosvítí skrz, jakmile se postaví do světla.

„Nevěděla jsem, že něco takového existuje,“ zavrtěla hlavou, jako kdyby tomu pořád nemohla uvěřit.

Chirurg měl za sebou už tisíce rutinních zákroků a ani tentokrát zpočátku nenastaly komplikace, které by stály za řeč. Aspoň co se odstranění cysty týče.

Vše probíhalo jako při bezpočtu předchozích operací. S jedinou výjimkou: Lara Weitzmannová nebyla v bezvědomí. Dodnes se neví, jestli jí špatně nadávkovali anestetikum, nebo trpí vzácnou anomálií, kdy tělo obecně nereaguje na anestezii. Léky utlumily pouze její motorické schopnosti. Lara byla bdělá, ale neměla jak na to upozornit. Nemohla dát najevo, že to všechno cítí: skalpel, jak jí otvírá břišní stěnu. Ocelové svorky zavedené do těla, aby držely operační ránu otevřenou. Ani vpichy jehlou, když jí za necelou hodinu ránu zašívali. Nemohla svou bolest vyřvat na doktory a sestry, kteří si během operace povídali, jak je dnes těžké najít v Berlíně školku, kam nechodí děti cizinců. Všechno marné. Niterné výkřiky, které v ní zuří dodnes, nikdo neslyšel.

Intraoperační bdělost. Vyskytuje se u pacientů, kteří se během operace probudí při plném vědomí bolesti a nemohou na sebe upozornit.

Viděno statisticky k ní dochází tak zřídka, že je zapotřebí nula před i za desetinnou čárkou: 0,03 procenta. Je to stejně nepravděpodobné jako blesk z čistého nebe. Zní to chlácholivě, dokud si člověk neuvědomí, že to nelze říct i o těch třech z deseti tisíc. O třiceti lidech na vyprodaném olympijském stadionu. Je to vzácné, ale nikoli nepředstavitelné.

Poté co jsem se stal hříčkou sběratele očí, muže, jenž zabil mou ženu a odvlekl mi syna, vím, jak se tenkrát Lara Weitzmannová musela na operačním stole cítit. Když ji řezali zaživa a narkóza zabírala asi jako náplast na zlomenou páteř.

Můžeme se ukolébávat statistikami jak chceme, můžeme smrtelné riziko zametat pod koberec. Ale nakonec je vždycky někdo oním smutným případem odpovědným za to, že za nulou následuje desetinná čárka a ještě nějaké číslo. A někdy do toho spadne člověk sám. Potom uvidí, jak může blesk udeřit, i když slunce jasně svítí jako dnes, v mrazivý prosincový den, kdy konečně stojím před úkrytem, kam sběratel očí schoval mého syna. Dal mi čtyřicet pět hodin a sedm minut, abych ho našel. Kdybych se opozdil, byť o jedinou minutu, Julian by se ve skrýši udusil. Taková jsou pravidla hry. Zvrhlá stejně jako neměnná. Proto vím, co mě čeká, až otevřu přepážku a vkročím do tmy.

Sedm minut po vypršení ultimáta.

3. kapitola

„Kurva!“ procedí za mnou muž s baterkou. Na moment se mě zmocňuje potřeba se otočit a vrazit mu vší silou jednu do ksichtu. Už to svoje zoufalství nemůžu dál polykat a Stoya mi i s pistolí v pravačce připadá jako příhodný hromosvod. Aspoň na okamžik, jen co jednou mrkneš okem. Potom kužel světla, kterým míří levou rukou, zavadí o malou bednu na kovové podlaze.

„Ústup!“ uslyším komisaře říkat do vysílačky. „A pošlete sem pyrotechniky. Něco tady leží.“

Ano, něco tady leží. A není to můj syn.

Klekám si na podlahu a opírám se rukama o laťový rošt. Za zády mi rachotí vysoké boty příslušníků speciální zásahové jednotky, jak se řítí zpátky nahoru.

Od jednoho hlídače v Hamburské loděnici jsme dostali tip hledat Juliana na vyřazeném tankeru pro přepravu plynu. Předčasně penzionovaný muž chtěl zabránit tomu, aby sběrači starých kovů nevyplundrovali člun odstavený v suchém doku. Při obchůzce nákladními prostory měl dojem, že slyší plakat dítě, a ohlásil to svým nadřízeným. Nasávám vzduch.

Tady, v trupu staré lodi, je cítit olej, kolomaz a pot. Prach, chcanky a strach. Ale co je nejhorší: je to tu cítit Julianem.

Jeho horkou kůží a mokrými vlasy, které se mu lepí na čelo, když v předsíni popadá dech, protože zase jednou přestal vnímat čas a celou cestu z fotbalového hřiště domů utíkal, aby nepřišel pozdě na večeři. Tenhle nasládle svérázný pach desetiletého kluka, který člověk tak miluje u vlastního potomstva, ale který se mu u cizích dětí rychle zprotiví, když je mu vystaven v koncentrované formě třeba v převlékací kabině po tělocviku v páté třídě.

„Neslyšel jste?“ ptá se Stoya vedle mě. V sinavém světle, jež se odráží od kovových stěn, vypadá jako strašidlo. Je na něm znát nevyspání a vpadlý obličej jako by se skládal jenom z vrásek a slzných vaků. V tomhle jsme si teď asi velice podobní.

„Tady dole nic není, jenom tahle bedna. Třeba je v ní bomba. Může každou chvilku vybuchnout.“

Zhluboka se nadechnu, natáhnu vzduch nosem a ucítím to: mezi výpary strachu a bolesti, které jsou v téhle temné skrýši přítomny stejně jako chemické pachy laku, čisticích prostředků a staré nafty, se ve vzduchu vznáší sice slabá, ale přesto zřejmá Julianova esence. Vím, že tady můj syn byl. Zde, v nákladním prostoru lodi, čekal na otce posledních pětačtyřicet hodin ve spárech monstra, které mu předtím zabilo matku. Do levého zadního rohu, tam co leží to roztřepené kotevní lano, chodil vykonávat potřebu. A nejspíš si ve tmě uškrábal nehty o železné stěny, aby odtud našel nějakou cestu ven.

„No dobře, už jdu,“ odpovím a zvednu ruce. „Zivot mě ještě neomrzel,“ zalžu.

Stoya spokojeně přikývne a dopustí se závažné chyby. Vezme mě trochu nemotorně kolem ramen, aby mi vyjádřil soucit. Cestou do Hamburku mi vyprávěl o svém příbuzenstvu. O jedenapůlroční neteři, jak pořád říká du místo dám, přestože ve slově máma umí říct m úplně normálně.

Stoya mi tím chtěl dát na srozuměnou, že i on je rodinný člověk, a ne jenom šéf mordparty. A že se umí vžít do toho, jak se cítím. Třeba to doopravdy umí, kdoví? Ale plete se, pokud si myslí, že mě strach z bomby donutí ustoupit byť o jediný milimetr. Přišel jsem. Tady, na tom posledním místě, jsem viděl svého syna. A jsem v tom pravém slova smyslu u cíle svých nočních můr. Na světě už není nic, kam bych mohl jít. Nacházím se ve stejném stavu jako Lara Weitzmannová. Mou narkózou je šok, který není dost silný, ale stačí na to, abych už nebyl schopen klást odpor moci sběratele očí. Trpím intraoperační bdělostí. Až na to, že moje operace na rozdíl od té, kterou zažila Lara Weitzmannová, potrvá věčně.

Tohle všechno nemůže Stoya chápat a ani tušit. Proto taky není připraven na to, že se trochu pokrčím, abych ho mohl zdola praštit hlavou do brady. Stoya zasténá, zapotácí se, ale otevřenými ocelovými dveřmi vypadne ven až potom, co mu vyrvu z ruky baterku a kopnu ho na solar.

Ani ne za tři vteřiny jsem stačil zarýglovat lodní přepážku zevnitř a odstřihnout se od policistů.

V ten moment mi zazvonil mobil.

4. kapitola

Displej ukazoval, že tady dole je mizivý příjem, ale o to zřetelnější na něm bylo jméno monstra odpovědného za všechna moje utrpení: Frank Lahmann. Sběratel očí, jenž za svou přezdívku vděčí skutečnosti, že všem svým obětem po únosu odstranil levé oko.

Zmáčkl jsem příjem a přiložil telefon k uchu.

„Ahoj, Alexi,“ ozval se Frank. Takhle mě tisíckrát pozdravil do telefonu a v redakci. Má neutrální, věcný hlas bez emocí. Jako bychom nebyli víc než kolegové v novinách, kteří si potřebují promluvit o rešerších k článku, který musí za hodinu do tisku. Jako kdyby mé ženě nezlomil vaz a neunesl mi syna.

Já tě najdu! chci na něj zařvat. Najdu tě, i kdyby mi to mělo trvat zbytek života. A bude pro tebe lepší, když tě najdu dřív nežpozdějc, protože čím dýl tě budu hledat, o to víc budu mít času vymýšlet mučení, kterým tě nakonec usmrtím.

Jenže tolik asertivity moje intraoperační bdělost nepřipouští, a tak do sluchátka zaskřehotám jediné slovo: „Kde?“

Kde je Julian? Kam jsi odnesl jeho mrtvolu?

To je další znak modu operandi, že sběratel očí nikdy nenechává mrtvoly ve skrýši, ale odnese je někam ven. Do podobně zalesněného prostředí, jako bylo to, kde tenkrát stál ten vyhozený mrazák.

„Jdeš pozdě,“ říká mi Frank. Stoya venku buší do ocelových dveří jako pominutý, takže Frankovi sotva rozumím. „Ale já ti odpouštím.“

„Ty mi odpouštíš?“

„Ano. Přestože sis všechna znamení vyložil špatně, Alexi. Přestože jsi plýtval časem na moje nahánění a psaní jedné novinové story za druhou, místo abys šel slavit synovy jedenácté narozeniny. Přestože nejsi lepší než ostatní otcové, co marní život prací, místo aby se věnovali dětem. Přesto uznávám mimořádnou vazbu mezi námi dvěma.“

Mimořádnou vazbu. Je mi tak zle, že mi dochází dech. Frank byl můj volontér. To já jsem ho vyškolil v senzačním plátku, pro který dělám. Zaměstnal jsem ho a pořád se za něj zasazoval u šéfredaktorky, protože jsem si myslel, že v jeho prostořeké bytosti a pracovním nadšení poznávám kuse sebe sama. Vím, že pomyšlení na to, že jsem z vlastní vůle vybral a podporoval vraha své rodiny, mě jednou, až bude po všem, dožene k šílenství.

„Nikdy jsem nechtěl, abychom byli protivníci, Alexi. Opravdu jsem v tobě viděl svůj vzor. Proto jsem udělal všechno, abys mi nelezl na hřiště. Jenže tys mě nechtěl slyšet. Ale jak jsem řekl, nejsem netvor. Mám tě opravdu rád. Třeba je to jenom hloupý sentiment, když ti jako projev uznání za naši společnou minulost nabídnu druhou šanci zachránit Juliana.“

Zachránit?

V tu chvíli chápu, proč lidé začínají věřit. Modlím se ke každému bohu, o kterém vím, za to, aby Frankův sadismus nezašel tak daleko a nedělal mi teď plané naděje.

„Julian žije?“

„Ano. Ale tahle situace je proměnlivá, jak víš.“

„Co musím udělat?“ ptám se a snažím se ignorovat volání za ocelovými dveřmi. Stoya už není sám a hrozí mi, že bude loď evakuovat a mě tady nechá, jestli hned nevylezu.

V tom zjitřeném stavu si najednou už nejsem jistý, jestli jsem se vůbec zeptal anebo si to jen myslím. Proto kladu otázku znovu: „Co musím udělat, abys ho pustil?“

Frankova odpověď je úsečná stejně jako značně nesrozumitelná.

„Třináct. Deset. Sedmdesát jedna.“

„Co je to?“

„Číslo.“

„A k čemu ho potřebuju?“

„Abys otevřel tu bednu.“

Zvednout levou ruku mě stojí neuvěřitelné vypětí sil. Konečně se mi podařilo zachytit kuželem světla z baterky předmět, který mi stojí u nohou přesně uprostřed čtvercového nákladního prostoru.

Dřevěná bedýnka s opoceným mosazným kováním připomíná léty sešlou skříňku na šperky. Podobnou měla Nicci, i když to byl menší model. Dodnes stojí na odkládací ploše u hlavy naší manželské postele a nikdy v ní nebyl jediný šperk. Moje žena tu bachratou škatuli vyloženou červeným sametem objevila na bleším trhu v ulici 17. června a přitáhla ji do našeho domu v Rudower Dörferblicku stejně jako spoustu dalších nesmyslných krámů. Už sama vzpomínka, kterou tahle schrána ve mně vyvolává, mi nahání slzy do očí. Co bych za to dal se ještě naposled pohádat s Nicci o další pitomý lapač prachu v naší ložnici. Jenže tuhle možnost mi Frank vzal jednou provždy. „Znáš úsloví Miluji tě víc než svůj život?“ slyším, jak se mě ptá. Kleknu si a osahávám číselný zámek, kterým je krabice zajištěna.

„Neslyším tě, Alexi.“

„Jo. Jo, znám tohle rčení,“ odpovím mu a otáčím kolečky s číslicemi. Jdou ztuha.

Třináct. Deset. Sedmdesát jedna.

„No a? Uděláš to?“

„Co?“

Poslední cifra naskočí a zámek se s nečekanou silou rozletí, uvolní se z petlice a dopadne na zem. Otevřu box a najdu v něm přesně to, co jsem čekal.

„Miluješ Juliana víc než svůj život?“

„Ano.“

„Tak to dokaž.“

„Mám se zastřelit?“ zeptám se a vyndám pistoli ze schrány. Je lehká jako hračka, ale ze svého minulého života policisty vím, jak zničující účinek může mít jeden cílený výstřel. Model, který držím v ruce, je stejný jako ten, jímž jsem před lety zastřelil psychicky narušenou ženu, která chtěla zavraždit mimino.

„Ano. Ale musíš to udělat správně.“

Správně?

„Co to znamená?“

„Znáš tady ten zvuk?“

Přimáčknu si mobil víc k uchu a tikání stopek je zřetelnější. Musím se ovládat, abych se na Franka nerozeřval.

Nech si ty chorobný hrátky. Vrať mi Juliana. A potom se schovej líp, než jsi schovával svoje oběti. Protože jestli tě najdu já nebo někdo jiný, tak…

„Máš čtyři minuty a šest vteřin,“ sdělí mi Frank a tikání zeslábne. „Přilož si ústí hlavně na levé oko a zmáčkni. Jakmile uvidím ve zprávách tvou mrtvolu, tak Juliana pustím. Ale jestli budeš dlouho váhat, tak Juliana udusím a vyloupnu mu levé oko.“

Jako všem těm dětem předtím.

„A ještě něco: kdybych pojal sebemenší podezření, že švindluješ…,“ Frank se krátce odmlčel, „kdybych měl z jakéhokoli důvodu zapochybovat, že jsi opravdu mrtvý, tak Juliana popravím a ty jeho mrtvolu nikdy nenajdeš. Potom už nebudeš hledat syna, ale jenom jeho tělesnou schránku bez duše, a nenajdeš nic, co bys mohl pohřbít. Ryba sebou pořád ještě hází v mé síti. Pořád ještě můžu dát policii pokyny, kde najdou Juliana. Pokyny, které mu zachrání život. Rozuměls mi?“

„Rozuměl,“ zaskřehotám.

„Tak proč ještě slyším tvůj hlas?“ Na tvém místě bych si tu zatracenou pistoli konečně přiložil, jak jsem ti řekl! Čas ti utíká!“

Pořád ještě klečím před tou bednou. Baterku jsem položil na zem, abych mohl držet v jedné ruce telefon a v druhé zbraň. Teď zas pomalu vstávám. Za lodními dveřmi už je ticho, z čehož se dá usuzovat, že Stoya splnil svou hrozbu a odtáhl.

„Chci s ním mluvit,“ pronesu překvapivě pevným hlasem, zatímco mi studený pot stéká až mezi lopatky. Dýchá se mi těžko. „Se synem. Dej mi ho.“

„Urážíš mě, Alexi. Ty už ve mě nemáš důvěru? Potom co jsem tolikrát dokázal svou férovost?“

Frekvence začne vrčet a jeho poslední slova přehluší nějaké rušení. Jako kdyby zapnul holicí strojek. Ale nejspíš jenom změnil stanoviště a popošel blíž k nějakému přístroji na elektřinu. Využívám přestávky, abych se pohledem na telefon ujistil, že jsem zapnul nahrávání a náš hovor se zaznamenává.

„Kdo tě nasměroval na jistou stopu, která vedla k záchraně dvojčat?“ ptá se Frank dál. „Mohl jsem ty děti odvést ze skrýše dřív, než bys je našel, ale já dodržel pravidla hry.“

„Já. Chci. Mluvit. S Julianem,“ mačkám ze sebe. S každým nadechnutím, jako by se zvětšoval tlak na moje plíce. Vím, že narůstající panika mi nedopřává čas. Brzy začnu hyperventilovat.

Nějakou dobu se neděje vůbec nic, jenom rušivé zvuky na druhém konci jsou čím dál silnější. Pak to cvakne a Frank si povzdechne.

„No, dobře, jak chceš, Alexi. Ale stručně. Máš už jenom čtyřicet vteřin.“

Vrčení přestane a já se na moment začínám bát, že se spojení přerušilo. Ale pak uslyším jedno jediné zašeptané slovo, které mi vžene slzy do očí. „Tati?“

„Bože, Juliane!“

Synův hlas, který zní o hodně víc dětsky, než si ho pamatuju, je balzám i sůl v jednom do mých duševních ran, které mi Frank způsobil.

Zakolísám a zase si kleknu, dřív než ztratím rovnováhu. Poslední dny jsem oka nezamhouřil, mučili mě a málem jsem se utopil při zachraňování dětí. Držel jsem v náruči svou zavražděnou ženu a hnal se za tímhle psychopatem kraj světa – ale ještě nejsem u konce. Jsem na začátku. Po všech útrapách, po vypršení všech ultimát, která mi stanovil, jsem to konečně dokázal. Za okamžik zachráním Julianův jedenáctiletý život. Výměnu, kterou mi Frank nabízí, vnímám v tomto okamžiku jako dar vykoupení.

„Kdy přijdeš?“ ptá se Julian. Má unavený a úzkostný hlas tak jako dřív, když klepal na dveře naší ložnice, protože ho bouřka vytrhla ze spánku.

„Já nevím, chlapečku,“ šeptám a přikládám zbraň.

„Ještě deset vteřin,“ slyším toho psychopata volat v pozadí. Julian se rozpláče.

„Mám tě rád, tati.“

„Já tebe taky.“

Navždy.

Zhluboka se nadechnu, zadržím vzduch a přitisknu hlaveň pistole k zavřenému levému oku. A když se začne hlásit dýchací reflex a hrozí prasknutím plic, zmáčknu spoušť.

Pronikavou explozi následuje třesk, který se ve svém vyvrcholení, těsně potom, co mi kulka provrtala lebku, náhle utne – a všechno je pryč: nákladový prostor, pistole v ruce, světlo i exploze. A potom…

Čerň.

Svět, v němž jsem promarnil poslední roky svého života a všechno v něm ztratil, přestal existovat…

O sedm týdnů později

5. kapitola

Alina Gregorievová

„Mám se svléknout?“

Zarin Suker měl hlas, který se zdál být jako stvořený pro sdělování špatných zpráv. Měkký, vřelý, empatický. Pokud můžeme věřit lidem, kteří ho poznali blíž, byl to hlas mistra operačního sálu, mnohokrát vyznamenaného člena akademické společnosti.

Hlas znásilňovatele a vraha.

„Podle našich spisů patří mezi absolutně nejlepší oční chirurgy na světě,“ referoval jí vrchní komisař Stoya o Sukerovi při prvním rozhovoru v policejní kanceláři. „Specialista na ty nejtěžší operace zrakových orgánů člověka. Nejmladší a nejlepší maturant v ročníku. Vystudoval čtyři univerzity. Má patenty na řadu medicínských přístrojů a nástrojů – mimo jiné na skalpel, který nese jeho jméno. Vynalezl ho, aby mohl provádět přesnější korektury zrakového nervu. To mu bylo třiadvacet let.“

„Jenom do půl těla, prosím,“ odpověděla Alina nepříjemně záhadnému pacientovi.

Už asi posté ten den proklínala Stoyu, že se nechala přemluvit k tomuhle šílenému podniku.

„Udělejte mi prosím tu laskavost,“ naléhal na ni úpěnlivě a tvářil se, jako by neměl všechny trumfy v ruce. Jako kdyby nedisponoval informacemi, kterými ji může vydírat. Informacemi, kvůli kterým Alina udělá všechno.

Zmrd jeden zatracenej, a teď jsem tady.

Tady, v tomhle kutlochu na uzavřeném oddělení vězeňské nemocnice, kde to páchne dezinfekcí a pogumovanou podlahou, kde se její slova odrážejí od holých stěn a kde nemá co pohledávat, poněvadž tam nic neztratila.

„Děláte to opatrně, že?“ zeptal se Suker. „Ne aby mě to bolelo.“ Alina uslyšela nepříjemný, téměř obscénní zvuk, který způsobilo vyzáblé tělo, jak se zaklonilo na lehátku z umělé kůže.

Žádná ze Sukerových obětí nezemřela bezprostředně jeho rukou. Tělesné mučení ženy přežily, ale nepřežily rány na duši, které jim způsoboval při mnohadenním martyriu a kvůli nimž pak později spáchaly sebevraždu. Dvě se oběsily, jedna vykrvácela do vany s horkou vodou. Poslední a zároveň nejmladší z nich se ve Friedrichshainu postavila do cesty tramvaji.

„Na začátku kúry zůstaňte prosím sedět zpříma,“ řekla mu Alina.

Vrchní lékař ústavu původně trval na tom, že bude přítomen vyšetření vězně, ale vrchní kriminální komisař Stoya jeho přání ignoroval, poněvadž si u této neobvyklé procedury nepřál žádné svědky. Alina se teď s tím monstrem nacházela sama na ošetřovně vězeňské kliniky. Sama s bestií, které se teď hned bude muset dotknout.

Místnost byla odposlouchávána speciálními mikrofony a před dveřmi stáli dva ozbrojení policisté, kteří při sebemenším podezření rozrazí dveře a během pár vteřin jí pomohou. Přesto se Alina cítila všelijak, jenom ne dobře při pomyšlení, že je tu zavřená sama s psychopatem, který není zajištěn svěrací kazajkou ani pouty na rukou. A to přesto, že věděla, že Suker ještě nikdy nikoho nezabil spontánně vlastníma rukama.

Zarin Suker. Už samo jméno znělo jako přiznání viny.

Zazníval z něho strach, bolest a utrpení. Alina si byla samozřejmě vědoma, že ji ovlivnily titulky bulvárních plátků, které osmapadesátiletého očního lékaře odsoudily už předem: jako prznitele žen a bestiálního mučitele a kata.

Alina přejela rukou umakartový konferenční stůl, kam si odložila ruksak. Byl cítit jako stoly, u jakých musela coby dítě dřepět ve školní lavici. Podivila se, jak hluboké má rýhy a škrábance. Jí v bezpečnostním průchodu do věznice všechny špičaté předměty odebrali.

„Co se vám stalo s očima?“ zeptal se Suker bezprostředně. Cekala tuhle otázku, protože si nasadila sluneční brýle jako vždycky, když se setkávala s lidmi, které nemohla vystát. Například nepříjemné pacienty. Při takových setkáních vnímala brýle jako sklopené hledí, jež ji chrání před dotěrnými pohledy.

„Moje oči tady nehrají žádnou roli,“ odpověděla a vybavila si čtvercový půdorys místnosti. Přišla sem o hodinu dřív a všechno si nastudovala, než sem dva strážní přivedli Sukera. V tuhle chvíli už byla důvěrně obeznámena se vzdálenostmi mezi stolem, lůžkem a židlemi. Dokonce ohmatávala stěny, dokud se nedokázala orientovat v místnosti doslova poslepu.

V důvěrně známém prostředí se pohybovala vždy tak sebejistě, že si mnoho lidí povšimlo jejího zrakového postižení až po chvíli, což bylo v neposlední řadě dáno i jejím nápadným zevnějškem. Alina byla slepá, a přesto člověk vizuální. Nemusela se na svět, v němž žila, dívat vlastníma očima, aby věděla, že povrchní věci jsou na ní důležitější než vnitřní hodnoty. Obal definuje obsah. A tuhle životní moudrost může popírat jenom pošetilec.

Když vyšla na veřejnost ve svých oblíbených hadrech (kožené džíny na kolenou rozervané, křiklavě zelené vysoké šněrovací boty a mikina od Abercrombie), nikdy s ní nejednali dvakrát vstřícně. Zato když si oblékla byznys kostýmek, nazula manolky a pod přiléhavou blůzu si natáhla push-upku, netrvalo ani půl minuty, a už jí nabízeli kávu nezávisle na tom, jestli vkročila do butiku nebo do banky. Většinu lidí mátl její celkově neobvyklý vzhled, na němž byly nejnápadnější vlasy. Ty byly, podle Alinina momentálního rozpoložení, jednou krátké, jindy dlouhé, s trvalou, ofinou nebo dredy, a nezřídka měnila barvu i několikrát za den. Proměňování jí umožňovala naprosto nevyčerpatelná zásoba paruk z pravých vlasů, do nichž investovala podstatnou část svých příjmů fyzioterapeutky.

Pro dnešní akci zvolila jednoduchou kombinaci bílých džínů, nízkých zimních bot a šedivého svetru s rolákem. Vlasy měla dlouhé, černé a rozpuštěné. Byl víkend, v posledních měsících zažila peklo a radši by si na sebe vzala něco divočejšího. Například nějakou kamufláž v podobě maskáčů, ve kterých vypadala jako bojovná amazonka, zvlášť když si nevzala žádnou paruku a předváděla se světu s hladce oholenou lebkou. Když pomineme, že by to jejímu zdraví neprospělo, poněvadž teď v únoru mrzlo jako na Sibiři, Suker by k takovému zevnějšku nepojal důvěru. Proto se dnes k Stoyově obrovské úlevě objevila před branou justičního zařízení v seriózním modelu.

„Nechtěl jsem být dotěrný,“ pronesl oční lékař, jemuž Alinino napětí muselo být nápadné. „Ale ty sluneční brýle se vám svezly, a tak jsem si všiml charakteristického zákalu, který mi prozradil, že nejste slepá od narození. Mám pravdu?“

Alina přikývla a hned na svou reakci dostala vztek. Od neštěstí teď uplynulo třiadvacet let, a přesto žádná její vzpomínka nebyla silnější než okamžik exploze, která jí zničila oči.

„Tak chcete už ošetřit, nebo ne?“ zeptala se vězně poněkud příkřeji, než zamýšlela.

„Proč tak ošklivě, mé dítě?“ Suker s úsměvem zavrtěl hlavou.

Ošklivě? Ošklivé by nebylo, ani kdybych ti prohnala kulku hlavou, za to, cos těm ženám udělal. A jestli mi ještě jednou řekneš „mé dítě“, tak ti plivnu do ksichtu.

„Tak dobře.“ Vzala ze stolu láhev s masážním olejem, který si přinesla, a nacpala ji zpátky do ruksaku.

„Co chcete dělat?“

„No co asi? Odcházím.“

Zatáhla zip a hodila si tašku přes rameno. „Řekli mi, že jste si při cvičení v cele skřípl nerv a potřebujete profesionální pomoc. Ale jak vidím, tak tady jenom ztrácím čas.“

„Ten pablb si při trénování břišního svalstva natrhl něco v bederní páteři. Vytvořte důvěrný vztah mezi ním a vámi a přemluvte ho k terapii. Dotýkejte se ho, a třeba…“ Stoya při předběžné poradě na tomto místě zničehonic přestal mluvit. Patrně si uvědomil, jak šíleně by to vyznělo, kdyby větu dokončil.

„Co je to za tyjátr, Alino?“ zeptal se Suker obratem.

Alina ztuhla, když z jeho úst uslyšela svoje jméno. Představila se mu jako Sabine Schneiderová.

Zatraceně! Tak on to ví.

Stalo se přesně to, čeho se obávala. „On mě pozná. Moje fotka byla skoro ve všech novinách a moje jméno v každém časopisu.“

Stoya její protest smetl ze stolu a stačilo mu na to jen pár slov.

„Suker sedí skoro dva měsíce v samovazbě. Nemá tam televizor ani internet, nemá přístup k žádným médiím. A protože podle psychologického posudku představuje nebezpečí pro ostatní spoluvězně, nemá žádné sociální kontakty. Na vycházky chodí sám a nemá ani bezprostřední sousedy ve vedlejších celách, s kterými by mohl komunikovat. Vy jste slavná teprve posledních pár týdnů, Alino. Pro něj budete jenom slepá fyzioterapeutka. Myslím, že to můžeme risknout.“

„Vy jste si vážně myslela, že nevím, kdo jste?“ zasmál se Suker. Slyšela, jak se pomalu zvedá z lůžka.

„Vaše plné jméno zní Alina Gregorievová, dvacet šest roků, slepá jste od tří let,“ odříkával chirurg informace, jako kdyby se je naučil nazpaměť. „Dcera stavebního podnikatele a ženy v domácnosti, vyrůstala jste v Kalifornii a vaše chování bylo nápadné už záhy. Když vás úřady chtěly poslat do školy pro postižené děti, prožalovala jste se na veřejnou střední školu. A když zamítli vaši žádost dělat školní dopravní hlídku, šla jste k správnímu soudu znovu. A uspěla jste.“

Slyšíš to, Stoyo? Potud k tvé tezi, že Suker nemá v lapáku žádné informace. Super. Kolosální biják.

Alina zvedla obě ruce, jako by se vzdávala, ale nedokázala zastavit doktorův slovní vodopád. „Když vám bylo sedmnáct, sebrala vás policie, protože jste rozvážela autem opilé kamarády domů. Dva roky nato jste obsadila třetí místo ve windsurfingovém závodě, kde jste soutěžila jako jediná nevidomá mezi dvěma sty vidoucími. Po absolutoriu fyzioterapeutického vzdělání jste rok cestovala kolem světa. V Cíně jste se naučila techniky šiacu a po oklice přes jižní Afriku, Indii, Nový Zéland a Jižní Ameriku jste nakonec uvízla v Berlíně, kde jste si uprostřed Brunnenstraße otevřela praxi.“

„Bravo!“ Alina zatleskala záměrně pomalu. „Máte s sebou školní sešit, nebo kam vám mám nalepit hvězdičku za tak skvěle vypracovaný domácí úkol?“

„Takže je to pravda, co o vás psali?“ Sukerův hlas pozbyl otcovského tónu. „Říká se, že prý jste médium a můžete vidět do minulosti. Je to pravda? Skutečně jste ve své praxi ošetřovala sběratele očí a viděla při masáži, co ten zločinec prováděl s nebohými dětmi? Pak to ovšem znamená, že ten politováníhodný Alexander Zorbach dokázal vysvobodit dvojčata ze spárů Franka Lahmanna jenom díky vaší navigaci.“

Suker se zasmál jako člověk, který neví, co je radost. A když svou další otázkou uhodil hřebík na hlavičku, Alina by mu byla nejradši vlepila facku: „A teď ten zázrak máte zopakovat a najít důkaz, který zabrání mému propuštění, že? Máte na mě sahat a přitom se podívat do mé minulosti.“ Alina uslyšela jeho spokojené zahihňání. „Tohle přece od vás čekají, ne? Máte mě masírovat, abyste přivedla policii k mému schovanému skalpelu, kterým jsem ženám uřezával oční víčka bez narkózy…“

6. kapitola

Zatímco se ve vzduchu pořád ještě jakoby vznášela Sukerova otázka, musela Alina myslet na úplně první rozhovor před týdnem, když ji Stoya přemlouval k téhle ujeté akci.

„Mám tady psychologický posudek, který potvrzuje Sukerovy maximální sociopatické poruchy a doporučuje umístit ho do zabezpečeného psychiatrického zařízení, jakmile bude odsouzen,“ začal komisař svůj monolog. „A tenhle znalecký posudek byl vypracován nikoli na žádost státního zastupitelství, nýbrž obhajoby. Přihráli mi ho, poněvadž Sukerův advokát chce zabránit, aby se tahle bestie dostala na svobodu. Nejradši bych vám ukázal fotografie jeho obětí, ale to dost dobře nejde. Mám však zato, že tady z toho si taky uděláte patřičný dojem.“

Alina napřed slyšela něco cvaknout a potom šum, jak to znala, když otec přehrával v autě kazety. Sum potom proťal zvuk, po němž se poprvé otřásla. Zvuky linoucí se ze Stoyova magnetofonu jí nejspíš připomínaly křik. Přinejmenším nějakou živou kreaturu.

Chrčivé kvičení začalo úplně nahoře v řídkých sférách frekvenčního rozsahu těsně nad hranicí slyšitelnosti. Chvíli tam setrvalo a pak začalo skákat dolů jakoby po deformované stupnici. Animální řev s každým skokem nabíral basy a zesiloval, až konečně na úpatí narostl do prvotního výkřiku, který se živil těmi nejstrašnějšími nočními můrami. Teprve když se křik proměnil v protáhlé vřeštění, Alina pochopila, že se jedná o ženu vystavenou těm nejhorším mukám, jaká ji mohla v životě potkat.

„Bože na nebi, co to s ní provádí?“

„Teď zrovna?“ Stoya zastavil kazetu. „Vůbec nic. Takhle se projevují Sukerovy oběti poté, co je s nimi už dávno hotov. Žena, kterou jste právě slyšela, se jmenuje Tamara Schlierová. Je to jeho pátá oběť. Suker ji stejně jako předchozí oběti unesl a schoval na místě, které neznáme. Víme jen to, že musí být zařízené jako operační sál.“

Alina zvedla ruce na znamení obrany, ale Stoya pokračoval jakoby nic.

„Suker přes den léčí pacientům šedé zákaly. V noci svým obětem uřezává oční víčka. Potom je znásilňuje. A když se jich nasytí, vysadí je u zadního vchodu pornokina, u bordelu nebo poblíž vykřičené ulice. Není divu, že si všechny samy vzaly život, jakmile toho byly schopny.“

„Nechci to poslouchat,“ odsekla Alina.

„Tamara Schlierová měla štěstí, pokud se o něčem takovém dá v téhle souvislosti mluvit. Našli ji včas, než stačila vypít louh na čištění odpadů. Je to naše korunní svědkyně. Potrvá týdny, než bude v stavu učinit použitelnou výpověď.“

Stoya znovu zapnul nahrávku. Zenino oscilující vřeštění zacloumalo reproduktory a z kazeťáku se opět drala hluková hladina upředená ze strachu a utrpení.

„Takhle se Tamara Schlierová projevovala při prvním dotazování,“ řekl Stoya a ztlumil křik, jako by to byla písnička v rádiu. „Suker je mazaný. Žádné otisky prstů, žádné stopy DNA, všechna znásilnění provedl s kondomem. Dostali jsme anonymní hlášku a sledovali ho celé měsíce, ale nenašli jsme nic, co by obstálo před soudem. Jenom indicie, které svědčí proti němu. Ale v Tamaře konečně máme přeživší svědkyni a jsme si jistí, že Sukera identifikuje.“

„To je strašné,“ řekla Alina. „Ale nechápu, proč jste si v téhle věci předvolali mě.“

Do tohoto okamžiku opravdu nic netušila. Potom Stoya konečně odpálil bombu. „Musíme Sukera do týdne propustit.“

„Jak prosím?“

„Tamara Schlierová zmizela. Celá obžaloba stojí na její výpovědi. Jinak nemáme vůbec žádné důkazy, které by nás opravňovaly držet Sukera ve vyšetřovací vazbě o jediný den déle. Po naší korunní svědkyni jako by se slehla zem a jinak proti tý svini nemáme v ruce vůbec nic.“

Tohle všechno si musela Alina znovu připomenout, aby neudělala čelem vzad a okamžitě neodešla z ošetřovny. Po Zorbachově sebevraždě si přísahala, že už nikdy nebude pokoušet osud a že TO nebude dělat, zvlášť když sama nemá jasno, jestli je k TOMU vůbec disponovaná. A pokud ano, tak její nadpřirozené schopnosti, které jí připisovali v novinách, přinesly zatím víc škody než užitku. Zorbachova žena byla zavražděna, on sám si ustřelil hlavu a policie pořád ještě marně hledá Julianovu mrtvolu. Ale jestli je nějak v její moci zabránit, aby se nebezpečný sexuální zločinec nedostal za pár dní na svobodu, musí překročit svůj vlastní stín.

„Ne,“ odpověděla Alina po dlouhém mlčení na Sukerovu otázku.

Ne. Nedokážu nahlédnout do vaší minulosti.

A nebyla to lživá odpověď; když tak pouze polopravda. A zcela upřímně, musela by si přiznat, že sama neví, co se stane, až začne Sukera masírovat.

Dřív, ještě před setkáním se sběratelem očí, skutečně věřila – ne, obávala se, že dokáže vidět do minulosti člověka, když se ho dotkne. Vize připomínající špatně sestříhané filmové sekvence jí poprvé v duchu vytanuly, když ji jako dítě srazil opilý řidič. A když jí pak ten muž pomáhal a chtěl ji podepřít na zraněných nohou, vmísil se do bolesti příšerný pocit, jako kdyby si vyměnili těla a ona znovu prožívala poslední okamžiky před nehodou, jenže tentokrát z pohledu toho opilce.

Nebyla to jediná zkušenost v jejím mládí, která ji tak rozrušila. Bylo to málem, jako by jí chybějící smysl nahrazovala nová, dosud neobjevená schopnost, která jí ve výjimečných situacích umožňovala „vidět“ očima někoho jiného. A protože se jako nevidomá cítila už tak dost stigmatizovaná, dlouho o tomto svém „daru“ mlčela. O tom nepochopitelném, co ji vždycky postihlo jako blesk z čistého nebe a zdánlivě bez jakékoli zjevné logiky, s nikým nemluvila. Trvalo dlouhá léta, než ji svědomí přimělo prolomit mlčení, aby Alexandru Zorbachovi vylíčila hrůzné obrazy, které se jí zrodily v hlavě při praktikování šiacu. Byly to obrazy zavražděné matky a zavlečeného chlapce. Tehdy před dvěma měsíci si byla jistá, že ošetřuje sběratele očí a že ve své vizi „spatřila“ jeho poslední únos. Alininy odkazy skutečně dovedly napřed Zorbacha a potom vyšetřovatele ke skrýši s unesenými dvojčaty. A to i přesto, že se ohledně svých schopností mýlila v jednom naprosto zásadním bodě.

Nemůžu nahlédnout do tvé vražedné minulosti, Sukere. Jestli vůbec, tak uvidím tvoji zabijáckou budoucnost.

„V novinách psali, že jste médium,“ ozval se oční lékař.

„Odkud to víte? Myslela jsem, že jste izolován od všech lidí.“

„Nikoli od svého advokáta.“

Alina vzdychla jako člověk, jenž se zlobí na svou vlastní naivitu. „Přece nebudete věřit všemu, co píšou v novinách.“

Suker se zasmál. „Tohle slyším zrovna z vašich úst?“

Strnula. Trpký pach jádrového mýdla, kterým dnes ráno museli Sukerovi umýt obličej, nabral na intenzitě. Jako kdyby vstal z lůžka a přiblížil se k ní, i když neslyšela žádný pohyb.

„To je velice zajímavý postoj u někoho, kdo ani v nejmenším nepochybuje o nestoudných tvrzeních na mou adresu, která píšou v novinách.“

„To říká kdo?“

„Vaše tělo. Každou buňkou mi signalizuje antipatii, kterou ke mně chováte. A jelikož jsem vám na uvítanou neplivl do tváře ani neudělal nic jiného, co by vás mohlo vyprovokovat, bude vaše antipatie patrně vyvolaná pomluvami z médií.“

„Takže jste nevinný?“ zeptala se Alina a snažila se o neutrální tón.

„Nevinný? Kdo je bez viny?“

Otočila se směrem, odkud přicházel jeho hlas. Prve ještě stál před ní, teď musel být napravo vedle ní, hned u stěny.

Nebo u dveří?

V Alině narůstal vnitřní neklid a musela si přiznat, že v té malé místnosti ztratila orientaci.

„Pět žen,“ řekla, aby získala čas a mohla se vzchopit. „Všechny zmizely v době, kdy byla vaše klinika zavřená kvůli podnikové dovolené. Všem byla uříznuta oční víčka.“

„Žijeme v hrozném světě, viďte?“

Teď byl Suker za ní.

„To je pravda. Zijeme ve světě, kde musejí pouštět psychopaty na svobodu, protože si odklízejí z cesty korunní svědky.“

Suker se zahihňal. „Vy si myslíte, že jsem Tamaru Schlierovou zastrašil, aby proti mně nevypovídala?“

Alina pokrčila rameny. „Každopádně jako by se po ní slehla zem.“

„A jak se mi to mohlo podařit? Dlouhé týdny dřepím ve vyšetřovací vazbě. Ale to nechme stranou a předpokládejme, že jsem skutečně vinen…“ Suker se zhluboka nadechl. „Předpokládejme, že jsem tenkrát Tamaru Schlierovou unesl a někam odvlekl a při plném vědomí jí odstranil napřed horní víčka a potom dolní…“

Alina zmlkla a říkala si, jestli nenadešel okamžik vyslovit smluvené heslo. Při slově „lednice“ Stoya okamžitě přeruší sezení a pošle své muže dovnitř.

„Dále dejme tomu, samozřejmě čistě hypoteticky, že jsem tu nebohou dámu odvedl do zrcadlového pokoje, abych tam do ní análně penetroval. Ale proč bych měl řezy, kterými jsem jí napřed odstranil víčka, provést tak břídilsky a humpolácky, jak se lze dočíst v novinách?“

Alina polkla. „Taktika? Věděl jste, že právě tahle nelogičnost později vyvolá u soudců pochybnost.“

„Ale prosím vás! Mezinárodní svaz očních lékařů mě třikrát za sebou zvolil nejlepším evropským chirurgem. Za své výkony jsem byl vyznamenán čestnou profesurou na Harvard Medical School. Nevím, jak to formulovat, abych se nevytahoval, ale když se Lang Lang úmyslně přehmátne, bude jeho hra na klavír pořád ještě znít jako mistrovské dílo. Pravé umění se nedá potlačit, mé dítě. Ani kdybych týden nespal a opil se do bezvědomí, abych pak záměrně operoval roztřesenýma rukama a potmě, pořád ještě byste můj zákrok mohla předvádět jako výukový film pro studenty medicíny.“

Sáhl jí na nadloktí a Alina sebou cukla.

„Podívejte se, Alino. My oba víme, proč tu jste. Nejsou svědci, nejsou důkazy. Prokurátor mě už nemůže držet ve vazbě a policisté jsou natolik zoufalí, že se chytají posledního směšného stébla. Vás! Máte na mě sahat a na základě svých vizí, které se vám údajně dostaví, máte policii dovést k použitelnému důkaznímu materiálu.“

„A i kdyby? Co by proti vám mohlo svědčit, když jste přece nevinný?“ K vlastnímu údivu dostala na řečnickou otázku odpověď.

„Nic. Máte pravdu.“

„Takže se do vás můžu pustit?“

„Ano.“

„To vám nevěřím,“ řekla Alina, užaslá nad obratem, jaký jejich rozhovor najednou nabral.

„Jen do toho, dotýkejte se mě, masírujte mě. Stimulujte mi meridiány. A potom rychle, šup šup k Stoyovi a popište mu, co jste ucítila. Kdoví, třeba jsem přece jenom padouch a vy uvidíte…“ pronesl to slovo, jako by ho chtěl dát do uvozovek, „… uvidíte cestu do mé dosud neobjevené mučírny. Nebo poznáte prkno v podlaze, pod kterým leží skalpel, který nenašli při prohlídce u mě doma ani v ordinaci.“

Alina opět uslyšela pískavé drhnutí umělé kůže. Suker se vrátil k lehátku a položil se na něj.

„Mám pouze jednu podmínku.“

No jasně. Ďábel vždycky navrhuje smlouvu.

„A jakou?“

„Sundejte si brýle, mé dítě. Chci vám vidět do očí.“

Alina si povzdechla. Tohle všechno nemá žádný smysl. Ten magor si chce se mnou jenom hrát. „Jste samolibej hajzl.“

„Ne. Jestli vůbec, tak velice schopnej hajzl, a můžu vám to dokázat. Podívejte, jsem si jistý, že jste polovinu dětství strávila u očních lékařů. A každý z těch takzvaných specialistů vám vysvětlil, že už nikdy v životě nebudete vidět, protože pro pacienty, jako jste vy, kteří mají kompletně zničenou rohovku, žádná možnost léčby neexistuje, že?“

„A kdyby to tak bylo?“

„Tak jste marnila čas se šarlatány. Protože tihle lékaři se mýlí. Ve vzácných případech a za mimořádných okolností může být transplantace korunována úspěchem. A právě chemické nehody, jako je ta vaše, k nim patří. Záleží pochopitelně na dárcovském materiálu a chirurgově jisté ruce. Ten musí ve dvoustupňové operaci transplantovat okraj rohovky, který je tlustý jen několik setin milimetru. Pokud vím, na celém světě je jen hrstka doktorů, kteří jsou něčeho takového schopni. A jen u jednoho vám můžu zaručit, že to bude fungovat.“

„Nechte mě hádat,“ zasmála se Alina trochu víc posměšně, než zamýšlela.

„Ano, jsem to já,“ odpověděl Suker. „A naštěstí mohu od příštího týdne opět domlouvat termíny, jakmile opustím tato nehostinná místa. Jako svobodný muž.“ Samolibě si pomlaskl. „Cítím z vás, Alino, že mě nemůžete vystát. Ale já vám můžu dát něco, po čem jste vždycky toužila. Představte si, že po třiadvaceti letech poprvé otevřete oči a budete vidět.“

Jeho hlas zněl stejně měkce jako na začátku jejich rozhovoru.

„Pojďte, dejte se do toho!“ zavolal za Alinou, která se definitivně rozhodla odejít. Stála těsně před dveřmi a pravou ruku svírala v pěst.

„Prosím vás, Alino. Sundejte si brýle a nechte se ode mě vyšetřit, jestli takový zákrok vůbec přichází v úvahu.“

Když bušila do ocelových dveří, Suker se zahihňal. Policisté jí neotevřeli dost pohotově, a tak si musela vyslechnout i jeho poslední věty: „Pohled do vašich očí za pohled do mé duše, Alino. Co ještě můžete ztratit?“

7. kapitola

Dvacet minut nato pořád ještě slyšela ozvěnu Sukerovy nabídky. Odporné, a zároveň fascinující. Alině bylo zatěžko soustředit se na okolí.

„Představte si… že budete vidět…“

Ta slova se jí zavrtala do hlavy jako škvor do ucha. Na první poslech nesnesitelná, a přesto nejdou vyhnat ven.

„Co ještě můžete ztratit?“

Alina myslela na měkký hlas, na spiklenecký podtón, jímž se do ní sadistický psychopat pokoušel zasít klíček nenaplněné touhy. V zahloubání stanula před semaforem na rohu Brunnenstraße s Bernauskou, když se najednou událo několik věcí naráz. Nejdříve jí zavibroval mobil. Ale ještě než ho stačila vytáhnout z kapsy, aby si přečetla došlou SMS, popadla ji něčí silná ruka. Muž ztěžka oddychoval a byl cítit tabákem, kterým načichl jeho tlustý zimní kabát. Ucítila pevné sevření v nadloktí, kterým ji proti její vůli strhl do vozovky.

Ne, už zase, pomyslela si. Tahle patálie se jí přihodila už podruhé za tuhle zimu. Stála na chodníku, na semaforu naskočila zelená a nějaký chodec se cítil povolán vláčet nevidomou s bílou holí přes ulici.

Berlín zrovna zažíval nejstudenější periodu od doby, kdy se začalo zaznamenávat počasí. Noční teploty klesaly na minus dvacet, což stálo život už čtvrtého bezdomovce. Městským službám došla sůl a nesypaly se ani hlavní ulice. Chodníky už několik týdnů konkurovaly kluzištím a všude se vršily kupy špinavého sněhu. Každodenní cesta do práce představovala trénink v kursu přežití, a proto Alina proti pomocné ruce v podstatě nic nenamítala. Zato však proti únosu.

V okruhu jejích nevidomých známých neexistoval nikdo, kdo by se aspoň jednou nestal „obětí únosu“. Mohlo to být tím, že vzbudila dojem, že potřebuje pomoc, poněvadž zrovna lovila z ruksaku telefon. A chodec nevěděl nic o tréninku v orientaci, díky němuž se ve svém okolí vyznala i za špatného počasí. Ale jaký mohla vysílat signál, aby si ho vidoucí vyložil tak, že ji může přivázat na vodítko jako psa? Pouze jednou se jí nějaké dítě zdvořile zeptalo, jestli nezabloudila. Všichni ostatní „pomocníci“ se patrně domnívali, že je nejen slepá, ale taky blbá, a proto není schopná se s nimi bavit.

„Děkuju moc, ale to není třeba.“ Alina se pokusila vysvobodit z mužova sevření. Chtěl ji cílevědomě převést přes kluzkou křižovatku, ale aspoň že správným směrem. Horlivost nežádaných pomocníků nezřídka zhoršovala dezorientaci nevidomého, jenž se po takovém zákroku octl někde, kam vůbec nechtěl.

„Já to zvládnu sama, děkuju.“

Mírný protest se minul účinkem, jak se už předem obávala. Muž nepromluvil, zmáčkl ji ještě víc, a tak Alině zbyly jen dvě možnosti: buď se podvolí a musí se neznámým nechat dál vláčet přes zledovatělou vozovku plnou zamrzlého štěrku a písku jako ufňukané dítě, anebo to zkrátka bude nepříjemné.

Rozhodla se pro druhou variantu a praštila ho holí. Muž ji okamžitě pustil a zaskučel. Spíš zakvičel a Alina se musela pousmát. Jeho pronikavé kvičení znělo tak nemužně a naprosto nepřiměřeně k chlapovi, kterého podle mohutného dechu a velikosti ruky odhadovala nejmíň na sto kilo a metr devadesát.

„Ó, to je mi líto,“ předstírala. Takže ho trefila mezi nohy, jak měla v úmyslu.

Paráda.

„Do prdele, tobě tak ještě někdy pomůžu!“ ucítila ve tváři jeho horký dech.

Evidentně se mu zase vrátil hlas.

Co všechno nedokáže rána do koulí.

„Píčo slepá!“ zasupěl chraplavě, teď už asi metr od ní. Alina mu poslala rukou polibek a zeširoka se usmála směrem, odkud muže slyšela naposled. Vedle začal někdo troubit, zelená už asi přeskočila na červenou, a tak se snažila dostat z křižovatky.

Daleko však nedošla. Najednou do ní někdo vrazil, a už se bála, že se ten muž vrátil, aby si to s ní vyřídil ručně, když vtom ucítila teplý závan do ucha. Nato uslyšela hlas. Věděla, že ho odněkud zná, ale nedokázala si ho v tu chvíli zařadit, stejně jako nechápala, co jí ten muž chce.

„Třináct. Deset. Sedmdesát jedna,“ zašeptal.

Jak rychle přišel, tak zase zmizel, a kdyby Alina necítila vlhké pálení na lalůčku, myslela by, že si tenhle bizarní zážitek jenom namlouvá.

Ale takhle zůstala stát v hlubokém rozrušení a s tísnivým pocitem v žaludku na živé křižovatce a hučení v uších bylo silnější než kravál troubících aut, která ji objížděla.

8. kapitola

Říká se, že oko je okno do duše. I když se to píše ve spoustě prostoduchých zamilovaných románů, Alina tohle klišé považovala vždycky za kýč a omyl. Copak slepci nemají poznatelnou duši jen proto, že jejich oči jsou neprůhledné pahýly?

Skutečné okno do duše, a tím si byla jistá, se otvírá při pláči. Podle Alinina odhadu existuje tolik odstínů pláče, kolik je lidí na Zemi. Konglomerát složený z nářku, vzlykotu, supění, řevu, zalykání, vzdychání, chrčení a milionů dalších zvuků, které ze sebe vydává zoufalé tělo při dýchání, jsou u každého jednotlivce neopakovatelné stejně jako otisky prstů.

Také žena v jejím obýváku plakala způsobem, jaký Alina nikdy předtím neslyšela. Tiše, sotva slyšitelně. Její pláč připomínal bezděčné zvuky spícího mimina, pouze nekonečně smutnější. Svou jemností se ty tiché vzlyky staly pro Alinu ještě nesnesitelnějšími, než kdyby nezvaný host žalostně vyl. Ale John ji varoval.

„Fuck, proč jsi přišla domů? Přece jsem ti poslal SMS, že máš napřed zavolat. Ještě půl hodiny, a měli jsme od tý šílený ženský pokoj.“

Sotva za sebou Alina zavřela dveře, už ji její nejlepší přítel zahrnul výčitkami. Typický John, vždycky zvolí obranu útokem, když něco zvorá.

„Myslel jsem, že je to pacientka, která si spletla dveře, tak jsem ji pustil dál. Takovej shit.“

Alina bydlela v podkrovním mezonetovém bytě v Brunnenstraße a ve spodním patře měla ordinaci. John zůstal u ní doma, aby hlídal TomToma, který poslední dobou trochu churavěl. Kromě toho byli psi v ústavu pro výkon trestu odnětí svody zakázaní, a tak Alina nechala svou živou navigaci doma a spolehla se na bílou hůl.

„Nemoh jsem tušit, že není úplně v pořádku, baby.“

Fuck, shit, baby… John uměl německy perfektně, ale rád používal anglické výrazy, zvlášť když byl rozčílený. Ale byl to jednou Američan a dík jeho autentickému prízvuku to nebylo tak úplně trapné jako u spousty Němců, kteří jenom chtějí vypadat cool, a přitom vyslovují blbě.

„Co ta ženská ode mě chce?“ zeptala se ho a dala mu pusu na jizvu. Zářez dlouhý jako tužka se mu vinul jako vodní tok z čela jenom pár milimetrů kolem levého oka až k spodní čelisti. Byla to nožem vyrytá upomínka na tlupu nenávistníků k homosexuálům, potom co ho napřed na toaletě v diskotéce málem umlátili k smrti.

„Nemám tušení. Shes crying, a to od momentu, co jsem jí otevřel dveře.

„Konečně jedna, co nepodlehla tvému šarmu.“

John vypadal jako ten nejheterosexuálnější muž na světě a dával tím skvělý příklad, jak moc se člověk může mýlit. Alina ho znala už ze školky a za všechny ty roky jejich přátelství si o něm udělala tak dokonalý obraz, že se nemusela spoléhat na popis svých vidoucích kamarádek, které téměř bez výjimky fantazírovaly o techtlemechtlích s Johnem, a dokonce i ty vdané. Především ty vdané!

Zatímco doma je rozčílilo, když jejich manžel jenom neodnesl špinavý talíř do dřezu, na Johnovi jim nevadilo, ani když típal oharek cigarety bez filtru o podrážku pracovních bagančat, jaká nosí dělníci na stavbě. Alinin nejlepší kamarád nesnášel voňavky a Barbru Streisandovou, radši poslouchal Eminema nebo 30 Seconds to Mars. A nenáviděl Christopher Street Day, rozjarenou parádu, která každé léto táhla Berlínem.

„Jak nás mají heteráci brát vážně, když se jim předvádíme na jarmarečních vozech jako polomagoři v kalhotách s vystřiženou dírou na prdeli?“ komentoval pravidelné televizní záběry z průvodu.

Alina měla svou vlastní teorii, proč takový neotesanec, který se doslova namáhá, aby svůj výrazný obličej schoval pod huňatými vlasy a šestidenním strništěm, má takový úspěch u žen. Nepředstavoval pro ně žádné nebezpečí. John byl jako thriller, který si člověk přečte, aby zažil něco napínavého, ale jakmile se ho nasytí, může ho zavřít a odložit. Nebyl to typ muže na víc nocí. Dá se s ním bez obav nasednout na motorku a strávit noc u jezera, ale po dvou třech orgasmech je to příští den odbytá kapitola. Ženy se pak mohou odebrat domů a dál dohlížet, aby manžel při čištění zubů nenechával téct vodu. Co by, kdyby. Nesplnitelné přání, protože John byl jednou teplouš jak starosta. Alina to znala z vlastní zkušenosti. Jenom jedinkrát ho přemluvila, aby se s ní vyspal, a dopadlo to, jako když si dva školáci lehnou nazí vedle sebe a „hrajou si“ na sex. Po půlminutě všechno skončilo záchvatem smíchu a experiment tím jednou provždy skončil.

„Ta návštěva vypadá fakt nemocně,“ řekl jí ještě John cestou do obýváku, přičemž tím nemocně myslel chorobně. „Vlasy jako sláma, ještě hubenější než ty a zuby jako Gremlin. Proto jsem si myslel, že potřebuje pomoc. A ona najednou začne fňukat, to je crazy.“

To se odehrálo před pěti minutami, kdy ještě bylo ženu slyšet až do předsíně. Teď, když se Alina posadila na gauč proti ní, příval slz pořád neustával, ale doprovodné zvuky ztratily na intenzitě.

„Kdo jste?“ zeptala se Alina a trvalo ještě notnou chvíli, než se dočkala odpovědi. Konečně, když se žena asi podesáté vysmrkala, sežmoulala kapesník v ruce a řekla: „Jsem Johanna Stromová.“

9. kapitola

Hlas Alinina podivuhodného hosta zněl stejně tiše a šepotavě jako předtím jeho pláč.

„A tak. My se známe?“

„Ne, myslím že ne.“

Neznámá promluvila tázavě, jako kdyby to sama nevěděla. Alina tušila, že ta hromádka neštěstí, co sedí naproti ní, zpochybňuje celou svou existenci. Jako by jí přešlo do krve, že ze strachu z odmítnutí nikdy neřekne nic jednoznačného.

Jú, Alino, to byl mistrovský psychologický výkon. Naproti tobě sedí cizí ženská a fňuká a ty ji tipuješ na pochybnosti o vlastní identitě.

„A jak vám mohu pomoct?“

„Moje dcera, já… moment…“

Alina uslyšela zašustění. Johanna Stromová se patrně přehrabovala v kabelce a po chvíli našla, co hledala.

„Tady, mám ji pořád v peněžence, pořád u sebe. Tady jí je čtrnáct, takže to bylo před dvěma roky. Jmenuje se Nicola a ona…“ Žena se bleskově zarazila a honem se omlouvala. „Promiňte prosím, to bylo ode mě hloupé.“

„To nic.“ Alina mávla rukou.

Opravdu si z toho nic nedělala. Existovaly horší faux pas než ukazovat slepému fotografii. Třeba táhnout ho na zelenou přes ulici.

„Vážně hloupé,“ zopakovala Johanna Stromová. Alina si už kladla otázku, jestli si ta žena je vědoma své manýry, že skoro každou větu zakončuje zopakováním.

Je to další známka nejistoty. Bála se, že bude špatně pochopena nebo že ji vůbec nevyslechnu.

„Ale stejně vám tu fotku nechám, jestli nic nenamítáte. Na zadní straně je moje adresa. Třeba budete moct něco udělat a informovat mě, jestli…“

„Co je s vaší dcerou?“ přerušila ji Alina.

Johanna Stromová se vysmrkala a pak potichu řekla: „Můj muž Christian a já, my se rozvádíme. On mě opustil.“

„Hm.“

„Měli jsme, jak bych to řekla, měli jsme problematické manželství. Problematické, ano. Tak to asi bude správně řečeno. Ano, správně.“

„Ale já nejsem psycholožka.“ Alina si teď pomyslela, že pochopila nedorozumění, kterému ta žena podlehla. Nebylo by to poprvé, co si někdo spletl fyzioterapii s psychoterapií.

„Já léčím úrazy při sportu, přetažené svaly, špatné držení těla a tak dál. Samozřejmě při tom jde i o duši, ale moje terapie je manuální. Obávám se, že potřebujete jinou pomoc, paní Stromová.“

„To já přece vím. Vím to.“ Žena si odkašlala. „Ale nejde jen o mě.“

Alina odklopila víčko u hodinek a nahmatala ciferník. 13.29. První pacient přijde za hodinu a ona si musí ještě trochu odpočinout.

„Jde o Nicolu.“

„O vaši dceru?“

„Ano. Je pryč.“

„Pryč, takže utekla z domova?“

„Ne. Ne, to oni jenom říkají. Ale pletou se.“

„Koho myslíte tím oni ?“

„Mého muže. Policii. Prostě všechny. Všechny.“

Alina byla na vážkách. Nejrozumnější by bylo vyzvat tu ženu k odchodu. Ale dokud nebude vědět, v čem je její problém, nemůže jí ani pomoct, ani ji vyhodit. Své tu hrál i její žalostný stav, už zase smrkala. Alině připadalo hanebné ukázat jí jen tak dveře.

„Problémy byly veliké,“ řekla cizí žena. „Lépe řečeno moje problémy byly veliké. A nejspíš ještě jsou. Proto jsem taky na léčení. Na léčení kvůli alkoholismu. Je mi líto, že vás tím obtěžuju. Ale náš vedoucí, myslím vedoucího terapeutické skupiny u Svaté Barbory, nám říká pořád, že s tím musíme zacházet naprosto otevřeně. Otevřeně.“

Aha, tak odtud vítr vane. Alkoholička, pomyslela si Alina, ale pořád ještě nechápala, co s tím má mít ona společného.

„I když… mému muži to nepřipadá dobré. Ta otevřenost, víte? On si myslí, že to škodí jeho reputaci. Reputace, říká se to tak, ne? Říká se tomu tak?“

Alina pokrčila rameny.

„Christian je advokát, abyste věděla. A dobrý. Velmi dobrý. Kdybyste ho viděla, nikdy byste… Ó, promiňte. Je mi to trapné, myslím s tím viděním. To vy nemůžete. Je mi to líto, byla to nezdvořilost. Plácla jsem to jenom proto, že jsem tak rozčílená.“

„Nemusíte se za nic omlouvat, paní Stromová. Já bych vám ráda pomohla. Ale napřed mi musíte říct, proč jste tady u mě. Jestli jde o manželské poradenství, můžu vám doporučit dobrou adresu… “

„Ne, ne. Jste velice laskavá, ale ne. V tomhle bodě, tedy, to už je za námi. Nepotřebuju žádné zastání nebo tak, i když i na to jsem už myslela. Koneckonců mi Nicolu jednoduše sebral, ale určitě to od něj bylo správné rozhodnutí, je přece advokát. A advokát se v zákonech vyzná, nebo ne?“

„Patrně ano.“

Další hmat na zápěstí. 13.33.

„S Nicolou to nikdy nebylo lehké. Se mnou ostatně taky ne. Ona to často schytala. Moje výpadky. Tak tomu Christian říkal, když jsem nebyla hodná. Výpadky. Ale on sám byl vždycky korektní. K Nicole, aspoň si to myslím.“

Alina se předklonila. John jí vysvětlil, že tohle gesto protisedícímu signalizuje znepokojení a netrpělivost. Jestli to je pravda, tak Johanna Stromová o tomhle nic nevěděla.

„Nicola má tátu moc ráda. Mě už ke konci ani nezdravila, ani se na mě nepodívala, ani při jídle, když jsem jí uvařila, co má ráda. Pořád jedla ravioli se zvěřinovým ragú. Panebože, co to povídám. Ona samozřejmě jí ravioli. Ona pořád žije. Dosud žije.“

Záhadná návštěvnice teď začala mluvit bez přestávky.

„Jednoho dne nepřišla domů. Volali mi ze školy, protože Christiana nezastihli v kanceláři. Já byla doma. On se odstěhoval a já jsem zezačátku zůstala doma. A byla jsem střízlivá, naštěstí. Nebo k smůle. Říká se to tak, k smůle? To je fuk. Spousta věcí je teď fuk. Vlastně všechno. Nic už nemá cenu, dokud nebudu vědět, kde je. Dokud… “

„Takže, jestli tomu dobře rozumím, vaše dcera utekla z domova, potom co jste se s manželem rozešli?“ přerušila ji Alina. „To je vážně smutné, ale já opravdu nevím, jak bych vám… “

„Ne, ne. Ona neutekla. Nicola byla s otcem ráda. Milovala jeho byt a svobodu v něm. Měla mnohem větší pokoj, kamarádky u ní mohly přenocovat, nevládla tam taková přísnost a… ale ne… Pokusím se vám to vysvětlit ještě lépe. Promiňte. Je to ode mě hloupé, opravdu hloupé. Plácám tady a okrádám vás o čas. Podívejte, Nicola nemohla utéct. Ne bez mobilu. Nikdy nikam nechodila bez mobilu, to vím. Taky jsem to řekla policii, ale oni mi nevěřili. Nikdo mi nevěří.“

„Co vám nevěří?“

„To s tím monstrem.“

„Monstrem?“ zopakovala Alina nahlas, aby to slyšel i John v sousedním pokoji. Držel TomToma decentně stranou, leč Alina věděla, že je v pohotovosti, kdyby konverzace začala být ještě zmatenější a ona případně potřebovala pomoc.

„Ano, já to věděla hned od začátku. Od toho momentu, kdy mi zavolala ředitelka a řekla: Paní Stromová? Paní Johanna Stromová? Jde o vaši dceru. Jak zdůraznila tu ,dceru‘, věděla jsem, že se stalo něco zlého. Něco horšího než nějaká pubertální vzpurnost. Ona taky nebyla vzpurná. Spíš vzdorovitá. Ano, vzdorovitá. Ale neutekla. A teď mám důkaz.“

„Důkaz?“

„Mám problémy, ano, chtěla jsem se zabít. Proto jsem v tom ústavu. Říkám to otevřeně, a ne že mi to doporučil terapeut. Nemám co skrývat, víte? Podle toho poznáte, že nelžu. Já tu fotku vážně viděla. Byla na ní ona, úplně sama. Viděla jsem ji. Svou dceru, ležela nahá na té posteli a s ní tam byl ten, ehm, ten strach. Nemyslíte si taky, že matka vidí strach svého dítěte… ? Promiňte, už zase to vidět. To jsem nechtěla.“

Alina mávla rukou. Nejradši by jí řekla, ať používá vizuální pojmy jak chce, jen když se tím konečně dostane k jádru věci. Musela si ovšem přiznat, že tahle podivuhodná skládanka z útržků vět, které jí Johanna Stromová předestírala, začala být zajímavá. „Takže vy jste viděla fotografii své dcery?“

Fotografii, na které ji mučili?

„Ano, ano. Byl na ní časový údaj, dvaadvacátého září. To se dá jistě zfalšovat, viďte, ale proč by to dělal?“

„Tak proč s tím chodíte ke mně, a nejdete na policii?“

„Je mi to líto. Moc líto. Nechtěla jsem vás okrádat o čas. Bylo to jen, tedy, četla jsem, že jste měla stejný problém, viďte? Taky vám nikdo nevěřil, když jste šla tenkrát na policii, že?“

Alině začalo pomalu svítat, kam ta pomatená osoba míří.

To je fakt moc hloupé, Johne. Jak jsi ji jen mohl pustit dovnitř?

„Poslyšte, paní Stromová. Nechci být nezdvořilá, ale já vám pomoct nemůžu.“ Alinina trpělivost byla u konce a každopádně chtěla zabránit tomu, že se rozprava zvrtne směrem, kterého se obávala. Jenže už v následující větě k tomu došlo.

„Četla jsem o vás hodně, paní Gregorievová. Říkají, že umíte něco, co ostatní nedokážou. To s těmi zmizelými dětmi.“

„Mýlíte se.“ Alina vstala.

„Ale v novinách… “

„Taky se pletou.“

„Já jen myslela, přece taky s těmi dvojčaty jste, takže…“

Bože na nebi!

Alina se dva měsíce klidila z cesty všem reportérům, dávala se zapírat u dveří a do telefonu odříkávala pořád stejnou větu: „Bez komentáře.“ Dokonce zvažovala, že si zase změní jméno, jako to už jednou udělala, aby mohla nerušeně žít.

„Něco vám poradím, paní Stromová. Jděte na policii.“

„Tam jsem byla už dávno. Ale taky mi řekli, že Nicola zdrhla z domu.“

Žena se rozkašlala, jako kdyby se dávila.

„Ale já tomu nevěřím. Nicole je šestnáct. Dobře, každé dítě zlobí, když se zrovna vyskytne problém, tedy jako doma myslím. Ale ona byla hodná, aspoň u otce. Když Christian řekl: Nicolo, do půlnoci budeš doma, vždycky přišla o pět minut dřív. A nikdy nebyla s klukem, je pořád ještě panna. Aspoň si myslím, ačkoli o tom se mnou ne…“

„Copak jste na policii neukázala tu fotografii?“ přerušila ji Alina.

„To jsem nemohla.“

„Jak to?“

„Už není. Ano, ano. Já vím, že to zní divně, ale je to tak. Byla to fotka z polaroidu, ale ne opravdická. Nějak speciálně ošetřená, nějaký trik v tom byl nebo tak něco. Já se v tom nevyznám. S technikou jsem nikdy nic neměla, o to se vždycky staral Christian. Ten snímek se sám od sebe vypařil, jen pár vteřin potom, co on odešel.“

„On?“

Teprve teď Alině došlo, že se ještě nezeptala, jak se Johanna Stromová k té hrůzné důkazní fotografii vůbec dostala.

„Starší muž, dal mi ji v zahradě psychiatrické kliniky. Vypadal tak mile, ale milý nebyl. Taky to nebyl pacient, ale někdo zlý. Bylo to monstrum, vždyť s ní byl na té fotografii. Nebyla na ní jenom Nicola s těmi svorkami v očích, on stál hned vedle ní, vedle toho chirurgického lůžka, kde byla připoutaná. Říká se tomu tak? Chirurgické lůžko? Ó bože, vy si asi myslíte, že to mám v hlavě pomatené, viďte?“

„Je mi líto,“ řekla Alina vyhýbavě. „Je mi to upřímně líto, ale já teď za chvilku čekám pacienta.“

Podle hluku se teď Johanna Stromová taky chystala vstát, ale to jí nebránilo, aby na Alinu nemluvila dál.

„Já jsem jeho obličej vůbec neznala, když mě v tom nemocničním parku oslovil, odkud taky, v ústavu jsem se na televizi skoro nedívala. Ani nečetla noviny. Ale když potom později to monstrum zatkli, tak mi to docvaklo. Tak přívětivý, tak staromódní a tak milý. To je ten chlap! zakřičela jsem a ukázala na televizor ve společenské místnosti. Ale všichni se jen smáli. Tu historku s mužem v parku a s fotkou mi nikdo nevěřil. S tou hroznou fotkou. On mi řekl, že je to spravedlivý trest za to, co jsem udělala. Ale já vůbec nevím, co mi klade za vinu. Nervově jsem se zhroutila, potom co mi ten strašný obrázek ukázal. Zhroutila jsem se.“

Do Aliny se začala vkrádat neblahá předtucha. „Ten muž, co vám dal tu fotografii…“

V parku psychiatrické kliniky. Fotografii, která se vypařila do vzduchu.

„… mluvíme snad o Zarinu Sukerovi?“

V Alinině obýváku na chvíli zavládlo ticho. Jenom dopravní ruch na Brunnenstraße si dál nacházel cestu pod střechu staré budovy, dokud Johanna Stromová konečně neodpověděla tím, že se bez zábran znovu rozplakala.

10. kapitola

„Velice vám děkuji, mé dítě.“ „ Ta samá ošetřovna, stejný hlas. Pouze nevolnost, jež Alinu přepadla při pomyšlení, co právě hodlá udělat, byla jiná. Horší. Našmátrala sluneční brýle, které si před deseti minutami nahonem sundala, a opět si je nasadila.

Kupodivu neměla zábrany ukazovat se cizím lidem nahá. Zato považovala za krajně intimní zásah poskytnout někomu pohled na své zakalené, zničené oči. Suker na začátku zalitoval, že nemá k dispozici nástroje, a potom už nepronesl ani slovo. Jenom si tiše pobrukoval, když jí studoval oči. Když byl teď konečně hotov, Alina si připadala pošpiněná a nejradši by zalezla pod sprchu.

„Proč jste si to rozmyslela, Alino?“

Aniž by to Suker věděl, položil jí stejnou otázku jako Stoya před dobrou hodinou ve své kanceláři. Ovšem šéf šesté mordparty přitom nebyl zdaleka tak arogantní a samolibý jako uvězněný oční lékař. Alina šla rovnou k věci a položila Stoyovi protiotázku: „Nakolik věrohodná svědkyně je Johanna Stromová?“

„Stromová?“ Stoya si nemusel dát přinést spisy ani se podívat do počítače nebo zavolat některému kolegovi. Věděl okamžitě, o kom je řeč.

„Jak jste přišla zrovna na nz?“

„Včera mě navštívila.“

„Chápu. Máte jí pomoct. To bych do té nebohé ženy nikdy neřekl.“

„Co?“

„Takovou vlastní iniciativu. Je těžce depresivní, a navíc alkoholička. Pokud vím, je v psychiatrické péči. Nebo každopádně byla, když k nám přišla. Nervově se zhroutila a bulela skoro celý výslech. Vyslýchal ji Sumec, aspoň si to myslím, ale to je fuk. Chodila k nám denně dost dlouho, asi dva týdny, a nakonec nám vyčetla, že jsme nic nepodnikli. Že jsme ji nebrali vážně. Ale tak to nebylo, i když na nás její manžel naléhal, že přesně to máme udělat, a ne dopřávat sluchu pomatené ženské v domácnosti, která prochlastává jejich manželství.“

„No a?“ zeptala se Alina provokativně.

„Jaký no a?“

„Hledali jste její dítě?“

„Tu Nicolu nebo jak se jmenuje? Samozřejmě. Ale ne v souvislosti se Sukerem. To byl jednoduchý případ pohřešované osoby.“

Odkdy jsou takové případy jednoduché? měla Alina na jazyku, ale tahle poznámka by k ničemu nevedla. Proto se zeptala: „Z čeho tak usuzujete?“

„Tý holce je patnáct nebo šestnáct, každopádně je moc mladá. Sukerovy oběti jsou všechny plnoleté, většinou přes třicet. Kromě toho všechno, co tomu předcházelo, hovořilo jednoznačně: rozbité manželství, otec se odstěhoval, dcera v pubertě. Vy nemáte děti, Alino, ale tuhle rovnici musíte znát. Není v ní žádná neznámá. Je to jak trojčlenka: matka chlastá, otec si sbalí kufry a dítě zdrhne. To se stává i v nóbl rodinách.“

Stoya hlučně vstal zpoza stolu a začal při řeči přecházet po kanceláři. Alina si představovala, jak u toho máchá rukama.

„Proboha, Alino! Mohl bych teď do vás hučet jako do piliňáků, jen abyste mi udělala tu laskavost se Sukerem, což je samo o sobě úplně na hlavu.“ Mluvil tónem, který ho usvědčoval ze lži. Samozřejmě že věřil v nemožné. Aspoň byl tak zoufalý, že tomu chtěl věřit. Ještě pár hodin, a soudce zruší příkaz k vazbě pro nedostatek důkazů a propustí tu bestii na svobodu.

„Nejspíš to nedopadne a vy z něho nic neuvidíte, nevycítíte ani nevytušíte. Ale i kdyby, určitě tím paní Stromové v ničem nepomůžete. Její dcera utekla z domu, zeptejte se otce. Došlo mezi nimi k hádce, jestli se nepletu. Otec a dcera se večer předtím porafali a holka druhý den zmizela. Takže jestli mi tu laskavost uděláte, budu rád a těším se. Ale udělejte to z jiných důvodů. Nechci vás k tomu motivovat nějakým nalháváním.“

Na konci si Alina nebyla jistá, jestli to nebylo právě tak. Že vrátit se k Sukerovi ji přiměla lež, a sice ta nejhorší možná: sebeklam, že by tím mohla napravit strašnou chybu.

„Co vám slíbili, abyste překročila svůj stín?“ zeptal se oční chirurg, jako by jí četl myšlenky. Bez vyzvání popošel k masážnímu lůžku a hlučně se na něj natáhl. „Na jakou návnadu vás státní aparát nalákal?“

Návnadu? Kdybys tak věděl, jak jsi blízko pravdě, pomyslela si Alina a její odpor k tomuto muži ještě vzrostl.

A když tu bestii namasíruju, zeptala se Stoyi na rozloučenou, dostanu konečně, co jste mi slíbil?

Dáte mi ten zvukový záznam?

Stoya přitakal dřív, než to stačila doříct.

„Aby bylo jasno jednou provždy, pane Sukere: směl jste si prohlédnout moje oči, a tím to končí. Od této chvíle nemám zájem se s vámi o čemkoli bavit.“

„Vy si nechcete poslechnout moji diagnózu? Studium vašich očí bylo velice přínosné.“

Alina přistoupila k lehátku. „Ne, děkuju, nemám zájem.“

Přejela rukou po čalouněné hraně až k nohám. Potom si zula pravou botu.

„Ani když vám navrhnu výměnný obchod? Zadržte, neříkejte prosím nic. Jen mě poslouchejte. Poslouchat mě přece neznamená se se mnou bavit.“

Alina si nervózně vzdychla, což si Suker evidentně vyložil jako souhlas.

„Jedno o mně musíte vědět, Alino. A je úplně fuk, co říká Stoya a píšou v novinách: miluju oči. Ne ty smaragdové, rozzářené, zaměnitelné věci srovnávané často s hvězdami nebo diamanty, které na nás svítí z reklam. Zdravy a krásný jsou přece pouhá synonyma pro nudný, nemyslíte? Já jsem lovec skutečné krásy. Pídím se po mimořádném, jedinečném, vzácném. A neopakovatelnost v přírodě vždycky znamená anomálii. Už jste o tom někdy přemýšlela, mé dítě?“

„A já jsem anomálie?“

„Teď, potom co jsem si směl prohlédnout vaše překrásné, abnormální oči, jsem si jistý, že přicházíte v úvahu pro můj zákrok. Jestli byste, Alino… jestli chcete zase vidět, vrátím vám zrak pouhými dvěma operacemi. A nevystavím vám žádný předražený účet. Pro vás to udělám zadarmo. Jediné, co musíte udělat vy, tady a teď, je vzdát se protislužby, kterou jsem vám předtím slíbil.“

„Nemám vás masírovat?“

Jak ráda by Alina přijala Sukerovu nabídku a nemusela se ho dotknout. Jenže potom by taky Stoya nedodržel svůj díl dohody a ona by se nikdy nedověděla, co se dělo se Zorbachem v jeho poslední chvilce na tankeru.

A úplně zbytečně bych se tak odhalovala nějakému psychopatovi.

„To je nabídka,“ zašeptal Suker zničehonic.

„Nabídka se odmítá. Posaďte se prosím tak, abyste se díval do zdi. Rovně a zády ke mně.

Suker vzdychl. „Jak si přejete, madam.“

Podle zvuku soudě udělal oční lékař, co mu Alina nakázala, a to jí poskytlo možnost strčit si do pusy sevřenou levou ruku, aniž by to Suker mohl vidět.

„Je to vaše rozhodnutí, nemohu vám vaše štěstí vnucovat. Není-liž pravda, mé dítě?“

Alina se nadechla a zadržela dech, napřáhla nohu dozadu a vykopla ji vpřed. Zkroucenými prsty narazila čelně do železné nohy lehátka. Bolest jí projela až ke kyčli a dlouhý okamžik necítila nic jiného. Po explozi v chodidle, jejíž tlaková vlna se prohnala celým tělem, by jinak zařvala, ale pěst v ústech jí dovolila jenom přidušený sten. Na čele jí vyrazil pot a udělalo se jí zle. Pak se pustila do práce.

11. kapitola

Oslnění.

To byla pokaždé Alinina první a nesmyslná myšlenka, když se to spustilo a kulový blesk se jí z nitra valil do očí. Blesk, jenž nahradil jasným žhavým světlem všudypřítomnou tmu, ve které žila.

Tenhle bolestný proces většinou začínal uvolněním asociačního řetězce. Na počátku se vybavila vzpomínka na garáž, kde tříletá Alina hledala v regálech prázdné zavařovací sklenice, aby v ní s kamarádkami ze sousedství upatlala „maltu“ pro hrad z písku. Na předměstí malého kalifornského města ještě nebydleli dlouho. Její otec nedávno nastoupil jako stavební inženýr na projekt veliké přehrady a nikdo se zatím nedostal k vyklizení garáže. Nikdo proto nevěděl, že v zavařovačkách zůstal po předchozím majiteli karbid vápenatý, který vybuchl a vzplanul, když do něj Alina nalila vodu.

Oslnění.

Potlačila přirozený instinkt, který jí velel dát ruce ze Sukerových ramenou okamžitě pryč, než světlo nabere stejnou intenzitu jako to, které jí coby dítěti spálilo celou rohovku.

Na přerušení kúry bylo zatím moc brzo. Ještě neviděla žádné výjevy, dokonce ani neslyšela hlasy, přestože akustické vize se vždy dostavovaly jako první, když se to stalo. Pokud se to stalo.

Dřív si myslela, že se jí to stává pouze u určitých osob. Totiž u lidí natolik nabitých negativní, škodlivou energií, že se při tělesném kontaktu přenesla na Alinu. Později, při hororovém bloudění s Zorbachem, se poučila, že spojení s vnitřním duševním světem cizího člověka mohla navázat jen tehdy, když se ho dotýkala v bolestech.

Proto si teď narazila prsty u nohou.

Momentálně ovšem neviděla, neslyšela ani necítila nic kromě pulsující bolesti v noze a oslepujícího světla, v němž stála. Byla to pro ni téměř úleva, neboť všechny tyto smyslové vjemy se daly vysvětlit zraněním, které si sama způsobila.

Jsem senzibil, ale ne magor.

Jak ráda by tomu uvěřila! Jak ráda by si teď sbalila věci, dala znamení vězeňské stráži a krčíc rameny Stoyovi s politováním sdělila, že nic „neviděla“. Jenže tohle přání se jí nesplnilo. Mlha před jejím niterným zrakem se náhle vyjasnila a v následujícím okamžiku uslyšela…

Je to hudba?

Začátek jednoduché melodie poznala hned po prvních taktech.

Let me take you on a trip

Around the world and back

Byla to jedna z jejích zamilovaných písniček, a přesto si najednou nemohla vzpomenout na její název ani jméno kapely, na čemž pak nebylo už nic podivuhodného vzhledem k tomu, co se dělo dál. Napřed se objevily díry. Neviditelné ruce před jejím vnitřním zrakem trhaly světelnou tapetu a odkrývaly stíny nacházející se za ní. Alina už nevnímala, jak jí ruce kloužou od Sukerových klíčních kostí přes ramena dolů po páteři. Byla příliš zaměstnaná sledováním obrazů, které se jí náhle vyjevily. Patrně se i teď přenesla do světa svého pacienta, stejně jako tenkrát u sběratele očí. Do světa, jenž se jí zobrazoval postupně a kde kontury nabývaly tvaru jako na fotografii ve vývojce.

Stěna. Je bílá. Naomak hrubá, s laciným laminováním jako většina starých skříní ve sklepě. A slyším hudbu. Opravdickou, faktickou muziku, jak by řekl John, i když zněla z reproduktorů, které musejí být ještě lacinější než bílá prešpánová stěna, o kterou se opírám.

And you won’t have to move

You just sit still

Na okamžik viděla stoupat červené jiskry, jako když se v krbu rozlomí propálený kus dřeva, a potom už kolem sebe začala rozlišovat přesněji. Až o tom bude později v klidu přemýšlet, její logický a racionální rozum se bude zdráhat uvěřit, že skutečně prorazila do Sukerovy duše a „uviděla“ svět jeho očima.

Psychiatr, jehož navštívila po Zorbachově smrti, s ní hovořil o vizích a halucinacích. Ona dávala přednost označení lucidní sny nebo vzpomínky. To druhé bylo nejvýstižnější.

Vzpomínky.

Protože ve svých snech nemohla nikdy poznat nic, co se jí předtím neuložilo do paměti, a protože oslepla už jako tříletá, měla jen velice málo vizuálních vzpomínek, které časem ještě nevybledly nebo nezmizely. Nikdy neviděla mobil, herní konzolu nebo Eiffelovu věž, ale zato si pamatovala záchodovou mísu, na níž teď balancovala.

Stojím na záchodové míse a opírám se o bílou laminovanou stěnu. Ne, neopírám se. Táhnu se ke světlu. Ručkuju nahoru.

Alina měla naléhavý pocit, že musí mžikat.

Mám obě ruce na horní hraně stěny, nohama se opírám o kraj záchodové mísy a vidím…

Hudba se zesílila a nohy jí současně mizely…

… ne, to nemyslím, nýbrž…

Nohy jí zmizely ze zorného pole. Zato uviděla… vlasy. Zrzavě blond, přírodní lokny.

Jako vždycky to byly vlasy… mé matky. Zatraceně.

Po třiadvaceti letech téměř absolutní slepoty zůstaly Alině v paměti jenom dva obličeje. Otcův a matčin. Dokud byla teenager, měla ještě aspoň přibližnou představu, jak kdysi vypadal její bratr. Ale časem se jeho obraz v jejím vnitřním zraku rozmazal a později se úplně rozplynul – jako když se kresba tuší vystaví dešti. Z tohoto důvodu všichni lidé, které Alina potkávala ve svých snech nebo vzpomínkách, měli stejné obličeje jako její rodiče. A proto když se naklonila přes dělicí stěnu a nakoukla dolů do druhé kabinky, uviděla tam hlavu své matky.

Musí to být veřejné WC. Suker se tam na dámské toaletě vytahuje přes stěnu do sousední kabiny.

A jako na potvrzenou uviděla pod sebou ženinu ruku, jak sahá do zásobníku pro toaletní papír…

Now let your mind do the walking

And let my body do the talking

Zpěv najednou skončil dřív, než mohl začít refrén, a Alina kvůli tomu skoro dostala vztek, když vtom se žena najednou podívala nahoru k ní.

Ke mně? Ne, k Sukerovi.

… a zhruba ve stejný okamžik moderátor, jenž uťal písničku, začal mluvit: „Ahojky, dneska máme šestnáctýho února a já se obávám, že budu muset přeřadit o stupen níž a pít míň kafe, poněvadž…“

Víc už mu nerozuměla, protože moderátorovu řeč přehlušila překvapená žena. Evidentně to musela být Sukerova bývalá pacientka, neboť ho úpěnlivě prosila: „Ne, prosím vás, znovu už ne…“

Potom vstala.

Ne, špatně. Nevstává. Něco ji táhne nahoru. Drátěná smyčka, kvůli které nemá na vybranou. Smyčka, jejíž druhý konec držím v ruce a kterou jsem hodila oběti kolem krku, se zatahuje, a kvůli tomu teď ta žena chroptí a kope oběma nohama, ale zároveň se snaží nevzepřít proti ní svou vahou, poněvadž ví, že bych jí jinak zlomila vaz. A proto je mi vydána na milost a nemilost a já se jí dívám do očí. Do jemných, dobromyslných očí mé matky rozšířených strachem, v nichž se nezračí jenom panika, nýbrž forma pochopení stavu věcí, kterou já v tuto vteřinu zatím nechápu, dokud ze svých úst neuslyším Sukerův hlas, a najednou vím, na koho se vrhne, hned jak bude propuštěn z vazby.

Sukerovou příští obětí je bývalá pacientka, kterou musel už jednou držet ve své moci, protože jí říká: „Tak co, pamatuješ se na mě? Teď nadešel čas. Vrátil jsem se dokončit, co jsem jednou začal.“

Od tohoto okamžiku trvala Alinina vize ještě asi dvacet vteřin, než se stala naprosto nesnesitelnou.

12. kapitola

Existují tři lidé, kterým by Alina přála mor a choleru a dlouhé umírání. První je doktor, co kvůli chybné diagnóze léčil jejího otce s rakovinou žaludku celý rok bylinkovými čaji, dokud otec nezačal plivat krev a krátce nato nezemřel. Druhý se kdysi vplížil do jejího domu, a zatímco spala, položil se k ní do postele a sexuálně ji obtěžoval. A třetí právě stál vedle ní, v mrazu a na hřbitově.

„Kde je Stoya?“ zeptala se Alina.

„Má naléhavou schůzku s prokurátorem, tak sem poslal mě.“

„No, to je pěkná smůla, že jste takovou dalekou cestu musel vážit zbytečně. Protože já mluvím jenom se Stoyou, a ne s jeho pejsánkem.“

„Proč tak nepřátelsky?“ zeptal se Mike Scholowsky.

„Nechtě mě chvilku přemýšlet.“ Alina se zamračila, až jí naskočily vrásky. „Třeba proto, že když jsme se potkali naposled, chtěl jste mého dobrého přítele přimáčknout obličejem na rozžhavenou plotnu elektrického sporáku.“

Svlékla si rukavici a ukázala mu levou dlaň. Měla ji plnou světle červených keloidních jizev jako osobní vzpomínku na ten den skoro před dvěma měsíci. Naštěstí nedošlo k poškození šlach a svalů, protože jinak by dnes nemohla vykonávat své povolání.

„To byla vypjatá situace, Alino. Je mi to líto.“

„Vám je to líto?“

Pro Mika Scholowskyho, kterému všichni na revíru přezdívali „Sumec“, existoval v případě sběratele očí pouze jediný podezřelý, a to Alexander Zorbach. Sumec si byl svou věcí natolik jistý, že chtěl Zorbacha mučit v odstavené nemocniční kuchyni, aby se od něj dověděl, kde jsou děti ukryty.

„Franka Lahmanna jste měl u výslechu, vy debile. A zase jste ho pustil. Kvůli vaší neschopnosti je teď Zorbach mrtvý a sběratel očí dál běhá po svobodě. Já vůbec nechápu, že ta vaše tlustá prdel pořád ještě smí dřepět na revíru.“

„Bože, to jsem rád, že si tak dobře rozumíme,“ zasmál se komisař. „Už jsem se bál, že mi to budete vyčítat.“

Mrazivý vítr řezal Alinu do ruky, a tak si ji zastrčila do kapsy u bundy ještě víc. Měla vztek, že si o Sumcovi nemůže udělat přesnější obraz. Od Zorbacha věděla jenom to, že má problém sehnat na sebe hadry v běžném obchodě s oděvy. „Sumec vypadá jako bývalý boxer těžké váhy, který ze dne na den přestal trénovat, ale nepřestal žrát tak, aby si udržel váhovou kategorii,“řekl jí jednou Zorbach. „Je to typ, co v obleku vždycky vypadá jako vyhazovač, a v jádru své násilnické duše jím taky je. Profituje z lidí, kteří bez výhrad a ochotně chtějí věřit klišé, že tlouštíci jsou od přírody roztomilí a dobromyslní. Sumec nemá vypasený obličej ani prasečí očka a nepotí se, když mluví. Skutečně působí dojmem dobráckého médi. Kulatá hlava, vypouklé břicho, ruce a nohy mu nadouvají ohoz, jako kdyby skrz něj fučel vítr. “

Alině však takovéhle popisy neříkaly vůbec nic, stejně jako Zorbachova poznámka, že se Sumec podobá Obelixovi. Ještě nikdy neviděla utkání v boxu, nepozorovala vyhazovače před diskotékou a nikdy si s baterkou pod dekou nelistovala v komiksech. Jediná asociace, kterou jí tím Zorbach nasadil do hlavy, byla přesně ta, kterou jí chtěl naopak z hlavy vypudit. Totiž že Sumec není plyšový medvídek na mazlení, jakého si pamatovala ještě ze školky.

„Pojďte, Alino, mně už v týhle sibérii zamrzají chcanky v měchýři. A když jsme si teď vyměnili zdvořilosti, tak bych rád věděl, jestli vaše návštěva u Sukera byla něco platná.“

Alina zavrtěla hlavou.

„Ne, jako že se mnou nechcete mluvit, nebo jako že to k ničemu nebylo?“

„K ničemu to nebylo.“

„Ani sebemenší stopa?“

„Ne. To znamená…“ Alina se uhodila do čela. „Vlastně jo, když jste teď na to narazil, viděla jsem telefonní číslo jeho příští oběti. Je to důležité?“

„Opravdu vtipné.“

Alina si položila otázku, jestli teď Sumec náhodou nestuduje její obličej. A jestli ano, co z něj asi vyčte. Ve lhaní totiž nikdy nevynikala. John si z ní utahoval, že je jediná žena, která umí lhát ještě hůř než zaparkovat, a Alina teď cítila, jak se jí do tváří hrne krev. Jenom doufala, že nebe, které má nad hlavou, vypadá jak se sluší pro návštěvu hřbitova: šedivé, zatažené a deprimující. Snad si v té polotmě Sumec nevšimne, jak zrudla.

Byla tu už jednou, před pěti týdny na pohřbu. Nedostala oficiální pozvánku a nedostal ji nikdo. Od koho taky? Rodinu zlikvidoval sběratel očí, sourozence Zorbach neměl, otec už zemřel a matka vegetovala na přístrojích ve starobinci. Přesto v den pohřbu obléhaly hřbitov v Marienfelde davy lidí, kteří se o pohřbu dověděli z médií. Noviny, kde byl Zorbach zaměstnán, vydaly titulní stranu jako parte. Alina si byla vědoma, že jí Sumec chtěl zasadit tvrdou emoční ránu, když si pro schůzku vybral právě toto místo. Takže taky věděl o protislužbě, kterou jí Stoya slíbil za masírování Sukera.

„Zatraceně! Tak to se ten cvok dostane na svobodu.“ Komisař si povzdechl.

„Ale jděte, pane Scholowsky. To vy jste mi přece spílal do potrhlých esoteriček a litoval, že upalování čarodějnic bylo zrušeno předčasně. Přece mi nechcete vážně namluvit, že zrovna vy jste si od mé návštěvy u Sukera něco sliboval.“

„Cestný slovo?“ Slyšela, jak si Sumec zapaluje cigaretu. „Ne, nemyslím si, že jste jasnovidka nebo tak něco. Pro mě je to všechno šarlatánství. A že bychom s vaší pomocí získali další důkazy, považuju za stejně pravděpodobné, jako že mi dnes večer zavolá Heidi Klum a přemluví mě k ruské trojce se svou nejlepší přítelkyní. Ale z nějakého důvodu, který nechápu, to u sběratele očí zafungovalo. A z případu mého syna jsem si vzal jedno poučení: člověk se musí chytat každého stébla, jinak si bude později vyčítat, že nezkusil všechno.“

Scholowsky před několika lety na delší dobu přerušil policejní službu, aby mohl pátrat po svém synovi. Sumcova ruská manželka unesla jejich čtyřletého Marcuse do své vlasti a byla to partyzánská akce. Jejich stopa se ztrácela někde mezi Moskvou a Jaroslavlí. Sumec váhal příliš dlouho. A když dorazil do Ruska, po matce i synovi se už slehla země. Svého Marcuse už nikdy neviděl.

„Já chci zavírat zločince, Alino. Jednoduchý jak facka.

A abych toho dosáhl, neuškodí mi, stejně jako Stoyovi, vyzkoušet něco, o čem se nepíše v příručkách.“

„Například mučení.“

„Jo, i to,“ dodal bez obalu. „A co je na tom špatnýho, Alino? Položím vám úplně jednoduchou otázku. Hrají spolu dvě fotbalová mužstva. Jedno je po zuby ozbrojené, nemusí dodržovat pravidla a smí každého hráče, který se k němu přiblíží, zbít, postřelit nebo přímo zabít. Na druhé mužstvo naopak dohlíží sudí, smí na hřiště pouze ve sportovním úboru a za fauly dostane červenou kartu. Co myslíte, který tým vyhraje?“

„Takže dobří nemůžou zvítězit, když budou hrát fér?“

„Správně.“

„Hospodský žvásty. Ale děkuju vám, že jste ke mně tak upřímný. Usnadňuje mi to nenávidět vás.“

A obelhávat.

S tím veřejným záchodkem pořád ještě měla něco jako opěrný bod, kde bude Suker hledat svou další oběť, až se octne venku. A moderátor v rádiu jí dokonce prozradil přesné datum, kdy oční lékař znovu udeří.

„Dneska máme šestnáctýho února a já se obávám, že budu muset přeřadit o stupeň níž….“

Šestnáctého února.

Takže už jenom pět dní – a zítra Sukera propustí. Ale přesto by teď bylo předčasné říkat o tom něco policii.

Potřebovala čas k přemýšlení. Léčebná procedura ve vězeňské nemocnici skončila teprve před hodinou, a jestli je to skutečně pravda, co se před koncem kúry dověděla, pak je nanejvýš sporné, jestli se o takovéhle poznání může s někým podělit. Takto nazíráno mohla snad i hovořit o štěstí, že Stoya místo sebe poslal asistenta. Kdyby přišel osobně, Alině by se asi lhalo mnohem hůř.

„No výborně!“

Alina slyšela, jak Sumec rytmicky zatleskal rukama v tlustých rukavicích.

„Ale přesto vám děkuji, že jste se o to aspoň pokusila.“ Soudě podle zaskřípění šlápl policista špičkou boty do štěrku, kterým byly vysypány všechny hřbitovní cestičky.

„Ostatně, už ji vyhrabali,“ prohodil a zastihl ji tím zcela nepřipravenou.

„Prosím?“

„Zorbachovu rakev. Nějakej bezďáč se do ní včera v noci vloupal a kusy mrtvoly odnesl.“

„To si děláte prdel?“

„Jasně. To já ze všeho nejradši. Tvrdnout na hřbitově, když je sto pod nulou, a utahovat si ze slepý ženský.“

Někde mimo areál hřbitova jako by existoval život a upozorňoval na sebe hlasitým koncertem klaksonů. Ale tady, přímo před Zorbachovým hrobem, si Alina připadala jako na jiné planetě.

„Tomu nevěřím.“

„No vidět to nemůžete, ale hlína je tady ještě docela čerstvá a za vytrhaný kytky tam taky ještě nikdo nedal nový.“

„Ale k čemu? To je přece šílenství.“

Sumec souhlasně zachrochtal. „Dá se to tak říct. Musela to bejt neskutečná dřina. Ta zatracená hlína je promrzlá do hloubky.“

Alina zaslechla v jisté vzdálenosti kroky dvou lidí. Věděla, že stojí v relativně svažité části hřbitova a že je plot a plno stromů izoluje od pohledu ostatních návštěvníků. Kroky se vzdalovaly, ale přesto ztišila hlas. „Proč? Kdo to mohl udělat?“

„Kdo odstraňuje ženám oční víčka, než je znásilní?“

Sumec vztekle dupl do štěrku. „Tohle je chorobnej svět, Alino. A já si kolikrát říkám, jestli jsme v něm doktoři, anebo pacienti.“

Alina ucítila, jak jí zima prolézá skrz podrážky těžkých bot nahoru, a postavila se na paty, aby mrazu poskytla co možná nejmenší záběrovou plochu.

Vtom ji Sumec najednou popadl za paži a vytáhl jí ruku z kapsy u bundy.

„Co je to?“

Chlad jí teď zaútočil na nahé prsty jako šelma, jež cekala na teplo své kořisti.

„Protislužba. Sice jste mi nedokázala pomoct, ale co se jednou slíbí, to se má taky dodržet.“

Alina zaprotestovala. „Stoya mi chtěl dát kazetu s nahrávkou, a ne nějakou vizitku.“

Zorbach byl natolik duchaprítomný, že na mobilu zapnul nahrávání, když hovořil s Frankem Lahmannem. Rozhovor se sběratelem očí, Zorbachův poslední rozhovor vůbec, byl zaznamenán slovo od slova. Od pozdravu po výstřel do hlavy. Alina ho dosud nesměla slyšet, stejně jako noviny a veškerá veřejnost.

„Proč jste na tu kazetu tak žhavá?“

„Tomu byste nerozuměl.“

„Proč to se mnou aspoň nezkusíte? Já nejsem tak natvrdlej, jak se někdy dělám.“

Alina si povzdechla a zavrtěla hlavou, jako kdyby tenhle hovor stejně k ničemu nevedl. Potom si dodala odvahy a snažila se, aby to neznělo moc nervózně.

„Julianova mrtvola se nikdy nenašla?“

„Doposud ne.“

„Neležela v nákladovém prostoru lodi, kde jste byl se Zorbachem?“ „Ne. Ale u ostatních obětí to bylo stejné. Sběratel očí je vždycky přenesl na jiné místo.“

„Ano, správně. Ale o kolik minut jste se zpozdil?“

„Ultimátum vypršelo sedm minut předtím.“

„Jak dlouho odhadujete, že potřebuje muž, aby vyběhl z trupu lodi nahoru na palubu a potom po lávce dolů k svému autu na molu?“

„Co já vím? Dvě nebo tři minuty. Možná.“

„A s mrtvým Julianem v náruči?“

„Chápu, kam tím míříte, Alino.“ Sumec napodobil zvuk rozsvěcující se žárovky, jak to známe z kreslených filmů. „Všechno jsme propočítali. Frank Lahmann musel Juliana vyzvednout z úkrytu ještě před vypršením lhůty.“

„Anebo loď nikdy neopustil.“

„Prohledali jsme všechno, věřte mi. Frank na palubě lodi nebyl ani na ní nezavraždil Juliana.“

„Odkud berete takovou jistotu?“

„Mimo jiné i z té nahrávky.“

„To jsem si mohla myslet. A právě proto ji chci mít.“

Alina si přetáhla kapuci od parky víc do čela. I přes tlustou jehněčí podšívku a černou paruku mrzla, jako kdyby strčila hlavu do ledové vody.

„Proč vám nestačí Stoyovo slovo?“ zeptal se Sumec.

„A jaký je v tom rozdíl, když si ji poslechnu na vlastní uši?“ kontrovala Alina. „Tomu, co říkáte, můžu věřit, jen když se o tom přesvědčím sama.“

A taky se budu moct se Zorbachem rozloučit, když naposled uslyším jeho hlas. Ale do toho ti nic není, ty šmejde.

„Julian nebyl zvražděn na té lodi. Tečka. Nechápu, co je na tom tak neuvěřitelnýho,“ prohlásil Sumec. „Znamenalo by to, že můžeme měnit osud.“

Alina vycítila, že se komisař chystá pronést shazovačnou poznámku, a zrychlila řeč. „Ve své poslední vizi, tehdy krátce předtím, než Zorbach vysvobodil ta dvojčata, jsem viděla Julianův konec. Viděla jsem loď. Viděla jsem nákladový prostor, možná ten, kam vešel Zorbach. A viděla jsem, jak se Julian dusí.“

„Evidentně jste se mýlila.“

Smutně se usmála. „Co bych za to dala, kdyby to tak bylo.“

Potom by se totiž Zorbachovi podařilo přervat řetěz zla. Neexistovalo by předurčení a my bychom mohli měnit sled věcí. A jestli to tak je, tak ti za žádných okolností nemůžu vykládat o své poslední vizi, Sumče.

„Dejte mi prosím tu kazetu,“ požádala ho ještě jednou.

„Není to kazeta, ale flashka. A tu nedostanete, to snad chápete, ne?“

„Ne, nechápu. Měla jsem se Stoyou dohodu.“

„Jo? Dohodu?“ zasmál se ironicky. „Můj šéf je možná trochu naivní, ale mě neoklamete, milánku. Opravdu si myslíte, že jsem si nevšiml, že mi něco zatajujete?“

Zatraceně. Alina cítila, jak jí obličej rudne ještě víc.

Bezpečnostní sledování. Jak mohla být tak blbá?

Zapomněla na skryté mikrofony, které zaznamenaly každé slovo na ošetřovně. Při Sukerově kúře bylo příliš dlouho ticho. Jestli skutečně nic necítila, tak proč tu proceduru okamžitě nepřerušila?

„Neřekla jste mi všechno, takže taky nedostanete ten zvukovej soubor. To je jednoduchý.“

Štěrk znovu zavrzal pod Sumcovou vahou, tentokrát proto, že se komisař rozhodl odejít.

„Moment, kam chcete jít?“ zavolala za ním.

„Do tepla.“ „A co já tady s tím?“ zamávala do vzduchu vizitkou, kterou jí Sumec vtiskl do ruky.

„Jsem si jistý, že na to přijdete, Alino.“

Otevřela pusu, ale neřekla nic. Místo toho naslouchala vrzání kroků, které se od ní pomalu vzdalovaly, stejně jako policistův hlas. „Už velice brzy, tím jsem si jistý.“

13. kapitola

Túra při kraji lesa podél jezera mu asi udělala dobře.

TomTom v noci špatně spal. Normálně ležel na běhounu vedle Alininy postele, ale včera své zavedené místo vyměnil za ležení přímo pod topením. Alinu několikrát probudilo jeho horečnaté sténání, cítila, jak má sucho v nose, a přinesla mu velkou misku s vodou, které se však skoro nenapil. Bylo to těmi zatracenými setrvalými mrazy. Dávaly zabrat nejen lidem, kteří své město přejmenovali na „Berlingrad“, ale i všem živočichům, kteří byli v městě uvězněni. Ptáci pod vysokou sněhovou pokrývkou nenacházeli potravu, ryby se dusily v zamrzlých jezerech a spolek na ochranu zvířat doporučoval nepouštět kočky z domu a psy brát jen na tu nejnutnější procházku, i když zvířata měla zjevně lepší regenerační síly než odhadem dvanáct tisíc Berlíňanů, kteří momentálně trpěli chřipkou. Dnes ráno se TomTom žrádla sotva dotkl, zato teď se ve svém postroji čile cukal pořád dopředu, jako kdyby se už nemohl dočkat, až přijdou na ostrov.

Schwanenwerder 7.

To bylo všechno. Ražba na lícové straně vizitky, kterou dal Sumec Alině na hřbitově, víc neprozradila. Žádné jméno, poštovní směrovací číslo, žádné další údaje, kdo by tam tak asi mohl bydlet, přičemž obývat rezidenci by jistě bylo mnohem výstižnější pojmenování. Alina žila v Berlíně čtyři roky. Dost dlouho na to, aby věděla, že do chvíle, kdy bude mít plážové koupaliště za zády, se nachází v nejdražší obytné čtvrti hlavního města.

Na procházku je to tu jisté příjemné, ale určitě se tady necítím dobře.

Její stísněnost narůstala s každým krokem. Kručelo jí v žaludku, ale nevysvětlovala si to skromnou snídaní, kterou měla dnes ráno. Jde na mě průjem v tom zasraným mrazu a nevím, kde jsem, takže co tady u všech čertů pohledávám?

TomTom na rozdíl od ní jako by cíl její vycházky znal. Každopádně táhl cíleně dopředu a zastavil se jen občas, aby Alinu upozornil na výmol nebo přečnívající větev. Na ulici Wannseeweg nebyl chodník, a tak šli po levé straně, aby je protijedoucí vozidla lépe viděla. Ale zatím kolem nich neprohučel žádný mercedes, poršák nebo teréňák, které Alina předpokládala v dvojgarážích zdejších vil.

Teď už byli na cestě tři čtvrtě hodiny, poté co Alina vystoupila z rychlodráhy na nádraží ve Wannsee. Čtyřicet pět minut, z nichž minimálně čtyřicet čtyři pochybovala o svém zdravém rozumu.

Polda má vztek, žes mu nepředpověděla budoucnost, a dá ti vizitku. Každej normální člověk by zůstal doma v teple, ale ty, krávo blbá, si samozřejmě koleduješ o to, abys na tu svou zvědavost jednou chcípla.

Přešli malý most spojující ostrov Schwanenwerder s zehlendorfskou pevninou, což Alina ucítila podle změny větru. Krom toho pod sebou slyšela vrzání ledových ker. Odteď už nemuseli jít po silnici a mohli použít úzkou stezku pro pěší.

Domovních čísel bylo na ostrově málo, ale zato žádná parcela neměla méně než pět tisíc čtverečních metrů, a tak museli vždycky obejít půlku fotbalového hřiště, než se dostali k další brance. Proto trvalo dalších deset minut, než se v Alinině iPhonu ozval signál GPS. Stanuli na místě. Schwanenwerder 7, ať už se za tou adresou skrývá cokoli.

Alina samozřejmě podnikla všechno, aby tenhle výlet plný útrap nemusela absolvovat, ale nepomohly jí telefonické informace ani internet. Adresa Schwanenwerder 7 se nedala nalistovat v žádném veřejném seznamu, stejně jako většina zdejších rezidentů. Bohatí a krásní obyvatelé ostrova investovali peníze do všeho možného, ale určitě ne do štítku nad zvonkem, na němž by stálo jejich jméno. Alina napřed prožila celodenní vnitřní svár a po něm dnes brzy ráno vyrazila na cestu.

Trvalo, než teď našla kovový sloupek, který trčel v zemi jen pár centimetrů před oplocením pozemku a v němž bylo integrováno dorozumívací zařízení.

Zmáčkla tlačítko zvonku a ještě jednou si v duchu procházela, co má říct, kdyby se jí ptali, co tady chce.

Vím, že je to trochu zvláštní, ale dostala jsem tuhle adresu od vrchního kriminálního komisaře Mika Scholowskyho. Jestli jsem to dobře pochopila, tak pro mě máte nějaké informace.

„Prosím?“

Alina počítala s tím, že potrvá několik minut, než někdo projde určitě nekonečnými chodbami usedlosti, a byla proto trochu překvapená, že tak rychle uslyšela mužský hlas. Zněl kupodivu přívětivě.

„Alina Gregorievová, ráda bych…“

Ozvalo se bzučení a branka se pootevřela. Musela se do ní opřít oběma rukama, aby se jí podařilo odtlačit těžké dveře.

No tak dobře, Sumce. Evidentně sis nedělal prdel a očekávají mě tu, myslela si Alina, ještě když se jí TomTom po pár krocích postavil do cesty a začal vrčet. Ale to už bylo pozdě, aby ji varoval.

Alinu někdo srazil na zem.

14. kapitola

Byli dva a nepronesli ani slovo. Pohyby, jimiž ji srazili na zem a uštědřili ránu na solar, aby jí pak do němě otevřených úst strčili roubík a natáhli přes hlavu pytel, byly plynulé a připomínaly nastudovanou choreografii. Alina zažívala neskutečný pocit stavu beztíže, jak ji rychle zvedli za ruce a za nohy. Vlastně to měl být okamžik, kdy propuká panika. Jestli ne při zvuku lepicí pásky, kterou jí mlaskavě omotávali zápěstí, tak nejpozději když uslyšela škrábavé otvírání posuvných dveří a nato ji hodili na zadní sedadlo dodávkového auta. Celé to netrvalo, ani co bys do pěti napočítal, a to byl patrně důvod, proč si svou situaci uvědomila teprve s časovou prodlevou.

Strach mi nejde v patách, pomyslela si a konstatovala, že jedinou starost má o TomToma, jenž napřed zuřivě štěkal, potom přidušeně kňučel a teď už je někde pryč. Ujíždíme před mým strachem.

Vůz nastartoval a podle náklonu uháněl z kopce dolů. Alina neměla představu o rozměrech pozemku, ale zřejmě byl dost veliký, aby si na něm mohli držet závodní dráhu. Počítala s tím, že každou chvíli vletí do vody ve Wannsee, ale vtom se zvuk jízdy změnil a zároveň zesílil a byl jakoby dutý, což napovídalo, že odbočili do tunelu.

Jízda skončila stejně bleskově, jako začala. Kdyby neseděla jednomu z únosců na klíně, byla by vyletěla dopředu, když řidič dupl na brzdu.

Šoupací dveře se rozletěly a začal druhý díl tajemně hrozivé choreografie. Tentokrát si ji jeden z těch mužů naložil přes rameno. Druhý jí strhl levou rukavici a přitiskl jí dlaň na studenou plochu připomínající sklo. Alina se začala potit, ale pořád ještě ne strachy, nýbrž proto, že teplota naráz stoupla o čtyřicet stupňů. V duchu si představovala vytápěnou garáž. Potom uslyšela ozvěnu vrzání kožených podrážek únosců a opravila si první dojem. Garáž ne, ta je moc malá. Spíš se ocitla v hangáru.

Co to má znamenat? Kdo jste, vy svině? chtěla zařvat, ale roubík její slova ztlumil do nesrozumitelného sténání. Postavili ji ke zdi jako srolovaný svázaný koberec a Alina cítila, jak jí jeden muž odebírá mobil, klíče, peněženku, pásek a cigarety i se zapalovačem.

Rozbušilo se jí srdce. Strach se dosud nedostavil, ale byl v dosahu.

Nějakou dobu se nic nedělo, ale pak to najednou párkrát zapípalo a v jisté vzdálenosti se otvíraly další zasouvací dveře. Alina uslyšela, jak někdo hraje na klavír, a nevěděla, co ji rozrušuje víc: jestli fakt, že ji vlečou hlavou napřed do výtahu, v němž hraje hudba, nebo zarážející poznání, že svalnatý chlap, který ji celou dobu nese přes rameno, je žena.

„Máte teď chvíli čas?“ zeptala se únoskyně, a protože Alina neslyšela odpověď, usoudila, že ta svalnatá žena telefonuje. Činit další závěry nebyla v tuhle chvíli schopna. Strach nakonec přece jen vyhrál závod a v poslední vteřině vklouzl do zavírajících se dveří u výtahu.

„Výborně,“ zasmála se žena s pocitem úlevy. „Ano, už je to tady.“

Co už je tady? Kde jsem? Co ode mě chcete?

„Návštěva, na kterou jste tak dlouho čekal, konečně dorazila.“

15. kapitola

„Musím se vám omluvit za to neurvalé přivítání, paní Gregorievová.“

„Ále blbost, to nestojí za řeč. Já se přece ráda nechávám mlátit a unášet.“

Alina si odlupovala z kůže zbytky lepicí pásky, které zůstaly na zápěstích. Dýchalo se jí pořád ještě těžko, ale aspoň že jí sundali z rukou pouta a z hlavy pytel. Málem se v něm udusila. A poté co ji ta žena, která musí mít sílu jak čínská vzpěračka, postavila v tomhle pokoji na nohy, mohla taky zase mluvit bez roubíku.

„Je mi to opravdu líto, policisté určitě reagovali přehnaně,“ pronesl neznámý s nepatřičně sympatickým témbrem v hlase.

„Policie? To byli fakt poliši?“ Alina se nevěřícně zasmála a předklonila se v koženém křesle. „A kdo jste vy? Spolkovej prezident?“

„Jsem doktor Martin Roth.“

Roth? Někde ve vzdálených nervových drahách zadoutnala synapse, jenže Alina nemohla najít šuplík, kam složku s tímhle jménem zařadila.

„Možná jste o mně už slyšela v souvislosti se Zarinem Sukerem.“

Znalecký posudek, správně.

„Stoya zmiňoval vaše jméno. Vy jste ten cvokař, co vyšetřoval Tamaru Schlierovou, tu svědkyni, nemám pravdu?“

Alina by nejradši vyskočila a vlepila mu pořádnou facku, když teď znala identitu aspoň jednoho z únosců.

„Přesně tak. Státní zastupitelství mě pověřilo vypracováním znaleckého posudku jejího duševního stavu.“

„To je od vás hezké. Ale asi byste si měl dát vypracovat posudek sám na sebe. Kde to jsem, u všech čertů?“

„Stoya vám to neprozradil?“

Alina vztekle spráskla ruce. „Ne. Milý pan Stoya je od předvčerejška nedosažitelný a místo toho mi jeho asistent Mike Scholowsky dal vizitku s touhle adresou a měl za to, že už na všechno přijdu sama. Takže buď všichni sdílíte nějaký chorobný smysl pro humor, nebo teď hned vyrukujete s něčím, co mě stačí uzemnit dřív, než zavolám svému advokátovi.“

Alina uslyšela vrznutí odlehčené otočné židle. Lékař evidentně vstal.

„Chápu vaše rozčilení.“

„Fakt? Vy jste vážně dobrej ve svým oboru. To by mě nikdy nenapadlo, že psychiatrovi může docvaknout, proč slepá ženská ztratí nervy jen kvůli tomu, že jí vrazili do huby roubík.“

Roth ušel pár kroků po místnosti, kterou si Alina po všech těch šílených dojmech za poslední půlhodinu nedokázala vizualizovat.

Představovala si, že sedí sama na koženém křesle trčícím v prázdnu, které se jakoby vznáší. Teď ale, když Rothovi vrzala pod nohama podlažní prkna, opravila si dojem. Přece jen se nachází na pevné půdě.

„Nevykládejte si to ve zlém, já takovouhle formu násilí v žádném případě neschvaluji. Ale policisté prostě musejí mít jistotu.“

„Jakou?“

„Ze jste opravdu Alina Gregorievová. Vy jste si toho určitě nevšimla, ale sledovali vás už od nádraží. Vašemu sledovači bylo nápadné, jak sebejistě se pohybujete v tak hrozně náročném terénu.“

„Mému sledovači?“ Alina musela bezděky zamrkat.

Je to čím dál lepší.

„Ano. Přepadly ho pochyby, jestli tu slepotu jenom nehrajete. Bezpečnostní kamera nad vchodem navíc ukázala, jak cíleně přesně jste se zastavila před domem číslo sedm. Velitel zásahu si vás nakonec přizoomoval a zjistil, že nosíte paruku. Je mi to moc líto, ale tady je v sázce mnoho. Museli jsme se ujistit, že nejste nepovolaná osoba, která chce v areálu provádět špionáž.“

„Tak moment…“ Alina si vybavila, jak jí přimáčkli ruku na skleněnou desku. „Děláte si ze mě blázny, nebo točíte vydání Skryté kamery pro tělesně postižené? Mám v mobilu GPS a chodím za svým slepeckým psem, který je trénovaný na to, aby mě vodil. Mimochodem…“ Alinu polil mráz. „Co jste s ním udělali? Kde je TomTom?“

„Nemějte obavy. Bez ustání vrčí a cení zuby, ale jinak je v pořádku. Díky těm třmenům se dal snadno chytit. Teď na vás čeká uvázaný vpředu v hlavní budově.“

„Přiveďte mi ho! Okamžitě!“

„To bohužel nejde. Psi jsou v klinickém sektoru budovy zakázaní.“

„Klinika? To jsem tady v nemocnici?“

„Taky, mimo jiné. Ale ne v nějaké obyčejné.“

Alina se posupně zasmála. „A tak? Asi máte na mysli takovou nemocnici, kam nikdo nejde dobrovolně.“

„Přesně tak,“ odpověděl Roth na sarkastickou poznámku a Alinu najednou přešel všechen vztek. Možná to bylo tónem psychiatrovy řeči, jenž setrvával v klidu, jakkoli ho Alina provokovala. Postavil se jí jako hromosvod, a když teď měla první erupci vzteku za sebou, pomalu se jí vracela schopnost logického myšlení.

Sledovač – bezpečnostní kamera – pytel přes hlavu – strach ze špionů – Stoya – Sumec – Roth – Suker.

Element, který tenhle řetěz spojoval, se jmenuje…

„Okamžik…“ Alina se pomalu zvedla z křesla. „Ta svědkyně vůbec nezmizela.“

„Jak prosím?“

„Po Tamaře Schlierové, korunní svědkyni v případu Suker, se neslehla země. Je tady.“

Alina pauzu, v níž Roth patrně přikývl, vyhodnotila jako souhlas.

„Tahle klinika je skrýš. Přivedli jste sem Tamaru Schlierovou, aby byla v bezpečí před Sukerem.“

Proto je areál tak zabezpečený. Proto jsou tak nervózní z neohlášených návštěv.

„Schwanenwerder 7 je maximálně zabezpečený trakt a zná ho jen velice málo lidí,“ potvrdil Roth Alininu domněnku. „Zvenku sem přes víc než dvoumetrový plot těžko můžete nahlédnout, a kdyby se to někomu přece jen podařilo, uvidí pouze hlavní budovu, která vypadá jako vila na způsob zámku. A dokonce jí ve skutečnosti bývala. Na tomto pozemku se nacházelo sídlo rodiny Larenzovy.“

„To mi nic neříká.“

„A taky to v tomhle případě nehraje roli. Přední dům je pouze maskování. Jádro zařízení není vidět a nachází se hodně metrů pod vilou, přímo na břehu Wannsee. Při pohledu z vody jsou vidět jenom hausbóty a průčelí ze zrcadlových skel. Bezpečné byty používané pro ochranu obětí a svědků jsou většinou pod zemí, stejně jako část kliniky, kde se právě nacházíme.“

„A kde léčíte Tamaru Schlierovou.“

„Ano. Mimo jiné.“

„Tak tohle nechápu. Máte přece svědkyni. Tak proč jste Sukera propustili?“

„Protože v tomhle tragickém případě máme už jen pramalou naději, že paní Schlierová bude někdy schopna učinit věrohodnou výpověď. Ale chtěl jsem…“

„Je mi úplně fuk, co chcete vy, doktore.“

Demonstrativně obrátila kapsy u kalhot naruby.

„Já chci zpátky mobil a cigarety a vysvětlit konečně, co já tady.“

„To je poněkud komplikované.“

„To vám tak budu věřit.“ Alina zkřížila ruce na prsou. „Nejlepší bude, když to vezmete od začátku.“

„Ne,“ odpověděl doktor Roth. „Nejlepší bude, když vám to ukážu.“

16. kapitola

Šli dlouhou chodbou, kde to bylo cítit barvou a zaprášeným vzduchem, a Roth nabádal Alinu, aby se moc nepřibližovala k čerstvě vymalovaným stěnám. Pronikavý smrad rozpouštědla a zoufalý nedostatek zvuků kolem jí prakticky znemožňovaly analýzu neznámého prostředí. Nevěděla, jak je chodba vysoká, ani nemohla odhadnout vzdálenost mezi stěnami. V duchu si vybavovala běžnou nemocniční chodbu s linoleem na podlaze, stěny obložené dřevěným pruhem. Roth se jí tu a tam mírně dotkl nadloktí, aby ji upozornil na stůl, odstavenou nemocniční postel nebo lidi jdoucí naproti nim, které zdravil jen úsečně a bez oslovení. Doktor Roth Alině vysvětloval základní architektonické rysy komplexu. Většina budovy se nacházela v podzemí. Byla zastavěná do svahu a na zemský povrch směrem k vodě vyčnívala jenom malá část.

Poté co jí lékař prozradil, že vyšli z podzemního sektoru, kráčel mlčky před ní, což Alině umožňovalo rovnat si v myšlenky v hlavě.

U čerta, kde jsem se to zase octla?

Už ráno jí bylo zatěžko vysvětlit Johnovi, proč se chce vydat po Sumcově mysteriózní stopě a cestu na Schwanenwerder vůbec podniknout.

Protože ten policajt je sice zmrd, ale ne sadista, chápeš? Přinejmenším nemučí nikoho bezdůvodně. Sumec si od toho něco slibuje, když mě tam posílá. Ovšem nevím, co by to mělo být…

Zdálo se, že teď na to přišla. Korunní svědkyně se pomátla na rozumu a sedí na Schwanenwerderu v ochranné psychiatrické vazbě.

Ale co já s tím můžu mít společnýho? Alina se bleskově zastavila, jak její vlastní myšlenky duply na brzdu.

Přece nechtějí vážně, abych…

„Tak moment, pane doktore. Já už nikoho ošetřovat nebudu.“

Samozřejmě, to je ono. Kdyby ji Stoya nebo Sumec požádali oficiálně, aby svůj věštecký dar vyzkoušela na další pacientce, tak by to odmítla a ještě by jim ukázala vztyčený prostředník. Ale takhle se chytila do pasti své vlastní zvědavosti.

„Ošetřovat?“

Alina by se klidně vsadila, že Roth, jenž se taky zastavil, si ji teď prohlíží se stejně tázavým výrazem v obličeji, jaký nasazovala její matka, když jí Alina chtěla vyprávět, co se přihodilo ve školce. V jejím rodinném albu vzpomínek nezbylo mnoho mentálních momentek uložených do paměti, většina z nich léty vybledla jako obličej bratra Ivana. Ale maminčina pantomima, jak si vždycky urovnala zástěru a pozorně naslouchala, patřila k těm vzácným pokladům, které si Alina uchovala navždy.

„Co myslíte tím ošetřovat.?“ zeptal se psychiatr.

„Takže já tu nejsem, abych…?“ Alina mávla rukou. „Pusťte to z hlavy!“

„A tak, rozumím, samozřejmě. Jste přece fyzioterapeutka. V novinách vám dokonce připisujou mediální schopnosti.“

„Tam toho napíšou.“

„To je pravda. Ale ne, já jsem vás nezavolal kvůli vašim naučeným nebo vrozeným schopnostem.“

Vykročili a Alina si vzpomněla na poznámku, kterou pronesla ta namakaná ženská ve výtahu.

„Návšteva, na kterou jste tak dlouho cekal, konečně dorazila.“

„Pokud vím, tak vy jste mě sem nevolal. Jeden cvok mi dal vizitku a další dva mě unesli.“

„To je váš pohled na věc, paní Gregorievová.“

„Jo? A jak to teda vidíte vy?“

Alina slyšela, jak Roth odjišťuje několik zámků, než jí otevřel dveře, které zřejmě spojovaly renovovaný trakt se starším křídlem. Aspoň to tu už nebylo cítit po rekonstrukčních pracích.

„Zádal jsem pana Stoyu o vaši pomoc už před měsícem, ale on to tenkrát považoval za předčasné. Jsem rád, že na to změnil názor.“

„Pomoc s čím?“

„Co víte o mnohočetných osobnostech, paní Gregorievová?“

Zvolnili krok jako lidé, kteří už mají na dohled bod, kde se jejich cesty rozdělí, a chtějí oddálit okamžik rozloučení. Zřejmě se octli na radiologii. V jedné ze zadních místností, k nimž přicházeli, musel stát veliký elektronický přístroj a byl právě v provozu. Alina ho tipovala na magnetickou rezonanci, i když tomograf bručel a syčel jasněji, než jak to znala z vyšetření, kdy ji samotnou zastrčili do tubusu.

„Viděla jsem film Identita,“ odpověděla na Rothovu otázku.

„Viděla?“

„Ano. Ale uklidním vás, než mi zase navlečete na hlavu kapuci, poněvadž si budete myslet, že simuluju. Plno slepců chodí do kina. Přiznávám, že filmy stavěné na dialogu jsou mnohem větší zábava než dokumenty o přírodě.“

„Zase jsem se něco naučil,“ poděkoval Roth a požádal Alinu, aby udělala krok vlevo a vyhnula se tak jídelnímu vozíku. Podle pachu museli procházet kuchyní a Alinin žaludek se přihlásil.

Měla hlad, chtělo se jí čurat a potřebovala si dát cigaretu. Nejradši všechno najednou. Zvolna si uvědomovala reakce svého těla, jež se ve stresových situacích, kdy se ocitalo blízko smrti, s řevem domáhalo oživovacích opatření: nejlépe ve formě jídla, legálních narkotik nebo sexu, přičemž poslední se na jejím seznamu priorit svezlo z prvního místa dolů až někam na neměřitelný stupeň. Dřív pro ni bylo naprosto samozřejmé vyspat se s každým, kdo ji blíže zaujal. A nezáleželo, jestli to byl muž nebo žena, jestli byl mladý nebo starý. To býval její nejoblíbenější způsob jak si o někom vytvořit obraz. Ale od dnů sběratele očí se všechno změnilo. Ztratila přítele, kterého sotva znala, ale přesto ho každý den postrádala, jako kdyby jí jeho smrt amputovala část duše. Jako by její schopnost připouštět si city skončila v hrobě spolu se Zorbachem. Od jeho smrti už nikdy neplakala. Ani nad jeho hrobem v den pohřbu. A už vůbec neměla od té doby chuť na tělesné pohyby, ani v posteli, ani při šiacu s těžkým zločincem nebo s duševně pomatenou svědkyní.

Zastavili se a Roth jí jemně položil ruku na rameno. „Nuže, pokud vaše vědomosti o mnohočetných osobnostech nepřesahují úroveň hollywoodských scenáristů, obávám se, že to, co se skrývá za těmito dveřmi, pro vás bude šok, paní Gregorievová.“

17. kapitola

Alina zadržela vzduch v plicích, protože vycloněním ruchů provázejících dech lépe slyšela a mohla si tak opravit první dojem o zdroji rámusu uvnitř místnosti. Za dveřmi do pokoje zaručeně nestál žádný rozměrný technický přístroj a už vůbec ne tomograf MRI. Na to byly zvuky příliš konstantní.

„Tohle vypadá, jako kdyby tam uvnitř někdo špatně naladil rádio,“ vyslovila domněnku.

„Přesně tak to je.“

Roth otevřel dveře a hluk zesílil. Pod poklopem atmosférických ruchů a syčení se překrýval nesrozumitelný mišmaš deformované hudby a útržků slov.

„Rozhlasový přijímač v tomto pokoji je naladěn na velmi krátké vlny, přesně 105,3 megahertzů. Nachází se mezi vysílacími pásmy 104,6 a 105,5 – tedy někde v éterové zemi nikoho.“

„A k čemu?“ zeptala se Alina roztrpčeně.

„Aby to pacienta imobilizovalo. Rádio běží nepřetržitě a nikdo ho nesmí přeladit nebo dokonce vypnout.“

Co by se jinak stalo? chtěla se zeptat, ale v ten moment ji udeřil do nosu důvěrně známý pach.

„Moment, vy jste právě řekl pacienta?“ zašeptala zděšeně.

„Ano, proč se ptáte?“

Roth ji uchopil za nadloktí. „Propánajána! Hlavně mi prosím vás neříkejte, že…“

Začal bezradně koktat. „Myslel jsem, tedy ehm, je mi to moc líto, ale… “

Alina odstrčila doktorovu ruku a vešla do nemocničního pokoje.

„Promiňte, já jsem to vážně nevěděl,“ slyšela za sebou psychiatrovo rozčilené koktání. Znělo to upřímně, nebyla v tom žádná hraná lítost a zděšení. „Myslel jsem si, že Stoya to svoje tajnůstkaření omezil pouze na místo pobytu, tedy zde. Musíte mě mít za totálního pitomce.“

Alina vrazila do úzké postele a šmátrala po zábradlí z ušlechtilé oceli ke zdroji rušivých zvuků.

Orientovala se podle ledového průvanu, který mohl přicházet pouze z jednoho otevřeného okna a s chladným vzduchem od jezera přinášel ještě něco jiného.

Pot.

Tělesný pach živený strachem, starostmi a stresem, který nesmyje žádná koupel na světě ani nepřevoní žádný parfém, poněvadž se zažral do každého jednotlivého póru. Leč pod výpary tohoto nemocného člověka čpěl nepopiratelný a nezaměnitelný vlastní pach.

Alina si klekla a uchopila ochablou ruku, jež se houpala vedle židle jako zbytečné závaží na odumřelé paži. Zavzdychla a myslela si, že ji to vnitřně rozerve, když se její podezření proměnilo v jistotu. Nebylo to skoro cítit, ale Alina nikdy nezapomínala vůni člověka, s kterým se vyspala.

Šok z poznání ji zasáhl jako beranidlo a prorazil jí emoční krunýř. Ohmatávala konečky prstů rysy obličeje, cítila popraskanou teplou kůži, vpadlé tváře, rozpukané známé rty a dala se do pláče.

„Jak to?“ zařvala hlasem, který jí samotné připadal cizí.

„Já vám to všechno vysvětlím,“ pokusil se ji Roth uchlácholit, ale Alinin řev jeho slova přímo rozcupoval. „Co to s ním tady provádíte, vy svině?“

Pacient sedící na židli se kvůli tomu nepohnul ani o milimetr. Alexander Zorbach nehybně zíral z okna na zamrzlé jezero a soustředěně poslouchal nesrozumitelný rámus linoucí se z tranzistorového přijímače.

18. kapitola

Alexander Zorbach (Já)

Někdo jednou někde řekl, že podstata duševní nemoci sestává z jejího popírání. Čím je pacient větší blázen, tím víc to popírá. Takto nazíráno jsem z pohledu psychiatrie naprosto zdráv. Věděl jsem moc dobře, že se mnou něco není v pořádku, což nepředstavovalo žádný mistrovský výkon ve stanovování diagnózy, neboť jsem seděl na kolečkovém křesle jako zařezaný, slintal a poslouchal FM sto pět tečka šílenství. Nejen v mém tranzistorovém rádiu, ale i v mé hlavě se určité frekvence překrývaly a proplétaly. Normálnost mi byla vzdálená asi jako nemocenské pojišťovně hrazení nákladů na léčbu mé nezdařené sebevraždy.

Ovšem toho dne, kdy jsem poprvé zase uviděl Alinu, bylo to sedm týdnů od mého zoufalého činu a deset dní potom, co mi odpojili drenáže, jsem pochopitelně nebyl ve stavu provést střízlivé sebehodnocení. Určitě to bylo dáno i devítimilimetrovým projektilem, který mi proletěl mozkem.

Kdyby mi tenkrát dali do ruky tužku a požádali mě, abych nakreslil svět svých niterných prožitků, asi bych ten blok papírů spíš sežral, než zmatenými pohyby načmáral rudě žhnoucí mrak sršící jiskry, který měl znázornit, jak moc mě bolí hlava. Moje lebka byla zkušebnou té nejrámusovatější rockové kapely na světě. Když jsem měl štěstí, slyšel jsem jenom tupé vrčení zesilovačů nebo zpětnou vazbu mikrofonů. Ale většinou mi nějaký sadistický bubeník otloukal činely o lebeční klenbu a měl radost z toho, jak mi jejich třeskutý rytmus žene slzy do očí – tak jako ve chvíli, kdy se Alina najednou objevila v mém nemocničním pokoji.

Později mi řekli, že si vedle mě klekla a plačíc mě držela za ruku. Já sám jsem to vůbec nevnímal, protože jsem měl celou paži úplně necitlivou. Kromě toho zkouška rockerů v mé hlavě teprve začínala a kluci spustili Sweet pain ofmine.

Takže jsem nemohl slyšet, jak Alina řve na doktora Rotha, aby jí vysvětlil, jak se mi podařilo vstát z mrtvých. Přitom to bylo velice jednoduché. Poté co jsem přišel do skrýše sběratele očí o sedm minut později, jsem se chystal provést vše podle pokynů Franka Lahmanna. Už jsem si tiskl hlaveň k oku, když vtom Stoyovi muži odpálili dveře nákladového prostoru, aby mě z něj dostali ven.

Exploze mě vyděsila, lekl jsem se a zbraň mi sklouzla. Kulka mi neproletěla levým okem, ale pár centimetrů výš. Provrtala se vrstvou kosti mého čela a proklouzla jako po másle částmi předního mozku a spánkového laloku. Odtud letěla skoro kolmo dolů kolem mozkového kmene a velkých artérií a na závěr proťala svalovou tkáň na šíji, kde také vyšla ven. Byl jsem už v kómatu, když se ke mně policisté sklonili. Velitel speciální zásahové jednotky bohužel učinil několik zásadně špatných rozhodnutí. To první bylo oživovat mě, druhé přepravit mě vrtulníkem na neurochirurgii v nemocnici Bundeswehru. Naštěstí si Stoya během první akutní operace poslechl nahraný hovor v mém mobilu a pochopil, proč jsem chtěl zemřít. A výjimečně učinil jediné správné rozhodnutí a dal mě ve zprávách oficiálně prohlásit za mrtvého. Bylo to divadlo pro sběratele očí, jako že jsem splnil svou část dohody a on může Juliana propustit. A aby ten zastírací manévr byl dokonalý, zorganizovali veřejný pohřeb a mě zatím v utajené akci převezli do Schwanenwerderu.

Tohle všechno jsem se postupně dověděl od Rotha a Stoyi. Byli to jediní lidé, kteří mě navštěvovali. Takže jsem na Alininy otázky mohl odpovědět, kdybych momentálně nebyl až příliš zaměstnán ztrácením vlastního rozumu.

A odháněním svého syna.

19. kapitola

Alexander Zorbach (Já)

Není vůbec jednoduché vysvětlit, proč pacient, který na svůj vlastní zdroj niterného kraválu odchází do kopru, si naplno pouští rozladěné rádio. Ale duševní porucha se nikdy nedá vysvětlit snadno, jak jsem se poučil. Přinejmenším ne taková, která probíhá při jasném rozumu.

Mně samotnému připadalo moje chování od první návštěvy mého syna naprosto logické. Jak jinak bych se ho mohl zbavit?

Poprvé se to stalo v den, kdy můj mozkový edém ustoupil natolik, že jsem mohl vstát z postele. Daleko jsem se od té doby nedostal. Vzdálenost mezi postelí a kolečkovým křeslem před zrcadlovou okenní tabulí obnášela ani ne dva metry. Bylo půl sedmé večer, vizita zrovna skončila. Doktor Roth mi zkontroloval obvaz na hlavě a dal mi nový lék. Už si ani nepamatuju, jak se jmenoval. Neuplynula minuta, co doktor odešel, a pilulka začala účinkovat. Kapela nacvičovala trashmetallový song už jenom na pokojovou hlasitost a moje bolesti zeslábly.

A v ten okamžik začal zlý sen. Julian poprvé prolezl oknem.

Doposud jsem vždycky jenom slyšel jeho hlas. Už značnou dobu a v pravidelných intervalech. Julian vždycky využil těch několika přestávek při zkoušce, postavil se k mikrofonu a začal mě mučit nadějeplným poselstvím: „Nejsem mrtvý. Pouze žiju v úplně jiném světě. Potřebuješ se jenom probudit, tatí, nic víc. Pak budeme zase spolu. Znovu pohromadě.“

Všiml jsem si už podle výběru slov, že to není můj syn, nýbrž moje podvědomí, co ke mně promlouvá. Nikoli Julian, ale zbabělá část mého já, která se chtěla vydat jednoduchou cestou a zemřít. Julianův hlas časem sílil a vystupňoval se až na dominantní element mé bolesti: „Proč mě neposlechneš, tati? Pojď ke mně, nebo už mž nemáš rád?“

Přiznávám, že mě jeho prosba lákala. Jak rád bych vzdal svůj odpor a přestal se oběma rukama křečovitě držet života. V jedné světlé chvilce, těsně před druhou operací, jsem se zeptal Stoyi, jestli sběratel očí dodržel slovo. Muselo to znít, jako kdybych si zašmodrchal jazyk. Ale komisař věděl, že můj stav nepřipouští jinou otázku, která by mě mohla zajímat, a jen s politováním zavrtěl hlavou.

Sběratel očí mě obelhal. Nebo se provalilo moje krytí. A je zcela lhostejné, co bylo příčinou. Všechno bylo lhostejné, protože Julian už nebyl naživu.

Od tohoto okamžiku jsem věděl, že to nesmím vzdát. Že musím vzdorovat synovu imaginárnímu hlasu. Probudil se ve mně jiný pud, ještě silnější než touha po milostivé smrti: pud pomsty.

Měl jsem narušené řečové centrum a velké části pravé poloviny těla ochrnuté. Neudělal jsem ani dva kroky bez cizí pomoci, ale to mi nezabránilo kout plán. A ten plán zněl, že budu Franka Lahmanna honit třeba kolem světa, abych ho pak zabil při dlouhém a útrpném mučení. Když se ohlížím zpátky, koncentrovaná a neředěná zuřivost měla bezpochyby významný podíl na mé ohromující a rychlé regeneraci. Na zranění, jaká jsem utrpěl, umírá osmdesát procent lidí a ti nemnozí, co přežijí, jsou ty nejtěžší případy závislé na péči okolí. Já jsem tvořil výjimku z pravidla. Každý člověk potřebuje nějaký popud, aby podal maximální výkon, a mě motivovala nenávist.

Ovšem platnost takové motivace je velice těžké udržet, když člověk najednou hledí do jemných očí svého syna, jenž sedí na okenní římse, pohupuje nohama, mává na mě a láká k sobě.

„Tak pojď už, tatí. Jenom ty a já,… Pak budeme zase spolu,…“

Jedna věc je odolávat imaginárnímu hlasu, ale když ti syn, kterého považuješ za mrtvého, podává ruku, je to něco úplně jiného. Samozřejmě že jsem věděl, že za to mohou medikamenty. Cím hlasitěji kapela hrála a čím větší jsem měl bolesti, o to bylo pro Juliana namáhavější tohle všechno přeřvat. Ale když všechny ty operace přinesly výsledek, edém splaskl a Rothovy pilulky byly konečně schopné tlumit bolest, probojoval se můj syn nazpátek – i když jen ve světě mých představ. Ve světě, který byl v důsledku mých smyslových poruch natolik reálný, že jsem svého syna mohl najednou nejen slyšet, ale i vidět. Cítil jsem na své kůži jeho dech, když přede mnou stál ve svém oblíbeném světlešedivém tričku a odfukoval si z obličeje mokré vlasy.

Bože všemohoucí, dokonce jsem ho cítil, ten sladce nakyslý osobní pach, který jsem naposled vnímal ve skrýši sběratele očí. Tenkrát, když jsem přišel pozdě.

Už tě nemusí nic bolet, tati. Pojď zkrátka se mnou a…

Jeho hlas byl hebčí než všechny moje vzpomínky a taky jeho kontury se rozmazávaly. Občas – a potom, když bolesti vzplanuly nanovo – slábla Julianova intenzita natolik, že jsem mu viděl skrz hrudník.

Bylo to hrůzné panoptikum, čím jsem trpěl. Kdykoli moje bolesti zeslábly, vrátil se mi syn. Cím lépe se mi dařilo, tím byl jeho přelud reálnější. Nejradši bych přestal brát ty tablety, jenže to by mi je po pár pokusech začali podávat intravenózně. Měl jsem za to, že stojím před neřešitelným problémem. Chyběla mi síla a vůle svěřit se doktoru Rothovi, ale nepatrná část mého dosud pracujícího mozku mi říkala, že vyžadovat vysazení prostředků proti bolestem jen proto, abych zapudil své klamné představy, by nejspíš bylo naprosto nesmyslné počínání. Nakonec pomohla náhoda. Jedna sestra při stlaní postele nedopatřením rozladila rádio a Julian zmizel stejně náhle, jako mě znenadání přišel sužovat. Nebyl pouze děravý, jalový nebo průhledný, nýbrž se kompletně rozplynul. Skoro jako by byl komár a vysoká frekvence rozhlasového přijímače fungovala jako tónový odpuzovač hmyzu.

Syna zahnal rámus propletených vysílacích frekvencí.

Od té chvíle jsem bděl na invalidním vozíku u okna a dával pozor, aby nikdo nemohl vyladit čistý příjem nebo rádio dokonce nevypnul. Roth a jeho ošetřovatelé se zpočátku pokoušeli proti tomu rámusu zakročovat, ale nakonec to vzdali, poté co poznali, jakou neuvěřitelnou energii dokáže uvolnit duševně pomatený člověk zmítaný pomstychtivostí, jemuž kulka provrtala hlavu. Rádio mi vypínali pouze na noc, když jsem se zklidnil po medikamentech, a to se dalo vydržet. Sedativa totiž vytvářejí spánek beze snů a Julian tak do něj nemohl proniknout. Ráno byl můj první úkon dolézt do vozíku, znovu zapnout tranzistorák a držet před ním stráž. Tak jako dnes, kdy za mnou přišla návštěva z mého minulého života.

Bylo to krátce po obědě. Noční sedativa se už z těla dávno vypláchla a účinek prvních tablet proti bolestem z ranní dávky skoro pominul. Bubeník mě opět třískal činely po hlavě a oči mě bolely z vypětí, jak jsem přemáhal slzy. Přesto jsem bojoval v první linii a byl odhodlán bránit až do krajnosti svoje rádio a tím i ochrannou zeď, kterou jsem kolem sebe postavil proti halucinacím – když vtom se v mém narušeném světě najednou zhmotnila Alina, jako by spadla z nebe.

Nevím, jak dlouho klečela u mého invalidního vozíku, než jsem si uvědomil její přítomnost. A taky nevím, jak dlouho už do mě mluvila, než jsem z té kakofonie hluků, co mě obklopovaly, konečně vyfiltroval srozumitelnou větu.

„Musíš se probudit,“ řvala na mě jako tur. „Probuď se! Mám pro tebe zprávy od Juliana.“

20. kapitola

Alina Gregorievová

„Teď konečně znáte celou pravdu,“ řekl Roth a zastavil kliknutím myši digitalizovanou zvukovou nahrávku v počítači. Seděli opět v psychiatrově kanceláři, protože Alina to už v nemocničním pokoji nevydržela. Držet Zorbacha za strašně vyhublou a nehybnou ruku a necítit z něho ani závan životní síly, to ji zasáhlo snad ještě hůř než jeho smrt. Neboť ta by aspoň znamenala, že jeho utrpení definitivně skončilo. Teď musela Alina zpracovat nejen Zorbachovo zmrtvýchvstání, ale rovněž skutečnost, že se mu v uplynulých týdnech přihodilo asi něco ještě horšího než smrt.

„Můžete mi to přehrát ještě jednou?“ požádala Alina a Roth jí vyhověl. Poslouchala teď už počtvrté nahrávku telefonátu, kterou policie poskytla Rothovi k terapeutickým účelům. Jakmile k tomu bude Zorbach schopen, má mu záznam pomoct zpracovat poslední okamžiky života jeho syna.

Alina sebou škubla leknutím jako už třikrát předtím na místě, kde Frank Lahmann říká stejná čísla, jaká jí pošeptal do ucha muž na ulici: „Třináct. Deset:. Sedmdesát jedna.“

Takže to nebyla klamná představa, jak si tehdy chtěla namluvit. A zamrazilo ji při pomyšlení, že hlas toho muže na ulici, který jí připadal povědomý, je možná identický s hlasem na záznamu, jenž právě klade kategorické požadavky.

„Miluješ Juliana víc než svůj život?“

„Ano.“

„Tak to dokaž.“

„Mám se zastřelit?“

„Váš přítel neměl na vybranou,“ poznamenal Roth šeptem, zatímco nahrávka běžela dál.

„Přilož si ústí hlavně na levé oko a zmáčkni. Jakmile uvidím ve zprávách tvou mrtvolu, tak Juliana pustím. Ale jestli budeš dlouho váhat, udusím Juliana a vyloupnu mu levé oko. A ještě něco: kdybych pojal sebemenší podezření, že švindluješ…“

„Chápete teď náš zastírací manévr?“ zeptal se psychiatr do pauzy, kterou Frank udělal v hovoru. Alina přikývla.

„… kdybych měl z jakéhokoli důvodu zapochybovat, že jsi opravdu mrtvy, tak Juliana popravím a ty jeho mrtvolu nikdy nenajdeš. Potom už nebudeš hledat syna, ale jenom jeho tělesnou schránku bez duše, a nenajdeš nic, co bys mohl pohřbít. Ryba sebou pořád ještě hází v mé síti. Pořád ještě můžu dát policii pokyny, kde najdou Juliana. Pokyny, které mu zachrání život. Rozuměls mi?“

Alina se začala potit a zničehonic ji přepadla potřeba škrábat se na celém těle. Zvedla ruku a Roth ten signál pochopil. Zastavil přehrávání.

„Vy víte, že to bylo všechno zbytečné, že?“ zeptala se.

„Jak to myslíte?“

„Celá tahle šaráda se provalila. Nemusíte už Zorbacha držet pod zámkem. Včera se někdo vloupal do jeho rakve a my víme, kdo ten někdo byl.“

Roth se nadechl, až to hvízdlo. „Ne, tohle mi není známo. Ale počítal jsem s tím. Policie čeká už sedm týdnů na nějakou známku Julianova života. Já osobně po tak dlouhé době už s dobrou zprávou nepočítám. Taky by to byl zázrak. Kroužek zasvěcených osob byl sice malý, ale i lékaři ve vojenské nemocnici a personál na operačním sálu samozřejmě věděli, že jim Zorbach na operačním stole nezemřel.“

Alina otevřela pravou dlaň, v níž držela zmuchlaný kapesník. Pak ji znovu sevřela v pěst. „Přehrajte mi to znovu!“

Roth ji poslechl a Alina se opět styděla za pocit úlevy, který se dostavoval, když slyšela chlapcův hlas. Ať už se stalo s Julianem cokoli, neudusil se ve skrýši. Zorbach to dokázal. Neexistoval osud ani předurčení. A jestli přece, tak se jejich průběh změnil. Sporné ovšem zůstává, jestli k dobrému, nebo k horšímu. Zvedla ruku, aby zvukový dokument definitivně zastavila, a vstala, aniž věděla, čeho tím chce dosáhnout. Byla příliš rozjitřená, než aby zůstala sedět. Smutná a zároveň rozzuřená.

„Kdybych neměla tak nelidsky přetížený mozek, vrazila bych vám jednu do držky a celej tenhle barák seřvala jak zupák. Ale co není, může ještě být. Do té doby, nebo dokud se neuklidním, mi můžete odpovědět na jednu naprosto jednoduchou otázku: uzdraví se vůbec někdy?“

Ignorovala Rothovu prosbu, aby si sedla, a přiložila si dlaň k uchu, jako kdyby měla potíž doktorovi rozumět.

Roth si povzdechl: „Po tělesné stránce je pan Zorbach v zásadě ve velmi dobré kondici.“

Alina si zaťukala na čelo. „To má být vtip?“

„Ne. Nakolik se mu vede dobře, poznáte už z toho, že jsem psychiatr, a ne neurochirurg, paní Gregorievová. Problémy vašeho přítele jsou psychické, nikoli fyzické povahy.“

„Neříkal jste, že si Alex prohnal hlavou devítimilimetrovou kulku?“

„Ano.“

„To je podle mě zatraceně tělesná záležitost.“

Roth se souhlasně zasmál a potom řekl: „Snad jste slyšela o paraguayské fotbalové hvězdě Salvadoru Cabanasovi, kterého na nějaké diskotéce v Mexico City střelili do hlavy z těsné blízkosti. Za pár měsíců ho propustili do rehabilitační péče a dnes už prý opět trénuje hlavičky – i přesto, že ve srovnání s panem Zorbachem byla jeho zranění mnohem drastičtější. Střelná dráha prošla Cabanasovým mozkem a kulka mu dodnes vězí někde pod lebkou. U pana Zorbacha kulka naopak zasáhla jen méně důležité části mozku, než zase vyšla ven.“

Alina si bezděčně sáhla do týlu a opět si sedla.

„Už nekrvácí, nemá edémy, nemá hematomy. Ty silné bolesti, jak on je pociťuje, a jeho motorická omezení nemohou být podle našeho názoru způsobena střelnou ranou, protože ve zraněných oblastech se samo o sobě jedná o necitlivou tkáň a jizva po vstupním otvoru se hojí velice dobře. Ten obvaz má na hlavě jen proto, že se někdy ve spaní škrábe a nechceme mu fixovat ruce. Všechna skenování mozku ukazují jedno: Kdyby pan Zorbach chtěl, mohl by mluvit, číst, psát a zřejmě dokonce i chodit bez cizí pomoci.“

„Takže on si svůj stav jenom namlouvá?“

„Ne. Pan Zorbach prošel emočním minovým polem a ztratil celou rodinu. Jeho silné bolesti jsou důsledkem posttraumatické zátěže, jak ji známe třeba u válečných veteránů. Ale tím nejsou bolesti pro pacienta o nic méně reálné. Přeloženo do normálního jazyka: váš přítel trpí v pekelných mukách. Akorát že jeho utrpení nemá žádnou tělesně lokalizovatelnou příčinu, a proto taky běžné prostředky nezabírají.“

„To jsou fakta, nebo domněnky?“ zeptala se Alina.

Roth si odkašlal. „Já svou diagnózu pokládám za správnou, ale úplně jistý si člověk být nemůže, protože pan Zorbach s námi komunikuje velice omezeně a jeho mozek se evidentně přepnul do režimu sebeobrany.“

„Co má znamenat zas tohle?“

„To už se vysvětluje trochu hůř,“ odpověděl Roth, jenž se teď musel postavit. Alina měla problém poznávat lidi podle hlasu, ale vždycky vnímala jemné nuance, které se měnily podle toho, jestli mluvčí seděl, ležel nebo stál rovně.

„Prve jsem se vás ptal, paní Gregorievová, co víte o mnohočetných osobnostech. Někteří kolegové tenhle klinický obraz pořád ještě považujou za legendu. Pochybují o schopnosti lidského mozku vyprodukovat několik různých identit a pacienty, kteří jednou hovoří dětským hlasem a podruhé zas upadnou do astmatického kašle penzisty, pokládají za nadané herce.“

Alina netrpělivě přikývla.

„Podle mého soudu se tito skeptici mýlí. Četné výzkumy potvrdily, že psýché lze zatěžovat jen po určitou hranici, které já říkám bod duševního varu. Jakmile hrůza, které jsou tělo nebo duch vystaveny, například při mučení, přesáhne tento bod varu, trpící člověk se odpoutá od skutečnosti. Uteče se do jiného já, v kterém už nemusí snášet bolesti.

„A vy myslíte, že právě proto je Zorbach pouhý stín na invalidním vozíku? Že takhle utekl?“

„Ne tak úplně. Obávám se, že pan Zorbach je právě na cestě do jiného stavu vědomí. Pořád ještě se na něj dá mluvit a on reaguje na zvuky. Například zamrkal, když jste k němu vešla, a když s ním mluvím, někdy souhlasně nebo odmítavě zachrochtá. Podle mých zkušeností v něm zuří vnitřní boj a on dosud neví, na kterou stranu se má přiklonit. Zůstane u nás, nebo zmizí někam do bezedných hlubin svého vědomí a do stavu, odkud ho v nejhorším případě už nikdy nevytáhneme zpátky?“

Během Rothovy otázky, jež se vznášela v místnosti jako temný mrak, Alina přemýšlela o vzdálenosti, která se asi rozprostírá mezi ní a Zorbachem. Jeho tělo se nachází zde, jen pár metrů odsud ve starém traktu, jeho duše je však vzdálena celé světelné roky.

„Jakou roli u toho hraje to zatracené rádio?“ chtěla vědět.

„To jsme ještě nevypátrali. Paradoxně ho zapíná vždycky, když jeho medikamenty začnou působit. A protože je zpočátku dokonce odmítal brát, tak to skoro vypadalo, jako by se bolestí hlavy zbavit nechtěl a rámusem z rádia provokoval nové. Možná v tom šumění a rachocení slyší hlasy, které my nevnímáme a které ho chtějí vylákat do nového stavu vědomí. Každopádně je hektický a agresivní, když se mu pokoušíme rádio vypnout.“

Alina nechápavě zavrtěla hlavou a pak ji napadlo něco, na co se chtěla zeptat už celou dobu. „Předtím jste říkal něco v tom smyslu, že jste mě očekával. Proč? To jste mi chtěl říct: Hele, máme pro vás dvě zprávy. Jednu dobrou a jednu špatnou. Ta dobrá je: Váš přítel není mrtvý. A ta špatná: Radši by byl mrtvý. Je to tak?“

„To určitě ne. Jenom na vás čekám už celé týdny, abyste mi pomohla. Přesněji řečeno panu Zorbachovi.“

„Jak to?“

„Je-li má teorie pravdivá…“ Roth si odkašlal. „Jestli se pacient opravdu chystá utéct sám před sebou, potřebuje nějaké zakotvení v realitě. Určitě jste slyšela o pacientech v kómatu, kterým nastříkali na kůži jejich oblíbený parfém nebo přidrželi u nosu látku s tělesným pachem životního partnera v naději, že vůně v pacientech probudí staré vzpomínky a oživí v nich touhu opět procitnout.“

„Co to má dělat se mnou?“

„Pan Zorbach už nemá nikoho blízkého. Vy jste poslední člověk, s nímž ho pojí teprve nedávné, zato však intenzivní zážitky, paní Gregorievová. Doufal jsem, že když s ním strávíte nějaký čas, bude to mít na jeho stav pozitivní vliv. Když ho budete držet za ruku a mluvit s ním.“

„Do prdele!“

Alině vyhrkly do očí slzy, když si uvědomila, že už tu u něj mohla být celé týdny a lomcovat s ním, aby se probudil. A že jí v tom Stoya zabránil, protože by jinak neměl v rukou žádný nátlakový prostředek jak ji donutit ošetřit Sukera.

Jakmile se jí k tomu naskytne příležitost, utrhne komisařovi ty jeho scvrklé koule a Sumcovi hned následovně. Ti dva hnusáci si Zorbacha schovávali jako eso v rukávu.

„Pomůžu vám a nic na světě neudělám radši,“ pronesla Alina mnohem méně zuřivě, než by odpovídalo rozpoložení, v němž se nacházela. Sok pozbyl svého alarmujícího účinku. Teď se jí udělala zima a připadala si ospalá. „Ale to, co mu musím říct, mu plamínek života spíš uhasí, než rozdoutná.“

„Máte na mysli jeho syna, že?“

Alina přikývla.

Než se v Zorbachově pokoji emočně zhroutila, mluvila dlouhé minuty do nehybné tělesné schránky na invalidním vozíku. Kdyby na něj byla řvala, musela by ho probudit.

„Jakými zprávami disponujete ohledně Juliana?“ zeptal se Roth.

Alina zavrtěla hlavou. „Do toho vám nic není, pane doktore. Nikomu do toho nic není. Jenom Zorbachovi. A obávám se, že si s tím, co bych mu měla říct, moc neporadí.“

„Patrně budete mít pravdu,“ odvětil Roth, jenž najednou stanul vedle ní a vzal ji za předloktí. „Ale proč byste to přece jenom nezkusila?“

21. kapitola

Hodinu nato Alina vešla do putyky na nádraží rychlodráhy ve Wannsee a objednala si vodu bez bublinek, kterou chtěla rychle zapít dva aspiriny. Její bolesti se nedaly srovnat se Zorbachovými, ji přece nikdo do hlavy nestrelil, ale byly přece jen natolik silné, až měla vztek, že si neřekla Rothovi o něco drsnějšího.

Vrátit se k Zorbachovi do pokoje a vyprávět mu, co se jí přihodilo ve vězení na konci procedury se Sukerem, ji sebralo podstatně víc, než se obávala.

„Nechci ti předestírat falešné naděje, Alexi,“ začala svoje líčení a pověděla mu do nejmenších podrobností o vizi, která podle jejího soudu odkryla spojitost mezi Frankem Lahmannem, Zarinem Sukerem a Julianem.

Stalo se to na ošetřovně ve vězení, když už dala ruce pryč od Sukerova těla a zrakové vjemy z ní zvolna vyprchávaly. Jak byla pořád ještě rozhozená z té násilné scény na veřejném záchodku, otočila se trochu moc prudce na stranu a ztratila rovnováhu.

Napřed si myslela, že ji Suker udeřil, a chvilku zvažovala, jestli nemá zavolat o pomoc. Ale pak si uvědomila, že udělala dva kroky dozadu a musela narazit hlavou do kovové desky skříně s medikamenty. Chytila se oběma rukama za spánky. A protitlak u bolení hlavy jako většinou nepřinesl zmírnění, ale spíš opak: dráždivé impulsy se vrátily. Alina měla za to, že opět „vidí“ Sukerovýma očima, akorát že film v její hlavě tentokrát poskočil kus dopředu. Na rozdíl od první vize se už nenacházela na toaletě, kde Suker za tři dny unese svou bývalou pacientku a bude přitom hrát rádio, nýbrž ležela na podlaze v blíže nedefinovaném prostředí. Nevěděla, jestli se to dělo venku, nebo v uzavřeném prostoru. Najednou se k ní sklonila nějaká žena a řekla jí: „To bylo tvoje zasloužené nálezné!“

Potom ucítila, jak osoba, v níž vězí, chce něco odvětit, ale není toho schopna, poněvadž sedí v červené kaluži, do níž teď vkročila postava, jež se nad ní skláněla. Alina viděla spoustu krve, ucítila bolest v podbřišku – a najednou pochopila, proč Suker leží na podlaze. Proč je mu taková zima. Proč se obrysy kolem něho nezadržitelně vytrácejí a on už nemůže uchopit jasnou myšlenku: Suker umíral. Chci zpátky svoje peníze, honilo se mu hlavou zmateně a bez jakékoli souvislosti. Umíral a s ním se propadala do bezedných temnot i jeho poslední myšlenka: Ale snad je tohle přece jen spravedlivý trest za mou vinu. Snad jsem Juliana…

Na tomto místě Alina opět vklouzla zpátky do svého těla a do svého vlastního života.

Zorbach na to prve v nemocničním pokoji nezareagoval. Ani na synovo jméno, ani na slovo „nálezné“, jež podle Alinina mínění připouštělo – byť pramalou – naději, že Julian je dosud přece jen někde k nalezení. Přičemž Sukerova reflexe nad jeho vlastní eventuální vinou naznačovala spíš nepravděpodobnost, že je Julian naživu.

Alinino rozloučení se Schwanenwerderem proběhlo stejně mysteriózně jako přijetí, i když zdaleka ne tak brutálně. Když se se Zorbachem rozloučila pusou na čelo, Roth ji odvedl zadním vchodem k jednomu hausbótu na břehu Wannsee. Zde jí vrátili osobní předměty a Alina nastoupila společně s TomTomem do vozu bez oken značky Mercedes-Transporter, na němž se podle Rotha skvěl nápis Delikatesy – rozvážková služba. „Taky jsme na ten auťák mohli napsat Čistírna kašmíru,“ zavtipkoval ještě doktor Roth. „V téhle končině by to taky bylo úplně nenápadné.“ Pak už se dveře skříňového vozu zabouchly. Řidič chtěl Alinu původně odvézt až k jejímu bytu v centru, ale najednou se jí udělalo špatně, a tak ho požádala, aby jí při první příležitosti zastavil a pustil ven.

Mercedes zastavil na kraji silnice asi sto metrů od hospody, kde si Alina právě objednala velkou minerálku bez bublinek a zvažovala, jestli má říct Stoyovi pravdu ještě dnes. Po tom rozrušujícím shledání se Zorbachem silně pochybovala, že tyhle informace, které se „dozvěděla“ od Sukera při léčebné proceduře, budou Stoyovi něco platné. Ale třeba její vize zabrání únosu a zachrání tak život Sukerově bývalé pacientce.

Rozhodla se, že Stoyovi zavolá. Ale napřed si ještě řekla o misku s vodou pro TomToma, jemuž se zřejmě opět přitížilo. Potom slezla z barové stoličky – zhruba ve stejnou dobu, kdy se byl doktor Roth jen pár kilometrů odsud toho večera naposledy podívat na Alexandra Zorbacha.

22. kapitola

Alexander Zorbach (Já)

Možná se pletu, ale ta nečekaná návštěva mu zřejmě udělala dobře,“ pronesl nic netušící doktor Roth, když natahoval injekci s prostředkem na uklidnění. Ležel jsem zase v posteli a od setkání s Alinou mi bylo, jako kdyby mi každé její slovo prohnalo skrz mozkovou hmotu další kulku. Bolesti byly znovu tak nesnesitelné jako v okamžiku, kdy jsem se probral po první operaci a uvědomil si, že jsem přežil a zpečetil tím rozsudek smrti nad svým synem.

„Cítíte se lépe?“

Lépe? chtěl jsem zachrčet. Má ústa vytvořila jeden z těch protáhlých primárních zvuků, jaké vydává echolot a kterými neslyšící někdy podmalovávají posuňkovou řeč. Roth podléhal mylné diagnóze, že mu chci dát pozitivní znamení, a proto se usmál.

Lépe? No jasné, chlape.

Moje kapela znovu hrála na plné pecky. Copak ten doktor nevidí, jak mi vibruje lebka? Jediné pozitivum na mém stavu bylo, že kravál v mé hlavě zadržoval zlé duchy. Julian mě dneska v noci zaručeně sužovat nebude.

„Vypadáte při smyslech, máte jasnější pohled, jestli se nemýlím.“

Opovržlivě jsem zafuněl a Roth si to taky vyložil špatně.

„Dovolíte mi udělat si test?“

Chtěl jsem se zasmát, ale už jsem nevěděl, jak se věci mají. Roth se mnou mluvil, jako kdybych měl na vybranou. Jako kdyby mi hned nepíchl injekci, kdybych zase začal dělat kravál.

Popošel k rádiu a ztlumil ten rambajs, který celou tu dobu překřikoval. A když si všiml, že se nezvedám ani nenasazuju ksicht, dokonce se odvážil přeladit na jinou frekvenci.

Dělej si, co chceš, pomyslel jsem si celý vyčerpaný. Moje bolesti jsou intenzivní dostatečně. Dneska tu zvukovou kastli nepotřebuju, abych si udržel démony od těla.

Doktor mě sledoval celou dobu a malý pokoj zatím prostupovala nezvykle čistá, melancholická pop music. Cítil jsem na obličeji Rothův upřený pohled, jenž chtěl zaregistrovat každou sebenepatrnější změnu, a přes všechnu tu bolest i navzdory omezené vnímavosti jsem pozoroval, že se ve mně skutečně něco mění. A co Roth přeladil rádio, měl jsem najednou pocit, o němž jsem si myslel, že odumřel zároveň s mou vůlí k životu: cítil jsem strach.

Začal jsem se bát, a nevěděl jsem čeho.

Now let your mind do the walking

And let my body do the talking

Zpěv náhle skončil, dřív než mohl začít refrén, a můj strach vzrostl. Nevěděl jsem, proč je mi najednou taková zima, protože Roth už mezitím zavřel okno. Nejradši bych vstal a varoval usmívajícího se doktora před nebezpečím, ale neměl jsem potuchy před jakým.

„Pomoc,“ zamumlal jsem chabě a zdálo se mi to v daném okamžiku jako jediná rozumná věc, aniž bych věděl proč.

Protože něco na tom moderátorovi, co tak rozjařeně žvanil jedno přes druhé, potlačovalo moji bolest, a zároveň ve mně vyvolávalo paniku. Jeho slova mi připomínala Alinu a jednu větu, kterou mi řekla krátce předtím, než odešla. Ale jakkoli jsem byl strachy bez sebe, nedokázal jsem si ji v prvním okamžiku nikam zařadit.

„Ahojky, dneska máme šestnáctyho února a já se obávám, že budu muset přeřadit o stupen níž a pít míň kafe, poněvadž..“

23. kapitola

Alina Gregorievová

„… poněvadž dneska máme samozřejmě teprv třináctýho února. Sorry, děcka, to bylo freudovský pochybení. Šestnáctýho, to je za tri dni, vstoupí do O2 World veliká rádiopárty, a o tý jsem vám vlastně chtěl dát vědět…“

Byl to reflex. Alina nad sebou uslyšela zvuky a instinktivně otočila hlavu nahoru.

„Ne, prosím vás, znovu už ne…,“ řekla nahlas, když si uvědomila svou chybu. Už jsem se zase spletla.

Pak ucítila kolem hrdla smyčku a něco ji táhlo nahoru. Zvuk z rádia, který majitel hostince na nádraží rychlodráhy Wannsee zavedl do všech prostor včetně toalet, ustoupil do pozadí Alinina vnímání.

„Tak co, pamatuješ se na mě?“

Alina se pokusila poddat tlaku ocelové smyčky, která jí svírala krk a brala dech. Bezděky vypustila moč a cítila, jak jí stéká dolů po stehnech.

„Teď nadešel čas.“

Alina zoufale hledala oporu pro nohy, neustále sklouzávala ze záchodové mísy a narážela nohama do laminované stěny toaletní kabiny.

„Vrátil jsem se dokončit, co jsem jednou začal,“ bylo poslední, co Alina od Zarina Sukera slyšela, než upadla do bezvědomí.

Jestliže však vraždil, musí zemřít.

Immanuel Kant Metafyzika mravů

Oko za oko – a celý svět bude slepý

Mahátma Gándhí 24. kapitola

Alexander Zorbach (Já)

„Spí?“ Stoya.

„Slyší nás vůbec? Může nám rozumět?“ Scholowsky.

„Ano, dokonce velmi dobře. Ale odpovědi raději nečekejte.“ Roth.

Bylo krátce po půlnoci a já jsem už nebyl se svou bolestí sám. V mém pokoji se nacházeli dva policisté a jeden lékař a všichni tři mluvili přese mne, jako kdybych vůbec nebyl přítomen. Při pohledu, jaký na mě byl, jsem jim to ani nemohl zazlívat. Já bych se na jejich místě taky nepokoušel vést rozpravu s někým, kdo se v embryonální poloze choulí v propoceném ležení a očima vytřeštěnýma dokořán zírá na těleso ústředního topení.

Co Sumec ani Stoya nevěděli a Roth mohl jen tušit, bylo, že v téhle poloze jsou moje bolesti hlavy trochu snesitelnější. A vůbec se zdá, že se můj stav zlepšil od doby, co Roth přeladil rádio. Vnitřní neklid, který mě popadl zhruba před třemi hodinami, kdy jsem slyšel v rádiu toho moderátora, zatlačil bodavé stahy pod lebkou kousek do pozadí i přes to, že Roth se dosud nedostal k tomu, aby mi píchl večerní uklidňující injekci.

„Tak jo, Zorbachu,“ promluvil na mě Stoya a postavil se vedle postele tak, že jsem mu viděl na šněrovací boty, trochu moc lehké na tuhle roční dobu, a jak mu z tkaniček kape na podlahu tající sníh. „My všichni tady víme, že ti momentálně není moc do řeči. Ale musíme ti položit pár otázek. Doktor říká, že vrtět hlavou nebo přikyvovat by tě mohlo bolet, takže prosím tě, vždycky jenom zamrkej, jo? Jednou znamená ano, dvakrát ne. Půjde to?“

Mrkl jsem jednou a Stoya začal s výslechem. „Když u tebe byla Alina, hovořila s tebou o jistém Zarinu Sukerovi?“

Vyslal jsem souhlasný signál.

„A vykládala ti, jaký poznatky z něho vydolovala při masáži šiacu?“

Mrkl jsem víčky jenom jednou a Sumec někde mimo moje zorné pole triumfálně zahlaholil: „Vidíš, zafungovalo to!“

Stoya si povzdechl a jeho hlava mi zmizela z výhledu.

„Můžeš, prosím tě, chvilku držet hubu nebo vypadnout?“ sykl na parťáka. „Nic nezafungovalo.“

„Ale jak to? Já přece věděl, že vyměkne, jen co uvidí Zorbacha.“

„Nevykládej kraviny. Byla to od tebe čirá zlomyslnost, a ne strategie.“

„Blbost.“

„Blbost? Já ti povím, co je blbost,“ zašeptal Stoya vztekle a já žasl, že moje smysly najednou fungují tak dobře. Nenávist mi udržovala plamínek života ve varu. Musely ho rozdmýchat strach a nenávist. Rozuměl jsem Stoyovi téměř každé slovo.

„Blbost je, že u toho ani jeden z nás nebyl, když Alina mluvila se Zorbachem. Ty ji nemůžeš vystát a nasměrovals ji sem totálně nepřipravenou, jenom abys jí přivodil šok. Nejenže jsi tím ohrozil Zorbachovo krytí, ale taky ses postaral, že Alinina svědecká výpověď teď trčí někde v jeho děravý hlavě. Takže mi projev tu laskavost, drž zobák a nepřerušuj mě. Už tak je to celý dost těžký.“

„Čošetalo?“

Dokázal jsem zaznamenat, jak sebou všichni přítomní trhli. Evidentně nikdo nepočítal s tím, že bych se vzmohl narovnat se na posteli a začít mluvit. Že všeho nejmíň já sám.

„Výtečně, výtečně,“ ozval se doktor Roth, rychle popošel k posteli a nahmatal mi puls. „Jak se vám daří?“

Stojí to za hovno, pomyslel jsem si, ale nechtěl jsem svou energií plýtvat na silné výrazy. Proto jsem řekl jenom: „Alina?“

Stoya a Sumec se podívali jeden na druhého, jako kdyby nevěděli, kdo mi tu špatnou zprávu má sdělit. Potom předstoupil Stoya. „Centrála dostala před třemi hodinami prapodivný telefonát. Jeden hostinský hlásil, že z jeho hospody zmizel host. Měli jsme za to, že je to neškodná věc, že zas někdo utekl bez placení. Ale když tam kluci dorazili, hospodský jim vykládal, že ta žena byla slepá, ještě se vůbec ničeho nenapila a nechala u barpultu psa. Hostinský se za chvíli začal divit, proč se ta slepá ženská nevrací ze záchodu. Tak se po ní šel podívat a objevil vypáčený zadní východ. Ale tím ta story teprve začíná, protože když se vrátil do lokálu, aby zavolal policii, pes najednou nikde. Přijelo zajišťování stop, prozkoumali kabinu na záchodě a našli tam známky boje. Hostinský u výslechu řekl, že ta slepá říkala psovi TomTom.“ Stoya ztěžka vydechl. „Je mi líto, ale musíme předpokládat, že tvou přítelkyni unesli.“

Ocenil jsem, že vrchní vyšetřovatel nechodil dlouho kolem horké kaše. Za prvé proto, že jsem nemohl odhadnout, jak dlouho mi vydrží pozornost, než se mi zase udělá tma před očima nebo se vrátí bolest. A za druhé proto, že v případě únosu vždycky rozhoduje prvních čtyřiadvacet hodin. Z dob, kdy jsem byl policejním psychologem, jsem věděl, že v první fázi situace pachatel-oběť je všechno ještě chaotické a dezintegrované. Obě strany se musejí navzájem dohodnout a oběť musí být teprve dopravena na konečné místo určení. Zde dochází k většině chyb, které lze využít k dopadení pachatele a osvobození rukojmí. „Tohle všechno se stalo chvilku potom, co tě byla navštívit, Zorbachu.“ Stoya se na mě podíval. „A proto se tě teď musím zeptat: Řekla ti, že se cítí být ohrožena Zarinem Sukerem?“

Ne, přímo ne. Zvažoval jsem, jak nejlépe odpovědět. Alina hovořila o ženě, která měla být unesena na veřejné toaletě, přičemž u toho mělo být puštěné rádio. Jenže moderátor se přeřekl, a proto Alina vycházela ze špatného data. Kromě toho věřila, že oběť má být bývalá pacientka toho Sukera. Jenže tohle všechno v momentální situaci nikam dál nevedlo, a tak jsem zamrkal ano. Potom jsem se pokusil pronést přes vyprahlé rty větu, ale ztroskotal jsem už na prvních slovech.

„Jakšeto…?“

„Jak se to mohlo stát?“ pomohl mi Sumec. „Protože Sukera, toho hajzla zasranýno, včera pustili. Sledovači v civilu ztratili jeho stopu před šesti hodinami ve stanici Alexanderplatz, když na konci nástupiště skočil přímo před přijíždějící vlak a zmizel v tunelu podzemní dráhy.“

„Noviny nás rozcupujou,“ doplnil Stoya. „Ale ty přece víš sám nejlíp, že nemáme prostředky a lidi na sledování každýho cvoka v Berlíně. A poté co zakázali dodatečnou ochrannou vazbu, musíme se postarat sami o čtyři pedofily, o kterých víme, že zase zrecidivujou.“

Otevřel jsem pusu, abych něco souhlasně zabrumlal, ale nevylezlo ze mě víc než dlouhá slina, která mi začala stékat po bradě.

„Obávám se, pánové, že budeme muset končit,“ uslyšel jsem Rotha a teprve teď mi došlo, že jsem mezitím zavřel oči. K mému úžasu mě tenhle hovor nepovzbudil, ale naopak unavil.

„Víš, proč nám Alina chtěla zatajit informace o Sukerovi?“ zeptal se Stoya.

Mrkl jsem jednou a nechal oči zavřené. Většině z toho, co mi tu Alina vyprávěla, jsem v prvních chvílích jejího povídání vůbec nerozuměl. Teprve když jsem později slyšel v rádiu toho moderátora, připomněl jsem si Alinina slova, která najednou dávala hrůzný smysl.

„Proč?“ zeptal se Sumec. „Proč s námi Alina nechtěla mluvit?“

Protože odhalila spojení mezi Sukerem a Julianem, pomyslel jsem si a z téhož důvodu jsem taky mlčel.

Alina usoudila, že ten oční lékař ví něco o mém synovi a údajně si to klade za vinu.

Julian je moje vina, nebo tak nějak zněly Sukerovy poslední myšlenky, které Alina vyčetla při proceduře.

Jestli jsem Alině dobře rozuměl, tak se navíc nad umírajícím doktorem měla sklánět nějaká žena a říct slovo „nálezné“, což by podle Aliny mohlo znamenat, že Julian dosud žije.

Nebo že našli jeho mrtvolu, namítl bych, kdybych byl v daném okamžiku ve stavu artikulovat svoje přesvědčení.

Jak jsem se pak měl dovědět později, Alinou pořádně zmítala nerozhodnost, jestli ty informace může postoupit Stoyovi, poněvadž se bála, že se tím přetrhne řetěz budoucích událostí. Sukerovo zatčení by uchránilo jeho další oběť, ale taky by mohlo mít za následek, že oční chirurg nikdy nepřivede policii k té ženě s nálezným, která stejně jako sám Suker zřejmě něco ví o Julianově osudu.

„Játemsímjípát,“ zalhal jsem a otočil se na bok.

Hladina bolesti mi poklesla, a kdybych nedával pozor, možná bych po týdnech poprvé usnul bez dávky sedativ. A abych tomu zabránil, musel jsem myslet jenom na Alinu a na to, co se jí v tomto okamžiku děje. Už jen samotná představa mě udržovala bdělého.

Předstíral jsem tedy spánek a bojoval s vírem vyčerpání, jenž mne chtěl stáhnout dolů do jiného stavu vědomí, dokud to policisté nevzdali a doktor Roth je nakonec nevyprovodil z pokoje.

Potom jsem půl hodiny vyčkával, a když už jsem byl nabitý netrpělivostí až k prasknutí, odhrnul jsem deku a přistavil si invalidní vozík.

25. kapitola

Pouhé tři minuty, a už jsem se koupal v potu. Přitom jsem to zvládl akorát doprostřed pokoje. Vozík byl lehký a snadno manévrovatelný, ale stejné jsem postupoval dopředu pomalu a bylo to utrpení. S každým centimetrem rostl můj respekt k paraplegikům. Měl jsem k dispozici jenom jednu ruku, a tak jsem nechtěně driftoval stranou a musel korigovat směr tím, že jsem svou váhu přenášel na neužitečnou pravou polovinu. Ruku jsem měl těžkou, zato hlava byla úžasné výkonná. A přestože mi ta nezvyklá dřina rozpumpovala krev v žilách až příliš rychle, moje bolesti se nezhoršily. Pouze změnily skupenství. Jestliže v předchozích dnech byly pronikavé a jakoby mlhavé, zhoustly teď do jakési zatuchlé kaše, která se mi s každým pohybem hlavy zvolna přelévala v lebce. Bolesti se tak paradoxně daly lépe snášet, protože jsem si namluvil, že takhle je můžu lépe kontrolovat. Jejich intenzita polevila, jakmile jsem si dopřál přestávku na odpočinek.

V polovině cesty, to jsem právě objel naprosto zbytečný stůl pro návštěvy, jsem si vzpomněl na tu fůru sněhu, kterou jsem poslední dny pozoroval z okna, a bylo mi jasné, že nejsem pro svůj úmysl vhodně oblečený: Měl jsem na sobě dvoudílné pyžamo a byl jsem bosý.

„Kam chceš?“ uslyšel jsem za sebou tichý hlas. Nebyl to šepot, spíš výkřik, jenž k člověku doléhá pouze slabounce, poněvadž má zrovna hlavu pod vodou. Můj imaginární syn využil dobrodině sněžené hladiny bolesti, aby se znovu probojovával do mého vědomí.

Když se vracím k oněm hodinám před definitivní katastrofou, mám sklon popisovat své myšlenky uspořádaně a chronologicky. Ve skutečnosti však v mém mozku visely na tenoučkých nitkách nekonečné tisíce myšlenek a moje vědomí se chovalo jako hravá kočka, jež za ně tahá prackami s vytaženými drápy a škube jimi. Většina nitek byla beznadějně zašmodrchaná a jen málo se jich neutrhlo, a tak ten myšlenkový chaos dával smysl jen velice vzácně. Přemýšlel jsem o žížalách, které leží opilé na dně sklenky od kořalky, kolik je zrovna hodin v Chile a jestli někdo myslel na to, že v mém dětském pokoji je potřeba vyčistit vodu v akváriu, než mi zase došlo, proč vlastně sedím na invalidním vozíku a roluju po nemocničním pokoji. Zmatené momenty střídaly světlé okamžiky, kdy jsem dokázal činit obdivuhodně jasná rozhodnutí, dokud se zas nepřihlásila bolest nebo chaos. Nebo můj mrtvý syn.

„Zůstaň se mnou, tati. Prosím!“

Prohlédl jsem Julianův zoufalý pokus zabránit mi v mém plánu, přičemž „plán“ bylo až příliš nabubřelé pojmenování mého směšného úsilí. Chtěl jsem prostě jenom tady odsud ven a nevěděl jsem pořádně, kde ono „tady“ vůbec je a jak se coby invalida z tohoto ústavu dostanu přes bezpečností zařízení, která se dala předpokládat. Ale přece jen jsem znal aspoň cíl, i když jsem k němu neznal cestu. Chtěl jsem zpátky do svého bytu v Kreuzkollnu, k svému počítači a mobilu. Musel jsem konečně začít s tím, co jsem tak dlouho odkládal: s hledáním Franka. Jestliže většina mých myšlenek byla zmatená a neuspořádaná, tahle čněla pevně a neochvějně jako žulová skála z temného oceánu mé duše: Najdu tě, Franku, ty vrahu mého syna, a zabiju tě.

„Ale já nejsem mrtvý, tatí. Neopouštěj mě prosím,“ dožadoval se úpěnlivě Julianův hlas, přestože jsem si zacpával uši.

„Jsi mrtvý, bohužel.“

Nevěděl jsem, jestli jsem o tom přemýšlel správně, ale tušil jsem nezvratnou pravdu. Můj syn už nežije. Jestli si Alina usmyslela, že mi dá naději, tak se jí to nepodařilo. Tragédie ze mě učinila realistu, už jsem na její mimořádné schopnosti nevěřil. A i kdyby: Sukerovy poslední myšlenky, které údajně zachytila ve svých vizích – Ale snad je tohle přece jen spravedlivý trest za mou vinu. Snad jsem Juliana… –, pouze potvrzovala mou jistotu, že můj syn už byl dávno zavražděn a jenom se nenašla jeho mrtvola. Přesně jak to Frank předpovídal pro případ, že se mou smrt pokusíme jenom předstírat. Ale v jakém spojení mohl být Suker se sběratelem očí?

Dostal jsem křeč do levé ruky a musel udělat přestávku, než zas budu moct ten odbojný vozík hnát dopředu.

Když se za tím ohlédnu, počínal jsem si jako kdysi dávno, když jsem byl ještě kluk a chtěl rodiče překvapit tím, že právě přivezenou truhlu na prádlo sám dovleču do sklepa. Bylo mi dvanáct a dodávku jsem přijal, zatímco táta s mámou byli v práci. Když se večer vrátili domů, překvapení se mi podařilo, i když jinak, než jsem zamýšlel. Parkety, po kterých jsem v totálním přecenění svých sil truhlu tlačil, byly odřené a odštípané. A to monstrum jsem nedovlekl až do prádelny. Uvízlo v rámu spojovacích dveří a nemohlo tam, ani zpátky.

Dnes už jsem sice starší, ale ne moudřejší. Nevydávám se ze všech sil kvůli bedně na prádlo, ale kvůli jinému neskladnému předmětu: svému tělu.

Pevná vůle hory přenáší, pomyslel jsem si a ucítil pot stékající mezi vlasy, když jsem se zas opřel do gumového kola, … a šílenství pohání invalidní vozíky.

Chtěl jsem zabít Franka a mou vůli k pomstě patrně vystřídala další negativní emoce: strach o Alinu. V tuhle chvíli jsem si pořád ještě nechtěl přiznat, že by po synově smrti mohlo na světě existovat něco, co by pro mě bylo důležité. Pociťoval bych to jako zradu na Julianovi. A tak to bylo spíš moje podvědomí, co rozhodlo, že půjdu hledat svou přítelkyni, byť jsem tušil, že ona a tenhle zlověstný Suker tvoří průsečík, v němž se křižují cesty zla.

„Ne, tati, pleteš se,“ zapřísahal mě synův hlas. „Já pořád žiju, ale v jiném svetě. Nechoď pryč a já ti ukážu, jak se ke mne dostaneš, aby…“

Naklonil jsem hlavu dopředu a vlna bolesti smazala z tabule mého vědomí Julianovu nedokončenou větu. Když jsem pak opět vzhlédl, okolí mě chvilku udivovalo. Z téhle perspektivy jsem se na svůj pokoj ještě nedíval.

Co jsem se postřelil, ztratil jsem jakýkoli pojem o čase. Mohly uplynout celé týdny, kdy jsem jenom ležel na posteli a blízkému okolí nevěnoval pozornost, protože jsem byl až příliš zaměstnán svým vnitřním světem. Vnější svět se nacházel za zvukově izolující tabulí z mléčného skla. Nedohlédnout na něj zřejmě patřilo k sebeobrannému mechanismu mozku. Kdybych trochu víc reflektoval třeba umělé květiny na nočním stolku nebo zesílené povlečení, musel bych se taky vyrovnat se skutečností, že jsem až do předvčerejška vykonával tělesnou potřebu pod zkoumavým pohledem zdravotní sestry, která mi pak po obtížné proceduře pokaždé umyla zadek a následně i penis tekutým mýdlem.

Tak se stalo, že jsem skříň na šaty u zdi vídal celkem často, ale nikdy jsem ji až dosud nevzal na vědomí. Když jsem ji teď poprvé otevřel, očekával jsem nanejvýš župan a froté trepky. A byl jsem naprosto ohromený, že ve skříni bylo pečlivě srovnané moje oblečení, které jsem měl na sobě v den nezdařené sebevraždy: vytahané džíny, vojenský khaki svetr s rolákem, futrovanou leteckou bundu a prošlapané timberlandky. Košile a kalhoty visely řádně vyčištěné na kovových ramínkách a zabalené ve fólii. Někdo si dal tu práci, že je odnesl do čistírny. Teď už se nedalo zjistit, jestli na nich nepřistály kousky mého mozku nebo lebeční kosti.

Sáhl jsem pro bundu a položil si ji přes kolena. Boty jsem si dal na klín. Na svetr jsem mohl zapomenout. Už jen z představy, že si ho budu přetahovat přes ovázanou hlavu, mi vyrazil na čele pot.

Připadalo mi to jako věčnost, než se mi hlavou prohnalo několik zmatených myšlenek a já jsem konečně otevřel dveře do pokoje a vycouval na chodbu.

Ta ležela v přítmí a osvětlovalo ji pouze pár nočních svítidel, která byla v pravidelných rozestupech zapuštěna do přístěnných lišt. Jestli tu měli hlásiče pohybu, tak jsem na vozíku zatím ještě neprojel žádnou světelnou závorou. Slyšel jsem bzučení jako od staré ledničky a hukot ventilačního zařízení.

Když jsem se podíval nahoru, jestli neuvidím kamery, riskoval jsem, že mi v hlavě vypukne zemětřesení středního stupně. Ale všechno, co jsem tam spatřil, byly nezakryté trubky ústředního topení a povrchově vedená kabeláž.

Nikde kamera, nikde žádné štěstí, naskočilo mi v hlavě jako naprostý nesmysl. Pak jsem se rozjel a instinktivně vyrazil vlevo. Možná proto, že tím směrem se ta úzká chodba zdála kratší. Nikde žádná cedule značící oficiální východ z budovy ani piktogram nouzového východu.

Ententýky, dva špalíky, kudy ven z ty elektriky? napadlo mě a udělal jsem si z té věty rozpočítadlo a pořád si ho stoicky mumlal, zatímco mi levou ruku svírala čím dál větší křeč. Poslední dny jsem se doroloval nejvýš od postele k oknu, a teď jsem to vozidlo pod zadkem musel přinutit udělat pravou zatáčku, protože chodba přede mnou tvořila pravý úhel.

Přendal jsem svou váhu a zajel za roh. Guma na kolech zaječela jako nové tenisky na podlaze ve sportovní hale. Měl jsem za sebou deset, maximálně patnáct metrů, ale radoval jsem se, jako kdybych doběhl první do cíle newyorského maratonu.

Desátej metr, a žádnej černej Petr, blesklo mi hlavou a asi to mělo znamenat, že mě za těch deset metrů cesty nikdo nepřistihl. Krátce nato se houštinou mých nesmyslných úvah probojovala hrozivá myšlenka: Co je k čertu tohle?

Dvě svítidla na tomhle úseku chodby nefungovala, a tak jsem si překážky, k níž jsem roloval, nevšiml hned. Ale teď už se nedala přehlédnout. Uprostřed chodby trčela tmavá, slabě se mihotající stěna.

Zaskočila mě natolik, že jsem zapomněl zpomalit. Podlaha se tady mírně svažovala, pročež jsem jel stále rychleji. Moje kombinační schopnost však jako by měla naopak zataženou ruční brzdu; každopádně jsem velkoplošnou televizní obrazovku poznal, až když jsem zastavil těsně před ní.

Byla na ní tma, ale přístroj nebyl vypnutý. Na to zas byl její tmavý povrch příliš světlý a nerovnoměrný.

Popojel jsem tak blízko, že jsem mohl položit ruce na nezaprášený povrch. Pod konečky prstů mi zapraskala statická elektřina a musel jsem zamrkat. Malý okamžik jsem si kladl otázku, jestli nemám halucinace a svůj nemocniční pokoj jsem ve skutečnosti nikdy neopustil, leč právě tato myšlenka mi dala jasně najevo, že se nenacházím ve zdánlivém světě.

Blázni svůj stav nereflektují.

Předklonil jsem se a pokoušel si nějak vyložit stíny na obrazovce. Chvíli to trvalo, než jsem si z různě odstupňovaných odstínů šedivé a černé složil postel.

Kam dal ten cvok oči, že točí tmu v pokoji? ptal se můj mozek, jemuž se momentálně muselo zalíbit myslet v rýmech.

Místnost na obrazovce vypadala prázdná, nikoho jsem v ní nezaznamenal, ať jsem se namáhal jak chtěl. Přesto jsem od obrazovky nedokázal odvrátit zrak. Čuměl jsem na ni jako ten, kdo zírá do nekonečného nic ve vesmíru a čeká na létavici, a přitom neví, na který bod má upnout zrak, aby mu nic neuniklo. Plynuly vteřiny naprostého nedění a chvilku i hrozilo, že můj duch zase někam ujede, když vtom najednou udeřil blesk.

Obrazovka vzplanula, jako kdyby v pokoji vybuchla napalmová bomba, a já si intuitivně přirazil ruce před oči. Současně za stěnou nějaké zvíře střelené do břicha vřeštivě prosilo o vykoupení ze svých muk.

Byla to pouhá půlvteřina, déle to netrvalo, než obrazovka zase zhasla a křik ustal, ale tahle kraťounká věčnost mě stačila totálně rozhodit. Začal jsem se z toho leknutí smát a zároveň se mi chtělo čurat. Nejen moje myšlenky, ale ani tělesné reakce nedávaly žádný smysl.

Ale jak jsem taky měl vnitřně zpracovat obraz ženy, který se náhle a bez varování zhmotnil v tom pronikavém světle přímo na obrazovce, aby se mi navždy vypálil do sítnice? Obraz ženy s dokořán otevřenýma, krvácejícíma očima pod přiléhavými potápěčskými brýlemi, která se směje jako blázen a cení zuby?

Tohle není sen, pomyslel jsem si. Tohle je hrůzná skutečnost a řve na tebe. Křičí ti přímo do obličeje a ukazuje ti původ všech bolestí.

Téměř současně mě za zády zaskočil Sumcův hlas. Smál se a ptal se mě, jestli chci ještě jednou vidět Tamaru Schlierovou.

26. kapitola

Den po jejím narození pojala rodiče Tamary Schlierové obava, jestli dceruška krásná jak obrázek vůbec někdy otevře oči. Ať spala, křičela nebo prováděla první pokusy přisát se k matčině prsu – Tamara až na pár výjimek měla víčka vždy pevně přitisknkutá k sobě. Jako by děťátko nechtělo vidět na vlastní oči ten studený svět, do něhož bylo tak nevlídně vypuzeno (pod nátlakem porodní asistentky a dětské lékařky, které se během posledních porodních bolestí podpůrně vrhly matce na břicho). Tahle, stejně jako další obavy mladých rodičů, byla směšná a bezdůvodná, protože už za pár hodin Tamara v záchvatu vzteklého bědování při přebalování konečně otevřela oči a vrhla na své rodiče vyčítavý pohled. Ten je oba dojal k slzám radosti.

To bylo před dvaatřiceti lety a nikdo tehdy nemohl tušit, že skutečně jednou přijde den, kdy si Tamara bude přát, aby světlo světa nikdy nespatřila. A to v doslovném smyslu, protože její muka se vymykala jakékoli lidské představivosti.

Jak jsem se měl dovědět později, martyrium způsobené Zarinem Sukerem ji oloupilo nejen o vůli k životu a podstatnou část rozumu. Oční chirurg jí vzal i schopnost vyclonit svět, neboť jí odstranil oční víčka. Předtím ji dlouhé hodiny znásilňoval.

„Nemůže ani zamrkat,“ řekl Sumec a ťukl na obrazovku, na níž Tamařin znetvořený obličej před pár vteřinami zmizel ve tmě. Předtím mi ještě vysvětlil, že v příštích hodinách nás nebude nikdo „rušit“, protože noční stráž, která tu normálně hlídkuje, poslal, aby si udělala pauzu.

„Jmenuje se Tamara Schlierová,“ pokračoval Scholowsky. „Nesnese světlo, jak jsi právě poznal podle toho křiku. Proto sedí ve dne v noci v pokoji, kde je tma, a lékaři ji sledují přes bezpečnostní kameru s maximálním rozlišením.“

Sumec během řeči zase zapnul světlo na chodbě a otočil si můj invalidní vozík k sobě, aby se mi mohl dívat do obličeje a soucitně se u toho šklebit.

„Proto musí mít nepřetržitě nasazené ty potápěčské brýle, aby se jí do očí nedostal prach a všelijaké nečistoty. Není to hezký pohled, co?“ zakřenil se znovu. „Ale jestli mám být upřímný, Zorbachu, ty taky nevypadáš o moc líp.“

„Covodeměceš?“ zadrmolil jsem neschopen zřetelně artikulovat.

„Tady kladu otázky já, kamaráde.“

Jeho pohled utkvěl na oblečení, které jsem držel na klíně.

„Jak vidím, tak už máš asi dost sil na to, aby se ti odsud chtělo zdrhnout. To bych do tebe neřekl. Ale dík za to, žes mi vběhnul do náruče. Ušetřils mi cestu, poněvadž jsem tě chtěl ještě jednou navštívit.“

Snažil se zachytit můj pohled.

„Sám, bez Stoyi a toho tvýho doktora Rotha.“

Chtěl jsem nechápavě svraštit čelo, ale bolesti hlavy najednou vzplanuly tak silně, že mě popadla křeč do celého těla.

„Ale no tak, Zorbachu. Přestaň už ze sebe dělat kripla. Tahle role ti nesedne.“

Zavrtěl jsem hlavou a moje bolesti to jen zhoršilo.

„Jen se nedělej. Já jsem si moc dobře všiml, žes na nás prve na cimře něco hrál. A jak se zdá…,“ zvedl mi botu a zase ji nechal spadnout do klína, „… tak jsem se se svým podezřením zase jednou trefil do černýho. Kam máš namířeno?“

„Evím,“ odpověděl jsem podle pravdy a část mého rozumu si položila otázku, co má tahle prapodivná rozmluva znamenat. Když jsme se viděli naposledy, Sumec se mi snažil přimáčknout hlavu na rozžhavenou plotnu u sporáku, poněvadž si myslel, že jsem sběratel očí.

„Co ti Alina nakukala, že chceš vzít roha uprostřed noci?“

Bolesti zesílily natolik, že jsem musel zavřít oči.

„Nedělej na mě ksichty,“ protestoval Sumec. „Jsem si jistej, že ti pod lebkou z mejch slov uvízne víc, než kolik seš ochotnej přiznat. Takže teď mě zatraceně dobře poslouchej. Já vím, že si myslíš, že jsem zmrd. Ale i když to tak vypadá, tentokrát jsem se nevrátil proto, abych tě šikanoval. Jsem policajt.“

Přimhouřil jsem oči.

„To znamená, že moje práce je chytat zloduchy. Jo, uznávám, že moje volba prostředků se nemusí každýmu líbit. Ale pro mě platí pouze výsledek. Když mám pocit, že můžu zachránit život nevinnýmu člověku, tak podezřelýmu vymlátím duši z těla…“

Nebo mu spálíš ksicht.

„… i přes nebezpečí, že je nevinnej,“ potvrdil mou nevyslovenou myšlenku. „Monokl pod okem se zahojí. Ale tady tohle…,“ pleskl rukou na kontrolní monitor před námi, „… rány týhle ženský se nezahojí nikdy.“

Teprve teď jsem si všiml, že má v ruce dálkový ovladač, kterým měnil rozlišení na obrazovce, a já jsem mohl rozpoznat, jak Tamara stojí zády ke kameře u čelní stěny pokoje.

„Tamara Schlierová nemůže roztírat slzotok po zornicích, Zorbachu. Víš, co to znamená?“

Musel jsem reflexivně zamrkat.

„Každé dvě hodiny přijde ošetřovatel a nakape jí do očí. Každý dvě hodiny!“ Sumec mi nastavil před obličej příslušný počet prstů.

„Ten hajzl zasranej jí rozřezal svaly na očních partiích tak, že jí nemůžou implantovat umělý víčka. Už nikdy nebude moct spát celou noc a ty dvě hodiny výhledově asi nebudou stačit, aby ji to uchránilo před oslepnutím. Chápeš už teď, proč s tebou musím mluvit?“

Znovu hledal oční kontakt.

„Prostě zapomeň, co se mezi námi dvěma stalo, a podívej se na to ještě jednou.“

Sumec mě otočil zpátky k monitoru.

„Alina je teď nejspíš v pařátech tý bestie, která je odpovědná za utrpení týhle ženy, chápeš to? A jestli existuje něco, co víš jenom ty, tak to vyklop. A jestli nemůžeš mluvit, tak mi to napiš nebo to pro mě za mě namaluj nohama, ale udělej něco, abysme tuhle svini konečně mohli předat spravedlnosti. Bere to ta tvoje děravá lebka?“

Pomalu jsem přikývl a nespouštěl přitom Tamařinu siluetu z očí. Její tělo se zdálo být nehybné, jako by to byla figurína ve výkladu, pouze pravá paže se jí vznášela ve výši hlavy a zdálo se, jako by se snažila smazat něco ze zdi.

„Ctoamďlá?“ zeptal jsem se.

„Jo, to je těžký vysvětlit. Nejlepší bude, když se na to podíváš sám.“

Sumec opět zhasl a postavil mě s vozíkem přímo před monitor. Chvíli trvalo, než jsem poznal předmět, který Tamara drží v ruce.

„Šetka?“zamumlal jsem a nadále nebyl schopen jakžtakž artikulovat víc než jedno slovo.

„Fixka,“ opravil mě Sumec. „Čmárá po všech zdech. Místo aby učinila výpověď, na základě který bysme mohli Sukera zabásnout, tak se celý dni zabejvá jeskynní malbou.“

„Čoše?“

„Chceš vědět, co maluje?“

Sumec mě přisunul zase o kus blíž k obrazovce.

„Nemáme šajna, kámo.“

Znovu zmáčkl dálkový ovladač a objevila se typická počítačová obrazovka. Lékaři zjevně měli možnost zobrazovat přes monitor veškeré pacientovy materiály. Sumec otevřel soubor označený jako „Tamara_Schlierova_pics“ a zvětšil výřez.

Když jsem poznal, co mi chtěl ukázat, můj první impuls mi velel se odvrátit. Místo toho jsem udělal pravý opak. Připadal jsem si jako svědek neštěstí, jenž si přeje být v tu chvíli na úplně jiném místě, a přesto je natolik fascinován hrůzou, že nedokáže odtrhnout oči.

„Vypadá to jako dětský kresby,“ vysvětloval Sumec celkem zbytečně. Poznal jsem na první pohled, co mají znamenat neumělé čáry na bílé omítce. Dvoupatrový dům se šesti okny měl typicky špatné proporce, jak to známe z obrázků, které si rodiny s malými dětmi vylepují na lednici. Naivní kresba s příliš velikým rozzářeným sluncem nad šikmou střechou a domovní dveře, které tříčlenné rodině na naznačeném trávníku nesahají ani po hruď.

„Tenhle obraz maluje nepřetržitě. Jak je dům jednou hotovej, začne s dalším. Stěny jsou toho plný. Napřed jsme si mysleli, že čmárá budovu, kde ji Suker mučil, ale…“

„Jádůmzám,“ přerušil jsem ho a současně jsem se snažil potlačit zvracení.

„Ty ten dům znáš?“

Přikývl jsem a Sumec se ke mně podezíravě sehnul.

„My jsme ho porovnali se všema dostupnejma obrázkama a videodatama z Berlína a nemohli jsme se do ničeho trefit.“

„Aljáozám.“

„Dobře. A kde stojí?“ Sumec se tvářil, jako kdyby se mnou chtěl zacloumat. „Můžeš nám říct adresu?“

Sám Bůh ví, že můžu. A přál bych si, abych ji neznal.

Dům, který Tamara čmárala potmě na stěnu nemocničního pokoje, jsem ve svém životě viděl už bezpočtukrát.

27. kapitola

Alina Gregorievová

Když se Alina probudila, myslela si v jeden moment, že už umřela. Otevřela oči jako každé ráno, aby se jimi podívala do nekonečného nic, jež definovalo její svět. Jenže dnes u toho nevnímala tělo. Obyčejně zůstávala ještě chvilku ležet, než vstala, aby ucítila svou vlastní váhu, kterou se obtiskla do boxspringové matrace na posteli. A teprve postupně, když při tom hladila rukou povlečení plné erotických snů, ji budily podněty z okolí. Nasávala prašně dřevěný vzduch pod střechou, poslouchala dopravní hluk dole na Brunnenstraße a zakoušela na jazyku špatný ranní dech.

Dnes však bylo všechno jinak.

Dnes ji ta černá prázdnota pohltila totálně. Nic neslyšela ani nečichala, necítila horko ani zimu, a i když si to zatím nevyzkoušela, předpokládala, že i hlas jí selže.

Takhle nějak se cítí člověk, když už nežije?

Jediné, co jí v danou chvíli zůstávalo, byla rozmlžená vzpomínka na pronikavou bolest, která jí před pozbytím vědomí vystřelila z krku po páteři dolů. Tuhle bolest ostřelovaly z boku další, neskutečně působivé vzpomínky, v nichž hrála roli dámská toaleta, moderátor v rádiu a Alexander Zorbach. Ale tyto dojmy byly uchopitelné stejně těžko jako sekvence snu krátce po probuzení, které rovněž vypovídaly o tom, že to, co se s ní dělo předtím, nemohla přežít.

Ale proč jsem potom pořád ještě slepá?

Alinu to rozesmutnilo. Z nějakého iracionálního důvodu vždycky předpokládala, že po smrti už tímhle postižením trpět nebude.

Pokusila se zvednout paži ve snaze nahmatat si puls, ale nepodařilo se jí to.

Dýchám? položila si otázku a nevěděla, jak by to mohla zjistit. Vtom se najednou překulila na stranu. Ztratila rovnováhu a máchala rukama a nohama ve snaze najít nějakou oporu, jež by jí zabránila v pádu do zející propasti, která se nacházela přímo pod ní. A to byl okamžik, kdy si uvědomila, že pořád ještě spí. Že se její vědomí doposud zdráhalo opustit svět snů. Jenže teď se stalo něco reálného a znemožnilo jí to dál se vznášet v milostivém stavu beztíže a znecitlivění. Jestliže se předtím bála pouze smrti, nyní ji popadla mnohem větší hrůza, neboť ucítila, že jí kotníky vězí v tvrdých kovových manžetách. A uslyšela zařinčení řetězů, kterými měla ruce spoutané za hlavou. Potom ucítila na ušním lalůčku jazyk Zarina Sukera, jenž jí říkal chraplavým hlasem: „Vítejte v mém domově.“

28. kapitola

„Odvažte mě!“

Hlas měla slabý, stejně jako se cítila sama, a nebylo divu, když uvážíme, že narkotikum, kterým ji Suker imobilizoval, jí z velké části dosud proudilo v krevním oběhu. Alina byla neskutečně unavená a každé nadechnutí vyžadovalo krajní vypětí sil. Nebýt vzteku živeného strachem, jenž jí zrychloval puls, nejspíš by zase usnula.

„Mluvím s vámi, Sukere, vy zmrde úchylnej!“ ozvala se.

Oční chirurg se nad její předstíranou neohrožeností zasmál.

„Chápu, že jste naštvaná, Alino. Taky bych byl, kdybych místo vás ležel na pitevním stole. Jenom zvažte, zda je dobrý nápad urážet muže, který drží v ruce skalpel.“

Pitevní stůl? Skalpel? Alina se nutila do klidu. Ne, nemysli na to. Tahle slova používá jenom proto, aby nažhavil tvoje zděšení.

„Co ode mě chcete?“ zeptala se a dávila se přitom.

Ke všemu zlu jí nejen dunělo v lebce, ale ještě musela přemáhat silné nutkání ke zvracení. Nedokázala si ani vzpomenout, jestli jí Suker aplikoval barbiturát injekcí, anebo jí přimáčkl na ústa nasáklou houbu. Každopádně ji drogy nepřipravily jenom o vědomí, ale také o vnímání času. Je dost dobře možné, že tady leží už celé hodiny, možná dokonce dny, přičemž neměla tušení, kde se ono tady vůbec nachází. Jediné, co vytušila, byla absence jakýchkoli zvukových odrazů v místnosti, a nemohla proto odhadnout její velikost.

John jí jednou působivě popisoval scény ze svého oblíbeného hororu, kde hrála podstatnou roli vykachlíkovaná jatka a mezi půlkami hovězího tam visely i čerstvě vyvržené lidské oběti. Alina pak při nočních můrách vždycky vycházela z toho, že se probudí v něčem takovém, kdyby jednou mělo dojít k nejhoršímu.

Jenže na momentálním místě pobytu nebyla cítit krev nebo mrtvoly a její hlas nevytvářel ozvěnu, která je pro vykachlíkované místnosti tak typická. Přesto si z nějakého nevyzpytatelného důvodu byla rázem jistá, že se nachází právě na jatkách.

Na Sukerových jatkách postavených podle jeho zvrhlého vkusu.

„Co se mnou chcete dělat?“

„Čímpak je to tu cítit?“ odpověděl Suker protiotázkou a pohladil ji po plochém břiše. Kdyby se jí místo toho dotkl elektrickým paralyzérem, nebyla by Alinina reakce o nic méně zběsilá. Škubla sebou, vmáčkla hruď a strnula v křeči na tvrdém lůžku polstrovaném pouze tenkou matrací.

„Pššš… uvolněte se.“

Alina prudce zasupěla a ucítila, jak jí Sukerovy měkké prsty krouží kolem pupíku. Teprve teď si uvědomila…

… jsem nahá!

Byl to moment, kdy plně pochopila naprostou bezvýchodnost své situace. Šance, že tuhle záležitost přestojí do jisté míry bezbolestně a zůstane naživu, klesla na minimum. Nutila se, aby se nerozplakala, aspoň ne teď, v téhle fázi, a sama přitom nevěděla, jaký v tom může být rozdíl, jestli si v bolestech vypláče oči teď, nebo až později. Zoufalství a strach… už v žádném případe nemohou být větší, pomyslela si ještě, aby v následujícím okamžiku seznala svůj omyl.

Ale ano, může. Strach může vždycky narůst. Je jako bolest, nezná hranic, pomyslela si, když k ní Suker přistoupil tak těsně, že cítila jeho tělesné teplo. To bylo horší než všechno, co zakusila předtím. Nebyla totiž jediná, kdo tu byl nahý. I Suker se svlékl.

29. kapitola

Alexander Zorbach

Tiskl jsem obličej k oknu na straně spolujezdce a vychutnával chlad skla. Vyjasňoval mi mysl a tlumil horečku. Nejradši bych okno otevřel, kdybych byl schopen najít ten zatracenej knoflík. Už za pár minut jsme minuli pláž u Wannsee a pak jsem zavřel oči. Kulka mi v hlavě změnila mnohé, ale ne pohled na město, kde jsem žil. Většina Berlíňanů si při pohledu na pláž vybaví minulé léto, hlasitou hudbu, rozesmáté děti, přeplněné popelnice nebo vůni opalovacího krému.

Já jsem naopak viděl parkoviště před vchodem a vzpomněl si na den před devíti lety, kdy jsme za veřejnými záchodky našli dětskou mrtvolu v krabici na stěhování. Tenkrát jsem ještě pracoval pro policii a jen čirou náhodou jsem doprovázel kolegu, kterého zastihli na pageru během naší společné návštěvy kina. Vrah se zbavil oběti spolu s neskladným odpadem. Hnědou papundeklovou krabici jsme našli vedle vyhozeného televizoru a dvou pytlů s odpadky, podle jejichž obsahu jsme nakonec identifikovali pachatele: čtyřiačtyřicetiletého učitele z hudební školy, který po hodině houslí odchytil svou nejlepší žačku a zavlekl ji do jednoho altánu na okraji Berlína. Předtím sedmiletou dívku znásilnil a spoutal ji technikou, která se nazývá „čínská houpačka“ a při níž se oběť sama dusí tím víc, čím intenzivněji se snaží vysvobodit.

Když jsem tu noc stál nad otevřenou škatulí a zíral dovnitř, dospěl jsem k poznání silnému a nevyvratitelnému jako přírodní zákon: kdyby tohle někdo udělal mému dítěti, nešel bych ho udat. Nešel bych na policii, aby ho zatkla. Nemarnil bych čas čekáním na soudní proces, v němž se státnímu zástupci nepodaří prokázat úmysl zabít a soudci pak mohou použít jen trestní sazbu tří a půl let za usmrcení z nedbalosti, protože – dle zásady in dubio pro reo, v případě pochybnosti ve prospěch obžalovaného – budou vycházet z toho, že pachatel při znásilňování utáhl pouta příliš těsně jenom nedopatřením.

Místo toho bych šel do sklepa v mém domě a zalepil světlíky neprůhlednou fólií. Obložil bych stěny zvukotěsnými matracemi z Baumarktu a pořídil si frézu, akušroubovák, několik lahví žíravého natronu, ponorný vařič a pořádně naplněnou pneumatickou sponkovačku.

Kufřík s první pomocí by stál pohotově hned u postele a zrovna tak bych zajistil, aby byl defibrilátor nabitý a mohl jsem tu svini probudit zpátky k životu, kdyby mi chtěla exnout moc brzo. Potom bych pátral po pachateli, našel ho, dopravil k sobě do sklepa a vzal spravedlnost do svých rukou. Samozřejmě jsem věděl, že můj postoj odporuje všem právním principům. A přestože jsem i potom, co mi sběratel očí zavraždil ženu, unesl dítě a donutil mě střelit se do hlavy, dokázal chápat lidi dobré vůle, kteří hlásají korektnost a racionálními a teoretickými argumenty brojí proti trestu smrti, žil jsem, potom co můj syn patrně už dávno zpráchnivěl, v úplně jiném světě. A v něm platilo pouze jedno pravidlo: musím žít tak dlouho, dokud nenajdu Franka a nezabiju ho.

V tomhle se moje radikální názory asi moc nelišily od těch, které zastával Scholowsky, protože Sumec taky kašlal na právo a pořádek, když měl pocit, že koná správně.

Například jsem si neuměl představit, že by s tím doktor Roth souhlasil, když mě Sumec před půlhodinou bez jeho svolení docela jednoduše odvezl z Schwanenwerderu. I když mi momentálně bylo líp a kromě tupého tlaku za očima jsem žádnou bolest necítil, nebyl jsem v tomhle stavu schopen transportu a už vůbec ne bez invalidního vozíku. Sumec ho nechal stát na parkovišti, potom co se mu ho na dva pokusy nepodařilo nacpat do kufru. Navíc jsem nejpozději za čtyři hodiny měl dostat léky, což Sumce nikterak neodradilo od toho, aby podepsal moje propouštěcí papíry a vypakoval mě z nemocnice. A to jen proto, že jsem mu prozradil, že znám dům, který Tamara Schlierová mnohokrát načmárala na stěnu v pokoji. To byl dostatečný důvod.

„Určitě se ptáš, proč tohle všechno dělám?“ zeptal se Sumec a vrhl na mě zkoumavý pohled, než zas obrátil zrak na liduprázdnou silnici.

Jestli si dobře vzpomínám, byla to jeho první slova, která ke mně pronesl, potom co mě našíboval do sedadla spolujezdce a zapnul mi bezpečnostní pás. Ale taky se klidně můžu plést a ve skutečnosti jsme celou dobu debatovali o světovém míru nebo o počasí. A i když mi bylo lépe, potom co jsem přimáčkl hlavu na sklo, nemohl jsem se soustředit. Ale třeba jsem si spoustu podrobností nezapamatoval právě proto, že se mi udělalo líp. Bolení hlavy postupně vystřídala únava těžká jak olovo a byla jiná než medikamentózni‘ těžkost minulých týdnů. Byla intenzivní, a ne tak povrchní.

„Bezva, tak já ti teda něco povím, i když si nejsem jistej, jestli to tvá makovice pobere.“ Sumec se krátce zasmál.

„Možná ti to taky říkám jenom proto, že seš momentálně mimo mísu a já budu moct všechno popřít, až zase budeš príčetnej.“ Odmlčel se a zapnul blinkr. „Chci se ti omluvit,“ zamumlal.

Jak prosím?

Podařilo se mi otočit k němu hlavu a nepřevalit se na stranu.

Vyčíháš si mě ve tmě na chodbě, ukážeš mi hrůzostrašnou škrabošku, kterou má oběť mučení místo tváře, vyvlečeš mě z nemocnice do mrazu, a tomu říkáš omluva?

„Tenkrát jsem to přehnal, u toho sběratele očí,“ spustil. „Já jsem si vážně myslel, že seš to ty. Nebo že se v tom s ním aspoň vezeš. A jak nám utíkal čas, tak jsem holt použil trochu moc hrubou sílu, já vím. Ale sám jsi byl jednou policajt, Zorbachu, a víš, jak to chodí. Někdy musíme udělat něco, co se pak nesmí objevit v protokolu, abysme ten ksindl vyřídili. To máš jako v Afghánistánu, chlape. Průvodní nepřímý škody. A když tady venku bojujeme proti šílencům, co unášejí a zabíjejí děti, tak jsme přece ve válce, nebo snad ne? Civilní oběti jsou někdy nevyhnutelné, když chceme zajistit mír.“

Kdybych k tomu měl sílu, namítl bych, že mezi našimi pohledy na věc probíhá tenká, ale zato zásadní dělicí čára. Jedna věc je pomstít se usvědčenému vrahovi, protože Frank mi svoje činy osobně doznal. A druhá mučit člověka jen kvůli podezření.

Zavadil jsem pohledem o klíček v zapalování. Adekvátně subtilnímu policejnímu humoru se na klíčku houpal panáček v trestanecké uniformě, s oprátkou kolem krku. Projeli jsme dírou v asfaltu a oběšenec se rozhoupal jako kyvadlo.

„Jak víš, sám jsem ztratil syna,“ začal Sumec pořád ještě v zajetí patosu. „Neměl jsem na vybranou.“ Kývl jsem, jako že vím, aby mi nezačal znovu vyprávět příběh své ruské exmanželky. Poznal ji jako prostitutku, a nejenže ji vysvobodil z ilegálního bordelu, ale ještě se s ní oženil. Žena se mu později odvděčila tím, že mu unesla syna do Jaroslavli. Přestože to Sumec tenkrát cítil v kostech, nechal ji odcestovat samotnou se synem do rodné vesnice. Dnes už nezaváhá ani vteřinku, když má poslechnout své instinkty.

„Tenkrát šlo o mého syna, Zorbachu. Dnes o tvého. Řeknu ti to narovinu: Alina a Suker mi jsou u prdele. Ale poněvadž jsem to zpackal, měl jsem Franka naservírovanýho na talíři a zase jsem ho pustil, tak to musím napravit, chápeš? Chci ti pomoct dopadnout vraha tvýho syna.“

Podíval se na mě a pátral v mém obličeji po nějaké známce porozumění.

„Já jsem nezahálel, zatímco jsi byl na kapačkách,“ pokračoval. „Stoya sice dal případu Suker maximální prioritu, poněvadž si myslí, že tady se bude moct vytasit úspěchem dřív. Znáš tyhle prďoly od zelenýho stolu. Je to dobrej polda, ale myslí jenom na svou kariéru. A v případě Suker jsme už měli pachatele ve vyšetřovací vazbě, zatímco po Frankovi pořád žádná stopa. Tamařina svědecká výpověď a naše selhání u sběratele očí by pak byl už jenom loňskej sníh, jestli chápeš, jak to myslím.“

Zavřel jsem oči v naději, že mě nesebere nevolnost, která mě přepadla s poslední zatáčkou.

„Ale co se týče sběratele očí, dělal jsem přesčasy a nepovolil. A chceš vědět, co jsem vypátral?“

Zamrkal jsem a Sumec si to mylně vyložil jako souhlas.

„Ať už ti Alina nakukala cokoli, myslím si, že má pravdu. Existuje spojení.“

Přinutil jsem se zase otevřít oči.

„Já ti to přehraju. Poslouchej.“

Sumec vylovil z vnitřní kapsy v bundě kazetu a zastrčil ji do přehrávače. Kvalita byla špatná, zvuk deformovaný, šumělo to a praskalo, jako kdyby to bylo přehrané už bůhví pokolikáté. Tohle všechno při poslechu lámavého hlasu jen posilovalo moji hrůzu.

30. kapitola

„Vinu,“ řekla a mělo to být slovo, které v následujících minutách padne nejčastěji.

Totálně zastrašená žena mluvila jinak velice potichu, jemným a mírně horečnatým hlasem, ale slovo „vina“ ze sebe vymáčkla někdy vztekle, jindy zoufale, ale pokaždé nahlas a zřetelně.

„On chce lidem otvírat oči. To mi řekl mockrát a smál se u toho.“

„A proto vám to udělal, Tamaro?“ zeptal se muž, kterého jsem identifikoval jako Stoyu, i když se u tohoto výslechu vyjadřoval mnohem obezřetněji, než u něj bylo zvykem. „Proto vám odstranil víčka?“

„Ano. Abych už nikdy nemohla zavřít oči před svou vinou. Před utrpením, které jsem lidem způsobila.“

„Řekl vám Suker, co tím myslí?“

„Čím jsem se měla provinit?“

„Ano.“

Sum na pásku zesílil a teprve pod dlouhé pauze ho přehlušila Tamařina další slova.

„Ano. Ano, já vím, čím jsem se provinila.“

„Co je to?“

Pauza. Nějakou dobu jsem slyšel pouze cvakání blinkru, který Sumec zapnul.

„Tamaro, čím jste vinna podle Sukerova soudu?“

„Nejen podle jeho soudu.“

„Co tím myslíte?“

„Suker má pravdu. Skutečně jsem udělala něco zlého.

Způsobila jsem druhym lidem utrpení, kterému se dalo zabránit.“

„Čím? Co jste provedla?“

Opět pauza. Sum na pásku přerušoval pouze hrdelní vzlykot. Zavřel jsem oči a živě si představoval, jak Tamara sedí v přítmí s potápěčskými brýlemi na uplakaných očích a zoufale vrtí hlavou.

„Nechci o tom mluvit.“

„Proč ne?“

„Bojím se.“

„Koho? Tamaro, muž, který vám tohle provedl, sedí ve vazbě. Suker je zavřený. Už vám nemůže nic udělat.“

Měl jsem dojem, že Stoya trochu odstrčil mikrofon. Nejspíš vstal, aby Tamaře položil ruku na rameno a uklidnil ji. Ale nemyslím si, že by zašel tak daleko, aby ji objal. Takovou empatií obdařen nebyl, i když to svědkyně v tuhle chvíli potřebovala jako sůl. Netrvalo dlouho, a Tamara začala opět mluvit. Měla nepatrně klidnější hlas.

„Jeho se nebojím.“

„Jak prosím?“

„Suker už je se mnou hotový. Z něho strach nemám.“

„Tak z koho?“

„On není sám.“

Otevřel jsem oči a podíval se na Sumce, jenž na mě taky vrhl vědomý pohled, jako by mi chtěl říct, že už se blížíme k pointě příběhu.

„Jak prosím? Rozuměl jsem vám správně?“ zeptal se Stoya rozčíleně. „Suker má komplice?“

Pauza. Sum. Pak se znovu ozval vyšetřovatel.

„Prosím vás, Tamaro, to je teď ze všeho nejdůležitější. Už jenom jedinou otázku pro dnešek: Kdo Sukerovi pomáhal?“

„Ne, to nesmím říct. Nemůžu.“

„Tamaro, jak vás máme chránit, když nevíme…“

„Já nemůžu,“ zopakovala svědkyně a každé slovo pronášela silněji, až nakonec zařvala: „Stop! Vypnete ten krám! Okamžite!“

Nato se kazeta zastavila.

Sumec ji vytáhl z autorádia a podržel palcem a ukazovákem ve výši očí.

„Tahle nahrávka vznikla pár dní potom, co jsme Tamaru vyhmátli. Suker ji stejně jako všechny oběti vysadil na místě, které náš profiler definuje jako ,sexuální zóny‘. První ženu jsme našli na dvoře bývalého, dnes už neexistujícího bordelu. Druhá byla připoutaná řetězem k popelnici na oblíbeném parkovišti prostitutů. Tamara se dokázala vysvobodit a našli ji, když totálně zmatená bloudila po schodišti tovární budovy, kterou si pronajalo několik produkcí pornofilmů.“

Násilí jako náhradní ukojení, blesklo mi hlavou. Oblast mozku kompetentní pro věcnou analýzu faktů mi evidentně fungovala mnohem lépe než areály odpovědné za moje emoce. Pachatel znetvořuje ženy, aby tím odboural svůj sexuální chtíc. Patrně se mu dostavuje orgasmus, když nasadí skalpel. Znásilnění je už pouhá dohra.

„Jak jsi sám slyšel, měla na začátku hroznej strach. Ale slíbila, že učiní podrobnou výpověď a že ji odpřisáhne u soudu, když se postaráme o její ochranu. Tak jsme ji odvezli do Schwanenwerderu, kde pomalu vyměkla.“

„Kdo?“ zeptal jsem se chraptivě.

„Chceš vědět, kdo je Sukerův komplic?“

Sumec zastrčil kazetu zpátky do bundy a pevně uchopil volant oběma rukama.

„Jméno nám nikdy neprozradila. Už už se k tomu chystala, ale pak to najednou vybouchlo. Zbláznila se ze dne na den, už jenom řvala a začala čmárat po zdech. A víš, kdy tenhle psychickej zvrat nastal?“ Sumec přidal plyn, aniž by k tomu měl důvod. „Přesně v den, kdy do Schwanenwerderu přivezli tebe.“

Zamračil jsem se a Sumec chlácholivě zvedl ruku. „Jo, já vím, tohle ještě zdaleka není důkaz, že existuje nějaká souvislost mezi Sukerem a tvým případem. Ale je to celý nějaký zvláštní, ne? Jen se octneš v našem bezpečným baráku, a ona stáhne svoji výpověď a zabední se.“

„Jak?“ pokračoval jsem v řadě jednoslovných otázek a byl Sumcovi vděčný, že jim i přesto rozumí.

„Jak se o tobě mohla dovědět? Nemám páru, fakt. Roth je bezúhonný, ten o tvém převozu nic neřekl. Personál má přísnou prověrku jako zaměstnanci tajný služby, za každýho dám ruku do ohně. Tady žádnej špion není. Ale jak jsem řekl, je to dost podivný. Zrovna tak divný jako u Sukera, ten zřejmě v lapáku taky disponoval tajnejma informacema. I když neměl televizi ani noviny nebo internet a drželi jsme ho v izolaci, když ho Alina navštívila, byl o tvým případu úplně v obraze.“

Podařilo se mi opatrně přikývnout, aniž by se mi udělalo zle. Pomalu jsem začínal chápat řetězec Sumcových indicií.

Tamara se bojí Sukerových pomocníků.. Jeho asistentu. Její strach vzroste s mým příchodem. Suker zná všechna fakta o mne, Aline a Julianovi. A Alina ve své vizi „uviděla“ spojitost mezi Sukerem a Julianem.

Přesto se mi v tuhle chvíli zdálo značně přehnané vyvozovat z toho guláše indicií, náhod, ezoterických blábolů a domněnek podezření, že osobou, které se Tamara bojí, by mohl být Frank Lahmann.

Nehraje to dohromady. Dobře, Frank svým obětem odstraňoval levé oko a dělal to zručně, musel se to někde naučit. Jenže byl roky praktikantem u zvěrolékaře. Ne u Sukera… Nebo že by přece?

„Jestli mě tvůj skelnej pohled neklame, tak o tom pořád ještě pochybuješ,“ řekl Sumec. Když jsem zvedl zrak, zaznamenal jsem, že jsme už dorazili do čtvrti, kterou jsem uvedl jako cíl cesty.

„Já ti rozumím, Zorbachu. Ale říkal jsem ti, že jsem vypracoval domácí úkoly. Věděls, že Frank nosí kontaktní čočky?“

„No a?“

„Můžeš hádat třikrát, kdo mu je před lety předepsal jako první,“ ušklíbl se Scholowsky a odbočil do naší ulice. Polilo mě horko.

Zastavil před domem, který býval mým domovem a byl teď prázdný a temný a trčel tu jako náhrobek na hřbitově mých snů. Když odhlédnu od chybné perspektivy a jednoho patra navíc, Tamara Schlierová náš dům v Rudower Dörferblicku vystihla celkem dobře. Dokonce i kůlna na nářadí vedle trávníku, kde jsem našel svou zavražděnou ženu, stála na její kresbě na správném místě.

„To je k nevíře,“ zafuněl Sumec a přepnul na dálková světla, aby si na opuštěný dům lépe posvítil. Potom uznale hvízdl mezi zuby.

„Můžeš mi laskavě říct, proč Tamara maluje po zdech pokoje váš dům?“

Zavrtěl jsem hlavou. Ne, to jsem nemohl. Taky jsem neměl potuchy, proč přesně stejný obrázek už roky visí nad postelí mého syna. A zrovna tak málo jsem si uměl vysvětlit, proč bylo v Julianově ložnici otevřené okno.

31. kapitola

Alina Gregorievová

Poté co k ní Zarin Suker vylezl na lehátko a přimáčkl jí koleny ohybače, aby ji totálně znehybnil, pokoušela se Alina uvolnit. Především proto, aby očekávaná bolest nebyla ještě horší. Sice jednou někde četla, že právníci obhajoby mohou vykládat absenci odporu jako souhlas s pohlavním stykem a smetou tím obžalobu za znásilnění, ale to jí teď bylo naprosto lhostejné. Zvlášť když poté, co na břiše ucítila Sukerovo pohlaví, přestala považovat za pravděpodobné, že ještě někdy v životě bude moct učinit svědeckou výpověď.

„Proč to děláte?“ zeptala se. „Proč já?“

Byla to jedna z desítek otázek, jimiž se až dosud zaobírala proto, aby oddálila nevyhnutelné. Suker ji, kdykoli začal mluvit, přestal osahávat.

„To jsem vám přece řekl už na té dámské toaletě, moje milá, když jsem si vás tam vyzvedával. Chci dovést do konce, co jsem jednou započal.“

Položil jí ruku na pravý prs.

„Ale to se k vám vůbec nehodí!“

„Ne?“ zvonivě se zasmál. „Sama jste mi přece při našem prvním setkání vmetla, že jsem bezskrupulózní násilník.“

„Tohle nemyslím.“ Alina zasténala, jak jí zakroutil piercingem na pravé bradavce. „Nehodí se k vám odchylovat se od vaší vlastní metody.“

„Tak? A copak je ta moje metoda?“ zdůraznil pobaveně poslední dvě slova.

„Začíná…“ Alina potlačila výkřik v reakci na to, že jí Suker zajel rukou mezi nohy. „Myslím tím, že takhle se nezačíná.“

„Jste chytré dítě, Alino.“ Suker odtáhl ruku. „A máte pravdu.“

„V čem?“

„Já vás neznásilním.“

Alina pocítila úlevu, jak se tíživá váha z jejího hrudníku bleskově vytratila. Ani doprovodné zvuky ji nenechaly na pochybách: Suker vstal z lůžka.

„Ne?“ opáčila tónem prosebnějším, než zamýšlela.

„Ne. Aspoň zatím ne,“ zachichotal se Suker a Alina počítala s tím, že jí hned nato řekne: „Napřed vám odříznu oční víčka.“

Jenže to by nedávalo smysl. Ne u ní, když je slepá.

Nic tady nedává smysl. Vlastně bych vůbec neměla být v jeho spárech. Jestliže se pase na hrůze v očích svých obětí, tak u mě přece nic neuvidí.

„Tak co po mně chcete?“

„Napřed vás budu operovat, Alino. Vzpomínáte si přece, co jsem vám řekl ve vězení. A já slovo držím. Postarám se, abyste zase viděla.“

Třebaže být znásilněna zaujímalo v Alinině žebříčku hrůz absolutně první místo a po něm dlouho dlouho nic, v tuhle chvíli jí připadala jako naprosto neúnosná představa, že Suker svou nepředstavitelnou hrozbu opravdu uskuteční jen proto, aby horor, v němž je uvězněna, nejen pociťovala, ale taky ho musela vidět.

„To prve byla jenom taková předehra, navnadění na to, co by mohlo přijít. Odpusťte mi ty malé hrátky, ale nedokázal jsem se ovládnout.“

Suker teď stál za ní a položil jí ruku na čelo.

Potom jí palcem a ukazovákem roztáhl víčka na pravém oku.

„Ne, prosím ne… “

„Pššš… Řekl jsem přece, že se máte uvolnit.“

Alina uslyšela břinknutí kovu. „Jinak vám ty svorky nenasadím správně.“

„Neeee!“ Alina křečovitě napnula celé tělo. „Ne, já to nechci. Nech mě na pokoji, ty čuráku!“

„Ale, ale, nač takové urážky? Já vám chci něco darovat, a vy se bráníte jak vzpurná kočka.“ Suker měl nervózní hlas. „Kromě toho musíte pochopit, že je to nevyhnutelnost. „Nemohu vás nechat dál kráčet životem, aniž byste otevřela oči a přiznala si svou vinu.“

Vinu?

„Jedinej, kdo tu má nějakou vinu, seš ty, hajzle zasranej! A věř mi, že když uděláš jedinou chybu, když ucítím jenom závan šance, že bych se mohla vysvobodit, tak přísahám při Bohu, že tě zabiju!“

Alina se odmlčela, aby mohla nabrat do plic vzduch, ale než stačila vykřičet svůj strach do šílencova operačního sálu, zmátl ji zvuk vzdálený jen pár kroků.

Co to je?

Napřed ho skoro neslyšela, ale čím déle se na něj soustředila, tím bylo fňukání silnější, až nakonec přešlo v hrdelní vzlykot, který se jednoznačně musel drát z hrdla trpící ženy.

Bože na nebi, já tu nejsem sama, uvědomila si Alina, zatímco jí doktor nasazoval kovové svorky. V prvním okamžiku jí tohle poznání dokonce dodávalo trochu útěchy, ale jen dokud Suker káravě nemlaskl.

„Jen se podívejte, Alino, co jste natropila. Váš křik probudil dárkyni orgánů, které tak naléhavě potřebuji pro vaši operaci.“

32. kapitola

Alexander Zorbach

Jak jsem se vlekl k domu, moje duševní spřízněnost s ním vzrůstala každý metr.

Tak jako jsem sám vypadal jako pouhý stín mezi živými lidmi, nevyužívaný rodinný dům představoval vzpomínku na lepší časy. Zdi, které kdysi obývala moje rodina – můj život –, už dávno přestaly dýchat. Byla jasná noc a měsíční reflektor zaléval můj dům i zahradu studeným světlem. Tam, kde na mě dřív čekávala Nicci a Julian, sídlilo dnes už jenom chátrání. Sice ještě moc nepokročilo, žádná vytlučená okna a graffiti na zdech, ale odhozená láhev od sektu a spálené papírové krabice vypovídaly za vše. Od silvestra uplynuly dva měsíce a odpad po oslavách, který na našem pozemku zanechaly děti ze sousedství, dosud nikdo neuklidil.

Opíral jsem se o Sumce a blížil se k terase našeho domu – mého domu. Už nebyl nikdo, s kým bych ho mohl sdílet. Vytryskly mi slzy. Svedl jsem je na bolení hlavy a příšerný mráz, i když jsem ani jedno z toho skoro necítil.

„Centrála? Tady Scholowsky. Jsem právě v Rudowě u Dörferblicku, Zorbachovo bydliště,“ slyšel jsem ho udávat do vysílačky naše stanoviště.

Otevřené okno ho znepokojilo stejně jako mě. Sumec požádal o zalarmování výjezdního vozu, který by v případě nouze mohl přivolat, a současně mě přestal podpírat. Musel jsem se držet zábradlí na schodech k domovním dveřím.

Krucinál, došlo mi, a přestal jsem teď pochybovat o příčině svého slzení. Tady jsem Julianovi ukazoval, jak se zavazují tkaničky u bot. Tady jsem mu vždycky nasazoval řetěz u kola, když spadl.

Ptal jsem se, co teprve se asi stane, až za pár vteřin vejdu do obýváku, když mě vzpomínky přemohly už na zledovatělých venkovních schodech.

Obrátil jsem se a podíval se přes naši předzahrádku na protější domy, kde se taky nesvítilo, ale které přesto zářily jasněji než dům, co jsem měl za zády.

Přesně jak mi to jednou vysvětlovala Alina: nejsou to oči, čím vidíme svět. Jsou to naše city, které nám dávají vidět. A já jsem v tuhle chvíli cítil přítomnost smrti.

„Počkej tady,“ zaslechl jsem říct Sumce, jemuž se pomocí šperháku a kapesní baterky podařilo odemknout dům. Kdysi dávno jsem si předsevzal, že nechám náš dům zajistit proti vloupání. Že využiju svých policejních kontaktů a pozvu někoho, kdo odstraní evidentně slabá místa na oknech a dveřích. Ale já vůl to celé roky odkládal a spoléhal na to, že zlo je jako výhra v loterii. Něco, co se přihází jenom těm druhým.

Jak strašně jsem se mýlil.

Vědomí, že zničení mé rodiny nemohlo zabránit žádné poplašné zařízení na světě, pro mě nakonec neznamenalo útěchu, protože jsem Frankovi osobně otevřel všechny zámky.

„Zaplatils účet za elektřinu?“ uslyšel jsem Sumce, jak se ptá zevnitř domu.

Než jsem mu stačil odpovědět, rozsvítilo se světlo na stropě v předsíni. Nicci byla vždycky ekologicky uvědomělá a vybavila náš domov úspornými žárovkami dávno předtím, než se to stalo všude běžnou věcí. Zevnitř se teď linulo matné a nepříjemně žluté světlo.

Postavil jsem nohu na první zledovatělý schod a chtěl se vytáhnout po zábradlí nahoru, ale nějaký zvuk mě zmrazil uprostřed pohybu.

Bože všemohoucí, co to je?

„Sumče!“

Žádná odpověď.

Napřed jsem myslel, že se mu udělalo špatně, a kladl si otázku, co mohlo vyvolat takové dávivé zvuky. Ale pak mi docvaklo, že tyhle jasné hrdelní zvuky neodpovídají kapacitě Sumcova hrudníku.

A když chroptění začalo bubřet a detektiv řval vypětím jako tur, bylo mi jasné, že musel narazit na vetřelce.

Probůh, co má zas tohle znamenat?

Bojový ryk ukončilo mohutné prásknutí, jako když někdo převrhne regály. Následovalo lomození, jeho otřesy jsem cítil i venku, a potom Sumec zařval bolestí.

A co se stalo pak, mě rozrušilo ještě víc: ticho.

Jako když utne.

Nastalo tak bleskově, jako kdyby dům naráz spolkl veškerý život, který se v něm nacházel.

33. kapitola

„Sumče?“

Ticho jako v hrobě. Dům vypadal zase opuštěně, jako když jsme k němu dorazili, jako kdyby do něj komisař nikdy nevkročil.

Nasál jsem studený vzduch a začal drkotat zuby.

Co se tam děje?

Nejradši bych si sedl na ledové schody, jak jsem byl najednou vyčerpaný. Alinina návštěva, Tamařiny oči, cesta do Dörferblicku – nebylo to poprvé, co jsem si kladl otázku, jestli jsou události dnešní noci skutečnost. Třeba jsem ležel pod sedativy na jipce někde v nemocnici a chemické bomby, které do mě doktoři napumpovali, mi mozek zpracoval na zběsilé a děsivé sny.

A proto ti taky Sumec nemůže odpovědět, protože s tebou nikdy nebyl…

Mráz a průzračný vzduch, který jsem dýchal, sice svědčily proti mámení smyslů, aspoň jsem si nemohl vzpomenout, že bych měl někdy ve snu tak reálné pocity – ovšem rocková kapela v mé hlavě už dávno nezkoušela, a to připouštělo pouze dvě možnosti: buď jsem spal omámený léky proti bolestem, nebo mi vzrušení pomáhalo překrýt paměť bolesti novými spektakulárními vzpomínkami.

„Tak co se děje, Sumče?“

Pomalu, krok za krokem, jsem se vlekl do krátkých schodů, aniž bych přitom obdržel nějakou odpověď. S každým zdolaným schodem ve mně narůstalo jak vyčerpání, tak pocit neviditelné hrozby.

Uvnitř domu bylo překvapivě teplo, aspoň jsem už neviděl svůj vlastní dech. Zato malý pršiplášť na věšáku a zarámované rodinné fotografie vytvářely jinou formu chladu. Na jednom snímku se Julian a Nicci smáli do objektivu, čímž byl jejich pohled ještě nesnesitelnější. Kde jsou ti rockeři, když je člověk potřebuje? Proč mi nedělají v hlavě pořádnej kravál, abych nebyl schopen nic vnímat? Místo toho mě, když pominu tupé stahy za očima, poprvé po dlouhých týdnech vůbec nic nebolelo a vrátila se mi řeč.

„Hergot, Sumče, kde trčíš?“

Pravou polovinu těla jsem měl pořád ještě jako gumovou, a proto jsem našlapoval vpřed jenom po krůčcích. Míjel jsem povalenou komodu, z níž se všechno vysypalo na podlahu. Překročil jsem horu ubrusů a šlápl do střepů rozbitého keramického truhlíku. Obé byli svědkové boje, po jehož účastnících jako by se slehla země. Chaos se rozprostíral od vestibulu až ke schodišti. Dveře od sklepa byly otevřené. Ucítil jsem křeče v žaludku a návnadu ignoroval. Už jednou jsem sešel do tmavého sklepa a našel tam jenom smrt. Podruhé se takové chyby nedopustím.

„Sumče?“ volal jsem dál úplně zbytečně a s rozbušeným srdcem ručkoval k soklu dřevěných schodů, které vedly do prvního patra a na nichž pořád ještě visela „šňůra“, takový adventní kalendář, který udělala Nicci. Spousta ze čtyřiadvaceti dárků zabalených do vánočního papíru, které pro Juliana zavěsila na vzpěry zábradlí, zůstala nevybalená.

Sáhl jsem pro největší překvapení, které mělo zůstat až na Štědrý večer, a pokusil se ohmatat obsah balíčku.

Tohle není dobrý nápad, Zorro, uslyšel jsem v duchu hlas své mrtvé ženy. Tady bys byt neměl. Radši zmiz. Tak jako Sumec…

Zavrtěl jsem hlavou, abych její hlas zahnal vyprovokovanou bolestí, a když se mi to podařilo, přál jsem si, aby se vrátily ony typické zvuky, které ze sebe dům vydával dřív, když jsem se zase jednou pozdě v noci vracel z akce a chtěl se odplížit nahoru bosý, abych nikoho nevzbudil. Než jsem se pustil nahoru, vždycky jsem bezděky zůstal stát dole a se zatajeným dechem chvilku naslouchal do ticha. A potom jsem se radoval, když venku skučel vítr a já věděl, že já i moji drazí jsme v teple, chránění dvojitě prosklenými termookny a zabalení v tlustých prošívaných dekách. Miloval jsem ty vteřiny, kdy začala vrčet lednice, ve starém ústředním topení tiše praskalo a tohle vše spolu s nedefinovaným zvukem v pozadí, jaký přebývá v každém obydleném domě, splynulo v melancholickou melodii, která mě upomínala, jak moc času v životě trávím špatnými věcmi. Bohužel jsem nestihl pochopit tu melodii včas; dokonce ani později ne, když jsme se s Nicci rozváděli, protože už nebyla schopna snášet, že já v případě pochybnosti dávám přednost práci.

A dnes?

Žádné praskání, žádný hukot. Nic. Dnes melodie domu zmlkla a duchové vzpomínek mi zněli v hlavě jako ozvěna.

Napětí, jež jsem v tuhle chvíli cítil, mě přímo elektrizovalo. Kůže mě pálila, jako kdyby na ní pracovaly tisíce mikroskopických jehel. Vpichy mi připomněly Alinino tetování na šíji. Uvidím ji ještě někdy? Budu ještě někdy tak blízko u ní, že jenom natáhnu ruku a pohladím konečkem prstů gravírovaná písmena? Fate – Luck, mírně vystouplé litery na její kůži, které jsem směl políbit jen jedinkrát. Vzpomínka na onu noc zapudila trudnomyslnost a nahradil ji stud. Najednou jsem se cítil vinen, že jsem se s Alinou vyspal jen pár hodin předtím, než mi zavraždili ženu a unesli Juliana. A styděl jsem se, že jsem byť jen pár vteřin myslel na něco jiného než na svého syna.

Ještě než jsem se ztratil ve smutku, strachu a sebelítosti, vybavil jsem si Frankův obličej. Hněv ve mně vzplanul a zatnul jsem zuby. Snažil jsem se vytáhnout po zábradlí u schodů nahoru a předsevzal jsem si, že se s každým zdolaným schodem víc soustředím na to, co je podstatné.

Na podstatné otázky!

První schod: Proč Suker unesl Alinu?

Druhý schod: Má Alina něco společného s jeho oběťmi?

Třetí schod: Pokud ano, co ji spojuje s Tamarou?

Čtvrtý schod: Proč Tamara odmítá vypovídat?

Pátý schod: Má to co dělat se mnou?

Šestý schod: Nebo s naším domem, jehož obraz Tamara čmárá na stěny?

Sedmý schod: Nebo s Julianem, který takový obrázek namaloval už před dvěma roky, a ten teď pořád ještě visí nad jeho postelí?

Na osmém schodu jsem se zalitý potem a s rozbušeným srdcem na moment zastavil, než jsem si položil další a v danou chvíli patrně nejnaléhavější otázku: Co u všech čertů znamenají ty utrápené zvuky, které se derou z Julianova pokoje?

34. kapitola

Samozřejmě že se nejednalo o realitu. Stejně jako u řady pacientů s poškozením mozku, kteří mají zničehonic v nose vůni jitrnice nebo spáleného plastu. Slyšel jsem plačící dítě, jež ve skutečnosti neexistovalo, a odůvodňoval si to pouhým zkratem mezi synapsemi.

Jenže v tomhle okamžiku mi bylo racionální poznání odepřeno. I když můj mozek už dávno přestal myslet v rýmech a těch pár slov, která jsem dosud pronesl, mi už nevycházelo z úst s doprovodným deformujícím syčením, byl jsem střízlivého sebehodnocení mocen asi jako náměsíčník smalltalku. V oněch hodinách jsem konal výhradně instinktivně. A tak jako matka nikdy nenechá dítě křičet hladem dlouho, nemohl jsem se zbavit zvuků, které pronikaly klíčovou dírkou.

„Juliane?“ zeptal jsem se váhavě, poněvadž jsem věřil, že ho poznám podle sledu vzlyků, zadržování dechu a nárazového pláče.

Ale jen jsem vyslovil synovo jméno, nastalo ticho.

Pamatuju si přesně, jak jsem byl v ten okamžik vděčný, že halucinace trvala jenom krátce a že jsem ji dokázal tak snadno zahnat. A vtom jsem jeho hlas uslyšel znovu. „Tati?“

Můj imaginární syn se na rozdíl od Schwanenwerderu nacházel o velký kus dál, a proto byl tak nějak úděsně reálnější. Jestliže mi předtím strašil přímo v hlavě, teď jsem ho slyšel skutečně tak, jako by nás od sebe dělila jenom stěna. Měl slabý hlas a bylo mu sotva rozumět, jako kdyby si držel před ústy ruku. Julianův pokoj byl přímo proti schodům, na které jsem konečně vylezl.

„Kde jsi?“ zeptal jsem se nahlas a chvilku byl dokonce rád, že Sumec zmizel a neviděl mě, jak mluvím s duchem. Synova odpověď zněla zoufale.

„Pomoz mi!“ zakřičel přidušeně. Najednou jsem si přestal být jistý, kam ten zvuk můj mozek prostorově zařadil. Zdálo se mi, že už Juliana neslyším před sebou, nýbrž nad sebou.

Přemýšlel jsem, jestli to mám risknout a pustit se sloupku u schodiště, abych přešel poslední metry přes chodbu k pokoji, bez možnosti něčeho se podržet. Byl jsem si jistý, že sebou hned praštím na koberec, ale Julianův úpěnlivý pláč mi nedal na vybranou.

„Udělej, co říká,“ vykřikl. „Nebo nás zabije!“

Nás?

Zatímco jsem se blížil k pokoji rychlostí zpomaleného filmu, Julianův hlas se s každým slovem vzdaloval.

Jak je to možné?

Místnost za dveřmi byla malá a čtvercová, nedalo se do ní přijít nebo odejít jinudy. Jak tedy mohl Julianův hlas z pokoje pomalu mizet?

Protože neexistuje, ty debile, odpověděl jsem si sám. Tvůj syn je dávno mrtvý.

Nebo jeho hlas vůbec nevycházel z pokoje, k jehož dveřím jsem se konečně dostal. Uchopil jsem kliku, zmáčkl dolů a ucítil odpor.

Další hádanka. Od Julianova království žádný klíč neexistoval. Nicci vždycky zastávala filozofii otevřených dveří, zamčené místnosti se protivily jejímu vstřícnému a pozitivnímu světovému názoru, a proto (k Julianově veliké lítosti, neboť chtěl už záhy bránit svou soukromou sféru proti rodičovskému nahlížení) zlikvidovala všechny klíče. Jenže teď jsem stál na chodbě v prvním patře a nemohl dveře otevřít.

„Juliane?“ zeptal jsem se a pustil kliku.

Ruka se mi zachvěla, jak ji skrz klíčovou dírku ovanul ledový vzduch a připomněl mi otevřené okno.

Ha ha, ty magore, zasmál jsem se sám sobě. Tys chtěl vážně požádat vidinu, aby ti otevřela?

Odpověď se nedostavila.

Samozřejmě že ti nikdo neodpoví. Nikdo tam přece není.

Nebylo to ani tak moje vědomé rozhodnutí, že jsem si kleknul.

Spíš jsem za něj vděčil svému celkovému vysílení. Musel jsem si nutně odpočinout, a to šlo dole na koberci snáze než vestoje. Na kolenou jsem však nezůstal dlouho. Patrně proto, že mi ledový vzduch foukal klíčovou dírkou přímo do obličeje, protože jsem měl hlavu přesně v té výši. Zamrkal jsem a chtěl uhnout, ale byl to znovu Julianův hlas, co mě od toho zadrželo.

„Tati, pomoz mi!“ uslyšel jsem ho zavřeštět. Pouze to teď znělo daleko ode mě, jako by se přelud mého syna chystal opustit dům.

Vteřinu nato jsem otevřel oči a civěl vleže na posteli do stropu. Z nosu mi tekla tenká stružka krve.

35. kapitola

Vteřina?

Za vteřinu se mi samozřejmě nemohlo podařit vyrazit dveře, rozsvítit, zavřít okno a lehnout si do Julianovy postele, zejména když jsem musel přelézt povalenou skříň. Ale nemohl jsem si vzpomenout, že bych byl vůbec v bezvědomí, ani jak dlouho můj blackout mohl trvat.

Zvedl jsem hlavu, chytil se za nos a rozhlédl se. Julian nikdy nebyl zvlášť pořádný, ale teď to v jeho pokoji vypadalo, jako kdyby v něm tlupa feťáků hledala drogy. Psací stůl pro školáky stál nohama vzhůru, zásuvky vyrvané a obsah rozházený po podlaze: jeden komiks, dvě DVD, playstation, vstupenky do kina kdysi dávno, obtisky fotbalistů a kapesní nůž. Police na zdi ještě visely, ale nakřivo a jenom na pár šroubech. Plastové bedýnky na hračky, které stávaly ve spodní řadě, jsem objevil prázdné vedle topení. Stav pokoje přesně odpovídal stavu mého ducha: zmatek, nepořádek, zkáza.

Zvedl jsem hlavu, otočil se a potvrdil si domněnku. Obrázek našeho domu namaloval Julian na obecné škole za domácí úkol a kvůli Nicci ho vyvěsil. Teď už na svém místě nebyl. Někdo ho utrhl. Poznával jsem útržky papíru, které zůstaly pod připínáčky ve zdi.

Posadil jsem se a podíval na noční stolek vedle postele. Byl to zřejmě jediný předmět, který zůstal na svém místě. Julianův budík ležel povalený na jeho otevřeném zápisníku. Zastavil se o půl desáté.

Tohle přece nedává vůbec smysl, říkal jsem si a musel přemáhat vlnu únavy, která mě chtěla stáhnout zpátky do postele.

Julianův hlas, chaos v pokoji, zmizelý obrázek – kde je v tomhle nějaká souvislost?

Moje současná situace mi opět připadala naprosto nereálná a možná k tomu přispělo, že poté co mi přestala téct krev z nosu, hučelo mi v uších, jako když teče voda.

Při vizitách ke mně Rothův hlas doléhal jen zlomkovitě, ale měl jsem za to, že si pamatuju, jak se mi jednou snažil vysvětlit, že moje vsugerované bolesti mohou pominout z jednoho okamžiku na druhý. Část výkladu o následných schizofrenních atakách už vynechal.

Zvážil jsem budík v ruce, natáhl ho, a když jsem poslouchal tiché tikání, položil jsem si otázku, jestli zvuk míjejícího času je reálnější než hlasy v mé hlavě.

Nebo reálnější než poznámky v bloku, který ležel na nočním stolku?

Pocit smutku se dostavil rychleji než uvědomění, co si právě teď jen tak zběžně prohlížím.

Julian svůj deník vždycky držel pod zámkem. Teď byl mrtvý a jeho nejdůvěrnější tajemství ležela otevřená na nočním stolku. Neměl jsem z toho – stejně jako ze všeho v domě – zrovna dobrý pocit.

Vzal jsem do ruky svazek s dřevěnou zadní deskou a přejížděl rozechvělými prsty po záznamu, který můj syn napsal v den, kdy byl unesen:

Cool, dneska mám narozeniny. Hrozně se těším na tátu.

Chce mi dát něco mimořádnýho. Doufám, že hodinky.

Tak moooc jsem si je přál. Máma včera zase brečela.

Kvůli tomu, že jsem byl nemocný. Zas ta pitomá horečka, co ne a ne přejít. Ale taky si myslím, že zas měla vztek na tátu. Ona si myslí, že zase přijde na moje narozeniny pozdě. Tak jako loni. Ale já to vím docela určitě. V noci jsme si telefonovali, a to bylo hustý. A když táta něco slíbí, tak to taky dodrží. Musím končit. Máma si se mnou chce hrát na schovku, než táta přijde. Už mě zezdola volá. Dopíšu to až pak…

Až pak…

Ze špičky nosu mi na dětský rukopis kapaly slzy a já je neutíral.

Bylo to nesnesitelné. Vědět, že žádné až pak už nebylo. Jediné, co mě zadrželo, abych v záchvatu běsnivého zoufalství deník neroztrhal, byl respekt k posledním slovům mého syna. A nedostatek síly v roztřesených prstech. Listoval jsem v dalších stránkách. Zarazil jsem se u předposledního zápisu Julianovým nezaměnitelně neúhledným rukopisem.

Včera jsem ho zase potkal. Trošku se ho bojím, ale táta ho zná z práce, a proto si takový starosti nedělám. A je tak nějak docela milej. Vysvětlil mi, proč táta tolik pracuje. Pronásledujou spolu moc zlého člověka. Každopádně mi řekl, že se nemusím bát, protože mne ochrání. Mám mu jenom zavolat, a on mne před tím zlým někam schová….

Nevím, co by se stalo, kdybych to neudělal. Kdybych v deníku nelistoval, ale zaklapl ho, položil na stolek a vyčkával. Ale na hrůzném sledu událostí bych asi nic nezměnil.

Kdyby byly v prdeli ryby, nemusely by bejt rybníky, bleskla mi hlavou floskule mé šéfredaktorky, kterou používala, když se jí někdo snažil vysvětlit, jak ta story mohla být skvělá, kdyby se nepřihodila ta či ona nehoda.

A dokázal bych změnit osud, kdyby na mě při listování nevykoukla prázdná stránka s šifrovaným zápisem?

FENYL BANKROT

Dvě slova tiskacím písmem napříč skoro prázdnou dvojstránkou.

Dvě slova, z kterých jsem byl moudrý zrovna tak málo jako z řady číslic, kterou Julian načmáral pod ně. A proč je dvakrát podtrhl?

V tu chvíli jsem o nich nepřemýšlel. Byl jsem jenom rád, že jsem v zásuvce nočního stolku našel Julianův mobil. Ani jsem se moc nedivil, že baterka je ještě ze čtvrtiny nabitá. Hlavní věc, že jsem mohl vyťukat číslo zanechané mým synem na papíře, který jsem teď držel v rukou.

FENYL BANKROT

Pod tím číslo opatřené dalším komentářem:

VOLAT JEN V KRAJNÍM PŘÍPADĚ!!!

Zazvonilo to dvakrát rychle za sebou a pak to cvaklo. Už po dechu jsem poznal, kdo je na druhém konci. Věděl jsem, s kým mluvím, ještě než řekl první slovo.

„Franku?“

„Ahoj, Zorbachu,“ pozdravil mě sběratel očí. „To je mi překvapení! Já myslel, že jsi mrtvý.“

36. kapitola

„Kde je můj syn?“ zeptal jsem se a nenáviděl sám sebe za naději, která zaznívala z mého hlasu.

Zmáčkl jsem telefon v ruce natolik silně, až v něm krachlo. „Co jsi s ním provedl?“

„To se nikdy nedovíš. Takhle jsme se přece dohodli, nevzpomínáš si?“

„Ty víš, že tě zabiju.“

Frank se euforicky zasmál. Vůbec dělal dojem, jako by byl na drogách.

„Proč jsi na mě tak naštvaný, když jsem jediný, kdo dodržuje dohody? Kdo z nás dvou lhal a smrt jenom předstíral?“

Zčásti to rychle oddrmolil a pak zas dělal dlouhé pauzy mezi větami a přemýšlel, co řekne jako další. Začal jsem mít dojem, že z něj slyším psychický propad.

„Krucinál, ty sis dokonce dal zorganizovat vlastní pohřeb. To sis myslel, že jsem tak blbej? Mně to docvaklo už předtím, co se děje. Otevřít prázdnou rakev, to už pak bylo jenom na potvrzenou.“

„Kde jsi?“ zeptal jsem se a civěl ke dveřím, které, jak jsem si teď všiml, nebyly nikdy zamčené. Pouze je zaklínila převrácená skříň. Opravdu jsem v sobě sebral tolik síly, že jsem ji odstrčil jenom já sám nasazením váhy vlastního těla?

Anebo, probleskla mi hlavou myšlenka nahánějící hrůzu, mi někdo pomohl a pak mě položil na postel, zatímco jsem byl v bezvědomí?

„V jaký díře ses zašil?“ zopakoval jsem otázku. „Neschovávej se za telefon. Chci tě vidět.“ Šumění vody jako by zesílilo a na chybný akustický výklad to už teď trvalo moc dlouho.

„Jedno po druhým,“ zasmál se Frank. „Předně je tu někdo, kdo s tebou chce mluvit.“

Na lince to zakmitalo, jako kdyby se mělo každým okamžikem přerušit spojení, a pak jsem uslyšel zakašlat muže.

„Musíte mluvit do mluvítka, jinak vám nebude rozumět,“ pronesl Frank tónem, jaký se používá jenom vůči natvrdlým dětem. Kašel přecházel v těžký dech a teprve po mučivě dlouhé chvíli jsem uslyšel první slovo od osoby, kterou mi Frank předal.

„Past… “

Zavřel jsem oči.

Sakra, to snad není možný.

„Je mi to líto, Zorbachu. Vlákal nás do pasti.“

„Sumče! Kde jsi?“ zeptal jsem se, ale Frank mu sluchátko už zase vyrval.

„Jak mě těší, že jsme konečně zase všichni zpátky ve hře!“

„Tohle není žádná hra, ty čuráku!“ Lezl jsem přes postel blíž ke dveřím.

„Ale ano, je. A já to shledávám naprosto úžasným, jak rychle jsme se všichni společně octli zase na hřišti. Ty, já, Sumec a tentokrát dokonce bez tý otravný Aliny, co ví vždycky všechno nejlíp.“

„Pleteš se, Franku. Hra skončila. Vzals mi už všechno, co jsem měl rád.“

Teď už nebylo pochyb. Nešumělo mi v uších, ale přicházelo to ke mně do pokoje z chodby. Udělal jsem tu chybu, že jsem při přelézání postele chtěl zatížit pravou nohu, a podklesl jsem.

„Už mě nemůžeš k ničemu donutit, Franku.“

„Ohó, já to ovšem vidím jinak. Vím, jak je pro tebe momentálně chůze těžká, ale nešel by ses laskavě podívat do koupelny?“

Zrovna jsem se vzchopil na nohy pomocí Julianovy hokejky, kterou jsem vyhrabal zpod postele, jenže další Frankova slova pro mě znamenala takový šok, že jsem z toho byl na infarkt.

Do koupelny?

„Odkud u všech čertů víš, kde se zrovna v domě nacházím?“

Pauza. A pak, po chvíli, řekl bezbarvým hlasem: „Nevím to, Zorbachu. Ale vím, kde nejsi. V koupelně právě přetéká vana, a protože neslyším téct vodu, musíš být někde jinde.“

Pak se znovu zasmál a zase v tom bylo o něco víc hysterie než předtím. „Člověče, Zorbachu. Pořád jseš ještě profík, co pátrá po všech příčinách. Chlap, který pozná, když mu na udici zabere velká ryba, a tu malou pustí. Je to tak?“

„Nevím, kam tím míříš,“ odpověděl jsem a snažil se udržovat rovnováhu hokejkou, s jejíž pomocí jsem se už skoro dobelhal ke dveřím.

„Chci, abys konečně šel do tý zasraný koupelny!“ rozeřval se na mě Frank. Zdálo se mi, že od doby co ho znám, poprvé vypadl z konceptu. A nevěděl jsem, jestli je to dobré nebo špatné znamení. Každopádně byl v pořádném stresu. A zatímco mně adrenalin pomáhal jasněji myslet (a dokonce formulovat věty), vraha mé ženy zřejmě čím dál víc mátl.

„Franku?“ ozval jsem se, když už dlouho nic neříkal a já se začínal bát, že zavěsil.

„Jsi tam konečně? Pořád ještě neslyším hučet vodu.“

Ale já ji slyším, ty psychopate chorobnej. Probojoval jsem se k rámu dveří a promáčený potem zíral dolů do vestibulu. Úsek mezi mnou a posledními dveřmi na konci chodby pro mě představoval maraton.

„Tohle nezvládnu,“ zasupěl jsem do mobilu a díval se do země.

„Ale zvládneš, Zorbachu. Už jsi zmákl jiný věci. Věř mi.“ Frankův smích zněl jako škytavka. „Nebo se snad nechceš podívat, kdo ti leží ve vaně?“

37. kapitola

Alina Gregorievová

Zhasl světlo. Úmyslně. Ten zasranej perverzní hajzl věděl, jak je pro ni důležité rozlišovat mezi světlem a tmou, protože to je to jediné, co její slepé oči rozeznávají. Když Suker předstíral, že ji chce znásilnit, Alině svítila nad hlavou lampa. Žárovka nejen vydávala světlo, ale taky intenzivně hřála, a proto teď její nepřítomnosti litovala dvojnásob.

Světlo je život. Tma je smrt.

Ležela nahá ve všeovládající tmě a cítila, jak jí chlad stoupá po nohou vzhůru. Chodidla měla otupělá. Aspoň že už neměla víčka roztažená kovovými svorkami. Suker je odstranil, potom co jí důkladně vyšetřil oči a na závěr jí do nich nakapal pálivý roztok.

Alina si nikdy nepřipadala tak strašně sama jako v tento okamžik, i když věděla, že není jedinou osobou v místnosti.

„Kdo jsi?“ uslyšela hlas mladé ženy, kterou vzbudila krátce předtím, než je Suker ponechal obě na neurčitou dobu o samotě a poznamenal k tomu: Dávám teď dámám příležitost, aby si mohly popovídat, než začne operace.

Žena se nacházela asi metr napravo od Aliny. Dech jí rachotil a zněl, jako kdyby přemáhala dráždění ke kašli. Alina nějakou dobu přemýšlela, jestli má odpovědět. Měla celé tělo naprogramované na útěk a smysly na obranu proti nebezpečí. Dokud nevěděla, jak by se mohla vysvobodit ze zajetí, neznámí lidé pro ni představovali potenciální hrozbu, i když měli hlas, jako by trpěli bronchitidou, a nebylo jim víc než osmnáct. Na druhou stranu, co by mohla ztratit, když si s ní promluví? V nejhorším případě poruší některé z pravidel toho šílence, který si je teď zaručeně natáčel kamerou s nočním viděním, aby se mohl pást na jejich zranitelné nahotě.

„Jmenuju se Alina Gregorievová,“ začala věcně. Soustředila se na každé jednotlivé slovo, stejně jako si běžec kontroluje dech. Nejradši by vzlykala zrovna tak nahlas jako ta žena vedle ní. Ale nechtěla dát najevo sebemenší známku strachu pro případ, že je ta svině nejen filmuje, ale i odposlouchává.

„A ty, jak se jmenuješ?“

„Já, já…“ Žena se odmlčela, jako kdyby si nemohla vzpomenout na svoje vlastní jméno. „Nicola,“ řekla a rozplakala se Nicola. Nicola? Nicola, opakovala si Alina v duchu pokaždé s jiným akcentem. Jednou tázavě, podruhé pochybovačně. Neznala nikoho, kdo se tak jmenuje, ale byla si jistá, že to jméno nedávno někde slyšela.

„Je mi líto, to jen tak, já…“ Nicola se zřejmě vzpamatovávala. „Nemluvila jsem s nikým už půl roku.“

„To tě tady drží tak dlouho?“

„Ano.“

Alina otočila hlavu za hlasem.

„Proč?“

Netroufala si zformulovat otázku, která se jí vlastně honila hlavou: Proč tě tady drží tak dlouho? Ostatní oběti unesl, mučil a zase propustil během pár dní.

„Nemám tušení. Miluje moje oči.“

Tomu nerozumím, pomyslela si Alina. Ale tady taky nejspíš není nic, co by mohl zdravý rozum pobrat.

„Pořád si je chodí prohlížet. Říkal, že si je schoval pro něco mimořádnýho.“

Chorej mozek. Proste chorej.

Alina se dřív ráda bavila psychothrillery, které John tak miloval a kde pro napohled nepochopitelné zlo většinou existovalo racionální vysvětlení. Pro lidi je z nějakého důvodu snazší trpět mezi sebou existenci prznitele dětí, když se najde nějaký traumatický zážitek v jeho dětství, než se smířit s představou, že někteří odporní jedinci jsou prostě zlí od přírody. Lidé nechtějí uznat za pravdu, že rozkoš z mučení a vraždění je takové kreatuře vrozená stejně jako jinému barva očí nebo dominance pravé ruky.

Lidé pořád hledají nějakou interakci příčiny a následku, dokonce i u ran osudu a nemocí. Trombóza? – Není divu, když nesportoval. Znásilnění? – Jednou se to muselo stát, přitom jak se oblékala. Únos a připoutání k operačnímu stolu psychopatického očního lékaře? – No jasně, miluje její oči…!

„Nevíš, co tím myslel?“ zeptala se Alina.

Uslyšela zarachocení řetězu o kov, patrně jak její družka v neštěstí bezradně zvedla spoutané ruce.

„Promiň, Nicolo. Musíš mi odpovídat slovy, abych ti rozuměla. Já jsem slepá.“

„To je mi líto,“ řekla Nicola s politováním v hlase, jako kdyby zrakové postižení bylo mnohem horší než vězení, kde se právě obě nacházely. „Teď tomu rozumím.“

„Čemu rozumíš?“

„Co říkal Suker, když jsem se probudila. Jen se podívejte, Alino, co jste natropila. Váš křik probudil dárkyni orgánu, které tak naléhavě potřebuji pro vaši operaci.“

Není divu, že se Nicola znovu rozplakala.

Alina přemýšlela, jestli existuje něco, čím by mohla mladou ženu uklidnit, ale nenašla ani, čím by se sama zbavila paniky. Jestli Suker uskuteční své výhrůžky, tak potom Nicole odstraní rohovku, aby ji transplantoval Alině. Neexistují slova, jimiž by se ten hororový scénář mohl stát snesitelnějším. To dobře věděla. A Nicola, jejíž křečovitý pláč se právě změnil v záchvat kašle, to věděla taky.

„Nicolo? Poslouchej mě. Který předmět jsi ve škole nenáviděla ze všech nejvíc?“ Alina se neptala ze zájmu, ale aby ji nějakou nečekanou otázkou rozptýlila.

„Cože?“ vyjekla Nicola stísněně. Několikrát za sebou si odkašlala, ale skutečně ji to vyvedlo z konceptu.

„Ve škole. Který předmět…“

„Jo, jo, já jsem ti rozuměla, ale co to má znamenat? Nenávidím všechny předměty.“

Nenávidím, pomyslela si Alina. Ona hovoří v přítomném čase.

„Kolik je ti roků?“

„Šestnáct.“

Nicola. Šestnáct.

Alina najednou uslyšela někoho plakat, jenže tentokrát se to dělo ve vzpomínkách, a teď už věděla, s kým mluví.

„Nicola Stromová?“

„Odku… odkud to víš…?

Dívka zalapala po dechu a Alině stoupl do nosu nepříjemný jemný pach. Nezaměnitelný zápach strachu. Vycházela z toho, že zápach nad touhle místností visel už celou tu dobu, jenom byl přehlušen jejím vlastním úzkostným potem. Ale poté co padlo Nicolino příjmení, zápach strachu jí proudil ze všech pórů.

„Setkala jsem se s tvou matkou,“ vysvětlovala jí Alina. „Hledá tě. Přišla za mnou.“

„Lžeš.“

„A proč bych měla?“

„Nemám tušení. Třeba se v tom s tou sviní vezeš.“

„Nevezu. Hergot už jednou, já mám zrovna takový strach jako ty.“

„Tak potom nevykládej kraviny. Moje máma by mě nikdy nehledala. Není toho vůbec schopná. Je to hnusná prochlastaná mrtvola, prdne se už ráno. To by spíš táta něco podnikl, ale ten je určitě docela rád, že jsem pryč. Aspoň nemůžu nikomu vykládat, jak mě osahával, jen co jsem se k němu nastěhovala.“ Nicola si pohrdlivě odkašlala. „Potud k tvý filmový rodině Sonnenscheinů ze Slunečního jasu, co se stará o malou Nicolu.“

Alina vzdychla. „Hele, tvýho tátu já neznám.“

„To buď ráda.“

„Tvoje máma je možná trochu zdevastovaná, ale teď nasazuje všechny páky, aby tě našla. Mimochodem, na rozdíl od policie, která si myslí, žes jenom zdrhla. Ale nebudeme ztrácet čas. Suker se může každou chvíli vrátit a já bych na to byla ráda připravená.“

„Připravená? Na co?“

„Na to, že utečeme. A k tomu musím vědět, kde jsem.“

„To já sama nevím.“

„Vzpamatuj se, Nicolo. Já nemám oči, potřebuju ty tvoje. Popiš mi tady tu místnost.“

„Je tu dost tma.“

„Cos viděla, než zhaslo světlo?“

„Nic. Byla jsem omámená. Zdálo se mi, že koukám na video s OOMPH!“

„Oomph? Co je to?“ „Skupina. Páni, kolik je ti roků?“

„Šestadvacet. Kdes byla předtím, než tě omámil?“

„Ve svý cele.“

„V cele? Kde to je?“

„Co já vím!“

Dívka se znovu rozkašlala.

„Soustřeď se, Nicolo. Ta tvoje cela, jsou tam okna?“

„Ne, už ne.“

„Co znamená už ne?“

„Dřív jsem měla okna. Takový malý, byl na ně výhled z klece, ve který nás drželi. Tabule byla zalepená, ale vlevo nahoře přes den něco prosvítalo. To mi dávalo naději. Jak se ten malý bod ráno rozsvítil, věděla jsem, že tam venku existuje svět. Klec jsem měla ráda, byla lepší než ta těsná cela tady. Tady je všude jenom tma a zima. Krucinál, od té doby, co jsem tady, jsem takhle svinsky nachlazená.“

„Takže Suker tě přepravil na jiné místo?“ zeptala se Alina celá zmatená.

„Jo. Omámil mě, aby mě mohl transportovat, tvrdila ta svině. To bylo asi před měsícem. Nevím už přesně, kolik času od tý doby uběhlo. Tenkrát v kleci jsem si vedla statistiku, vždycky když slunce vyšlo a zase zapadlo, víš? Tady to nejde. Tady kromě toho hukotu není nic.“

„Co tu hučí? Já nic neslyším.“

„Momentálně taky nic nehučí. Ale na celách to vězí ve zdech. Když přimáčkneš hlavu na beton. Zesiluje to a slábne, nadouvá, někdy to udělá přestávku, ale většinou to přichází ze všech stran. Jako kdyby přímo skrz ten barák tekl nějakej vodopád.“

„Bezva, to je dobrý. Moc dobrý,“ prohodila Alina, i když popravdě nevěděla, k čemu jí tahle informace pomůže.

„Poznáváš tady něco, Nicolo?“

„Tady?“

„Ano, tady. Kde zrovna jsme. Vidíš něco?“

„Málo. Moje oči si pomalu zvykly na tmu.“

„Popiš mi prosím tu místnost.“

Alina znovu uslyšela kovové zachrastění. Měla za to, že se Nicola pokusila na stole obrátit a pouta jí v tom zabránila.

„To není místnost.“

„Jak prosím? Co to má znamenat? Není možný, abysme byly venku.“

„Ne, samozřejmě to není někde venku,“ sykla Nicola a poslední slovo opovržlivě zdůraznila. „My už nikdy nebudeme venku.“ Vztekle zaškubala pouty.

„Hej ty, uklidni se!“

„Uklidnit se? Tobě se to mluví, bábo. Jsi tu teprv pár hodin!“

„A ty už celé měsíce, já vím. Ale já to tady chci skončit, proto ti opakuju: bez tebe to nezvládnu. Je ti to jasný?“

Uslyšela, jak Nicola zafuněla a ohrnula nos. Následné mlčení Alina vyhodnotila jako tichý souhlas.

„No tak, nemůžeme už marnit čas. Kde tedy jsme, když ne v místnosti?“

„Nemám potuchy, vypadá to spíš jako nějakej stan.“

Dobry, to už má nějakou logiku.

„Všude kolem nás visej takový tlustý, napůl průhledný plachty.“

„Ó ne,“ ujelo Alině.

„Co je ti?“

„Nic, vůbec nic. Jenom taková křeč,“ zalhala Alina, protože nechtěla své družce v neštěstí vysvětlovat, že Suker těmi plachtami vytvořil provizorní operační stan, aby v něm bylo pokud možno sterilní prostředí.

„Jak nás přivázal?“ zeptala se rychle a musela si na odpověď počkat, než Nicolu přejde prudký záchvat kašle.

„V těch kovových stolcích, co máme, jsou díry. A Suker tudy protáhl řetězy na nohy jako manžety.“

„A ruce? Taky je máš úplně svázaný?“

„Jo. Ale paže mám na stranách vedle boků. Nemůžu s nima hnout ani o centimetr.“

„A u mě?“

„Máš je svázaný za hlavou. Ty to nepoznáš?“

„To jo. Ale chci vědět, jak jsou upevněný. Nebo k čemu.“

„No, máš je v poutech, nakolik to odsud vidím. A od těch vede řetěz přímo ke zdi, co máš za hlavou. Ale nemám potuchy, jestli jsou tam přišroubovaný nebo tak něco. Na to je tady moc tma, abych to viděla. Kromě toho si málem zlomím vaz, když se chci k tobě obrátit.“

Poslední slova vyšla z úst šestnáctileté dívky opět vztekle a vzpurně. Na někoho, kdo už celé měsíce nebyl v kontaktu s vnějším světem, artikulovala obdivuhodně dobře.

„A je tady ještě něco nápadnýho?“

„Co tím myslíš? Tu obrovskou lampu jako u zubaře, co je nad náma? Zip na plachtě tamhle vpředu? Vypadá, jako by se tím daly otevřít dveře ve stanu.“

Přechodová komora, napadlo Alinu. Tudy Suker vejde do operačního sálu.

„Co je s těmi dveřmi? Jak jsou daleko?“

„Dva nebo tři metry od nás. Nevím.“ Znovu se silně rozkašlala.

„Dá se ten zip rozepnout jen odsud, nebo i zvenku?“ „Jak to mám do prdele poznat?“

„Nicolo, prosím tě, vzpamatuj se. Chceš se odsud přece dostat?“

„Jo, kurva. Ale nejde to. Chcípnem tady.“ Vzlykla, jako kdyby ji někdo praštil do žaludku. Alina tušila, že nepotrvá dlouho a dívka začne být hysterická.

„Tak hele! Koukej přestat. Poslouchej mě, Nicolo!“

„Co?“ vykřikla plačky.

„Sebelítost nám nijak nepomůže.“

„Blbý šplechty taky ne, ty krávo zajordánská. Myslíš, že jsem nezkusila všechno možný, abych se odsud dostala? Jenže to se nemůže povíst, poněvadž jsme pořád připoutaný. Při spaní, při jídle, při mytí tady v tom kýblu na chcaní a při sraní taky, chápeš?“

„Ano, já ti rozumím. Ale zůstala nám volná hlava. Tu nám ještě nedal do řetězů.“ Aspoň zatím ne. To by přišlo až s anestezií. „Takže použij jedinou zbraň, která ti zůstala, a tou je rozum… “

Bože, já tady přednáším jako bojovník za svobodu.

„… a ty mi teď popíšeš každý detail, každou maličkost, a je fuk, jestli ti to připadá důležitý nebo ne.“

Nicola zasténala. „Dyť to povídám, nic tady není. Ležíme na nějakejch blbejch stolečkách z ušlechtilý oceli na tenký podložce. Stoly vypadají jako ten, co mi na něm zvěrolékař uspával Freddyho.“

„Mají kolečka?“

„Nevím.“ Alina uslyšela, jak Nicola rachotí pouty. „Myslím že jo. A je tady páka. Řekla bych, že ty stolky mají nastavitelnou výšku.“

„Dobře, jak daleko od sebe ležíme?“

„Copak jsem zeměměřič? Dvacet, třicet, čtyřicet centimetrů. Na co je to důležitý? Mezi náma je takovej pojízdnej stolek a v něm plno šuplátek. Jako v nemocnici, jestli ti to pomůže dál. Ale nic na něm není.“

Ještě není.

Suker si na něm brzy rozloží instrumenty. V prvé řadě skalpel, který se jmenuje po něm.

„Moment ještě,“ uslyšela najednou znovu Nicolu.

„Co?“

„Myslím, že tamhle něco je. Ale nejsem si jistá.“

„Co? Co vidíš?“

„Myslím, že naproti visí umyvadlo.“

Kde si před zákrokem umyje ruce.

„Nicolo, říct ,naproti‘, to je mi fakt platný. Nezapomeň, že jsem slepá.“

„Ach jo. Sorry. Myslím za tou plachtou.“

„Za ní?“

„Jo, dyť to říkám. Plachty jsou poloprůhledný, nakolik to v tý polotmě můžu vidět. Ale jsem si skoro jistá. Tam venku je zavěšený umyvadlo. A vedle něho je na zdi nějakej knoflík.“

„Jaký knoflík?“

„Nemám tušení, taky se možná pletu.“

„Co je to za knoflík?“

„Takovej červenej pod sklem, jako u nás ve škole. Víš přece, co myslím.“

„Požární poplach?“

„Správně.“

Alina zůstala jak zelektrizovaná.

Je to možné? Dopustil se Suker při zařizování operačního sálu chyby? Nebo vycházel z toho, že se těm ženám nikdy nepodaří ani se k tomu alarmu přiblížit, pokud vůbec funguje?

Co všechno za tou plachtou ještě poznáváš? chtěla Alina vědět, leč v ten moment ji napadla mnohem naléhavější otázka, kterou si měly položit už dávno a na jejímž zodpovězení závisela rozhodující šance jak se odsud dostat živé.

„Ty jsi prve mluvila o klecích, kde vás zadržovali, než tě přeložili sem.“

„No a?“

„Cos tím myslela? Suker snad nepracuje sám?“ zeptala se Alina směrem k Nicole, ale to už bylo pozdě.

Uslyšela, jak zip jede zdola nahoru. Oční chirurg se vrátil.

38. kapitola

Alexander Zorbach

Překročil jsem svůj mrtvý bod. Nikoli vzhledem k únavě, která mě obalovala jako těžký kokon, poté co jsem se probudil z bezvědomí. Byl to mrtvý bod mého uvědomování bolesti, který jsem nechal za sebou. Když jsem se vlekl chodbou, prostoupila mého ducha čirost, kterou jsem považoval za dávno zapomenutou. Jako by hrůza, skrz kterou jsem putoval, měla očistnou funkci; jako anestetikum, jehož účinnost spočívala v zapuzování mého utrpení cílenými šoky. Bolesti hlavy zmizely, a dokonce i pravá polovina těla mě poslouchala lépe, i když jsem cestou k šumící vodě několikrát poklesl v kolenou. Bohužel ten děs, jemuž jsem byl vystaven, tlumil jen utrpení těla, kdežto ran na duši se ani netkl. Tak se stalo, že když jsem prudce otevřel dveře do koupelny, kam mě Frank nadirigoval, tak jsem na jednu stranu myslel naprosto jasně, na druhou mě prostupoval obrovský vztek spojený se strachem.

Když jsem vstoupil, neviděl jsem nic. Horká voda proměnila koupelnu v zamlženou krajinu, kde se mi těžko dýchalo. Mával jsem pažemi, jako kdybych odháněl dotěrný hmyz, a mlžná opona před očima se postupně trhala. Čehož jsem zalitoval, když jsem uviděl vanu.

Prosím tě, milosrdný Bože, dej, ať se mýlím…

Připadal jsem si jako postavička z komiksu, která udělala krok nad propast a teď se vznáší ve vzduchu a přemýšlí, jaké chyby se asi dopustila, než ji to strhne dolů. Až na to, že se přede mnou bohužel neotvíral žádný kráter, do něhož bych se mohl propadnout.

Dej, ať podléhám optickému klamu. Milosrdný Bože, učiň, ať si se mnou můj děravý mozek jen tak pohrává…

Naše vana byla monstrum ve starožitném stylu a trůnila na mosazných nohách uprostřed místnosti. Dost velká na to, aby se do ní vešli dva lidé a dotýkali se při koupání, jenom když chtějí. A protože Nicci trvala na úsporném přívodu vody, uběhlo nejméně půl hodiny, než „bazén natankoval plnou,“ jak se žertovně vyjádřil Julian. Momentálně scházely asi dva centimetry, než vana přeteče. Dva centimetry, které v daném okamžiku rozhodovaly o životě a smrti. Vrhl jsem se k vaně a zalomcoval řetězy, kterými v ní bylo týrané zvíře připoutané. Frank odvedl dokonalou práci. TomTom neměl šanci z vany vyskočit ani udržet čumák nad okrajem. Vypadal jako duchem nepřítomný, patrně byl pod sedativy, což vysvětlovalo, proč pes nekňučí nebo dokonce neštěká.

Ubohému zvířeti se stal osudným postroj pro slepecké psy, aby ho Alina mohla řídit na pevném vodítku. Bylo na něm dost kroužků a řemínků, kterými mohl sběratel očí protáhnout dostatek tenkých řetízků, aby TomTomovi totálně znemožnil pohyb. Pes byl přivázaný k armaturám u vany na krku, trupu a bocích. Zlatý retriever měl spodní čelist u čumáku už pod vodou. Nahoru už neměl kam. Vana byla americký model bez přepadu vody. Plnila se pomalu, ale setrvale. Ještě minutu, nejvýš dvě, aTomTom se potopí. A já proti tomu nebudu moct nic dělat, protože přívodní kohoutky byly odšroubované stejně jako páka, kterou se otvíralo vypouštění vody.

„Jak vidíš, naše hra pokračuje,“ slyšel jsem z telefonu, jak se Frank raduje. Zmáčkl jsem mobil mezi ucho a rameno, abych mohl TomTomovi držet tlamu nad vodou. Pes se třásl po celém těle, ale jinak působil naprosto apaticky.

„Co ode mě chceš?“

„Rozhodnutí. Tobě to nedocvaklo? U všeho se tady jedná o rozhodnutí.“

Proč já? chtělo se mi zařvat. Proč sis pro svoje trýznění vybral zrovna mě?

Už předtím mě sběratel očí navedl do temného sklepa a postavil před volbu: usmrtit nemocnou ženu, nebo zemřít sám. Požadoval moji smrt za Julianův život. A teď jsem se zřejmě znovu octl pod tlakem nutnosti rozhodnout se mezi životem a smrtí.

TomTom, jenž měl dosud zavřené oči, je na chvilku otevřel a dobromyslně mi olízl ruku. Byl unavený a zdálo se, že zas upadne do dřímoty. Ani moc brzy, ani moc pozdě, řekl jsem si. Ten šílenec chce, aby se pes utopil v posledním možném okamžiku.

„Takže, udělej rozhodnutí,“ řekl mi Frank.

„Jaké rozhodnutí?“

Vyzkoušel jsem, jestli se mi podaří odepnout kožený obojek, za nějž byl upevněn řetěz kolem krku, a narazil jsem na číselný zámek pod TomTomovým hrdlem. Otevřel tlamu a rychle se nadechl, ale hned ji zase zavřel, jak mu do ní vnikla voda.

Třináct. Deset. Sedmdesát jedna. Hlavou mi probleskla kombinace, kterou mi Frank sdělil před mou poslední smrtelnou zkouškou, „Kdo má dál žít?“ zeptal se Frank. „TomTom, nebo tady tvůj starej parťák, komisař?“

V pozadí jsem slyšel zasténat Sumce. Do toho TomTom poprvé zakňučel. Znělo to tlumeně, protože většinu hlavy už měl pod vodou. Marně se snažil odhánět vodu zběsilým mrkáním. To už mu z velikého huňatého čenichu čouhaly jenom nosní dírky.

„Jakmile mi řekneš, abych toho poldu zastřelil, tak ti povím kombinaci, kterou otevřeš zámek.“

„Ty svině perverzní!“

Frank se hystericky zachichotal.

„Nebo se budeš dívat, jak TomTom umírá.“

Ne, na to se dívat nebudu.

Položil jsem mobil na podlahu a zabořil obě ruce do vany, i když jsem věděl, že bez páky odpad neotevřu. Strčil jsem nehty do škvíry mezi zátkou a emailem vany, ale pokaždé mi vyklouzly.

Ale aspoň jsem z vany vytlačil trochu vody, aby měl TomTom další manévrovací prostor. Ale nemohl jsem tam stát věčně a odčerpávat vodu ven, to by Frank nepřipustil. Podle všeho mi ani nezbýval čas vyzkoušet číselnou kombinaci. Znovu jsem popadl mokrou rukou mobil.

„Zorbachu?“ uslyšel jsem Franka. Podle hlasu byl zas o jednu třídu větší cvok. Buď do sebe kopl další povzbuzovák, nebo uklidňující účinek jeho drog rapidně klesal.

„Co chceš?“

„Rozhodni se, a to rychle.“

„Proč? Proč mi to děláš?“

Nejenže jeho hlas zněl čím dál víc šíleně, ale taky jeho chování se už nedalo předvídat.

„TomTom, nebo Sumec?“ zeptal se.

Pes, nebo člověk?

Samo o sobě jednoduchá volba. Leč jedna věc byla teoreticky vědět, že život člověka je nadřazen životu zvířete, ale úplně jiná byla jednat podle vlastní rozvahy, zvlášť když muž, o jehož záchranu šlo, mě ještě nedávno chtěl mučit, zatímco zvíře znamenalo pro Alinu vzácné vlastnictví. Většina lidí má to štěstí, že se nikdy v životě v takovéhle krajní situaci neoctli, a proto mohou diskutovat o rozhodování v situaci ohrožení pořád jenom teoreticky a zpod zorného úhlu minulosti.

Z bezpečné pozice, kdy člověk pohodlně sedí s přáteli u piva nebo se svou ženou u snídaně debatuje nad titulky nedělních novin, to se to kritizuje snadno. Když ho v podzemní dráze oloupí banda mladistvých, tak se bránit samozřejmě nebude. Jako pilot by pochopitelně vypustil kerosin a neprováděl nouzové přistání s plnými nádržemi. A bezpochyby by z hořícího automobilu zachránil dítě, a ne starce, který už má život přece za sebou.

Takové úvahy se bohužel jeví jako jasné a jednoznačné až dodatečně, když má člověk klid, aby o věci mohl přemýšlet. Jenže když člověk stojí uprostřed bojiště, má vypnutý mozek. Proto pro můj pokus zachránit život TomTomovi neexistovalo žádné racionální vysvětlení, které by obstálo v prověrce rozumbradů u stolu pro štamgasty.

„Ještě třicet vteřin.“

Zvažoval jsem, jestli mám urvat ruční sprchu a hadici použít jako přepadový ventil, jenže na to jsem neměl sílu a čas. Ze stejného důvodu bylo naprosto nemožné, abych se rozběhl do sklepa a otočil kohoutkem hlavního uzávěru vody. V tomhle stavu bych na to potřeboval aspoň deset minut, a ne…

„Dvacet vteřin.“

Nakonec to byly Frankovy věcné časové údaje, co změnilo dráhu mých myšlenek a přivodilo tím obrat.

Mám ještě dvacet vteřin času zeptat se na číselnou kombinaci.

Nejpozději za třicet vteřin se TomTom už nebude moci nadechnout.

Ale jak to Frank chce zkontrolovat? kladl jsem si otázku.

„Nebo se budeš dívat, jak TomTom umírá,“ vybavoval jsem si jeho chichotání. Ale odkud jenom věděl, jak dlouho na to ještě budu muset čekat? Existovalo pouze jedno vysvětlení: Frank nemůže být daleko.

Patrně je úplně blízko.

Z téhle představy se mi zatočila hlava. Měl jsem pocit, jako by se najednou celá místnost točila okolo mne a já představoval jediný pevný bod v prostoru.

„Deset vteřin, Zorbachu.“

Podíval jsem se nahoru na bíle natřený strop, a když jsem tam nic podezřelého nenašel, odpajdal jsem na jediné smysluplné místo, které v koupelně ještě existovalo. Kde byl proud a přepážka na zakrytí instalace. Otevřel jsem první, trochu přilehlá dvířka u zrcadlové skříně nad umyvadlem a zíral do objektivu červeně blikající miniaturní kamery.

V týž okamžik na půdě nade mnou třeskl výstřel.

39. kapitola

Kdo se chce v našem domě dostat na půdu, musí si napřed vzít hůl s hákem na konci. Tou se dají stáhnout skládací schody, které se nacházejí za čtvercovým poklopem ve stropě asi uprostřed chodby. Když jsem prve přišel domů, byl poklop zavřený. Teď, když jsem se po výstřelu potácel pozadu z koupelny, byl otevřený. Padací schody visely dolů jako vyplazený jazyk obra, kterému ze chřtánu svítí studené sinavé světlo. Ať už se tam nahoře odehrálo cokoli, stalo se to při plném osvětlení.

Ohlédl jsem se k vaně, kde se TomTomův čumák právě octl celý pod vodou. Potom jsem nad hlavou uslyšel bojový ryk a poznal, že Frank právě změnil herní sázku.

Už se nejednalo o TomToma, nebo Sumce, teď už to bylo jenom buď já, nebo Frank.

Uslyšel jsem zařvat svoje jméno tak bolestně a zoufale, že jsem policistův hlas sotva poznal. A když mě Sumec začal hlasitě prosit o pomoc, byl jsem už na dosah schodů. Hnán adrenalinem a myšlenkou na pomstu jsem se pohyboval v domě s netušenou samozřejmostí, jako kdyby moje motorika nebyla nikdy narušená střelnou ránou.

Popadl jsem dolní stupeň a chtěl schody stáhnout, když vtom se mi nad hlavou zatmělo. Nato jsem ucítil v obličeji něco teplého.

„Pomooooc!“ Doufal jsem, že je to slina, co mi ze Sumcova řevu přistálo v obličeji, ale podle kovové pachuti jsem počítal s nejhorším.

Jeho mohutné tělo poklopem sotva prolezlo. V panice se pokoušel plazit po napůl spuštěných schodech hlavou napřed, ale zdálo se, že sebou hází na místě.

Buď proto, že už nedokáže smysluplně koordinovat svoje pohyby.

Nebo proto, že ho Frank tam nahoře drží za nohy.

Na chodbu se teď svítilo už jenom z Julianova pokoje a Sumcovo tělo se proto přede mnou houpalo ve vzduchu v difuzní polotmě. Do obličeje mu stříkala krev.

„Ne,“ opravil jsem se. Stříkala mu z obličeje.

Košili kdysi bílou měl celou od krve. Tlusté tmavé kapky se mu odrážely od nabíraného krku, dvojité brady a ruky, kterou ke mně napřahoval o pomoc.

Popadl jsem ji, jenže mi ujela, jak byla kluzká. Teprve když jsem ji uchopil oběma rukama a opřel se celou svou vahou dozadu, podařilo se mi Sumce stáhnout dolů. Silně to řachlo, jako kdyby se pod jeho vahou zlomil schod… nebo jeho zaklíněné rameno…, a pak už se jeho obrovské tělo podrobilo zákonu gravitace. Sumec řval bolestí a sjížděl ke mně jako ve zpomaleném filmu. Sunul se dolů jeden schod za druhým, pomalu, jako když ze lžičky stéká hustý med. Měl jsem nekonečně času uhnout na stranu. Místo toho jsem se nehnul ani o milimetr a z nevyzpytatelných důvodů jsem myslel na karikaturistu z Breitscheidplatzu před Pamětním kostelem císaře Viléma, jenž tam za peníze portrétuje turisty a vždycky přežene jejich charakteristické rysy.

Rovněž Sumcův obličej mi připadal nepříjemně známý, a zároveň znetvořený. Tváře měl ještě nafouklejší, rty sevřenější a beztak malé oči vypadaly ještě menší, protože čelní výchlipka nad nimi teď mnohem víc vyčnívala do popředí.

Sám jsem nechápal, proč jsem nechal čas plynout nečinně. To až později jsem si uvědomil, že všechny události – od okamžiku, kdy jsem uslyšel výstřel, do chvíle, kdy jsem Sumce táhl za ruku – proběhly ve zlomku vteřiny. V momentech, kdy hrozí smrtelné nebezpečí, se čas často jakoby zastaví. Nacházel jsem se ve světě, který byl jako videofilm, při němž se můj mozek přepnul na stop-záběr těsně předtím, než se v následujících sekvencích přihodila katastrofa. Mohl jsem se nekonečně dlouho dívat na hrozící neštěstí, ale chod věcí jsem ovlivnit nemohl. Proto když se můj mozek přepnul zase na přehrávání, byl jsem už pohřben pod Sumcovým tělem, a to v tom pravém slova smyslu.

Narazil jsem týlem na koberec a ucítil, jak mi váha jeho těla bere dech. Sumec řval, jako kdyby mu někdo vrazil nůž do žaludku. Podařilo se mi zpod něho vyprostit, se značnou námahou jsem ho obrátil na záda a uviděl jeho zranění: jasný průstřel břicha.

Jedno z nejbolestnějších zranění, jaké si člověk může představit. A taky jedno z nejsmrtelnějších, pokud jsou – a to je velmi pravděpodobné – narušeny vnitřní orgány. Přesto se zdálo, že páteř není poškozena, protože Sumec mohl hýbat rukama i nohama. Ale ztráta krve byla obrovská a krev byla navíc neuvěřitelně hustá a tmavá. Bylo mi jasné, že bez lékařské pomoci v příštích minutách zemře za pekelných muk buď vykrvácením, nebo na otravu krve.

Pravděpodobně na obojí.

Strhl jsem si z hlavy tlakový obvaz a přimáčkl mu ho oběma rukama na střelnou ránu. Sumec zařval a chtěl mi ruce odstrčit, ale já jsem jimi přitlačil, i když jsem věděl, že moje snaha může situaci naopak ještě zhoršit.

„Ne, ty musíš Franka…“ Sumec řval, kroutil se a natahoval nohy. Potom něco zasupěl a já tomu zprvu nerozuměl.

„Vezmi si ho, prosím tě… “

Podíval jsem se na popruh pod jeho vyhrnutou nohavicí, v němž byl upevněn malý revolver. Tahle zbraň musela Frankovi uniknout.

„On. Utíká. Pryč.“ Sumec vyrážel jednotlivá slova a pokaždé je přerušil řev.

Přikývl jsem, vstal a jedním trhnutím stáhl žebřík dolů. Když jsem se postavil na první příčel, Sumec mě chytil za kotník a z posledních sil zadržel.

„Nahoru ne!“ zasténal. „Oknem.“

Kývl jsem. Frank už na půdě určitě dávno nebyl. Po výstřelu vylezl světlíkem a se vší pravděpodobností sešplhal po zadní zdi domu a pak zmizel po přilehlé polní cestě do lesa.

Jediná logická úniková cesta,… Taky bych to tak udělal.

Neztrácel jsem už ani vteřinu a dopajdal do koupelny, odkud vedlo okno na zahradu za domem. Podlaha už byla plná vody a musel jsem zpomalit, abych se nenatáhl jak široký, tak dlouhý.

Namířil jsem dopředu, abych rozstřelil mléčné sklo ve zdi, ale pak jsem udělal něco, čím si dodnes nejsem jistý, jestli to nebyla zásadní chyba: ohlédl jsem se do vany.

Patrně jsem vyplýtval důležité vteřiny a munici tím, že jsem jedinou cílenou ranou rozbil TomTomova pouta i mísící baterii, ke které byl přivázán. Ale nemohl jsem jinak. Jednal jsem instinktivně a táhl psa za řetěz nahoru z vany, což se mi nepodařilo úplně, protože boky měl pořád ještě fixované.

Tohle všechno se stalo jen tak mimochodem, jak jsem se hnal k oknu a vyrazil sklo druhým výstřelem.

Rámus vzbudil sousedy. Když jsem stál v okně, uviděl jsem, jak se rozsvěcí v ložnicích okolních domů. Jedna stará osamělá dáma vedle mě zapnula osvětlení na terase, aby měla výhled na domnělého lupiče. K tomu navíc hlásiče pohybu aktivovaly některé zahradní lucerny, a proto jsem nemohl vidět, jak Frank zmizel ve tmě lesa za plotem.

Přesto jsem namířil a vypálil směrem, kde jsem ho předpokládal. Jednou. Dvakrát.

Potom jsem se zapřel nohou o poprseň, abych mohl vyskočit z okna. Záhony pode mnou byly po setrvalých mrazech tvrdé jako beton, ale to mi bylo jedno. Vrah mé rodiny mi právě zmizel před očima a ani zlomená noha mi nemohla zabránit v pronásledování.

V jisté vzdálenosti jsem uslyšel prolínající se policejní sirény. Některý soused zavolal policii, ale ta pro mě přišla ve všech směrech pozdě.

Já vaši pomoc nepotřebuju, pomyslel jsem si ještě. Tady do toho vám nic není. Tohle je moje soukromá věc.

Ale vtom, když už jsem chtěl skočit, se stalo něco, s čím jsem počítal ze všeho nejméně a co se totálně vymykalo mému chápání: Frank se vracel.

40. kapitola

On prostě nedokáže přestat hrát, pomyslel jsem si. Ina útěku mě vyzve.

Frank šel pomalu zpátky – jako člověk, který se musí soustředit na každý krok – po zasněžené cestě, která vedla od zadní branky naší zimní zahrady.

Po pár metrech se zastavil asi v poloviční vzdálenosti mezi domem a hranicí pozemku. Dost blízko na to, abych mohl vidět kontury jeho tak nepatřičně mladického obličeje.

Vlasy vypadaly delší a světlé oblečení na jogging měl špinavé a roztrhané, nakolik jsem tady odsud mohl posoudit. Boj se Sumcem zanechal stopy. Paže tiskl k tělu jako kluk, který chce poprvé v životě skočit z desetimetrového můstku. Až na to, že v pravé ruce držel pistoli.

Dýchal ztěžka a vyfukoval do studeného zimního vzduchu spoustu páry.

Nebe nade mnou začalo zničehonic plápolat. Před očima se mi míhaly modré blesky a už jsem se bál, že si moje halucinace vybraly pro svůj návrat ten nejméně vhodný okamžik. Pak jsem uslyšel i doprovodné sirény. Do naší ulice odbočovalo několik pohotovostních vozů.

Frank se blížícími se policisty nenechal vyvést z míry stejně jako já.

Stál naprosto klidně na mé zahradě a nechystal se utéct. Jediná změna se projevila tím, že zvedl neozbrojenou ruku a mával na mě, jako by chtěl posměšně zavolat: No tak vystřel, dědku. Ale pak se nikdy nedozvíš, co jsem provedl s tvým synem.

Viděno z odstupu by jistě bývalo moudřejší počkat na policisty, kteří se každým okamžikem museli vyřítit na schodiště, ale není nic osobnějšího než pomsta.

A tu ti nikdo nemůže vzít, pomyslel jsem si a zvedl zbraň, abych ji mohl namířit na sběratele očí.

Frank zavrtěl hlavou. Tohle nikdy nedokážeš, dědku, sděloval jeho postoj.

Nebylo to poprvé, co se mýlil.

První střelou jsem ho zasáhl do ramene. Síla dopadu byla tak mohutná, že Franka povalila. Nechtěl jsem ho zabít. Ne teď. Ne, dokud mi neřekne, co se stalo s mým synem. Druhým výstřelem jsem ho chtěl zasáhnout do stehna, do kolena nebo jiného místa, kde by mu to znemožnilo pohyb. Místo toho jsem netrefil nic. Vystřelil jsem. Znovu jsem vystřelil. A ještě jednou. Ani jeden projektil nezasáhl cíl. Pak už jsem neměl patrony. Vystřílel jsem je všechny.

Na okno. Na noc. Na rameno. Na psa, který kňučel ve vaně za mnou.

Zatraceně.

Vyplýtval jsem všechny náboje a nezbylo mi nic jiného než se dívat, jak Frank před mými zraky opět vstal a podruhé skrz branku v plotě zahrady zaběhl do lesa. Tentokrát nenávratně a já jsem ho nemohl pronásledovat, protože zrovna když jsem se chystal vyskočit z okna, několikery ruce mě strhly nazpátek.

Policie, můj pomocník a přítel, konečně dorazila.

41. kapitola

John

„Našel jste mou dceru?“ Řeč těla Johanny Stromové zřetelně vyjadřovala obraz její vnitřní rozervanosti. Oči vytřeštěné beznadějí, ruce na břiše sepnuté k zoufalé modlitbě. Snažila se zachovat glanc, ale John vytušil její duševní zátěž, pod níž by se mu žena mohla zhroutit před očima.

Zavrtěl soucitně hlavou, a když si Johanna tiskla ruku před ústa, uvědomil si dvojznačnost svého gesta.

„Sorry, ne, Mam. Nevím o Nicole nic nového.“

Johanna pomalu spustila ruku. Projevovala se zmateně a ve snaze najít pomoc šmátrala rukou po rámu domovních dveří. Johnovi se opíral do zad ledový vítr, ale Nicolina matka jako by ten mráz nevnímala. Neměla se k tomu, aby Johna pozvala dál.

Vyčerpaně se zeptala: „Ale proč potom, myslím… kvůli čemu prosím jste sem ke mně přišel?“

John si musel přiznat, že si tím sám není úplně jistý. Od chvíle, kdy mu policie sdělila tu hroznou zprávu o Alinině zmizení, mu starost o přítelkyni nedala spát. A protože nechtěl bezmocně sedět doma a čekat na telefon, vypravil se k jediné osobě, o níž věděl, že se kdysi osobně setkala s potenciálním únoscem. Adresu našel na lístku, který Johanna při své návštěvě vtiskla Alině do ruky. Barevný tisk letákového formátu, ne moc velký, aby byl dobře vidět unavený úsměv teenagerky, když se papír přilepí na kandelábr. Nicole se nad čelem skvěl nápis POHŘEŠOVANÁ, vyvedený velkými písmeny. Snímek zobrazoval Johanninu dceru s vlasy obarvenými načerno, nenalíčenou a bez šperků, aby případné svědky nemátly proměnlivé známky. „Na druhé straně je napsáno, kde mě najdete.“ Těmito slovy se Johanna s Alinou rozloučila. A když si uvědomila své faux pas, omlouvala se pořád dokola a dala Johnovi druhý leták.

A teď tady stojím a sám hledám někoho, koho miluju.

Uvnitř pípla mikrovlnka a Johanně to zřejmě připomnělo, že její nezvaný host už několik minut mrzne před vchodem.

„Odpusťte, jsem nezdvořilá. Pojďte prosím dovnitř.“

John viděl, jak spěchá směrem do kuchyně, a následoval ji.

Uvnitř bylo teplo, ale ještě nevlídněji, než se obával. Makléři přehnaně velebili sídliště rodinných domků na kraji Zehlendorfu jako „městské vily ve stylu Bauhausu“. Pro Johna to byly krabice od bot s rovnou střechou a jejich jedinou přednost spatřoval v tom, že se v nich dá ušetřit za rádio, poněvadž skrz tenké stěny je beztak všechno slyšet od sousedů. Alina si v jedné životní fázi, kdy jí bylo fyzicky i psychicky velice zle, pohrávala s myšlenkou odstěhovat se z centra do zeleně, ale „účelně utvářené místnosti“ (rozuměj: „čtvercový půdorys bez špetky invence“) jí John nemusel vymlouvat moc dlouho.

„Promiňte mi ten nepořádek, ale…“ Když John vešel, Johanna ukázala na jednu neotevřenou stěhovací bednu před oknem. Dvě další už viděl v předsíni a v obýváku. Všechny byly zavřené. V celém domě se nenacházely koberce nebo obrazy ani osobní předměty.

„Už tady nechci dlouho… Myslím… Však mi dobře rozumíte.“

John přikývl. Člověk, který pohřešuje dítě, se v cizím městě nikdy nezařizuje útulně. Johanna tady nežila, jenom tu přespávala, a při pohledu na její nevyspalé oči si ani tím nebyl jistý.

„Tak dobře, co pro vás mohu udělat?“ zeptala se znovu a odnesla talíř z mikrovlnky do kýblu na odpadky. Jestli si opravdu chtěla dát k snídani salámovou pizzu, tak jí John svou návštěvou zkazil chuť.

„Proč jste, myslím… Jak to, že jste za mnou přišel, když nejde o Nicolu?“

„Abych vám položil stejnou otázku. Proč jste přišla za Alinou?“

„Já vám nerozumím.“ Johanna si mnula ruce na břiše, jako by si je chtěla utřít do zástěry.

„Vy jste u toho přece byl, ne?“

„To jo,“ potvrdil John. „Right next door, všechno jsem slyšel. Ale myslím si, že jste mé přítelkyni neřekla celou pravdu.“

„Jak jste na to přišel?“

John pokrčil rameny. „Just a feeling.“

Alina byla to odpoledne dost rozhozená a dokonce i trochu příkrá, když se pokoušela zoufalou matku co nejdřív vykomplimentovat z obýváku. Johanna Stromová vypadala při odchodu ještě vystrašenější, než když přišla, a John, jenž si namlouval schopnost empatie, měl pocit, že Johanna si nevylila srdce zcela. Samozřejmě že o tomhle podivném setkání řekl i policii, ale vrchní kriminální komisař Stoya už byl o Johannině návštěvě informován od Aliny a od „pomatené alkoholičky“, jak ji nazval, si nesliboval žádné použitelné odkazy.

„Nezamlčela jste Alině něco?“ zeptal se John zpříma. „Třeba o Sukerovi?“

Johanna zavrtěla hlavou. „Ne, byla jsem k vám naprosto upřímná. Opravdu. Chci říct, Alina je přece moje poslední naděje. Chtěla jsem, aby mi pomohla najít Nicolu. Víte přece, ona má ty…“ Johanna dokončila větu šeptem a upírala přitom oči na své ruce. „… ty nadpřirozené schopnosti.“

John zlostně zavrtěl hlavou. „Shit. Alina není jasnovidka.“

To by teď nebyla v takovýhle bryndě.

„Ale v novinách… “

„… taky třeba píšou, že válka v Iráku už skončila a že euro nic nezdražilo.“

Cítil na sobě, jak se jeho starost a spánkový deficit transformují do vzteku. „Alina je všechno možný, jenom ne supernatural.“

„Nýbrž?“

„Čistá matematika.“

„Tomu nerozumím.“

Johanna přešla k dřezu a sáhla pro plastový pohárek na pracovní ploše. John mimoděk pátral v regálech po lahvích, ale matka zřejmě svou bolest momentálně neutápěla v alkoholu.

„Já jsem informatik,“ vysvětlil jí a s díky odmítl pohárek, kam mu Johanna natočila vodu z vodovodu.

„Programuju počítačový software pro předpovědi weather reports. Většinou nesouhlasí, a přitom bychom už dnes mohli dodávat perfektní předpovědi, jenže bohužel nemáme k dispozici ten nejlepší hardware na světě.“ John si ťukl na hlavu: „Our brain.“

Všiml si, že Johanna má problém sledovat jeho myšlenky, a zvažoval, jestli má smysl vysvětlovat jí svou teorii vztaženou na Alinu. Jako vědec byl přesvědčený, že každý fenomén lze vysvětlit přírodovědecky. A jestli ne dnes, pak v blízké budoucnosti. A právě výzkum mozku dosud vězel v plenkách. Skutečnost je taková, že lidský mozek lze označit za biochemický počítač s maximálním výkonem, jehož kapacitu většina lidí nevyužívá ani z deseti procent. Kdyby to uměli na sto procent, vycházel John ze svého přesvědčení, byl by každý člověk intelektuální superman a díky své nepředstavitelné kapacitě schopen vypočítávat ultrapřesné prognózy na bázi pravděpodobností. Při krmení správnými informacemi by se například počasí mohlo v příštích letech předpovídat na puntík přesně. Svou teorii samozřejmě nemohl dokázat, ale vycházel z toho, že Alina je schopna využívat svůj mozek efektivněji než jiní lidé. Bolest v jejím případě představovala knoflík, jehož zmáčknutím se uvede do chodu turbopočítač. Jeho teorii podporoval fakt, že Alina poté, co se jí zjevily „obrazy“, pravidelně upadala do mdlob. Svědčilo to přece o tom, že zbytek jejího těla se přepnul na režim stand by, kdežto biochemické procesy v mozku běžely na plné obrátky.

„Každý člověk umí předpovídat budoucnost, Mam. Dokonce i já to dokážu. Například jsem věděl, že mi otevřete dveře, pokud budete doma. Tušil jsem, že mě pozvete dovnitř, a jsem si jistý, že spolu hned budeme mluvit o Alině a vaší dceři. Action vyvolává reaction. Cím je jejich střídání rychlejší, tím konkrétnější je předpověď. Alinin mozek prostě jenom pracuje lépe než náš. Je schopná prověřit billions možností a na bázi jí známých facts předpovědět co nejpravděpodobnější vývoj.“

Johanna se na něj nevěřícně podívala a pak energicky zavrtěla hlavou. V jejím hlase bylo znát zklamání, jako by jí Johnovo vysvětlení sebralo nosný prvek domečku z karet její naděje. „Ale u sběratele očí, tam přece říkala konkrétní údaje… “

„Bullshit. To nebyly visions, ale prognózy, a v mnoha případech rozporné. And she made mistakes! Spousta chyb. A ta největší z nich ji včera vehnala do náruče toho Mister Suker.“

Johanna se na něj zaraženě podívala. „Tak moment. Chcete mi snad říct, že…“

„Right. Alinu rovněž unesli. A policie si myslí, že to byl ten oční doktor.“ John vzdychl. „A proto, please, musím vědět, jestli je ještě něco, co jste chtěla Alině říct. Třeba něco, co jste objevila na tý fotce z polaroidu. Nějakou location, nějakou známku. Něco, co by mi pomohlo mou přítelkyni najít.“

Johanna přikývla, mírně předklonila a zase zaklonila horní polovinu těla. A najednou se začala bázlivě usmívat.

„Co je s vámi?“ zeptal se John zmateně. Johannina neprikrášlená reakce neposkytovala prostor žádným interpretacím. „Vám to snad připadá zábavné?“

„Cože? Och, promiňte prosím.“ Rozpačitě se od něj odvrátila. „Je mi to líto. Obávám se, že co se špatných zpráv týče, jsem poněkud otupělá. Jenom jsem právě… tedy, jak bych to řekla… jenom mě napadlo, že se situace vůbec nevyvíjí špatně.“

„Prosím?“ John polkl naprázdno, ale nemohl tím zahnat pachuť, která se mu rozlila v ústech. A ta dokonce vzrostla, když mu Johanna se slzami v očích řekla: „Podívejte, moje dcera je jenom holka, co zdrhla. Ale vaše přítelkyně… Alina je slavná.“

„Co u všech čertů…?“ John na ni nechápavě zíral. Pak proti ni napřáhl ukazovák, jako kdyby ji chtěl probodnout. „You made it up. Vy jste to naplánovala.“

„Co? Ne, tak to není.“

Johanna zaujala obranný postoj, jako by se bála, že ji John uhodí.

„Shit. Vy jste chtěla, aby Alina šla k Sukerovi, protože jste věděla, že ten oční doktor po ní skočí.“

Po ní a těch jejích slepých očích.

„Ne. To jsem nevěděla. Ale doufala jsem v to. To byla moje prognóza. Moje naděje.“

„Ale… why?“ John napřáhl obě ruce dopředu. Pomalu svíral prsty v pěst, jako kdyby chtěl vyždímat houbu. „Ale proč?“

„Protože jsem matka.“

Odpověď Johna zasáhla jako dobře mířená facka. Rychle. Bolestně. Její logika byla nelítostná.

Samozřejmě, je zoufalá,. Chce…

„Chci zpátky svoje dítě!“ vykřikla Johanna a udeřila se pěstí do prsou. „Cítím, že pořád žije. Nicola je někde tam venku, ve spárech tý bestie, a nikdo ji nehledá.“

Každé její slovo prásklo jako rána bičem. John začal couvat.

„Ale teď je to jinak!“ křičela za ním, když pomalu odcházel z kuchyně. Johanně přeskakoval hlas. „Teď, když má Suker slavné rukojmí!“

John došel k domovním dveřím, otevřel je a potácel se do mrazivého ranního vzduchu, zpátky k svému autu, ale jejímu hlasu neunikl.

„Teď už nad tím nemůžou zavírat oči. Teď musejí hledat Sukerovu skrýš. A když tam najdou Alinu,“ zněl Johnovi ještě dlouho hodiny potom v hlavě řev hysterické matky, „tak já konečně dostanu zpátky svoje dítě!“

42. kapitola

Alina Gregorievová

„Postup, který na vás použiju, se nazývá transplantace kmenových buněk epitelu rohovky.“

Suker hovořil tónem primáře, jenž pacientovi vysvětluje možná rizika zákroku – jako kdyby Alina seděla v jeho ordinačním pokoji a neležela už nahá se spoutanýma rukama na operačním stole.

„Při chemickém výbuchu, který vás připravil o zrak, byla vaše rohovka zničena kompletně, včetně okrajů. Dřív se jednoduše pokoušeli transplantovat novou rohovku a divili se, proč pacient i nadále nevidí.“

Napravo od Aliny Nicola z plna hrdla zakašlala a odplivla si. Suker mlaskl, jako kdyby v posluchárně napomínal vyrušujícího studenta. V přednášce pokračoval, až když průvodní zvuky Nicolina dýchání přešly do tichého nářku.

„Představte si rohovku jako čelní sklo v autě. Nesmí se špinit, protože jinak skrz něj už po čase neuvidíte a narazíte do stromu. Když to čelní sklo v oku oslepne, jmenuje se to zákal.“

„Nechte si ty kraviny.“ Alina zavrtěla hlavou. „Já to nechci poslouchat.“

Svých pohybů okamžitě zalitovala. Krční páteří jí proletěla odshora dolů bodavá bolest. V téhle nepřirozené poloze, ruce spoutané za hlavou, ležela už příliš dlouho.

„Aby se vzniku šedého zákalu zabránilo, používají se okraje rohovky, přesněji řečeno kmenové buňky těchto okrajů zvaných cornea, a ty nemají celý boží den nic jiného na práci než produkovat dceřiné buňky, které putují po celém oku a stvrzují ho, podobně jako horký vosk v automyčce karoserii vozu.“

„Tyhle uhozený analogie s autem si strč do toho svýho zasranýho výfuku, ty hajzle!“

Suker pokračoval jakoby nic. „Avšak v případě, jako je váš, kdy jsou tyto okraje kompletně zničeny, není možná další tvorba ochranné vrstvy. Chybí stvrzování. Obyčejná transplantace rohovky proto není nic platná. Vrchní vrstva vašich očí by se pořád rozškrabávala, jako když použijete nesprávný čisticí prostředek na sklokeramický sporák.“

Alina vytušila, že se kolem ní rozjasnilo, zřejmě proto, že Suker znovu zapnul operační lampu a stáhl ji blízko nad hlavu. Do očí jí stoupaly slzy. Chtěla je vymrkat, ale nevěděla, jestli se jí to podaří. Víčka byla taková těžká a líná, nejspíš od kapek, které jí Suker aplikoval předtím.

„Chceme-li to udělat správně, musíme napřed nahradit pouze okraj a teprve potom kompletní rohovku.“

Sukerův hlas teď zazníval víc zblízka. Jak se k ní lékař naklonil, Alina z něho ucítila teplý kávový dech.

„Budu vás tedy muset operovat dvakrát, Alino. V odstupu asi čtyř měsíců.“

Čtyři měsíce? Šestnáct týdnů? Sto dvanáct dnů ve vězení toho šílence?

Nicola vedle Aliny začala kňučet nahlas. Dívka se chystala propuknout v pláč.

„Tolik času vám nezbývá,“ protestovala Alina a sama nevěřila tomu, co říká. „Stíhají vás už teď. Najdou mě a vy budete vyřízený.“

„Vážně?“

Suker jí položil ruku na hlavu a Alina k svému zděšení ucítila prsty navlečené do latexu.

On už má operační rukavice!

Suker nechal svou ruku chvíli spočívat na jejím čele, než jí začal odporným hladivým pohybem pomalu přejíždět ukazovákem po oholené hlavě dozadu.

„Nehledě na to, že na tomto místě nás nikdy nikdo hledat nebude, shledávám to velice politováníhodným pro nás oba, Alino. Vždyť se právě chystám darovat vám zrak a nechceme přece, aby nás u toho někdo rušil, že?“

„JÁ NECHCI NIC DAROVAT!“ zařvala Alina a vzepřela se na lůžku, jak jí to jen pouta dovolovala. Uskřinutý nerv na krku ignorovala.

„No, no, no. Přece teď nebudeme propadat panice posledního okamžiku,“ zasmál se Suker a pevně jí přimáčkl hlavu zpátky. „Chápu ovšem vaše rozpaky, když uvážím rizika zákroku, která vám samozřejmě nesmím zamlčet.“

Bože na nebesích, dej ať je to jenom sen. Ať mi TomTom skočí do postele a probudí mě.

„Třebaže takovou operaci neprovádím poprvé, přece jen se jedná o mimořádný, ne-li přímo artistický výkon, když vám mám přišít k bulvě mikroskopicky malý kroužek. Během operace musím okraj rohovky obrousit na třetinu milimetru.“

„Vy si musíte obrousit akorát svůj chorobný mozek, a jinak nic.“ Alina se snažila dýchat pokud možno rovnoměrně a uvolnit tak tělo napnuté křečí. Tušila, že už nebude dlouho schopna předstírat vztek. Bylo jen otázkou času, kdy ji přemůže vyčerpání.

„Jste rozrušená, mé dítě, a je to jen pochopitelné.“

Alina zaslechla, jak se od ní Suker v řeči odvrátil.

„Koneckonců stojíte na prahu nejpřevratnější události ve vašem životě.“

Nicola vedle hlasitě zařvala, jako kdyby reagovala na narážku.

„Co to s ní děláte?“ chtěla vědět Alina.

„Malá nerada injekce.“ Suker teď stál o pár kroků dál a mluvil na Nicolu. „Ale tomu se nedá vyhnout, moje krásko. Říkal jsem ti přece, že tvoje oči jsou něco mimořádného.“

„Ne, prosím vás ne. Moc prosím.“

Oční chirurg zavzdychal štěstím.

„Musíte totiž vědět, Alino, že Nicoliny oči vykazují zcela neobvyklou pigmentovou poruchu. Jsou bikolorní, tedy dvoubarevné. Když si představíte duhovku jako větrník od cukráře, malá, třetinová výseč je na něm modrá. Zbytek hnědý. Není to úžasná nádhera?“

Prostor ověšený plachtami zaplnil zvuk cinkání příborů.

„Ó, promiňte. Vám barvy nic neříkají, Alino. Inu tak. Ale na tom teď přece pracujeme, že?“

Samolibě se zasmál, kdežto Nicola začala naprosto nečekaně potichu odříkávat modlitbu: „Stojím zde v cizině, stojím zde v nouzi, stojím zde v bolestech, stojím zde v nebezpečí – stojím zde sama…“

Její samomluva byla tak tichá, že Suker mohl bez námahy hovořit i přes ni. „Vzpomínáte si, co jsem vám řekl ve vězení? Že pouze anomálie přírody ztělesňují tu pravou krásu?“

„… Bože, dobrotivý Otče, jsi dnes ten, kdo byl včera a kdo bude i zítra…“

Suker se odvrátil od Aliny a promluvil opět na Nicolu. „Tak, a nyní nadešel den, kdy se o svou mimořádnou krásu podělíš se zcela mimořádnou osobou, Nicolo.“

Dívka jako by šílence, jenž si rovnal instrumenty, vůbec neslyšela. Byla zaujata pouze sama sebou v rozmlouvání s Bohem. Hlas jí slábl s každým slovem, až nakonec poslední větu nemohla dokončit: „Bože, dobrotivý Otče, stůj při mně a…“

„A už nám usnula,“ pronesl Suker spokojeně.

„Nedělejte to, Sukere. Prosím.“

Alina teď pozbyla veškeré sebeúcty a žadonila stejně hořce jako předtím Nicola. „Přestaňte, proboha! Tý holce je teprve šestnáct!“

„Ach, s tím si nedělejte starosti. Na věku dárce vůbec nezáleží. Ale abychom šli na jistotu, provedu vám napřed pouze jednu transplantaci kmenových buněk do levého oka, abychom viděli, jak darovaný orgán přijmete.“

Alina znovu uslyšela cinkání instrumentů na kovové podložce. Nato si Suker začal potichu a soustředěně pobrukovat jako muž, který se v radostném vzrušení pouští do dlouho vytoužené práce.

43. kapitola

Alexander Zorbach

Patrona, kterou jsem držel v ruce, byla teplá. Určitě proto, že než mi ji doktor Roth položil na dlaň, drahnou chvíli si s ní točil mezi prsty.

„Jenom připomínám,“ začal a nikterak se nenamáhal skrývat hněv. „Něco takového jste si před dvěma měsíci vpálil do hlavy. A i když jste dnes tu svoji zatvrzelou palici znovu podrobil zkoušce, přece jenom není tak tvrdá, aby zadržela devítimilimetrovou střelu.“

Stál přímo přede mnou a shlížel na mě do invalidního vozíku. Chvěl se mu spodní ret a mě se to z nějakého důvodu trapně dotýkalo. Patrně že jsem vytušil, jak je tomu jinak dobromyslnému doktorovi zatěžko vzít si mě na paškál.

„Rozdrtila vám kost, mozek a životně důležité tkáně.“

Znali jsme se dlouho. Už před tím nezdařeným pokusem o sebevraždu mě doktor Roth léčil z psychických problémů, které s sebou nevyhnutelně nese zaměstnání u policie. Otočil jsem hlavu na stranu a najisto očekával, že mi opět propuknou obvyklé bolesti v hlavě, ale ty po smrtelném střetu v mém domě zmizely jako mávnutím kouzelného proutku. Jediné, co jsem cítil, byl tupý tlak pod novým obvazem, který mi nasadil v sanitce cestou zpátky do Schwanenwerderu.

„Krucinál, Zorbachu, co je to s vámi? Zdrhnete si odsud v noci na ilegální akci.“

Bloudil jsem zrakem po holé stěně bez obligátních listin a vyznamenání, jakými lékaři tak rádi zdobí své ordinace. Rovněž absence jakéhokoli umění podtrhovala provizorní charakter zařízení. Schwanenwerder nebyla nemocnice, nýbrž záchytná stanice. Bezpečný dům na ochranu svědků a obětí. Nebylo to místo, kde by se člověk chtěl zařídit natrvalo. Ani jako personál, ani jako host.

„S takovýmhle zraněním se přece nevyráží na špacír do světových dějin.“

Bylo to poprvé, co jsem se octl v Rothově ordinaci. Psychiatr mne doposud vždycky navštěvoval u mé postele.

„Mýlíte se,“ řekl jsem. Bylo to taky poprvé za celé týdny, co jsem s ním zapředl hovor nebo se o to aspoň pokusil.

„Prosím?“

Zvedl jsem ruku a ukázal mu patronu, kterou mi předtím dal. „Tohle jsem si hlavou neprohnal.“

„Nýbrž?“

„Jenom kulku, která do té patrony byla nasazená. Běžná začátečnická chyba. Taky jsem si dřív pletl projektil s patronou.“

„Rozumbrado,“ řekl Roth, ale musel se pousmát. Zavrtěl hlavou a opřel ruce v bok. „No, ale aspoň se vám zase vrátila řeč.“

Klekl si ke mně a vytáhl z pláště tužkovou svítilnu. Bránil jsem se, když mi chtěl svítit do očí. Bylo sedm ráno, vyšetřili mě už několikrát a obstál jsem ve všech zkouškách na reflexy. Když pominu únavu, po tělesné stránce jsem se cítil tak dobře jako už dlouho ne.

„Co je s Frankem?“ byl jsem zvědavý.

Roth povytáhl obočí, aniž by však svraštil čelo. Nebylo to poprvé, co mě uhodily do očí mladické, skoro klukovské rysy v jeho obličeji. Nikdo by do něj neřekl, že je to zkušený muž. V teniskách a teplákách na jogging by se mu mohlo stát, že po něm v hospodě budou chtít občanku.

„Myslíte toho chlapa, co jste na něj střílel?“ zeptal se a zase vstal.

Přikývl jsem.

„Právě jsem telefonoval s komisařem Stoyou a ten je přesvědčený, že ho brzy dopadnou. Přece jen jste mu způsobil těžké zranění. Musel se ukrýt v lese. Daleko nedojde, hledají ho psi.“

„No jasně.“ Pohrdlivě jsem protáhl koutky úst.

Brzy ho dopadnou. To říkají pokaždé, a už se za ním štvou kolik měsíců.

„A jak je na tom Sumec?“

„Ten policista, co porušil asi sto služebních předpisů, když vás odsud odvezl?“

Podíval se na mě smutně, jako by svých slov litoval. Bez ohledu na to, jak Rotha pobouřilo policistovo svévolné chování, takovýhle trest si ten chlap nezasloužil.

„Nemohu vám ještě nic říct. Je právě na operačním sále.“

„Tady?“ Odváželi nás každého v jiné sanitce.

„Ne. Na tohle není Schwanenwerder zařízený. Tady je spíš taková rehabilitační stanice a do plně funkční nemocnice má hodně daleko. Léčbu život ohrožujících, možná i smrtelných střelných ran si tu už vůbec nemůžeme dovolit.“

Smrtelnych…

Musel jsem myslet na Juliana, Nicci a Alinu a klást si otázku, jestli je to přírodní zákon, že všichni lidé, které jsem miloval, musejí sdílet stejný osud. Jako kdyby násilná smrt byl virus a já přenašeč infekce přichystaný předat ho každému, kdo se mi octne nablízku.

Všiml jsem si, jak v myšlenkách ujíždím, podobně jako řidič v mikrospánku, a proto jsem sebou trhnul, když Roth pokračoval v řeči.

„Jak si můžete domyslet, policie má k vám milion otázek, pane Zorbachu. A upřímně řečeno, taky já bych rád věděl, co se u vás doma stalo. Krucinálfagot, policista s průstřelem břicha, zraněný vrah, a jak jsem slyšel, museli dokonce převážet psa na veterinární záchranku v Duppelu.“

„Teď s nima nemůžu mluvit,“ odpověděl jsem a podepřel si hlavu rukama.

Roth mě mírně poplácal po rameni. „Možná mi to nebudete věřit, ale dnes je to poprvé, co sdílím váš názor. Už jsem panu Stoyovi řekl, že si po tom stresu musíte napřed odpočinout a že k prvnímu výslechu budete způsobilý nejdřív zítra dopoledne.“

Doktor přešel k psacímu stolu a zmáčkl knoflík dorozumívacího zařízení. „Sestro? Pan Zorbach se musí vrátit na oddělení.“

„Ne, opět se mýlíte.“

Roth se na mě zděšeně podíval. „Co to u všech čertů děláte? Sedněte si zpátky na ten vozík!“

„Ne.“ Popošel jsem krok k němu, abych mu dokázal, že už se od něj nebo kohokoli jiného nenechám dál komandovat.

„Jak jste sám řekl, doktore. Tohle není nemocnice a já už nejsem pacient. A jen tak mimochodem, už dlouho mi nebylo takhle dobře.“

Roth zděšeně zavrtěl hlavou. „Nedělejte blbosti. Tělesná zranění nebyla nikdy příčinou vašeho labilního stavu. Já jsem věděl, že to chce jenom dostatečně silný impuls, aby se vám znovu aktivovala autoregenerace, a proto jsem bezpodmínečně chtěl, aby vás paní Gregorievová navštívila. Přesto vaše blesková proměna nemá nic společného se zdravou regenerací. Naopak, nacházíte se v paradoxní fázi. Určitě jste o ní někdy slyšel. Lidé, i na smrt nemocní, se cítí naprosto skvěle krátce předtím, než se průběh nemoci opět zhorší. Vaše tělo se teď z posledních rezerv staví na nohy. Jestli mu nyní nedopřejete klid, může se stát, že se z toho už nikdy nezotavíte.“

Já už se z toho stejně nikdy nezotavím, doktore. Bez ohledu na to, co teď udělám jako další.

„Děkuju mockrát. Já si vaší péče opravdu nesmírně vážím. Ale vážně si myslíte, že tady zůstanu klíďo píďo ležet, zatímco tam venku pobíhají dvě bestie, z nichž mi jedna zabila syna a druhá unesla a někam zavlekla mou přítelkyni?“

Dvě bestie, které spolu nějak souvisejí, ale nedokážu říct jak.

„Není na mě vydán zatykač, ani neexistuje žádná další zákonná opora, která by vás opravňovala zavírat mě tady dál.“

„Kdo tu říká něco o zavírání? Jste…“

„… svobodný člověk, přesně. A jako takový se teď s vámi s díky rozloučím. Jestli musím podepsat nějaké propouštěcí papíry, tak sem s nimi. Ale nebudu tady u vás marnit už ani vteřinu.“

Za mnou se otevřely dveře, ale Roth naznačil rukou sestře, aby raději zase zmizela.

„Dobrá, ale uzavřeme dohodu,“ řekl, když jsme byli zase sami.

„Dohodu?“

„Zůstanete ještě jednu noc. Ráno uděláme CT a potom, co vám nastavím novou medikaci a dostanete seznam lékařů, které můžete v případě nouze kontaktovat, můžete hned po snídani opustit Schwanenwerder – s mým požehnáním, ale na vlastní nebezpečí.“

„Zítra ráno už bude Frank za horama a Alina možná mrtvá.“

„Stejně jako vy, jestli nedostanete rozum.“

Chvíli nebylo slyšet nic než tiché tikání hodin na zdi, jejichž ručičky se jen vlekle pohybovaly vpřed.

„Dobře,“ souhlasil jsem s návrhem. „Zůstanu, ale pod jednou podmínkou.“

Roth si odmítavě zkřížil ruce na prsa. „A tou je?“

„Doveďte mě k Tamaře Schlierové. Musím s ní mluvit.“

44. kapitola

Alina Gregorievová

Zatnula se pevně. Bránila se vší silou, ale zoufalá námaha byla nakonec zbytečná. Spánek se od ní zuřivě utrhl společně s rozmazanými obrazy děsivého snu, jenž se vypařil stejně rychle jako se Alina probudila.

V první chvíli byla naprosto dezorientovaná. Nevěděla, kam ji to odneslo a proč cítí tělo jako jedno velké namožení svalů. Potom si vzpomněla na bodnutí do pravé paže; na injekci, kterou jí dal Suker, když předtím nepřestávala řvát. Nemohla přestat. Nedokázala bezmocně poslouchat, jak na sousedním operačním stole mladá dívka právě přichází o zrak jen proto, že Suker připravoval tuhle nesmyslnou transplantaci. Nějakou dobu se modlila k bezejmennému bohu, aby jednotka zvláštního nasazení vyrazila dveře a strhala plachty operačního stanu. Doufala v Zorbacha – do prdele, Zorbachu, kdybys jen vědel, jak mi scházíš – jemuž by se navzdory zranění nějak podařilo vypátrat její mučírnu a v posledním okamžiku zastřelit chirurga, dřív než Nicole zaboří skalpel do oka. Ale nikdo nepřišel, aby tomu šílenci zabránil provést ďábelské dílo. Jediný, kdo to nakonec vzdal a přiměl se mlčet, byla ona sama. A nikoli silnou dávkou narkotika, které jí brzdilo myšlení ještě dlouho po probuzení. Teprve když se jí udělalo zle a obrátila se na bok, aby se vyzvracela vedle operačního stolu, poznala, že je připoutaná jen za jednu ruku. Levou měla volnou.

Nechce, abych zemřela, pomyslela si Alina a nevěděla, jestli jí tahle myšlenka daruje útěchu, nebo vystupňuje zoufalství. Poté co se už dvakrát krátce za sebou octla po vlivem silných narkotik, musel Suker zjevně učinit bezpečnostní opatření a poskytnout jí potřebný prostor k pohybu, aby se mu neudusila vlastními zvratky, než s ní bude hotov.

Sevřela ruku v pěst a vybavila si jistou zprávu o válečných zajatcích, jejichž tělo se při bolestech, které mělo snášet, oddělilo od ducha. Jenom tak bylo možné, aby člověk daná muka přetrpěl. Tím pádem už to nebyly jejich prsty, z kterých jim rvali nehty. Nebyly to jejich zuby, které jim provrtávali až na čelist. Patřily nějakému cizinci bez duše.

Alina si tenkrát takovouhle výjimečnou situaci nedokázala představit. Teprve ji začínala tušit, když se pohladila dlaní po nahém těle. Prsty, jimiž se dotýkala sama sebe, jako by patřily nějaké cizí osobě. Ohmatala si stehno, obkreslila prstem kyčelní kloub, přitiskla si dlaň na břicho, přejela s ní přes prsa a setrvala chvilku na bradě, než se pak zdráhavě a bázlivě dotkla zavřených očí. Když doputovala až sem, pořád ještě cítila celou tu cestu po svém těle, jako kdyby si prsty vyorala do kůže ohnivou brázdu. Připomínalo jí to těžký úpal, který jako malá utrpěla jednoho dlouhého dne na pláži u Santa Barbary. Vyrazila si s kamarádkami a mávla rukou nad maminčiným nabádáním, že se musí natřít krémem, i když bude zataženo. Po tomhle odpoledni pak trvalo tři dny, co se už nerozplakala, když si přetahovala tričko přes hlavu.

A jak dlouho to potrvá tentokrát? položila si otázku a otevřela oči.

Tři týdny? Tři měsíce? Kdy to přestane bolet tentokrát?

Odpověď tušila hluboko ve svém nitru: Nikdy. Už nikdy se to nedá do pořádku.

Jenže téhle myšlence nesměla dopřát, aby se stala přesvědčením. Musela ji zakopat někde v nejzazším koutě svého vědomí dřív, než v ní otráví veškerou naději.

„Negativní myšlenky jsou jako bakterie,“ vysvětloval jí jednou John. „Jak se v tobě jednou uchytí, začnou se rozmnožovat a zabijou v tobě všechnu chuť do života.“

„A jaký antibiotikum na to doporučuješ?“ zeptala se ho tenkrát žertem. A John, aniž zaváhal, odpověděl velice vážně: „Na to existuje pouze jediný protijed: přátelství.“

Přátelství, vzpomněla si Alina při mrtvém pohledu do tmy. John neřekl láska, protože láska stejně jako všechny euforické city byla podle jeho názoru pomíjivá, pouze přátelství bylo něco trvalého. Ach Johne, kde jsou přátelé teď, když je člověk potřebuje?

Nahmatala kovové pouto, v němž jí vězela pravá ruka, a trhla řetězem s jediným výsledkem, že si sedřela zápěstí.

Do prdele, Johne, ty tady nejseš. A Zorbach taky ne. Není tady nikdo, aby mě zachránil.

Zoufale vykřikla, zaklátila nohama, dupla jimi dolů, a když si uvědomila nesmyslnost svého překotného jednání, dostala ještě větší vztek.

Rvala jako při porodních bolestech a snažila se tím vypudit z těla strach a zoufalství.

Nějakou chvíli trvalo, než se vyčerpala natolik, že jí došel dech k dalšímu řvaní. A uplynulo pár dalších minut, než se rozum opět ujal vlády a Alina si položila otázku, jestli její nervové zhroucení slyšel Suker.

Nebo soused? napadlo ji a znovu musela myslet na Johna, jenž by jí teď jistě přátelsky pokynul, protože se zase vrátila na cestu pozitivního myšlení.

Třeba musím jenom udělat dostatečnej kravál a upozornit na sebe nějakého chodce. Na sebe a na…

Vyděsila se, neboť si uvědomila, že co se probrala, její spoluzajatkyně ze sebe dosud nevydala ani hlásku.

„Nicolo?“

Žádná odpověď. Vedle ní panovalo ticho, nebyl slyšet ani dívčin chraptivý dech.

„Nicolo? Jsi pořád tady?“

Žiješ ještě?

Otočila se napravo a natáhla volnou ruku, kam až to šlo.

Nic.

Nečekala, že se něčeho dotkne. Nicola říkala, že je mezi nimi třicet nebo čtyřicet centimetrů. Moc daleko na paži, kterou šmátrala ve tmě.

V Alině nanovo vzplanul hněv. Opět zacloumala řetězem, a tentokrát k jejímu překvapení nastala změna. Zprvu si myslela, že za něj zatáhla tak silně, až se jí tělo na lůžku svezlo dozadu. Ale protože byla k podložce připoutaná i nohama, muselo to být jinak. Její pohyb, pokud si to jen nenamlouvala, připouštěl pouze jediný závěr: Pohnula jsem stolem.

Alina se zasmála.

Hergot, já jsem se táhla pres místnost i s operačním stolem.

I když jen o pár centimetrů a i když nevěděla, jestli se tím její situace změnila k lepšímu, nebo k horšímu. Ale jestli tím dosáhla na absolutní dno, každá změna znamenala pokrok.

Viď, Johne? Taky bys takhle uvažoval, že?

Tento nový vývoj přinesl do tmy jejího jinak nejistého osudu dva světlé body: za prvé teď věděla, že má pravou ruku připevněnou řetězem k nějakému nehybnému předmětu, pravděpodobně ke zdi za sebou. Za druhé se jí potvrdilo, že operační stůl je na kolečkách.

Pojala tedy plán, jenž zprvu stavěl pouze na tom, že bude tahat za řetěz tak dlouho, dokud se nedostane ke zdi za sebou. Jenže už po pár vypocených centimetrech od svého záměru upustila, neboť si všimla, že stůl koncem u nohou ujíždí doprava a naráží na jiný, rovněž pohyblivý předmět.

„Mezi náma je takovej pojízdnej stolek a v něm plno šuplátek. Jako v nemocnici, jestli ti to pomůže dál,“ vzpomněla si na Nicolin popis.

Její domněnku, s čím se to srazila, potvrdil jemný kovový cinkot, přičemž srazila nebylo správné slovo. Operační lůžko se jen lehce dotklo servisního stolku, ale to stačilo, aby se na něm zpřeházely chirurgické nástroje.

Alina se odhodlala k druhému rozjezdu, ještě se jednou otočila kolem své vlastní osy, kam až to šlo, a napřáhla levou ruku směrem ke stolku s instrumentáriem.

Už to chtěla vzdát, a vtom narazila konečkem prostředníku na studenou hladkou hranu. Riskla to a znovu se přitáhla za pouto v naději, že teď své našikmo stojící lůžko přitáhne ke stolku blíž, a skutečně…

Bingo! Ze vzteklého výkřiku, který ze sebe právě vyrazila, se jen o vlas nestal radostný výkřik, neboť stolek se octl nadosah a to, čeho se prve dotkla, se už nejevilo jako hrana, nýbrž jako…

… držadlo! Kurva to je věc, mám v ruce držadlo od zásuvky!

Sama si neuměla vysvětlit, proč je z toho tak šťastná, a také jí bylo na hony vzdálené o tom přemýšlet. Prostě se jenom radovala, že může něco dělat, i když to něco sestávalo pouze z toho, že si ten pracovní stolek může za madlo horní a zamčené zásuvky přitáhnout blíž. A když to konečně zvládla a sáhla levou rukou, kterou pořád cítila jako cizí, na hladkou desku, mohla propuknout v jásot.

Teď už tě mám! pomyslela si v návalu emocí. Udělals chybu, ty čuráku smradlavej, a tu si odpykáš. Mel sis tu líp uklidit.

Alina sáhla do misky ledvinky, kterou nahmatala na stolku, a nepřestala se radovat, ani když se řízla do palce o skalpel, který v ní byl odložený. Myslela teď jenom na jediné: našla zbraň.

Teď ohmatávala stolek kousek po kousku pomaleji a opatrně, aby si nezpůsobila další zranění, a tak jí trvalo dost dlouho, než nahmatala napřed plastovou misku a po ní šňůrku.

Šňůra, to je perfektní. Alinina euforie rostla. Nejspíš bude na sešití obinadla.

Jestli je dost dlouhá, může ji Sukerovi utáhnout kolem krku a zároveň mu vrazit skalpel do oka.

V tom nadšení jí zpočátku unikla zvláštní konzistence téhle silné niti. Na jednu stranu byla vlhká a na druhou se zdála elastická. Ale pak si všimla, že na konci visí závaží, byť jen lehoučké.

K čertu, co to je?

Tahala za nit tak dlouho, až ji z mísy vytáhla celou a držela v prstech její konec.

Chvíli nato musela zvracet. Uvědomila si, jaký předmět je ke konci nitě připevněný. Naomak byl cítit jako oloupaná kulička z vinného hroznu a veliký byl asi jako lidské oko.

45. kapitola

Alexander Zorbach

Když Julian přišel na svět, porodní asistentka mi ho na sále vložila do náruče se slovy: „Říká se, že jak člověk vypadá krátce po porodu, bude vypadat i v okamžiku smrti.“

Julianova bezzubá ústa, drobné kosti, vrásčitý krk a řídké odstávající vlasy na šíji mi skutečně připomínaly mého otce v nemocnici těsně předtím, než se rozhodl vydechnout naposled.

Od té doby jsem se nemohl zbavit myšlenky, že už v okamžiku narození je v zrcadle vidět smrt, i když jsem nedokázal vyjádřit slovy její hlubší význam, který jsem jenom tušil.

Na slova porodní asistentky jsem si vzpomněl i dnes, kdy jsem seděl na dřevěné židli v zatemněném pokoji a čekal, až si mě Tamara Schlierová konečně všimne. Jestli ta slova na porodním sále byla pravdivá a umírající lidé opět nabývají rysů kojence, musela se Tamara už takhle narodit: s vytřeštěnýma, krvavě vroubkovanýma očima a s atopickým ekzémem v obličeji.

„Jenom pět minut,“ dovolil mi doktor Roth po počátečních protestech. „A jen když si obléknete sterilní kombinézu, aby moje pacientka nebyla vystavena dalším prachovým částicím, kterých je tam beztak dost.“

Poté co jsem v tomhle ohozu vstoupil do jejího nemocničního pokoje, Tamara na svém držení těla nic nezměnila. Počítal jsem s tím, že na moji neohlášenou návštěvu zareaguje panickou atakou. Ale nejspíš mě v tomhle oblečení považovala za lékaře. Sukerova oběť seděla klidně na posteli a s rukama zkříženýma na prsou se nořila do sebe. Stažené a zmuchlané prostěradlo jí leželo na podlaze u nahých nohou. Hubená ramena jí trčela z ústavní noční košile jako dva rampouchy. U jiných lidí bych si jistě napřed všiml nemytých rozcuchaných vlasů, jejichž barva se v polosvětle nočního osvětlení nedala přesně identifikovat. Nebo dokulata zkroucených zad, u nichž jsem si zas nemohl nevybavit svou babičku, která mi pořád říkala: Seď rovně, kluku, a hned mi jednu pleskla, když mě viděla se rozvalovat. Ale i kdyby Tamara měla dva nosy a tři uši – poutač, který měla na obličeji, mi nedovoloval uhnout očima.

„Je mi strašně líto, co se vám stalo,“ řekl jsem. Nepodařilo se mi odtrhnout zrak od obou zranění, která měla pod potápěčskými brýlemi. Bez víček vypadala, jako by jí napuchlé oči chtěly vyskočit z důlků. Přestože se Tamara dívala mým směrem, nebyl jsem si jistý, jestli moji přítomnost vůbec bere na vědomí.

„Víte, že Zarin Suker je opět na svobodě?“ Sledoval jsem, jestli zmínka toho jména u ní vyvolá nějakou reakci, ale nic jsem nezaznamenal. Bylo mi přitom jasné, že Tamara bývala velice atraktivní žena. Souměrný obličej, nos ani moc velký, ani moc malý, úměrně plné rty. Husté vlasy nad vysokým čelem a rovné, pravidelné zuby. Dispozice ke kráse byly pořád znát a o to víc vynikalo její znetvoření.

„Jak se zdá, Suker unesl moji dobrou přítelkyni,“ řekl jsem jí. „Jmenuje se Alina Gregorievová a je slepá. Jistě si umíte představit, jak jí v tuhle chvíli je, když nemá zrak a je vydaná té bestii napospas.“

Zdálo se mi, že Tamara cukla koutky úst, ale jistý jsem si tím nebyl.

„Vím, že nechcete mluvit o muži, který vám tohle způsobil. A já jsem první, kdo to chápe, věřte mi. Můj život je taky v troskách.“

Teď zase cukly koutky mně a nemohl jsem proti tomu nic dělat. Smutek je jako zemětřesení. Vypukne bez varování a jeho důsledky se nedají předvídat. „Zavraždili mi ženu a unesli a zabili dítě. A ta bestie, co mi to udělala, má podle všeho něco společného se Sukerem.“

Vstal jsem a přešel ke zdi naproti posteli. Byla zaplněná kresbami.

Moje oči si už zatím na to šero zvykly. Poznal jsem, že některé kresby nejsou dokončené. Byly neohrabané a končily v půli čáry. Další zas představovaly téměř identické kopie obrázku, který visel v pokoji mého syna: dům v Dörferblicku, naše někdejší rodinné sídlo, malované z perspektivy tehdy devítiletého kluka. Napočítal jsem aspoň deset vyobrazení ve formátu A4.

„Proč?“

Přišel jsem na tenhle pohovor dokonale nepřipravený, ale teď už jsem věděl, čeho chci docílit. Existovalo tisíc otázek, které jsem Tamaře mohl položit, ale budu mluvit o štěstí, když jí její duševní stav umožní odpovědět mi aspoň na jedinou. Proto jsem ji musel pečlivě vybrat.

„Proč jste to namalovala?“

Venku za staženými žaluziemi začal někde o kus dál lomozit nákladní vlak a já jsem se přistihl při myšlence, že bych byl nejradši, kdyby mě někam odvezl.

„Tamaro, nechci od vás svědeckou výpověď. Nechci vyzvídat podrobnosti vašeho utrpení. Odpovězte mi na tuhle jedinou otázku a já z vašeho života okamžitě zmizím. Tenhle motiv,“ ťukl jsem náhodně na jednu kresbu, „namaloval můj syn Julian. A já bych rád věděl, proč jste… “

„Julian?“ zeptala se Tamara.

Přímo jsem zkameněl.

„Jak prosím?“

Tamara pořád nezúčastněně seděla na kraji postele. Kdyby tolik nepohnula hrudníkem pod noční košilí, člověk by si mohl myslet, že je to panenka.

Nebo mrtvola,.

„Julian Zorbach?“

Jazyk se jí vymrštil jako hadovi, svlažil okoralé rty a zase zmizel. Nevidět to na vlastní oči, mávl bych nad jejími slovy rukou jako nad akustickou halucinací.

„Ano. Vy ho znáte?“ zeptal jsem se a sedl si zpátky na židli. Tentokrát obráceně, abych se mohl vpředu opřít o opěradlo.

„Pak musíte být Alexander.“

Znovu jsem potvrdil souhlas a zmátl mě obrat, jaký tím náš hovor najednou nabral. Ale mělo to být ještě mnohem zamotanější.

„Díkybohu, že jste přišel,“ řekla s úlevou. „Už jsem s vámi nepočítala.“

„Odkud mě znáte?“

Zavrtěla hlavou, jako kdyby mi to nesměla říct. Potom napřáhla ruku. „Napřed mi dejte tu zprávu!“

„Zprávu? Jakou zprávu?“

Sotva jsem to dořekl, Tamariným beztak už zmučeným obličejem projelo zděšení.

„Vy ten… vy ten lístek nemáte s sebou?“

Do rozřezaných očí jí vyhrkly slzy. Zvažoval jsem, jestli ji mám vzít za ruku nebo jestli intimní dotyk ještě nezhorší náhlý citový výlev. V tu chvíli mezi námi existovala neviditelná emoční hranice, kterou jsem si netroufal překročit.

„Je mi líto, Tamaro, ale já nevím, o čem mluvíte.“

„Potom je všechno ztracené,“ hlesla přidušeně jako člověk, jenž se podvoluje svému osudu. „Takže bylo všechno zbytečné.“

Už jsem se jí chystal říct, že jí nepomůžu, když bude mluvit v hádankách, ale nakonec jsem se rozhodl pro jinou strategii.

„Dobrá, Tamaro, možná je opravdu všechno ztracené, ale potom už se tu taky nepotřebujete schovávat, ne? Protože když je stejně všechno marné, tak už nemáte důvod mlčet a můžete se mi svěřit.“

Pohyboval jsem se na velice tenkém ledě a nevěděl, jestli moje logika na její pomatené, možná i dokonce šílené prožívání světa vůbec zabere. Ale Tamara mi na to skutečně kývla, jako by – na rozdíl ode mě – dokázala pochopit, co tím myslím.

„Myslím, že máte pravdu.“

Podívala se nahoru na strop, kde byla namontovaná kamera s nočním viděním a která nás mohla sledovat, aniž by se kvůli tomu muselo zapínat světlo. Roth mě předtím ujistil, že je momentálně vypnutá.

„Myslím, že už můžu tyhle obrázky přestat malovat,“ řekla potichu.

Ukázal jsem na zeď. „Co jste si od toho slibovala?“

„Život. Svobodu.“ Potáhla nosem. „Ale teď je po všem.“ Obrátila se ke mně. „Je po všem.“

Gumový okraj potápěčských brýlí jí zafungoval jako přehrada nad jařmovou kostí, která se čím dál víc plnila slzami.

„Obávám se, Tamaro, že vám pořád ještě nerozumím. Jak by vám tohle malování po zdech mohlo přinést svobodu?“

Tamara zavzlykala. „To byla naše dohoda. Měla jsem počmárat zdi v pokoji, aby si všichni mysleli, že jsem duševně nemocná… “

„… a proto nemůžete vypovídat proti Sukerovi?“

„Ano.“

Vzpurně sevřela rty. „Měla jsem rozkaz malovat tak dlouho, dokud sem jednoho dne nepřijdete vy.“

„Já?“

„Ano, a proto jsem se tolik těšila, že jste konečně dorazil. Že jste přišel a předáte mi tu zprávu, a já tím budu vysvobozená. Potom jsem měla přestat malovat a mít už navždy pokoj. To byla naše dohoda, rozumíte?“

Ano, tomu jsem dokonce rozuměl. V tom víru šílenství, nad jehož hladinou jsme se oba marně pokoušeli udržet, dávala její slova opravdu morbidní smysl.

„Jak měla ta zpráva znít?“ zeptal jsem se.

„Dvě slova. Měl jste mi předat deník, ve kterém jsou napsaná ta dvě slova.“

„Která?“

Předklonila se ke mně a povytáhla obočí. Krvavě vroubkované oči jí přitom vystouply ještě víc.

„Fenyl bankrot,“ řekla.

Polil mě mráz.

„Fenyl bankrot“ – co to má znamenat? Odkud zná tuhle nelogickou kombinaci slov z deníku mého syna? A proč bych jí měl já předávat takovouhle nesmyslnou zprávu?

„Já tomu nerozumím,“ zakoktal jsem podle pravdy. Když začala malovat na zdi, Suker ještě seděl ve vězení. Kdo mohl mít přístup k obrázku mého syna? Proc si ho vybral? A jak se mu podařilo dát ho Tamaře?

„Jak na vás mohl Suker z vyšetřovací vazby vykonávat nátlak, abyste předstírala duševní nemoc a nemohla tím pádem vypovídat?“ vybral jsem ze svých myšlenek tu nejnaléhavější otázku. Místo odpovědi mě Tamara obdařila zoufalým smíchem.

„Vy opravdu nic netušíte, že?“ Neznělo to jako otázka, nýbrž konstatování. „Tady už přece nejde o Sukera. Ten už dávno dostal, co po mně chtěl. Zničil mě a je se mnou hotový. Od něho mám pokoj.“

Podíval jsem se na ni a připadal si jako řidič v mlze, jenž se zapnutými reflektory projíždí skrz neprůhledné závoje. Pořád ještě jsem v tom pralese šílenství nerozpoznával žádnou překážku, ale tušil jsem, že smrtelný náraz bezprostředně hrozí, pokud se mi nepodaří odbočit na nejbližším výjezdu.

„Ale když ne Suker…,“ zeptal jsem se váhavě, „tak kdo vám potom nahnal tak obrovský strach?“

Tamara vydechla a zhroutila se ještě víc do sebe. V její odpovědi se všechna ta hrůza, kterou jsme všichni museli vytrpět, jevila ještě mnohem beznadějnější.

46. kapitola

Alina Gregorievová

„Nicolo?“

Možná to bylo nervové zhroucení, co dívku probudilo, ale tím si Alina nebyla tak jistá. Možná také jednoduše dozněl účinek jejího narkotika a byla to jen pouhá náhoda, že Nicola začala sténat, zrovna když Alina přestala řvát.

„Hmmmm…“

Alina se v první chvíli zastyděla při pomyšlení, že zvuky, které ze sebe Nicola vydává na vedlejším operačním stole, znějí tak nějak invalidně. Ve škole v USA byl s Alinou ve třídě ještě jeden těžce postižený spolužák: Luther, u něhož diagnostikovali hluchotu příliš pozdě, a proto se nikdy nenaučil správně mluvit. Kdykoli něco artikuloval, činil tak podobnými guturálními zvuky, jaké teď vycházely z Nicoliných úst.

„Hej, malá, slyšíš mě?“ zeptala se Alina.

Žádná reakce, každopádně ne okamžitá. Trvalo to notnou chvíli, než Alina z toho brblání vyrozuměla první slovo.

„Kde…?“ Nicola udělala pauzu na nádech a začala znovu. „Co se stalo?“

Z jejího hlasu zaznívala horečka a nevýslovná únava. Drmolila ostré sykavky, jako kdyby byla opilá.

„Nevím,“ zalhala Alina.

Určitě to nebyla známka slabosti, že jí neřekla pravdu, ale krucinálfagot, ona přece byla slabá a kromě toho si činila naděje, že se zmýlila, že to vůbec nebylo lidské oko, co jí spolu se skalpelem vyklouzlo z ruky.

Nicoliny otázky ovšem tuto naději pohřbily. „Proč to tak bolí? Proč mě bolí hlava?“

Na tohle neexistovala milosrdná odpověď, a tak Alina použila tu nejotřepanější frázi, jaká se používá, když je třeba něco nevyslovitelného zabalit do slov.

„Je mi to moc líto.“

Nicola vedle ní žalostně zavzlykala. „Do prdele, co to se mnou provedl? Já vůbec necítím levý oko.“

Hlas se jí třásl, mluvila trochu pomaleji a dalo se tušit, jak si během řeči vybavuje, co se odehrávalo minuty před operací.

Jak Suker velebil dvojbarevnost její duhovky. Jak vzal do ruky skalpel. Jak jí vysvětloval, k čemu použije její rohovku…

Alina si automaticky ještě jednou sáhla na oči, aby se znovu ujistila, že u ní je dosud všechno v pořádku. Žádná náplast ani šití. Pouze tupý tlak pod víčky vzrostl, což si odůvodňovala celkovým přepětím sil. Znovu se zastyděla, tentokrát za úlevu, kterou pocítila.

„Do prdele, do prdele, do prdele…“ Poslední nadávku už Nicola zavřeštěla.

„Pšš, malá… uklidni se prosím.“

Jinak se Suker vrátí, a to by bylo moc brzo. Ještě nemám žádný plán.

„Uklidni se? Řeklas prve uklidni se, ty couro hnusná?“

„Poslouchej, já tě chápu… “

„Ty CHÁPEŠ, že mi ten zasranej hajzl rozřezal oči?“ Oči?

Alina přenesla svou váhu na pravé rameno a otočila se k sousednímu stolu.

„Ty už nevidíš vůbec nic, Nicolo?“

Dívka vzdychla. „Fuck! Nevidím. Je tady tma, on zhasnul všechny světla.“

„Ale cítíš ještě, když mrkáš?“

„Co…? Jo, do prdele, ale jenom pravým okem.“ Nicola vytlačovala dech v krátkých silných nárazech, jako kdyby chtěla napodobit lokomotivu.

„Otoč prosím tě hlavu ke mně.“

„Na co to…?“ Dívka zasténala a nedokončila větu, zatímco se podle zachřestění řetězů pokoušela pohnout.

„Vidíš to tady?“

„Ne, nevi… jo, rozeznávám tvoji ruku. Máváš na mě,“ odpověděla Nicola.

„To je dobrý. Moc dobrý.“

„Dobrý? Vůbec nic není dobrý! Ležím tady přivázaná na operačním stole a SCHÁZÍ MI OKO!“ Poslední slova opět zakřičela, a ještě víc hystericky. Nicola by určitě řvala, jako když ji na nože berou mnohem déle, kdyby jí další záchvat kašle nesebral dech.

„Kde seš, krucinál?“ zachrčela po chvíli. „A jak to, že už nejseš na řetězech?“

Alina často slýchala o lidech, kterým po osudové ráně spontánně zešedivěly vlasy. A třebaže barvy pro ni nic neznamenaly, měla pocit, jako by se z dívčina hlasu vytratila všechna barva. Zněl otupěle, bez života a o mnoho let starší.

„Celejch šest měsíců mi nic neudělal,“ řekla Nicola. „A pak si přijdeš ty. Ty. Ty…“ Znělo to, jako by si ze všeho nejradši chtěla před Alinou odplivnout na podlahu. „Ty jsi ještě horší než oni.“

Poškození psychiky, které Suker dívce způsobil, bylo možná už teď nenapravitelné. Ale naprosto určitě zůstane trvalé, jestli Nicola pro svou bolest nenajde ventil a všechnu svou bolest a strach vykřičí do sebe. Proto si Alina předsevzala, že ji nechá domluvit bez ohledu na to, jak moc jí Nicola bude spílat.

Poslední věta jí však nedala pokoje. Musela dívku přerušit.

„Horší než oni? zeptala se zmateně. „Kdo kromě Sukera nás tady ještě drží?“

47. kapitola

Alexander Zorbach

„Žena? Suker má asistentku?“ zeptal jsem se.

„Má. Jmenuje se Iris. To pochopitelně nebude pravé jméno.“

Způsob, jakým Tamara držela ruce složené v klíně, připomínal školačku v ředitelně. „To je takový dvojsmyslný vtip, kterým se chce svým obětem vysmívat ještě dodatečně. Iris jako duhovka, jestli rozumíte, co mám na mysli.“

Přitakal jsem. „A tahle Iris pomáhá Sukerovi při jeho zvěrstvech?“

„Pomáhá?“ Tamara zavrtěla hlavou. „Ó ne, to ne. Pomáhat je špatné slovo.“

Pak si oběma ukazováky ťukla na plexisklo v potápěčských brýlích. „Myslíte si, že tohle je hrůza?“

Podíval jsem se jí přímo do očí a přikývl.

„Pak nemáte tušení, co je Iris zač.“

Vstal jsem. Jenom proto, že jsem měl pocit, že musím něco dělat. Každá Tamařina věta mě zasahovala jako rána elektrickým proudem a na svoje vlastní zranění jsem v tuhle chvíli už zapomněl.

„Co vám Iris udělala?“ zeptal jsem se.

Tamara se celá otřásla hrůzou. „Já vám to vypovím. Teď, když už se tím nic nezmění. Ale musím se napřed napít. Přinesl byste mi prosím sklenici vody?“

Obrátil jsem se k druhým dveřím napravo od vchodu. „Nechte vodu trochu odtéct, mám ráda studenou,“ zavolala za mnou, když už jsem byl v koupelně. I tady bylo jenom nouzové osvětlení, a tak jsem se zprvu těžko orientoval. I přes Tamařiny osobní věci tu všechno vypadalo sterilně a anonymně, jak už to v nemocnicích bývá. Napravo sprchový kout, vedle záchodová mísa, nad obojím se bimbala červená šňůra, za kterou se dá v nutném případě zatáhnout. Jak jsem přistupoval k umyvadlu, Tamara venku mluvila dál.

„To byla Iris, kdo mi rozřezal oči.“

Bezděky jsem přikývl.

Proto ty hrubé jizvy, které se vůbec nehodí k Sukerovým fajnovým prstům.

Pomalu se to skládalo dohromady. Připadal jsem si jako u stavebnice modelu, kdy člověk začne několika malými dílky a neví, jaké místo pak zaujmou v hotovém předmětu.

„Připravila mě jako oběť pro svého Mistra. Tím, že mi odstranila víčka bez narkózy. Měla přes hlavu masku, abych ji nemohla vidět.“

Umyvadlo bylo velké a hluboké, zato nemělo po stranách žádnou odkládací plochu. Kartáček na zuby ležel přímo uvnitř i s napůl vymačkanou pastou Colgate. Skleničku Tamara neměla.

„A taky to byla Iris, kdo mě přivázal řetězy v zrcadlovém pokoji, kde mě Suker znásilnil.“

Podíval jsem se do zrcadla nad umyvadlem a lekl se, jak vypadám. Na plném světle musím vypadat mnohem děsivěji. Jako stařec, jenž měl kdysi nadváhu, a potom příliš rychle zhubl. Vpadlé tváře, obličej chabý a vychrtlý, jako by se měl rozsypat, kdyby ho nedržel pohromadě obvaz na hlavě.

„Jsou tu někde skleničky?“ zeptal jsem se.

„Naproti sprše.“

Otočil jsem se a otevřel dvířka malé skříňky. Také zde jsem na první pohled objevil jenom hygienické potřeby, ale pak jsem ve vrchní přihrádce přece jenom našel plastový pohárek. Když jsem ho chtěl vytáhnout, udělal jsem nešikovný pohyb a shodil na zem kosmetickou taštičku. Zvedl jsem ji, a poněvadž byla strašně lehká, myslel jsem si napřed, že je prázdná. Ale pak jsem v napůl otevřené taštičce spatřil dopisy.

Přál bych si, abych je nikdy nebyl zahlédl.

„Stalo se něco?“ zavolala Tamara zvenku, když jsem zíral na obálky. Dopisy byly celkem čtyři, v krémových a zevnitř tmavě vylepených obálkách, jaké používají jenom drahé advokátní kanceláře.

Mému bratrovi – Mé sestře – Otci…

Tamara je adresovala výhradně členům rodiny. A na každém dopisu byla dobře viditelná poznámka

Moje poslední vůle

„Všechno v pořádku,“ odpověděl jsem a přešel k umyvadlu, kde jsem otočil kohoutkem. „Už jsem pohárek našel.“ Dopisy nebyly zalepené, jenom volně zastrčené do obálky hřbetem navrch.

„Už to bude,“ zavolal jsem zpátky a namátkou otevřel jeden dopis a rychle přejížděl řádky.

Milovaný tatínku, až tohle budeš číst, způsobím ti velikou starost, neboť dobrovolně odejdu ze života, který už nemohu snášet…

Na další čtení jsem byl příliš nervózní, jenom jsem viděl probleskovat klíčová slova jako

Suker – skalpel – vina – znásilnění

a na první pohled jsem neobjevil nic z toho, v co jsem doufal. Adresu skrýše, kde ji mučili. Ani stopu vedoucí k Franku Lahmannovi.

„Všechno v pořádku?“

Lekl jsem se. Tamara stála za mnou ve dveřích, ale já se k ní nemohl otočit, dokud jsem držel v rukou její závěť. Tak jsem dopis honem strčil za opasek, přetáhl přes něj košili a zavřel kohoutek.

„Voilŕ,“ řekl jsem a vykročil k ní. „Studená, jak jste si přála.“

Dlouze se na mě zadívala, a protože nemohla mrkat, připadal jsem si, jako kdyby mě podrobovala výslechu. Nakonec přikývla, vzala si pohárek a odešli jsme zpátky k její posteli, kde si zase sedla na kraj.

„Říkala jste, že zranění vašich očí nebylo to nejhorší?“ navázal jsem na předchozí hovor. Musel jsem spěchat. Čas, který mi doktor Roth vyměřil, jsem už dávno vyčerpal a mohl jsem počítat s tím, že nás psychiatr každou chvíli přeruší.

„Hm.“ Než se Tamara rozhovořila, vypila několika lačnými doušky všechnu vodu až na malý zbyteček. „Děkuju moc, tohle jsem potřebovala.“

Olízla si rty. „Tělesné utrpení bylo strašné. A pořád ještě je. Ale Iris se neomezovala jenom na zraňování svalů, tkání nebo kostí. Ona chtěla kompletní destrukci těla i ducha.“

„Jak to provedla?“

„Tím, že se stala mou přítelkyní.“

Vytáhl jsem obočí. „Jak to myslíte?“

„Tak, jak to říkám. Je to perverzní sadistka. Jednou jsem v místnosti s klecemi pro zvířata, kde nás Suker držel v zajetí, uslyšela zvuky. Chrčivé a nemocné. Nějaká holka nebo žena, to nemůžu přesně říct, poněvadž byla silně nachlazená. Kašlala. A vidět jsem ji nemohla, protože její klec stála za sloupem.“

Tamara chvatně vypila zbytek pohárku.

„Říkala, že je taky zajatkyně. Hořce plakala, já ji utěšovala a ona mi zároveň dávala naději, protože jsem věřila, že jsem našla družku v utrpení a budu se jí moct svěřit se vším svým strachem.“

„Ale nebylo to tak, že?“

„Ne.“ Tamara zmačkala pohárek. „Říká se, že nepřítel může člověka ranit, ale zničit ho může jenom přítel. Na Iris jsem poznala, jak je tahle moudrost pravdivá. Ta holka v kleci vedle mě nebyla žádná zajatkyně, chápete? Iris to celou dobu jenom hrála.“

48. kapitola

Alina Gregorievová

„Kolik má Suker pomocníků?“ zeptala se Alina své spoluvězeňkyně, zatímco ohmatávala kovové ukotvení za hlavou. Za poslední minuty se jí podařilo táhnout lůžko kousek po kousku dozadu, až narazila do zdi, kde byl upevněn řetěz od jejích pout. Jestli se orientovala správně, nacházela se v čele místnosti přímo proti vchodovým dveřím.

Zašmátrala volnou rukou dozadu. Plastová fólie, z níž Suker vyrobil provizorní operační stan, přiléhala rovnou k omítce. Otevřené bylo pouze místo pro kovový kroužek, kterým procházel řetěz.

„Jsou ještě další asistentky kromě Iris?“

Jestli se naskytne možnost utéct, je důležité vědět, kolika protivníkům budou muset čelit.

„Ne, jenom ona a Suker. Každopádně jsem žádný jiný neviděla.“

„A jak často se ukazuje? Za poslední hodiny tu ještě nebyla, co?“

„Ne. Iris nechodí už hodně dlouho. Od naší bitky jsem ji neviděla.“

Nicola zavzlykala, patrně jí právě přišlo na mysl, že v budoucnu už asi nikdy nic neuvidí.

„Po jaké bitce?“ zeptala se Alina. Zrovna narazila prsty na zářez v posledním článku řetězu, který byl spojen přímo s kroužkem.

„To už je několik týdnů. To jsem si tenkrát myslela, že teď jsem vyřízená. Iris mi jako obyčejně přinesla jídlo a omylem zakopla o můj záchodovej kyblík. Chtěla jsem využít příležitost a strhnout jí z hlavy tu masku z punčochy. Nikdy jsem ji ještě neviděla, jak vypadá.“

„A dokázalas to?“

„Jo. Bohužel. Na to nikdy nezapomenu, jak z toho byla paf. Na ten výraz. Myslím tím, že vypadala tak… “ Nicola hledala správné slovo. „… tak normálně. Jako ženská, co sedí za přepážkou na poště nebo tak něco. Já jsem čekala monstrum se zaječím pyskem, beďary a fousama, ale ona v obličeji nic odpudivýho neměla. Dokonce byla nalíčená, věřila bys tomu? Namalovaný víčka, světlehnědá rtěnka a tak, ale pečlivě, a ne jako když se namaluje šílenec. Ještě jsem si stačila říct: ,Kurva, tak ona se bába hodí do parády, než jde do mučírny,‘ a to byla asi moje chyba. Asi jsem se měla vysrat na přemejšlení a jednoduše vyrazit. Byla to příležitost, a já ji propásla.“

Třeba dneska dostaneš druhou šanci, pomyslela si Alina, kterou náhle zaplavil pocit štěstí. Její tušení se potvrdilo. Zářez na háku na konci řetězu byl pohyblivý. Byla to karabinka!

„Iris každopádně ztratila nervy a praštila mě hranou dlaně do krku, až jsem si myslela, že se udusím,“ pokračovala Nicola. „Pak mi tloukla čelem do mříže v kleci tak dlouho, až jsem za chvíli padla do bezvědomí. Vznášela jsem se někde mezi nebem a peklem, jenom jsem ještě cítila, jak mě vláčí za vlasy do pokoje kompletně obloženýho zrcadlama, a tam mě přivázala k posteli. Věř tomu nebo ne, ale kdyby mi Suker nepomohl, tak jsem teď mrtvá.“

Nicolin podrážděný hlas byl z toho vodopádu slov čím dál drsnější. Její líčení tu a tam přerušoval záchvat kašle.

„Iris řádila jak pominutá. Celou dobu na Sukera řvala: ,Ona mě viděla! Ona viděla můj obličej, Zarine! Musíme ji zabít!‘“

„Jak na to reagoval?“ zeptala se Alina. Srdce jí bušilo, jako kdyby vyběhla schody. Zatím se jí nepodařilo zmáčknout háček karabiny natolik, aby se mohl odpojit od kroužku ve zdi. Měla volnou jenom jednu ruku, ke všemu ještě levou, a prsty jí po háku pořád klouzaly.

„Suker se ji snažil uklidnit. Vysvětloval jí, že něco tak vzácného, jako jsem já, nemůže takhle nesmyslně obětovat. Ale Iris ho vůbec neposlouchala. Najednou měla v ruce nůž a začala řvát: ,Tak to udělám já sama!‘ Držela nůž oběma rukama jako sekeru a ještě si pamatuju, jak jsem se pochcala, poněvadž jsem myslela, že přišel konec. Ale potom ji Suker praštil. Ještě jsem pronesla ,křach‘, poněvadž to fakt pořádně ruplo, jak ji vzal pěstí do spánku. Iris se mě chytla za ruku, jak padala, a strhla by mě dolů, kdybych nebyla připoutaná. Už neřekla ani slovo, jako kdyby ji Suker vypnul dálkovým ovladačem, a já si ještě pamatuju, jak mi bylo najednou dobře, když jsem se podívala do toho pitomýho zrcadla, který tam byly všude, jak Iris leží hlavou na podlaze vedle mý postele.“ Nicole se začal lámat hlas. „Páni, já se tak stydím, ale nemůžu jinak. Od tý doby už nemůžu Sukera nenávidět tolik jako předtím, chápeš?“

Alina přitakala. „Chápu. Až moc dobře.“

Je to už v povaze člověka, že až do smrti věří na sílu dobra, a to i potom, co se střetl se zlem v jeho nejryzejší podobě. Tím, že ztloukl Iris, Suker u své mladé oběti vzbudil neodůvodněnou naději, že by přece jen mohl mít nějaké lidské rysy. Přitom ji Suker neušetřil, pouze ji učinil povolnou, ale to Nicola ve svém traumatickém stavu samozřejmě nechápala.

Alina se znovu pokusila vymáčknout karabinku a opět jí vyklouzla.

„Jako že jsem tam ležela, spoutaná a pochcaná, ale fakt šťastná, a celou tu dobu jsem si myslela jenom: Bože, dej ať je mrtvá. Prosím tě, milý Bože, učiň, ať je Iris mrtvá.“

„Ale ona nebyla,“ nadhodila Alina a vztekala se, že kvůli křeči v ruce musela udělat přestávku.

„To já nevím. Suker mi píchl narkotikum, a když jsem se probudila, tak už jsem nebyla v kleci, ale v opravdický cele. Přišel za mnou a řekl mi, že teď už se nemusím bát. Že jsem přece výjimka. A že proto mě celou tu dobu léčil jinak než ostatní.“

Léčil, pomyslela si Alina. Zase další synonymum pro bolesti, utrpení a strach. Cítila, jak v ní narůstá hněv, a to bylo dobře, protože v ní mobilizoval netušené síly.

Hergot, Zorbachu, tohle je všechno tvoje vina, vole jeden kolosální. Proč jsme se jen museli potkat?

Alina si předsevzala, že ho kopne do rozkroku s rozběhem, jestli k tomu ještě někdy bude mít příležitost. Nakopu tě, ksicht ti rozflákám, kůži ti rozdrásám a pak… Všimla si, jak jí stoupá tlak v očích, zatímco dál manipuluje s karabinkou. … a pak si dobře rozmyslím, jestli ti neurvu jazyk, až tě budu líbat, ty starej zkurvysynu.

Konstatovala celá vyděšená, že právě myslela na starého Zorbacha. Na muže, který nesedí bezmocně na invalidním vozíku, kterému nezavraždili ženu a jehož syn dosud žije. Na jediného muže, který se jí stal natolik blízkým, že si přála, aby se mu jednou mohla podívat do obličeje. Což je myšlenka, kterou si nesmí připustit. To by bylo doznání, že jedna její část si přeje, aby na ní Suker tu operaci skutečně provedl.

„Co se dělo pak?“ pokusila se Alina odvést svou pozornost jinam tím, že se znovu zapojila do hovoru.

„Suker mě hladil po hlavě a znovu ujišťoval, že jsem něco mimořádnýho, a proto nikdy nedovolí, aby mě zabili. A že Iris už není jeho asistentkou. Že se s ní rozešel a mě dopravil na místo, kde jsem před ní v bezpečí a kde mě nikdy nemůže najít.“

„A od té doby jsi Iris neviděla?“

„Ne. Dokonce byla doba, kdy zmizel i Suker. Říkal, že se vzdálí jenom na krátkou dobu, a já si myslela, že odcestuje na víkend nebo tak. Ale místo dnů z toho byly tejdny a já si ještě do včerejška myslela, že tady v tý díře chcípnu. A taky bych asi chcípla, kdyby mi nenechal v cele dost sušenek a vody.“

To byla zřejmě doba, kdy seděl ve vyšetřovací vazbě, odvodila si Alina. To byla dobrá i špatná zpráva zároveň: na jednu stranu Suker pracoval zase sám, takže mají jenom jednoho protivníka. Na druhou policii v ničem nepomůže, když vypátrá jeho starou skrýš. I Tamařina svědecká výpověď je v tomto bodě bezcenná, protože Suker svoji mučírnu přenesl na jiné místo.

Alina se zrovna chtěla Nicoly zeptat, jestli se během věznění potkala s Tamarou, ale vtom to cvaklo a ona mohla volně pohnout rukou. V první moment se jí zmocnila taková euforie, že začala řičet nadšením.

„Co je ti?“ zeptala se Nicola úzkostně.

„Moje ruce!“ zasmála se Alina. „Můžu zase hýbat oběma rukama.“

Vysvětlila Nicole, jak se jí to během jejího vyprávění o Iris podařilo.

„A k čemu je to dobrý? Akorát ho to rozzuří, až se vrátí. Stejně nemůžeš utýct.“

„Ale můžu se posadit.“

Alina se vzepřela o lokty a zasténala. Musela předtím vydržet vykroucená tak dlouho, že jí bylo zatěžko vrátit se do normální polohy. Každopádně se teď nesmí narovnat moc rychle, aby se vyhnula nebezpečí, že z toho omdlí.

„Tak sedíš, paráda. Máš zas obě ruce. A teď hodláš odsud upalovat s postelí na prdeli?“

„Nemám potuchy. To mi řekni ty.“

„He?“

„Říkej mi, co mám dělat. Rozhlídni se! Jsou tu někde záchytný body? Něco, po čem bych mohla ručkovat?“

„Kam se chceš dostat?“

„Zmínila ses přece, že vedle dveří je knoflík požárního alarmu. Jak se k němu dostanu?“

„Nemám tušení. Já tě tady odsud už nevidím.“

Pravda, jsem moc daleko za tebou..

„Ale já tě slyším. Pověz mi, jestli je blízko u tebe něco, do čeho bych mohla narazit.“

„Ne. Nic. Stůl mezi náma je pojízdný. Možná ta plachta, jestli ji strhneš. Ale ta je moc daleko, tam se nedostaneš.“

No dobře, řekla si Alina. Počítala s tím. Tolik štěstí najednou, to by nebylo normální.

Zbývá ještě plán B.

„Nicolo?“ „Jo.“

„Teď mě dobře poslouchej. Je mi líto, ale jinak to nepůjde. Jestli nás mám odsud dostat, tak ti teď hned musím udělat něco, co bude trochu bolet.“

„Co?“ Nicola nervózně zakopala nohama na lůžku. „Kurva do hajzlu, co chceš dělat?“

49. kapitola

Alexander Zorbach

„Iris, nebo jak se dnes jmenuje, je sadistka jak vyšitá.“

Tamara během řeči udělala něco, čemu bych byl nejraději zabránil, i když jsem k tomu samozřejmě nebyl kompetentní. Stáhla si z hlavy potápěčské brýle. Mlasklo to, gumové těsnění se jí odlepilo od kůže a ukázaly se hluboké zářezy pod očima a na čele.

„Iris je perfektní herečka.“

Na nočním stolku stála lahvička s kapkami do očí a Tamara ji otevřela. „Chameleon, že byste ji nepoznal, ani kdyby stála přímo před vámi. Já sama jsem vždycky slyšela jenom její hlas, protože naše klece byly daleko od sebe. Ale myslíte, že bych si všimla, že osoba, s kterou jsem se vždycky probrečela až do usnutí, je to samé monstrum, co mi maskované každý den přináší jídlo?“

Tamara zaklonila hlavu a kápla si pipetou do každého oka dvě kapky roztoku. Když skončila, vypadala, jako kdyby plakala krev.

„Jo, Iris byla zatraceně šikovná,“ pokračovala. „Nejenže předstírala, že trpí zraněními, která jí Suker údajně způsobil. Podařilo se jí dokonce vnutit mi pocit spoluviny. Bylo mi z toho mizerně, protože jsem si vytáhla žolíka a někdo jiný musel ty bolesti snášet místo mě.“

Tamara se otřásla jako při zimnici a já ji vzal za ruce. Měla studené prsty a chvěly se jí, ale neodtáhla je pryč, když jsem je stiskl.

„Iris postupovala tak šikovně, a já byla kráva pitomá.

To nebylo tak, že by žadonila o můj soucit. Spíš naopak. Nadávala mi, byla zoufalá, tvářila se, jako by to už sama vzdala. Teprve tím ve mně probudila ochranářský instinkt.“

„S jakým cílem?“

„Aby rozzuřila Sukera. Každopádně je to jediné vysvětlení, které pro to mám. Ale třeba byla jenom šílená, a tím pádem zlá. Kdoví? Podle mě jí šlo o to zmanipulovat oběti k tomu, aby provedly něco, co Sukera uvede do takové ráže, že jeho znásilňování bude ještě větší hrůza.“

„A k čemu vás Iris svedla?“ zeptal jsem se a zároveň se jedním dechem bál odpovedi, která přijde.

Tamara se ztežka nadechla. „To je spousta vecí. Na začátku jsme plánovaly společnou sebevraždu. Chtěly jsme se obě otrávit, abychom se z toho pekla dostaly. Iris mi ukázala, jak si mám schovávat pod jazyk prášky na spaní, které jsem měla brát každý den, až jich nastřádám dostatečnou zásobu. Ale pak zas najednou začala dělat, jako by přece jen existovala nějaká naděje. Ukázala mi, jak se dá klec otevřít zevnitř, když se nadzvedne podlažní deska. Pochopitelně to sama naaranžovala, a když jsem se odvážila utéct, vběhla jsem Sukerovi přímo do náruče.“

Dál jsem jí masíroval ruce a divil se, že i přes mé dotyky má prsty pořád studené.

„A teď už se Iris nebojíte?“

„Ne. Stránka z Julianova deníku mela být moje propustka na svobodu. Jakmile bych předala ten papír, Iris by mě nechala na pokoji. Nemám tušení, proč to pro ni bylo tak důležité, ale taková jsou pravidla. Ale vy ho s sebou nemáte, já nemůžu nic ukázat, a proto je všechno ztracené.“

Tamara zívla.

„Chápu, že jste unavená. Už jenom poslední otázku: Jak se sem Iris dostala? Schwanenwerder je střežená pevnost. Jak vám mohla přinést obrázek od mého syna a uzavřít s vámi dohodu?“

„Ó, Iris se dostane všude. Nikde si před ní nejsem jistá, ona má… “

Při posledních slovech se zarazila uprostřed věty. Hlava se jí mírně naklonila, ale jenom na moment, než se zase narovnala, jako kdyby překonala mikrospánek.

„Je všechno v pořádku?“ zeptal jsem se.

„Ano, v tom nejlepším,“ odpověděla s úsměvem. Byl to první a zároveň poslední Tamařin úsměv, který jsem viděl. Potom vše nabralo rychlý spád.

Zatímco jsem si ještě vůbec neuvědomoval, co se mi odehrává před očima, Tamara upadla bokem na postel. Nohy jí pořád visely přes kraj a rytmicky se třásly.

„Tamaro?“

Naklonil jsem se k ní. A když jsem viděl, jak se jí oči bezvládně svezly do strany, zatáhl jsem za šňůru nouzového signálu v hlavě postele.

„Tamaro, slyšíte mě?“

Z úst jí tekla pěna, snažila se ji vyplivnout. Dávila se.

„Řekla jsem vám přece, že je po všem,“ vysoukala ze sebe v křečích. „Nechte mě odejít…“

Zkroutila se do embryonální polohy a v bolestech si tiskla pěst do úst. Když jsem ji chtěl vytáhnout, abych jí ulehčil dýchání, objevil jsem, že má mezi prsty malý plastový sáček.

„Jak to?“ zeptal jsem se naprosto nechápavě.

Za mnou se rozletěly dveře. Do místnosti proniklo světlo a Tamara vykřikla.

„Co se tu děje?“ Doktor Roth mě odstrčil stranou. „Co jste s ní provedl?“

„Nic,“ řekl jsem podle pravdy a v týž okamžik mi došlo, proč mě prve Tamara poslala do koupelny.

„Musela spolykat prášky. Na spaní, barbituráty. Něco, co denně užívá. Musela je schovávat pod jazykem.“

Jak jí to Iris ukázala.

Roth se na mě zděšeně podíval. Do pokoje vtrhli záchranáři. Neztráceli čas a odvezli Tamaru i s lůžkem. Aby jí ochránili oči, dali jí přes hlavu lajntuch, takže už teď vypadala jako mrtvola.

Stál jsem nějakou dobu nehybně v pokoji, který bez postele a v plném světle vypadal jako prázdná odkládací komora.

Potom jsem nahmatal dopis za opaskem a spěchal dohnat houf lidí s umírající ženou.

50. kapitola

Alina Gregorievová

„Auuu! Sakra, člověče!“

Alině se zdálo, že Nicola vykřikla bolestí víc, než se patřilo, ale ani ve snu by ji nenapadlo tu holku napomenout. Tím by se ještě víc zatvrdila.

„Sorry, ale říkala jsem ti přece, že to může trochu bolet, když se pořádně netrefím.“

Sebrala znovu řetěz, kterým byla ještě před chvilkou připoutaná ke zdi a jenž právě hodila přes pokoj směrem k Nicolinu operačnímu stolu. Dívka měla ruce zafixované těsně k tělu, a tak ho mohla jen těžko chytit. Alině se zatím nepodařilo hodit řetěz tak, aby ho Nicola byla schopná chytit za karabinku. Zkusila to už dvakrát. Jednou minula stůl a teď se zrovna trefila Nicole do hlavy.

„Do prdele práce!“

Tentokrát zaklela Alina, poněvadž i čtvrtý pokus šel vedle.

„Neházej ho tak daleko a trochu víc napravo.“

„Dělám, co můžu.“

Nebylo to k ničemu. Teprve když Alina už úplně vynervovaná naprosto neplánovaně mrštila řetězem směrem k Nicole, uslyšela z druhého kouta místnosti vítězný pokřik.

„Jo! To je hustý!“ Jestliže se předtím Nicola projevovala jako rejpavý teenager, teď projevila přímo dětinské nadšení, že to konečně vyšlo.

„Držíš ho pevně?“ „Dokonce oběma rukama. To byl perfektní hod, přímo přes boky.“

No dobrá,.

Alina zatáhla napřed opatrně, potom její důvěra v řetěz vzrostla a nakonec se jedním tahem za druhým přitahovala k Nicole.

Funguje to! Ono to vážně funguje!

Vzdálenost se s každým záběrem zkracovala, protože kolečka u Nicolina operačního stolu byla naštěstí zaaretovaná.

Vyskytla se i sekunda úleku, když se mezi nimi zaklínil stolek na instrumenty. V ten okamžik už byly obě tak blízko, že Alina ucítila pot své spoluzajatkyně. A pak se podařilo překonat i poslední centimetry.

I když si Alina myslela, že Nicola už je nadosah, neodvažovala se v první chvíli napřáhnout ruku z iracionálního strachu, že sáhne do prázdna a Nicola se rozplyne jako fata morgana, jejímuž přeludu podlehla.

Nakonec si ale dodala odvahy, a když se dotkla napřed hrubého prostěradla a potom plochého břicha, málem se rozplakala.

„Ahoj,“ zašeptala. Nevidomý běžně nesahá cizímu člověku do obličeje, aby ho „poznal“. Alina tohle filmové klišé nesnášela, ale teď musela vědět, s kým je to tady dole zavřená. S kým prochází tím peklem.

„Ahoj,“ odpověděla Nicola. Chvěla se po celém těle.

Vzdychla, když ji Alina přejížděla prsty po bradě a tvářích, a zachvěla se, když jí pohladila nos. A zasténala, když jí sáhla na obvaz nad levým okem.

„Je mi to líto.“ Alina ruku zase odtáhla. Operační jizva ji vrátila do reality. Někde tam venku čeká šílenec, který té dívce rozřezal oko, a může se co nevidět vrátit.

„Nesmíme ztrácet čas, Nicolo.“ „Jo, ale co budeme dělat?“

„Prve jsem někam shodila ledvinku se skalpelem.“

„No a?“

„Znělo to, jako kdybych těch předmětů shodila ze stolku víc. Vidíš něco na podlaze?“

„Ne, na to je tady příliš tma.“

Dobře, tak na to musíme jinak.

„Popiš mi napřed naši polohu. Kde v místnosti se teď nacházíme?“

„Urazilas asi metr, víc ne.“

„A dveře?“

„Pořád stejně daleko jako předtím. Akorát že seš teď víc napravo u mě.“

„To je perfektní.“

Alina chytila kraj Nicolina lůžkového stolu a sunula se oběma rukama podél ní.

„Teď postupuju směrem k východu, je to tak?“ zasténala. Hrana se jí zařezávala do dlaní. Dlouho tuhle námahu nevydrží.

„Jo. Ale nezapomeň, že vlastní dveře jsou až za plachtou. I kdyby ses ode mě odrazila,“ namítla Nicola, jež prohlédla Alinin plán, „až k nim to nezvládneš.“

Jen aby ses nemýlila, pomyslela si Alina a vzepřela se vší silou proti Nicolinu stolu. A rozjela se.

Zatraceně!

„Vždyť jsem ti to říkala,“ uslyšela za sebou Nicolu, kterou ten nezdar rozzlobil natolik, že se zakuckala a vzápětí rozkašlala.

Alinin podvozek se otočil o devadesát stupňů a ona teď stála přímo před plachtou, rovnoběžně s dveřmi ven. Prohmatávala pohyblivou stěnu z fólie, která byla naomak jako nepromokavý plášť.

„Kde je ten zatracenej zip?“

Ale než jí Nicola stačila odpovědět, Alina se posadila a našla zip, kterým se dala otevřít sterilní komora operačního stanu.

„A teď?“ zeptala se Nicola. „Hezký, otevřelas průchod. Jak už jsem řekla, vlastní dveře ven, umyvadlo a ten červenej knoflík vedle jsou ještě metr a půl za ním.“

„Ale ty teď skrz tu přechodovou komoru vidíš až k východu, ne?“ zeptala se Alina.

„Takovou úzkou škvírou, jo.“

„Super, perfektní.“

„Přestaň už, prosím tě, s tím zasraným super a perfektní. Vůbec nic tady není perfektní. Rozepnulas zip a ta plachta teď visí od stropu ve dvou kusech. Paráda, bezva. Jenže k vlastním dveřím ven ses nepohnula ani o centimetr. Takže teď co?“

„Teď zas potřebuju tvoje oči.“

„Chtělas říct, že potřebuješ moje jedno oko,“ opravila ji Nicola.

„Sorry, ale teď vážně není čas na předvádění ostrovtipu. Jasný? Prostě mi říkej, co vidíš. Je tady u mě blízko něco, co mi pomůže dál?“

„Ne, krucinál. Co by to mělo bejt? Létající štípačky, aby sis přecvakla pouta na nohách? Dobrá víla ti splní přání.“

„Nech si ty blbý vejšplechty a radši mi řekni, jestli se tady můžu něčeho chytit a táhnout se dál ke dveřím.“ Alina teď taky zvýšila hlas. „Já se na rozdíl od tebe aspoň snažím něco podniknout a nerochním si v… “

„Počkej moment!“ přerušila ji Nicola rozčileně.

„Co?“

„Možná tam něco je. Můžeš tu plachtu víc odhrnout?“ „Takhle?“

Alina popotáhla zavěšenou fólii.

„Ještě víc. Musíš tu komoru otevřít, kam až to půjde. Nejlíp když ji strhneš dolů.“

„Proč?“

„Protože si myslím, že ve výšce tvý hlavy, hned za tou plachtou, stojí věšák na šaty.“

Bože všemohoucí! K čemu ten nám bude?

Alina trhla fólií z umělé hmoty a uslyšela nad hlavou drhnutí.

„Na čem je to přidělaný, Nico?“

„Nemám páru. Na úplně normálním háku, ale ten drží pevně. A neříkej mi Nico.“

Alina zatáhla silněji a ucítila, jak plachta povoluje, ale nepodařilo se jí utrhnout ji z úchytu na stropě.

„Takhle to nefunguje.“

„Ale musí,“ protestovala Nicola rozčileně.

„Jo? A pročpak? Odkudpak víš, že ten stojací věšák je napevno přišroubovanej k zemi? I když se k němu dostanu, co mi to pomůže, abych mohla ručkovat dál ke dveřím?“

„O to tady vůbec nejde.“

„Nýbrž?“

„Na tom stojanu visí Sukerův doktorskej plášť.“

To snad není pravda!

„Myslím, že být nahá je pro mě momentálně ten nejmenší problém, Nicolo.“

„Ty mi nerozumíš…“ Dívčin hlas byl čím dál vzrušenější. „Ten plášť měl Suker na sobě, když mě operoval.“

„No a?“

„A já jsem viděla, jak si do kapsy na straně strčil svazek klíčů, než mě omámil.“

51. kapitola

Philipp Stoya a Martin Roth

„Co to má znamenat? Vy nevíte, kde je?“

Stáli v hale urgentního příjmu Lesní kliniky v Zehlendorfu, pár minut autem od Schwanenwerderu, a Stoya neměl náladu mluvit potichu, i když na něj sestra, jež chvátala kolem nich, vrhla varovný pohled.

„Ve Schwanenwerderu funguje nepřetržitá ostraha. Jak to, že odtud mohl Zorbach mírnixtýrnix vypochodovat?“

Roth opovržlivě máchl rukou a jasně tím naznačil, že mu připadá hloupé se policistovi ospravedlňovat – a otočil se od něj.

„Hej, mluvím s vámi!“ Stoya popadl psychiatra za paži.

„Ne. Vy na mě řvete,“ odpověděl Roth, ale zůstal stát. „Zřejmě vám to uniklo, pane komisaři, ale strážní posádky ve Schwanenwerderu dohlížejí na to, aby se nikdo nedostal dovnitř. Pacienti tam nejsou zajatci a můžou odcházet a přicházet, jak je jim libo, pokud to není v rozporu s medicínskou indikací.“

„Aha, takže prostřelená hlava pro vás není dostatečná medicínská indikace?“ Stoya se ťukl do čela. „To teda nechápu.“

„Pouze pro osvěžení paměti!“ Roth zašermoval ukazovákem policistovi před hrudí. Ale nejradši by toho samolibého zmrda napíchl. „Byl to váš kolega Scholowsky, kdo včera v noci proti mé vůli podepsal Zorbachovy propouštěcí papíry.“

„Z toho se taky bude zodpovídat, jen co se probere z narkózy,“ řekl Stoya, teď už trochu tišeji. Pokud se z ní vůbec probere, zůstalo nevysloveno mezi oběma muži.

Psychiatr přistoupil o krok blíž. Jako lékař nemohl jinak. Vždycky když se podíval člověku do obličeje, hledal příznaky, z nichž se dá odvodit partnerův zdravotní stav. Stíny pod očima, okoralé rty a rozcuchané vlasy vypovídaly o policistovi za celé svazky. Ale aspoň že se ještě oholil, i když nakvap, a jeho krk vypadal, jako kdyby ho na mnoha místech poškrábala kočka.

„Panu Zorbachovi se daří obdivuhodně dobře. Momentálně snese velkou zátěž.“

„Aha, tak proto jste mu teď ve Schwanenwerderu postavil turniket, aby si mohl chodit sem a tam, jak chce?“

„Ne. Popravdě řečeno jsem trval na tom, aby jel se mnou. Nemáme detoxikační stanici, proto jsme paní Schlierovou museli přeložit sem, a to co nejrychleji.“

Za nimi se otevřely dveře a oba museli udělat místo pacientce, která se chtěla dostat z pokoje s kapačkou na ruce.

„Ještě nevíme, čím přesně se Tamara otrávila, ale Zorbach u toho musel být, když to udělala,“ zašeptal Roth a nahlas začal mluvit, teprve když byla pacientka pryč. „Chtěl jsem, aby byl Zorbach po ruce a mohl mluvit, kdyby se ho na něco potřebovali zeptat doktoři v sanitce nebo tady.“

„A potom si jen tak zmizel?“

Stoya sevřel pěst, jako kdyby Rothovi nejradši vrazil jednu do brady, ale pak ji zastrčil do vyboulené kapsy u saka. Roth si nemohl vybavit, že by ho někdy viděl v jiném saku. Dokonce i ten flek od hořčice na reversu mu připadal povědomý.

„Když jsme sem dorazili, vysadilo Tamaře srdce. Doktoři začali s oživováním ještě během transportu na ARO.“ Roth přimhouřil oči. „Neúspěšně, jak víte.“

Stoya jen zoufale zavrtěl hlavou. „To je výborný. V tom chaosu jsme ztratili nejen naši jedinou svědkyni, ale ke všemu ještě Alexandra Zorbacha.“

„Je mi to líto.“

„Jo, děkuju mockrát. Půjdu se poohlídnout, co si za to kde koupím.“

Stoya udělal na podpatku čelem vzad, ale hned se zase zastavil, jako kdyby ho napadlo ještě něco. Otevřel ústa, zvedl ruku a po krátkém zaváhání ji zase spustil.

„Co ještě?“

„Zapomeňte na to.“ Stoya vykročil k výtahům.

„Smím se zeptat, co mu vlastně chcete tak naléhavého?“ zavolal za ním Roth.

„Ne,“ odpověděl komisař, aniž se otočil. „Ale stejně vám to řeknu. Máme něco nového o Franku Lahmannovi.“

52. kapitola

Alina si připadala jako člověk na poušti, jenž umírá hlady a najde ruksak nacpaný konzervami až k prasknutí. Akorát k nim bohužel nemá otvírák. Jestli má Nicola pravdu, klíč k svobodě byl zastrčený v Sukerově plášti jen pár centimetrů od ní, a přece mimo její dosah. Mezi ní a stojacím věšákem se nacházela pouze tenká umělohmotná fólie, ale ten krám mohl zrovna tak dobře stát v úplně jiné místnosti. Ve své momentální poloze Alina nemohla fólii roztrhat pouhýma rukama, ani celou tu plachtu utrhnout od stropu.

Takže mi zbývá jenom jedno. Alina přelezla zadkem až k dolnímu konci operačního stolu. Nohy měla na úrovni kotníků v kovových manžetách upevněných řetězem k lůžku. Řetěz měřil jen pár centimetrů, ale přesto jí skýtal dostatečný manévrovací prostor, aby mohla vstát.

„Hele, co chceš dělat?“ zeptala se vylekaná Nicola.

Alina jí neodpověděla. Balancovala na kraji stolu jako sebevrah na střeše mrakodrapu a zřejmě v tom nebyl zas takový rozdíl. I ona se chtěla odebrat volným pádem do nicoty a nevěděla, jestli to nakonec přežije.

„Nedělej to!“ vykřikla za ní Nicola, ale to už bylo pozdě. Alina se oběma rukama zaryla do plachty a potom upadla dozadu.

53. kapitola

Alexander Zorbach

„Odkud to máte?“

Leonard Schlier spustil ruku s dopisem a utřel si loktem slzy, které mu při čtení neustále kanuly po tvářích.

Obývací pokoj, kde jsme seděli, byl němým svědkem bitvy muže, jenž ve svém boji proti stárnutí každý den ztrácel terén.

Mnohé naznačovalo, že důchodce sedící naproti mně nechce jen tak kapitulovat. Například pečlivě urovnaný háčkovaný ubrus na stolku u gauče nebo vůně osvěžujícího spreje, kterým se pokoušel přebít výpary laciného čalouněného nábytku a možná i vlastního těla. Ale při bližším pohledu si člověk všiml, že úpadek se rozrůstá. Pomalu a s nelítostnou precizností. Pavučiny na stínidlech lamp byly přitom ten nejmenší problém. Nevadilo mi ani prošlé datum spotřeby na kondenzovaném mléku, které mi stařec podal ke kávě. Daleko pozoruhodnější byly plesnivé skvrny na stropě, a jestli se nemýlím, tak se kočka, jež pokojně dřímala na parapetu nad topením, vyzvracela vedle svého košíku. Chlupatý chuchvalec na koberci už ztvrdl a zešedivěl, takže tam musel ležet už kolik dní.

Úbytek zrakové schopnosti, pomyslel jsem si. Další porážka v boji s časem.

Ke zničení velkého domu jak známo stačí jednoduše rozbít pouze jednu malou okenní tabulku a čekat. Jakmile jednou mají vítr, déšť a zvířata volný vstup, je rozpad už jen otázkou času. Pozoroval jsem starce na gauči, jak si posunul brýle na čtení, a říkal si, jestli to platí i o člověku. Jestli když jednou osud hodí kámen do okna našeho života, tak už nejsme schopni následky tohoto úderu napravit, ať se snažíme sebevíc.

„Jak jste se dostal k závěti mé dcery?“ zeptal se Leonard Schlier roztřeseným hlasem.

Stručně jsem mu vylíčil své dramatické setkání s Tamarou.

„Teď leží na detoxikační stanici na Lesní klinice,“ ukončil jsem popis v naději, že ji mezitím nepřeložili do sklepa na patologii. Zdejchnul jsem se, když byli lékaři zrovna zaměstnáni oživováním.

„Jestli chcete, tak vás tam odvezu,“ navrhl jsem jako vejtaha.

Když mě taxikář vysadil na adrese, kterou Tamara pečlivě napsala na obálku, všiml jsem si, že ve vjezdu do malého rodinného domku stojí starý volkswagen. Ale poněvadž mě nějakou dobu opět bolela hlava, nebyl jsem si jistý, jestli v tomhle stavu mohu řídit.

„Vezmeme si taxík,“ navrhl jsem proto raději.

„Ano,“ souhlasil Leonard a chvěl se mu u toho spodní ret. „To je dobrý nápad.“ Závěť mu vyklouzla z rukou. „Nechte mě jenom chvíli, prosím, já… Musím se napřed převléknout.“

Podíval se na sebe a vyškubal si z oblečení pár cucků. Chlupy z perské kočky měl všude: na kordových kalhotách, županu a potom, jak na začátku naší rozmluvy zvedl kočku z klína a trochu se s ní pomazlil, mu dokonce visely i mezi dorůstajícími vousy.

Pokusil se vstát, ale nejspíš se mu nedostávalo sil, a tak zase klesl zpátky do čalounění. Zakryl si obličej rukama.

Posadil jsem se vedle něho a položil mu ruku kolem hubených ramen. Stařec vzdychl.

„Víte, já jsem věděl, že se to stane. Ona to naznačovala mockrát.“

„Takže s vámi vaše dcera mluvila o Sukerovi?“

Leonard Schlier se na mě podíval. „Ten dopis byl otevřený, pane Zorbachu. Předpokládám, že jste si ho přečetl, že?“

Přikývl jsem a připadal si jako zloděj přistižený přímo při činu.

„Nebojte se, já vám to nevyčítám. Znám vás z televize. Ztratil jste rodinu. Jenom nechápu, co má s vaším osudem společného Tamara?“

„To bych taky rád věděl. Mám v rukou několik volných konců, ale když za ně zatáhnu, všechno se ještě víc zašmodrchá. Prostě to nechápu. Vaše dcera malovala kopie dětského obrazu mého syna na rozkaz nějaké ženy – asistentky doktora Sukera –, která se patrně podílela i na únosu mé dobré přítelkyně.“

„Iris,“ potvrdil Leonard.

„Přesně. Iris.“

Ta se zdála být oním chybějícím článkem v řetězu spojujícím Juliana, Franka, Tamaru a Alinu. Kvůli ní jsem se vydal na tuhle cestu k malému rodinnému domku na Nikolassee, na periferii těsně u bývalého hraničního přechodu Dreilinden. Pobídly mě k tomu odkazy v Tamařině závěti.

„Musíte mě pochopit, pane Zorbachu, moje dcera se právě pokusila vzít si život. Těžko mohu být schopen nějak vám pomoct, i kdybych věděl jak.“

„Já myslím, že to přece jen víte,“ namítl jsem a sundal mu ruku z ramene. Jak mi to bylo zatěžko, minuty ubíhaly a nadešel čas přestat chodit kolem horké kaše.

„Přečetl jste poslední vůli své dcery až do konce, ne?“

Zvedl jsem dopis, který mu upadl, uhladil papír a našel v něm zásadní odstavec. „Ano. A co?“

„To řekněte vy mně!“ Zahleděl jsem se Leonardu Schlierovi odhodlaně do očí. „Co má vaše dcera na mysli, když na konci píše:

A tohle je můj odkaz Tobě, tatínku. Kdybych už neměla žít dál, pak Ti zanechávám těžké břímě. Protože Ty jsi jediný, kdo Iris zná a ví, jak je možné ji dopadnout, a doufám, že po tom všem, co jsem Ti o ní vypověděla, k tomu budeš mít sílu, která mně nebyla dána.“

54. kapitola

Alina Gregorievová

A lina dobrovolně dopadla na operační stůl a náraz ji unesl do jiného světa. Narazila hlavou do tvrdého povrchu stolu, až to zadunělo jako zastřený zvon, ale stačilo to jenom na otřes mozku. Na mdloby ne. Proto také vnímala, jak si zároveň narazila kyčle, řadu obratlů a spodní čelist. A protože se při pádu nešťastně otočila, vrazila si pravý loket pod žeberní oblouk. Zlomila si dvě žebra, ale žádné naštěstí neproniklo do plic. Přesto však tahle bolest byla horší než všechno, co kdy předtím v životě zakusila. Bylo to horší než při nehodě, kdy ji opilý řidič srazil na přechodu. Ještě horší než po zranění z exploze, po níž oslepla.

Nebyla to sice tak silná bolest jako před dvěma měsíci, kdy si přimáčkla ruku na rozpálenou plotnu u sporáku, ale zato neustále přítomná. Permanentní. A proto horší.

Jako by neměla žádné vyvrcholení, nechtěla polevit a zůstávala na konstantně vysoké nesnesitelné úrovni, která při každém nadechnutí vzplála nanovo.

Možná to byl důvod, že její vize, které se jí dostavily jako vždy pod účinkem silné bolesti, byly ještě intenzivnější než jindy.

Chvilku potom, co dopadla na operační stůl, získala zase pocit, že se nachází v jiném těle. Držela se oběma rukama za hlavu a dívala se cizíma očima na scénu, kterou už znala.

Uslyšela ženský hlas: „To bylo tvoje zasloužené nálezné!“

Potom se kolem ní zatmělo a znovu vnímala zoufalé myšlenky umírajícího člověka, které zachytila už jednou, když se před pár dny musela ve vyšetřovací vazbě dotýkat Sukera: „Chci zpátky svoje peníze.“ A potom, zoufale: „Ale snad je tohle přece jen spravedlivý trest za mou vinu. Snad jsem Juliana…“

Na rozdíl od vězení se však obrazy na tomto místě nepřerušily. Osoba, v níž se Alina nacházela, ve smrtelném boji naposledy otevřela oči – a uviděla…

Ženu. Vypadala jako její matka. Osoby v Alininých vizích vždycky nabývaly rysů jejích rodičů, protože na jiné obličeje si už nedokázala vzpomenout.

Žena prochází pokojem. Vidím sporák. Takový, co nám na něm máma vařila krupičnou kaši. Mám bolesti, ale ta žena na mě nedbá. Obrací se ke mně zády a otvírá vrchní zásuvku v příborníku a bere odtud něco, co neznám, a proto to nemůžu vidět. Kleká si vedle linky k někomu… ano, je to jiná žena. Vlasy jí visí před obličejem jako opona a opírá se o nějaké tyče. Je to topení. Je k němu za jednu ruku připoutaná asi ve výši hlavy. Nemůže se nikam hnout a řve, jako by ji na nože brali: „Ne, nedělejte to!“ Ale žena se jen zasměje a strhne ji za vlasy dozadu, aby zajatkyně musela otevřít ústa. Potom jí do ní strčí ten předmět z příborníku.

Ohlušující výstřel katapultuje Alinu zpátky do reality.

55. kapitola

Alině ostře zvonilo v uších, když klouzala z halucinací do moře bolesti. Přítomná realita byla nesnesitelná, mnohem horší než vize, které z ní právě opadly, a přesto se smála. Nahlas a z plna hrdla a nebrala ohled na zlomená žebra, která se do ní s každým záškubem zavrtávala. Ale už ne s takovou intenzitou, jaká v ní spustila vize.

Já jsem to dokázala,!

Operační stůl se pod dopadem jejího těla vzepjal jako vzpurný kůň a na okamžik se zdálo, že se překlopí na stranu. Ale nakonec se vrátil do stabilní polohy.

Do prdele, já to fakt dokázala!

Pevně svírala plachtu operačního stanu, kterou se jí podařilo vahou svého těla kompletně vyrvat z uchycení na stropě.

„Hej, neusni zase! Hoď sebou!“ uslyšela volat Nicolu.

Když teď byla zase při plném vědomí, mohla se se zaťatými zuby opět řídit Nicolinými pokyny. Doktorský plášť skutečně visel nadosah na kovovém stojacím věšáku, Alině šikmo nad hlavou. Mírně se pootočila, a už to jí vehnalo slzy do očí. Ale bolestná námaha se vyplatila. Sukerův svazek klíčů se nacházel v jedné vnější kapse, jak se Nicola správně domnívala, a Alina ho našla na první pokus.

„Rychle, no tak dělej!“ naléhala na ni Nicola. Ale to už Alina držela kroužek se dvěma bezpečnostními klíči v ruce. V uších jí dunělo jako po nekonečné diskotéce.

Nejradši ze všeho by zůstala ležet. Odpočinula si, chvilku se prospala, aby zase nabrala síly.

Ale její spoluvězeňkyně měla pravdu, musela si pospíšit. Suker se mohl kdykoli vrátit. Ten šílenec se určitě připravoval na další operaci.

Na moji operaci.

To znamenalo neztrácet čas. Alina se tedy vzepřela, zvedla a přes protesty těla se naklonila dopředu.

„Pasujou tam?“ vyzvídala Nicola dřív, než se Alina vůbec dostala do polohy, v níž mohla klíčky vyzkoušet. A na moment ji dokonce přemohla jistota, že se k tomu nikdy nedostane, protože se jí prostě příliš třásly ruce na to, aby mohla najít zámek od pout na nohou, natož aby se trefila klíčem do dírky.

„Já to nezvládnu!“ zařvala do tmy. Jednou někde slyšela, že vidoucím lidem se míhají blesky před očima, když se octnou na pokraji sil, a v tuhle chvíli si uměla představit, co se tím myslí, i když samozřejmě nic takového neviděla.

„Ale jo, zmákneš to,“ snažila se ji Nicola povzbudit. „Já to přece vidím, tak to nevzdávej.“

„Co ty víš, ty fracku blbej?“ slyšela se Alina říkat a nevěděla, jestli v duchu, nebo nahlas. „Toběse to mluví. Ty si tady nemusíš s naraženou lebkou a zlomenejma žebrama vyhazovat klouby. Nemusíš do zámku ten klíček…“

Alina zatajila dech.

Zámek! Panebože, to je zámek! A tady ten klíc… Zvedal se jí žaludek, ale ona to zase spolkla, protože tenhle malý klíček, co držela v ruce, … tam skutečně pasuje. Můžu ho zastrčit do zámku. Ne, ještě lepší, můžu s ním… otočit!

Cvaklo to a jedna manžeta se otevřela.

A pak už byla volná.

Zopakovala proceduru na druhé noze. Řetěz od ní odpadl a s ním i obrovská duševní zátěž. Uslyšela pouta prásknout o zem, a když si přitáhla nohy, necítila už žádný odpor.

Dostavující se pocit štěstí se účinkem vyrovnal injekci morfia. I když trval jenom pár vteřin, vypnul všechny bolesti a dopřál Alině svobodně se nadechnout.

„Zvládla jsem to!“ Řvala teď z plna hrdla to, co si předtím jen myslela.

„Hustý, hustý, hustý!“ jásala Nicola, ale pak zase ztlumila hlas, když říkala Alině. „A teď ke mně. Ale fofrem, než se Suker vrátí.“

Alina využila poslední výrony endorfinu a lopotně si přetáhla nohy přes kraj stolu. Klouby jí připadaly jako z gumy. Musela se opírat, jinak by se cestou k Nicole podlomila a upadla, ale když zvládla i tohle, myslela si, že teď už neexistuje nic, co by ji mohlo zastavit.

Vysvobodila jsem si ruce. Přetáhla jsem se i se stolem přes celou místnost. Vrhla jsem se do neznáma a zbavila se pout. A teď…

„Tohle ne!“ Alina pustila zámek, kterým měla Nicola fixované ruce.

„Co?“

„Nejde tam.“

„Kurva, a fakt jsi je…?“

„Jo, určitě.“ Alina si ovinula paže kolem nahého těla a začala se třást. Zklamání jí vrátilo bolest a s ní i vnímání chladu.

„Oba klíče. Zkoušela jsem ti je na poutech na rukou i na nohou. Nepasuje tam ani jeden.“

Uslyšela, jak Nicolina hlava dopadla zpátky na stůl.

„To bylo jasný už od začátku.“

„O čem to mluvíš?“

Dívka se bez zábran rozplakala. „Copak sis nevšimla, že jenom tobě nechal jednu ruku volnou?“ jektala skrze slzy. „Přitom jsem to byla já, koho operoval. Ale u mě už to vzdal. Já můžu klidně chcípnout a udusit se svejma vlastníma zvratkama. Teď seš ty ta jeho mimořádná výjimka. Ty nesmíš umřít. Ale mě už odepsal.“

„Takhle nesmíš uvažovat.“ Alina ji vzala za ruku, ale Nicola ji měla sevřenou v pěst a nechtěla ji otevřít.

„Ne? A co teda? Já mám jenom jedno oko, do prdele, hlava se mi může rozletět, je mi hnusně a ty mě tady za chvilku necháš samotnou. Sorry, ale v tomhle je fakt těžký myslet pozitivně.“

„Já tě tady nenechám samotnou.“

Nicola se začala hystericky smát. „Ale jo, ty krávo blbá. Přesně to uděláš, poněvadž to je naše jediná šance, chápeš? Ty teď půjdeš ke dveřím, vylezeš ven a přivedeš pomoc.“

Alina zavrtěla hlavou. „Ne, já se tady schovám a pak ho… “

„Chceš se s ním prát? Seš padlá na hlavu? Suker je brutální násilník a má sílu jako bejk. Ty seš proti němu jenom rachitickej slepejš. Padej už konečně, nebo si to nakonec rozmyslím.“

Dívčinu odvahu mohla Alina jenom obdivovat. Víc než půl roku prodělávala peklo, a teď svého jediného spojence posílá pryč. I když to asi bylo jediné logické rozhodnutí, to, že ho učinila, svědčilo o jejím obrovském charakteru.

„A vem si ten plášť,“ dodala Nicola už ne tak nahlas, když vytušila, že Alina ustoupila o krok od jejího stolu.

„Sukerův plášť?“

„Jo. Venku je zima.“

„Na to zapomeň. To radši zmrznu, než bych si na sebe oblíkla něco od něho.“

K jejímu úžasu se Nicola rozesmála na plné kolo. „Hele, kdo z nás dvou je tady vlastně furt ještě puberťák? Ty seš sice na jednu stranu mrcha prohnaná, ale na druhou totálně cáklá. Je zima. Vem si ten zasranej plášť!“

„Ano, maminko.“

Alina kráčela pomalu místností směrem, kde tušila dveře. Nicola ji v ničem neopravovala, a tak měla za to, že jde správně. A skutečně kousek před východem narazila do stojanu na šaty.

Nicola si odkašlala a pak za Alinou zavolala silně roztřeseným hlasem: „A dávej, prosím tě, pozor, jo. Suker už jednu chytil, když chtěla zdrhnout. Jmenovala se Tamara.“

Tamara Schlierová blesklo Alině hlavou, když našla kliku. „Co se s ní stalo?“

„Taky jí uřízl víčka, jako všem ostatním ženskejm. Akorát že bez narkózy.“

Alinu při té odpovědi zamrazilo ještě víc. Už sahala po plášti a chtěla si ho na sebe přehodit, když se Nicola ozvala nanovo. „Hej, a ještě něco.“

„Co?“

„To na krku.“

„A co jako?“

„To tvoje tetování je fakt cool.“

56. kapitola

Alexander Zorbach

„Prší tam?“ zeptal se Leonard Schlier a podíval se z okna. Poté co jsem zavolal taxík, trávil čas tím, že si poněkud obřadně zavazoval vysoké boty. Pantofle řádně srovnal pod gauč.

Žasnu pokaždé znovu, jak se lidé v extrémních situacích upínají k všednodenním úkonům. Za své kariéry policejního psychologa i později v novinách jsem byl často svědkem situací, kdy byli rodinní příslušníci konfrontováni se zlou zprávou. Matka, jejíž syn byl postřelen při přepadení benzinové pumpy, si před odjezdem do nemocnice na ARO chtěla ještě honem přežehlit svoje oblíbené kalhoty. Otec, jehož syna spolužáci ve škole šikanovali tak, až se z toho oběsil na půdě, trval na tom, že musím ochutnat nudle, které uvařil rodině k večeři. Všichni tito lidé nebyli bez svědomí ani nepřestali myslet, pouze se snažili oddálit, co nevyhnutelně muselo přijít. Provádění rutinních věcí jim na okamžik prodloužilo zdání nenarušeného světa, v němž se člověk před odchodem z domu pořádně oblékne do špatného počasí, i když ten výlet, jako v Leonardově případě, s největší pravděpodobností skončí identifikací jeho mrtvé dcery.

„Na déšť je moc zima,“ odpověděl jsem a navedl ho zpátky k problému, kvůli kterému jsem přišel. „Říkal jste, že Iris pracovala na lince důvěry?“

„Ano.“ Stařec nechal boty a sedl si zpátky na gauč.

„Dělala volavku. Seděla tam jako pavouk uprostřed sítě a vybírala Sukerovi oběti.“

Začal jsem o téhle nové informaci přemýšlet nahlas. „Takže Tamara byla s Iris v kontaktu už před únosem?“

Leonard přikývl. „Tamara tam zavolala. Na jedno z těch zatracenejch čísel, co najdete na internetu, a na druhým konci seděla Iris. Chápete, co to s člověkem udělá, když se vlastní dcera svěří raději cizímu člověku na telefonu než vlastnímu otci?“

Povzdechl jsem na souhlas. Jedna moje část chtěla hovor na tomhle místě utnout. Hrozilo až příliš veliké nebezpečí, že budu muset přemýšlet o tom, že se můj syn nikdy neměl komu svěřit.

„Tohle všechno jsem se dozvěděl, až když ji našli,“ pokračoval Leonard. „První dny se jí vedlo dobře. Její matka už nežije, a tak jsem ji v nemocnici navštěvoval sám. A dlouze jsme mluvili o hororu, který musela prožít. Jenže pak ji přeložili do Schwanenwerderu a tam ze dne na den…“

„Jaké vlastně měla Tamara problémy?“ zeptal jsem se do jeho bezmyšlenkovitého odmlčení.

„Nic tak strašného,“ odpověděl Leonard, ale pak se opravil. Zřejmě se bál, abych si o něm nemyslel, že dceřiny starosti bagatelizuje. „Každopádně nic, co by se nedalo vyřešit v rodině. Obtěžoval ji její nadřízený.“

„Sexuálně?“

„Ne ve smyslu znásilnění, ale Tamara se bála, že přijde o svou práci v daňové poradně, když nevyhoví jeho nabídkám. Myslím…,“ povytáhl rozcuchané obočí a zdůraznil, „… jednoznačným nabídkám.“

Vstal a oklepal si z kalhot kočičí chlupy. „Nepočkáme na ten taxík radši venku?“ zeptal se zničehonic. „Aby náhodou nepřejel kolem?“

„Tady uvnitř je víc teplo,“ namítl jsem a muž nepřítomně přikývl a díval se dál z okna.

„Tak dobře, asi máte pravdu.“ Chvíli váhal, jako by si nemohl vzpomenout, kde jsme přestali. Ale potom řekl: „Jednou večer – Tamara toho trochu vypila, protože jí šéf zase pohrozil výpovědí – sedla k internetu a pak namátkou vytočila číslo, co jí doporučila jedna fortna. Říká se tomu tak?“

„Fórum,“ opravil jsem ho a začínal tomu pomalu rozumět. Sukerova asistentka vyhledávala na anonymních fórech zoufalé ženy, psychicky labilní oběti, a nabízela ochotnou laickou pomoc. Umím si moc dobře představit posty, které nechávala ve svépomocných skupinách:

@Tammygirl, náhodou jsem narazila na tvoje vlákno. Je mi to fakt líto s tím tvým šéfem. To teda je zmrd. Promiň ten slovník, ale takovýhle týpci jsou fakt k zblití. Taky jsem takovýho měla a totálně mě odrovnal. Ale jedna horká linka mi tenkrát fakt hodně pomohla. Jestli chceš, pošli mi SZ a já ti mailnu to číslo. Člověku to někdy udělá dobře, když si může o věci promluvit s někým nezúčastněným. Myslím, že kvůli tomu jsme přece všichni tady, ne? Greez

„Máte ještě číslo, kam Tamara volala?“ zeptal jsem se. „Ne, to není zachovaný. Ony se setkávaly v nějaký tajný místnosti, já o tom nemám zdání.“ „V chatroomu?“

„Jo, tak se to myslím jmenovalo.“ Takže žádné SZ, žádné soukromé zprávy. V privátním chatu se průběh rozhovoru neuchovává a je navždy ztracený.

Popošel jsem teď taky k oknu. Leonard se na mě podíval a zamrkal, jako kdyby měl něco v oku.

„Máte nějakou představu, proč si Suker vybíral zrovna ženy, jako byla Tamara?“ zeptal jsem se a nedělal si velkou naději na odpověď. Soudě podle kreseb na stěnách byl ten starý muž architekt nebo inženýr, ale rozhodně ne kriminalista nebo psycholog. O to víc mě jeho odpověď zarazila: „Není to jen pouhá teorie, pane Zorbachu. Vím to dokonce z první ruky.“

57. kapitola

Alina Gregorievová

Nicola se mýlila. Nebyla zima. Bylo to něco mnohem horšího. Alina si vzpomněla na ruské trestance v sibiřském gulagu, a přitom stála bosýma nohama ve sněhu teprve pár vteřin.

Napřed se musela dostat podle zábradlí nahoru po úzkých schodech, které začínaly jen kousek za tou mučírnou. Stupně byly ze suchého dřeva a nejméně na dvou si zadřela třísku. Ale tyhle bolesti nic neznamenaly ve srovnání s tím, co musela snášet teď, poté co se odvážila otevřít těžké dřevěné dveře, před nimiž po výstupu do schodů zůstala značnou chvíli nerozhodně stát.

Třeba jsou zamčené? Nespustí se alarm? A nečíhá za nimi Suker?

Dýchala zhluboka, aby se jí zklidnil puls. Dávala pozor na zvuky a další známky života za dveřmi, a přitom jí už při pouhém doteku bylo jasné, že skrz tyhle silné dveře žádný zvuk nepronikne.

Ven ani dovnitř.

Nakonec si řekla, že stejně nemá na vybranou, že to musí risknout.

Vyšla ven do mrazu a nikoli poprvé si položila otázku, jestli se neubírá přímo do pasti.

Volná jedna ruka. Uchycení řetězu karabinou. Klíč. Odemčené dveře.

Ovšem nedalo se zrovna tvrdit, že jí to Suker ulehčoval. A vůbec, co si od vyprovokovaného pokusu o útěk mohl slibovat? A pokud mu chtěl zabránit, neobjevil by se už dole u schodů?

Ale to se nestalo a ani teď se jí nikdo nepostavil do cesty. Nikdo nezavolal její jméno. Nikdo ji nesrazil na zem.

Celá roztřesená se potácela dál, bořila se do sněhu až po stehna a v každém okamžiku očekávala, že ji někdo nepřipravenou zaskočí a vrhne se na ni.

Taky teď byla ráda, že Nicolu přece jen poslechla. Ten doktorský plášť byl sice jenom vtip, ale aspoň si měla kolem čeho ovinout paže.

Každý nádech ji zabolel, a nejen kvůli zraněným žebrům. Mráz jí pronikal až do průdušnic. Přesto Alina lačně nasávala vzduch. Nebyl čerstvý, byl cítit výfukovými zplodinami, asfaltem a průmyslovou zónou. Ale aspoň chutnal svobodou, a ne vlhkými zdmi a úzkostným potem jako dole ve sklepě.

A teď? Kam to jdu?

Ztratila orientační smysl, jako kdyby se jí prve tím dopadem na improvizované nemocniční lůžko rozbil vnitřní kompas. Byla tma a nikde ani slabý zdroj světla, podle něhož by mohla řídit svoje kroky. Jedinou známku života v blízkém okolí představoval neustálý hukot asi sto metrů před ní.

Auta. Slyším auta, pomyslela si a věděla, že její následné rozhodnutí určitě není dobrý nápad. Ale měla snad na vybranou?

Rázovala si to naslepo sněhem k městské dálnici s hustým provozem, když vtom jen pár metrů od sebe zaslechla naprosto nečekaný zvuk.

58. kapitola

Alexander Zorbach

Leonard Schlier popošel k skříňové stěně a vytáhl zásuvku regálu. Vyndal z ní fotoalbum.

„Tohle jsem dával dohromady, zatímco Tamara…“ Zlomil se mu hlas a rozpačitě zakašlal, jako by se styděl za své emoce. „Zkrátka když už byla pryč a potom v době, kdy byl Suker ve vazbě.“

Odnesl album ke kredenci u okna a otřásl se. „Táhne tady,“ ovinul si paže kolem těla. Otevřel na moment podlouhlé dřevěné okno, aby ho hned zase zavřel. A rozmrzelý z toho, že chlad nadále proniká i škvírami, odvlekl album zpátky ke stolku u gauče a posadil se za něj.

Okraje svazku nadouvaly nesčetné výstřižky z novin. Schlier ukázal na zavřené desky.

„Tady to všechno je. O Sukerovi a jeho procesu. Rešerše to jsou velice obsáhlé. Naprosto mimořádná je teorie jednoho psychologa, co staví domněnku, že Zarin Suker neodpovídá běžnému osobnostnímu profilu sériového pachatele.“

Chvilku jsem se zamyslel nad tím, v jakém že to žijeme světě, kde jedním dechem říkáme slova „běžný“ a „sériový pachatel“, aniž by to znělo nějak zvláštně, a zmeškal jsem tím začátek Leonardovy další věty.

„… měl těžké dětství. Většina sadistů omlouvá své pozdější hrůzné činy tím, že k nim kdysi vlezl pod deku zlý strýček. Nikoli však Suker.“ Leonard ťukl ukazovákem na album, jako kdyby se ten muž skrýval přímo pod jedovatě zelenou koženou vazbou. „Podle psychologa neexistovaly u tohoto očního lékaře žádné známky zneužívání. Spíše naopak. Vyrůstal prý opečováván, měl harmonické dětství v řádně vedené domácnosti. Jeho učitelé a spolužáci nekonstatovali cokoli sebeméně nápadného v jeho chování. Nemučil zvířata, nepomočoval se v noci, nic nepodpaloval. Vrcholem jeho emočního projevu bylo pokárání, že byl na školním výletě přistižen, jak se v noci cicmá s jednou spolužačkou.“

Pohlédl jsem ke konferenčnímu stolku. Potom jsem vytáhl z kapsy mobil, abych se podíval, kolik je hodin, a zjistil jsem, že tu prakticky není příjem. V těchhle okrajových čtvrtích to nebylo nic neobvyklého. Bylo tu něco jiného, co mě čím dál víc znepokojovalo, ale z nějakého důvodu jsem to v tuhle chvíli nedokázal definovat.

„Jak už jste sám řekl, pane Schliere. Jsou to teorie nějakého psychologa.“

„A vy nejste psycholog?“ skočil mi do řeči. „Tamara mi to potvrdila.“

„Tak moment…“ Můj neklid narůstal. Tušil jsem, že stojím jen krůček před důležitým objevem. „Suker snad s vaší dcerou hovořil o svých motivech, než ji…?“

Leonard vztekle stiskl rty. „Ano.“

„A ví o tom policie?“

Starý muž svěsil ruce a tiše vzdychl.

„Panebože, to ne. To přece nešlo.“

„Proč ne?“

Proč jste neučinil výpověď vy, když to neudělala vaše dcera?

V tom okamžiku se ozval zvonek od domovních dveří.

„No konečně. Taxík je tady,“ řekl Leonard a ukázal směrem k předsíni. „Pojďte. Dopovíme si to cestou do nemocnice.“

Sel jsem za ním a pomohl mu do kabátu, který se mi na něho zdál moc velký.

Leonard se napřed podíval kukátkem, než odemkl. Stejně jako moje babička, která se pořád bála zlodějů.

„Zapomněli jsme na tu knihu.“ Otočil se ke mně. „Chcete ji s sebou?“

„Velice rád,“ přikývl jsem. Hlava mě zase bolela tak strašně, že jsem se sotva soustředil. Málem bych tu nechal informace, které mi mohly pomoct zachránit Alinu a usvědčit vraha mého syna.

Odběhl jsem zpátky do obýváku a popadl album. Přitom mi padl zrak pod konferenční stolek a v ten moment jsem pochopil, co mě celou dobu tak znepokojovalo.

Pantofle.

Zaslechl jsem, jak Leonard ve dveřích zdraví taxikáře.

Pantofle jsou mnohem větší než jeho boty. Stejně jako ten kabát v šatníku.

„Tak jste tady.“

S vlídným hlasem starého muže za zády jsem otevřel fotoalbum a rozum mi zůstal stát.

To snad není pravda, říkal jsem si. Strach ochromil napřed moje myšlení a pak pohyby. Přeskakoval jsem očima z jedné fotky na druhou. Od jednoho popisku k druhému. Jméno a tvář byly u každého článku stejné. Zarin Suker. Poprvé jsem viděl jeho podobiznu. Po týdnech, kdy jsem byl ve Schwanenwerderu vyřazen z boje, mi bylo dopřáno pohlédnout na zpravodajství o tomto případu.

„To je mi překvapení!“ uslyšel jsem ode dveří starého muže, jenž vypadal úplně jinak než na fotografiích, které jsem měl před očima. „To bych do vás nikdy neřekl, mé dítě.“

Proč oslovuje taxikáře „mé dítě“?

V tu chvíli jsem se probral z mrákot. Pustil jsem fotoalbum na zem a otočil se k předsíni. Cože mi to řekla Tamara?

„Iris je perfektní herečka… Jenom předstírala, že trpí zraněními, která jí Suker údajně způsobil.“

Jak jsem jen mohl být tak slepý?

Tamara mi přímo tloukla do hlavy, kdo je Iris ve skutečnosti, a přesto jsem jí vletěl do pasti.

„Chameleon, že byste ji nepoznal, ani kdyby stála přímo před vámi.“

Stejně jako jsem nepoznal Zarina Sukera, když seděl přímo přede mnou. Rozběhl jsem se zpátky do předsíně, ale už bylo pozdě.

Nebyl tam žádný taxikář. Jenom Alina oděná do tenkého chirurgického pláště a ležela nehybně na podlaze. Potom se mě Zarin Suker dotkl stejným elektrickým paralyzérem, kterým už předtím vyřadil Alinu.

Naše generace bude jednoho dne litovatnejen zlých slov a skutků špatných lidí, ale také strašlivého mlčení dobrých.

Martin Luther King

Kdo při nehodě či obecném ohroženínebo v nouzi neposkytne nezbytnou pomoc,ačkoli tak za daných okolností může učinit,aniž by přitom uvedl v podstatné ohrožení sebe neboporušil důležité povinnosti, bude potrestánodnětím svobody až na jeden rok nebopeněžitým trestem.

§ 323c tr. zák. 59. kapitola

Alexander Zorbach

Když jsem zas přišel k sobě, seděl jsem v místnosti plné mužů, kteří mi civěli do obličeje. Vypadali nemocně, měli sinalou kůži, krhavé oči a museli pořád mrkat. Zvedl jsem hlavu a oni udělali totéž. Otočil jsem se na stranu – a muži se otočili taky. Byla jich hrozná spousta a všichni měli tak jako já černý kožený řemen přes hruď a na rukou a byli jím připoutaní k starodávnému invalidnímu vozíku. Řada těch kolečkových křesel tvořila mírnou elipsu, jejíž křivka se před mýma očima ztrácela v iluzi nekonečna.

Nenáviděl jsem tenhle pohled. Nenáviděl jsem obrazy v zrcadlech, která mě odrážela ze všech směrů a dokonce i z podlahy. A nenáviděl jsem hlas, který mi zněl v uších, když jsem opět nabýval vědomí.

„Omluvte prosím tohle provizorium, pane Zorbachu.“

Do zorného pole mi vstoupily stovky Sukerových dvojníků. Ve vzpřímeném postoji, s vypnutými rameny a širokým úsměvem. Za tu dobu, co jsem byl v bezvědomí, prodělal oční chirurg úžasnou proměnu. Zde, ve svém vlastním zrcadlovém pokoji, vypadal o něco mladší, agilnější a duševně bdělejší než prve v obýváku.

„Mám takový dojem, že Leonard Schlier nebyl dobrý architekt,“ pronesl zkroušeně. „Stěny ve sklepě jsou křivé, a tak jsem bohužel nemohl zrcadla nainstalovat dokonale symetricky.“

Stejně jako každý dobrý herec, ani Suker svůj výstup prve v obývacím pokoji nepřeháněl. Věděl, že jsou to právě jemné nuance, co dodává roli vážnosti a věrohodnosti. Mírně předkloněná ramena, spadlá spodní čelist, nakřivo zapnutá košile, chvatně přehozený župan a kočičí chlupy na kalhotách – a už jsem v něm viděl stárnoucího otce, jakého jsem očekával. Okolnost, že Suker se za poslední hodiny neměl kdy oholit nebo si umýt vlasy, se pro jeho klamavý výstup ukázala jako výhoda. Ale teď masku odložil. Už jenom čerstvě naškrobený chirurgický úbor a ústní rouška, která se mu pohupovala na krku, mu propůjčovaly mocnou auru.

„Měl byste vidět moji předchozí pracovnu, pane Zorbachu. Tam jsem měl všechno zařízené akurátně. Ale po názorovém střetu se svou asistentkou jsem si bohužel musel najít nový úkryt a nyní jsem se na přechodnou dobu zařídil zde.“

Točil se přede mnou v kruhu a nohy mu hopkaly tanečním krokem po zrcadlovém parketu.

Snažil jsem se soustředit, ale vyžadovalo to obrovskou námahu. Ta spousta zrcadlových obrazů, které se řadily za Sukerem, odváděla moji pozornost snad ještě víc než bolesti. Těch dvacet tisíc voltů, které mi jeho taser prohnal tělem, muselo znovu probudit k životu rockovou kapelu, kterou jsem měl v hlavě. Její zesilovače řvaly na plné pecky.

„Kde?“ zeptal jsem se, ale Suker si to vyložil špatně.

„Přijde na to, kterou část těla máte na mysli. Leonardův trup pořád ještě leží v mrazáku. Paže už odvezli popeláři.“

„Myslím Alinu.“

„Ach, ta je v pořádku. Už bude připravená.“

Připravená?

„Co chcete dělat?“

Hlava mě bolela tak strašně, že jsem na moment musel zavřít oči. Když jsem je zase otevřel, uviděl jsem, že Suker má v ruce igelitovou tašku.

Držel ji od sebe jako páchnoucí pytel s odpadem, když ho nese do popelnice. Na přední straně stálo velkými písmeny Udělej si taky někdy dovolenou.

„Víte vůbec, co tady provádím?“ zeptal se mě.

„Ničíte lidi.“

„Omyl.“ Přistoupil ke mně o krok blíž. „Otvírám jim oči, aby už nemohli odvracet zrak od své viny.“

Pátral jsem v Sukerově obličeji po nějaké známce duševní choroby – pomrkávání, cukání v koutcích očí, šílený úsměv, zkrátka něco. Ale jediný, kdo v této místnosti vypadal nemocně a měl ve tváři pomatený výraz, jsem byl já sám, jak mi prozrazoval pohled do zrcadlové stěny, před níž nebylo kam uhnout.

„Jak už jsem vám řekl předtím,“ spustil Suker mentorsky, „měl jsem vzorné dětství. Nic jsem nepodpálil, netrápil zvířata, nepomočoval jsem se v noci.“

Stál přede mnou už nadosah a zvedl velkou igelitovou tašku. Uvnitř ležel nějaký neforemný předmět a táhl ji dolů.

„A přesto se z vás stal psychopat,“ konstatoval jsem s mnohem menší vervou, než jsem původně chtěl. Suker mě ani nemusel spoutávat. Už můj hlas prozrazoval, že pro něho nejsem rovnocenným protivníkem.

„Nikoli.“ Suker zavrtěl hlavou. „Psychopati nereflektují morálku a vinu, jak to neustále dělám já. Nejsem zlý člověk ani produkt společnosti. A nikdy netrestám nikoho nevinného.“

„A tak? Proč jsem tedy teď vaše rukojmí?“

Suker si povzdechl, jako kdybych se dotkl jeho bolavého místa. „To je bohužel smůla. Nikdy jsem neměl v úmyslu zahrnout vás do své léčby, to mi musíte věřit. Mně jste nikdy nic neprovedl. Když jste se tu tak naprosto nečekaně objevil, právě jsem se připravoval na svou další operaci. Naštěstí jsem si vašeho příchodu všiml, ještě když jste byl ve vjezdu, a tak jsem se stihl trochu namaskovat, než jsem vám otevřel. Prvotní impuls jednoduše vám neotevřít jsem zavrhl, poněvadž se všude svítilo. Ostatně jsem se vás chtěl co možná nejdřív zbavit.“

Nečekaně? Co možná nejdřív zbavit? Jestli mě sem Tamara vylákala, tak to nemělo logiku.

Suker si všiml, že ujíždím v myšlenkách, a dvakrát luskl prsty.

„Skutečně jsem objednal taxík, pane Zorbachu. Byl bych simuloval záchvat slabosti a nechal vás odjet samotného a podstoupil tak riziko, že budu zase muset měnit úkryt. Nechtěl jsem do věci zatahovat nezúčastněné osoby. Jenže pak se během našeho povídání nahoře v obýváku podívám z okna, a málem to se mnou švihlo. Nikdy by mě nenapadlo, že se slepá žena dokáže vysvobodit z mého operačního sálu. Byla přivázaná řetězy, ale buď jsem to musel udělat nedbale, nebo jsem ji podcenil. Ale ať už to bylo jakkoli, musel jsem zabránit tomu, aby vběhla na dálnici. Proto jsem pod nějakou záminkou zalomcoval oknem. Zvuk ji nalákal a ona pak chvátala k domu. Zkrátka pěkný maglajz. Dva nezvaní hosté a toho taxikáře jsem pak taky musel odmávnout.“

„A teď? Chcete mě taky dohnat k sebevraždě jako ty ženy? Nebo mě rozsekat na kusy jako Leonarda Schliera?“

„Schlier byl výjimka. Ten posedlý chlap si na mě skutečně založil to album, co jsem vám ukazoval. A při svém pátrání se ke mně dostal obdivuhodně blízko. Nechtěl jsem podstupovat riziko a kromě toho jsem potřeboval jeho dům.“

„Vy jste prostě chorý.“

Suker pobaveně našpulil rty. „Stejně prchlivý jako vaše slepá přítelkyně, že? Tvoříte opravdu dobrý pár, vy a Alina. Chápu, že k sobě vzájemně chováte city.“ Zeširoka se usmál. „A to přece chováte, ne?“

Kvůli bolestem hlavy mi vyhrkly slzy, což si Suker zřejmě mylně vyložil jako potvrzení své domněnky. Vědoucně přikývl.

„Ano, taky jsem byl kdysi zamilovaný. To už je dávno. Jmenovala se Marén. Studovala medicínu jako já a snili jsme o tom, že si otevřeme společnou ordinaci.“

Suker během řeči přistoupil o další krok a beze slova mi tu tašku položil na klín.

„Chtěli jsme se vzít, a když otěhotněla, požádal jsem ji o ruku. Byla aktivní členkou církve, dvakrát týdně zpívala ve sboru a organizovala biblické hodiny pro konfirmanty. Já sám nebyl pokřtěný, ale z lásky k ní jsem chtěl do církve vstoupit. Jinak by jí rodiče nedali souhlas k sňatku, a to pro ni bylo důležité. Celá její rodina byla přísně náboženská. O jejím těhotenství se nesměli dovědět dřív, než ten hřích bude smyt svazkem manželským.“

Díval jsem se na igelitku na klíně a snažil se pochopit, v co tahle jeho šílená hra vyústí.

„Ten večer, kdy s farářkou probírala náš svatební obřad, se Marén nevrátila domů. Tajně je poslouchal domovník, jmenoval se Klaas. Duševně pomatený sociální kurátor se do mě Marén tajně zamiloval. A když uslyšel o plánech na naši svatbu, přemohla ho žárlivost. Vyčíhal si ji na parkovišti a zatáhl do své dodávky. Marén se udusila vlastními zvratky, zatímco ji Klaas mrdal.“

Suker pozvedl ruce na omluvu. Měl na nich navlečené hrubé gumové rukavice, jaké se používají při práci na zahradě.

„Odpusťte mi ten slovník, ale soudím, že ohavný čin vyžaduje pojmenovat ohavným slovem, nemyslíte? Znásilnění zní příliš jemně na to, že ten chlap Marén vpravdě umrdal k smrti.“

„Které slovo je adekvátní vašim zvrhlostem?“ zeptal jsem se ho.

Suker vzdychl jako muž, který zakusil hluboké neporozumění. „Náprava. Kompenzace viny. Pokání.“

„Takže jste se tenkrát domovníkovi pomstil?“

„Ó ne. Farářce.“

Podařilo se mi zvednout obočí údivem i přes neviditelný svěrák, který mi držel hlavu zajatou bolestmi.

„Marén nebyla jeho první oběť,“ vysvětloval Suker. „Klaas vraždil už předtím. Tisíckrát. Ne ve skutečnosti, ale ve své fantazii. Vyšlo najevo, že už půl roku předtím napsal farářce dopis a přiznal jí v něm svoje sexuální choutky, v nichž hrály ústřední roli gumové panny, kovové umělé penisy, plynová maska, závaží na stydké pysky a ženy s balonkovým roubíkem v ústech.“

Během řeči obešel můj vozík. V zrcadlech jsem viděl, jak za mnou něco dělá se smyčkovými uzly, s nimiž mi předtím přivázal ruce k opěrkám.

„Ale farářka o tom nikomu neřekla,“ zašeptal mi do ucha. „Bylo jí to trapné. Nechtěla, aby si někdo myslel, že v její farnosti pracuje sexuálně narušený zaměstnanec. Požádala o jeho přeložení. Nechtěla problém řešit, ale jenom odsunout jinam.“

K svému úžasu jsem najednou mohl pohnout pravou rukou. Suker mi ji odvázal.

„Určitě jste sledoval církevní skandály za poslední roky.“ Stál opět přímo přede mnou. „Četl jste o berlínské elitní škole, kde byly stovky dětí obtěžovány, a dokonce znásilňovány? Většina z nich mlčela. Tak dlouho, dokud činy jejich učitelů nebyly promlčeny.“

Pomalu mi svítalo, kam tím Suker míří. „Všechny ty ženy, které jste odvlekl, někdo znásilnil už předtím?“

Suker zavrtěl hlavou. „Omyl. Všechny ty ženy byly obtěžovány. Ale rozhodly se mlčet a zamést případ pod koberec.“

„Byly to oběti,“ protestoval jsem.

„Ne. Byly to pachatelky. Ty zbabělé coury myslely jenom na sebe, a tím přivodily nekonečné utrpení budoucím obětem.“

Jeho tvář se zachmuřila a on se odvrátil. Sukerův pohled se ztrácel v zrcadlových obrazech. Najednou začal být duchem nepřítomný. Už nemluvil se mnou, ale jenom sám se sebou.

„Každý, kdo někdy četl nějaký thriller, ví, že psychopati prodělávají různá stadia. Od pouhého přání přes první nesmělé pokusy až po hrůzný čin.“

Ano, a ty teď stojíš na posledním stupni šílenství, projelo mi hlavou. Váhavě jsem natáhl ruku k igelitové tašce na klíně.

„Když pak domovník obtěžoval i farářku, pořád ještě mohla dalšímu vývoji zabránit. Ale ona mlčela a toto zanedbání znamenalo rozsudek smrti nad mou budoucí ženou. Kdyby ho farářka udala za sexuální obtěžování, Marén by zůstala naživu.“

Je to špatné. Už naomak špatné, byla moje první myšlenka, když jsem se dotkl předmětu v tašce. Vytahoval jsem ho pomalu a v neustálém očekávání, že za mnou sklapne další past.

„Vrahy jednou dopadnou a postaví před soud. Ale co ti nesčetní spolupachatelé, kteří se předtím provinili neposkytnutím pomoci?“ nadhodil Suker. „Třeba matky, které svým dcerám nechtějí věřit, že je k nim papínek v noci dotěrný. Není to tak řídký jev, jak si lidé myslí. Například moje bývalá asistentka prosila matku na kolenou, aby ji chránila před vlastním otcem, ale ta nechtěla ztratit manžela.“

Iris, blesklo mi hlavou. Proto tedy Sukerovi pomáhala při jeho zvěrstvech.

„Tahle matka se provinila stejně jako první žák, kterého před desítkami let na internátu obtěžoval jeho učitel, a on nešel na policii. Kdyby to udělal, stovky dětí po něm by nebyly znásilněny. Já nejsem psychopat, pane Zorbachu. Nejsem zlý. Pouze zjednávám spravedlnost a ukazuji pachatelům, jakou vinu na sebe naložili tím, že nekonali.“

„Tím, že jim rozřezáváte oční víčka a znásilňujete je v tomhle zrcadlovém pokoji?“

Suker se ke mně otočil. „Tím, že jim otvírám oči a vystavuji je přesně stejným bolestem, jaké kvůli nim museli vytrpět jiní.“

„Vy jste naprostý šílenec,“ řekl jsem a zvedl pistoli, kterou mi nečekaně vtiskl do ruky. Dřív jsem s tímhle modelem často cvičil na policejní střelnici a snad stokrát provedl rozborku a sborku jednou rukou, ale teď jsem devítku Heckler & Koch vnímal jako cizí těleso. „Co to má znamenat? Proč mi tu zbraň dáváte?“

Vytáhl jsem zásobník a podíval se dovnitř. Srdce se mi rozbušilo naplno. V zásobníku byl pouze jeden devítimilimetrový náboj.

„Jak už jsem řekl, pane Zorbachu. Proti vám nic nemám. Naopak. Chci vám pomoct.“

Zasunul jsem zásobník a namířil zbraň Sukerovi na hruď.

On se musel totálně zbláznit, napadlo mě a natáhl jsem závěr.

„Buďte prosím opatrný,“ chlácholil mě. „Je nabitá pouze na jeden výstřel.“

„Ten mi na vás stačí.“

Suker udělal krok vpřed. Stál tak blízko před vozíkem, na kterém jsem seděl, že každý zásah musel být smrtelný. Ani nezkušený střelec by na tuhle vzdálenost nemohl minout.

„Jen do toho,“ pronesl bezstarostně. „Zmáčkněte to. Ale jedno musíte vědět: Když mě teď zastřelíte, nezbude vám kulka pro vraha vašeho syna. A ten právě čeká ve vedlejším pokoji.“

60. kapitola

Píplo to a jedno z té spousty zrcadel okolo mne se vyklopilo.

Bez číselníku elektronického zámku na tabuli zrcadla by byly dveře zevnitř neviditelné. Usoudil jsem, že i zvenčí se dají otevřít pouze zadáním bezpečnostního kódu.

Suker byl pryč jenom pár minut. Teď do zrcadlového pokoje s námahou táhl tmavomodrou gumovou plachtu, na níž ležel lidský balík.

„Alino!“

Byla nahá a na rukou a na nohou spoutaná několikerým obtočením černé izolepy. Suker jí navíc jedním pruhem přelepil ústa. Oči měla nepřirozeně otevřené dokořán, za což nemohl strach, ale ocelové svorky, které jí nasunul do očních jamek.

Alina se nehýbala ani nevydávala žádné zvuky, a proto jsem se na okamžik obával toho nejhoršího. Ale pak jsem s úlevou zpozoroval, jak se jí nadzvedává hrudník. Měl jsem obrovské nutkání dotknout se jí a být jí nablízku.

„Kde je vrah mého syna?“ zeptal jsem se a nespouštěl Alinu z očí.

Suker něco kutil s malou krabičkou, která vypadala tak trochu jako transformátor pro modely vláčků. Konečně se na mě podíval. „Moje chyba, pardon. Měl jsem raději říct vražedkyně.“

Alina? Suker teď byl s konečnou platností nepříčetný.

„Co je to za hovadinu?“

Začalo mi docházet, jak příliš jsem se upnul k iracionální naději, že Suker odhalí nějakou spojitost mezi sebou a Frankem Lahmannem a vrátí se zpátky do zrcadlového pokoje s vrahem mého syna. Teď jsem poznal, že jediné, co ty dvě bestie měly společného, byla choromyslnost.

„Nechte Alinu na pokoji. Ta nic neprovedla.“

Suker zlostně mlaskl.

„Co jsem vám před chvílí vysvětloval o podstatě viny?“ Zastrčil šňůru od krabičky do vícenásobné zásuvky na zdi. „O obětech, které jsou ve skutečnosti těmi pravými pachateli? Copak jste mě neposlouchal? Sběratel očí patrně provedl poslední úkon, který stál vašeho syna život. Ale i zde existují lidé, kteří Julianově tragédii mohli zabránit už dávno předtím.“

Suker manipuloval s rýhovanou černou hadičkou připojenou ke krabici. Druhý konec se snažil připojit někam Alině za záda.

„Lidé jako tahle slepá žena u mých nohou.“

„To je přece totální debilita!“ zařval jsem. V tom rozčilení jsem na okamžik přestal sledovat ruku. Teď už jsem na něj zase mířil.

„Vy svou přítelkyni považujete za nevinnou?“ zeptal se oční chirurg. „To je zajímavé.“

Uviděl jsem, jak se Alina na té podložce pohnula. Ne, špatně. Viděl jsem, jak se hýbá ta podložka. Modrá plachta byla nafukovací matrace a malá krabička generátor, který pomalu, ale nepřetržitě pumpoval vzduch do komor.

„Je to nafukovací lůžko pro návštěvy,“ vysvětlil mi Suker s pyšným úsměvem. „Metr šedesát na dva, za pouhých devadesát devět eur v Teleshopu. S opravdovým operačním stolem se to nedá srovnávat, ale ten je zkrátka příliš těžký na ty křehké tabule zrcadel tady dole.“

Matrace se rovnoměrně naplňovala, Alina se vznesla už čtyři centimetry nad podlahu.

„Je to neuvěřitelné, ale tahle věc se nafoukne do výšky jednoho metru za pouhou minutu a půl. Ale nemějte starost, píchl jsem vaší přítelkyni něco mírného na uklidnění, aby nedělala hektické pohyby a nakonec nám ještě nespadla.“

Zamával na mě rolí lepicí pásky, která se mu najednou octla v ruce. I přes tu spoustu zrcadel jsem si dosud nevšiml pilotního kufru, který měl postavený u nohou a vytahoval z něj pomůcky. Alina, matrace, zbraň v ruce, bolesti za očima, jako když tluče kladivem – tohle všechno požíralo moji schopnost percepce.

Evidentně jsem taky měl několik výpadků. Domníval jsem se, že jsem jenom párkrát zamrkal, ale když jsem zas otevřel oči, Suker už stačil Alinu zafixovat dvěma vrstvami lepicí pásky kolem matrace.

„Pouhé bezpečnostní opatření. Člověk nikdy neví, co se stane, když se to spustí.“

„Přestaňte s tím!“ vyzval jsem ho. „Ať už máte jakýkoli úmysl, okamžitě přestaňte!“

Suker se na mne podíval. „Neříkal jsem vám, abyste s tou zbraní zacházel opatrně, pane Zorbachu?“

„Odvažte ji.“

„Ó, to ne. To zcela určitě neudělám.“

Přešel pružným krokem ke dveřím bez kliky a zamáčkl je do stěny. Rukavice obscénně zakvičela o hladký povrch zrcadla.

„Počítám do tří. Jestli do té doby Alinu neodvážete, tak vám vpálím kulku do hlavy.“

„A čeho tím dosáhnete?“

Suker ukázal na Alinu, která tiše sténala. Účinek sedativa zřejmě pomíjel.

„Nečiňte rozhodnutí, dokud neznáte všechna fakta.“

Nastavil mi pěst se zvednutým palcem. „Fakt číslo jedna: jestli zemřu, zemřete i vy. Nikdo neví, že tu jste. Nikdo vás nebude hledat a jenom já znám kód, jehož zadáním se odsud dostanete.“

Potom vymrštil ukazovák. „Fakt číslo dvě: Pokud zemřu, zemře i pravda o tom, co má vaše přítelkyně společného se smrtí vašeho syna. A fakt číslo tři,“ napřáhl ještě prostředník, „jestli zemřu, nezbude vám už kulka pro Alinu.“

„K čemu bych ji potřeboval?“ zeptal jsem se a začal se třást. Dlouho už zbraň v klidu neudržím.

„Chcete vědět, co provedla?“

Suker přešel k matraci, která se už nafoukla úplně, a strhl Aliné z pusy lepicí pásku.

„Myslím, že by vám to měla povédét sama.“

61. kapitola

„Nedělej to,“ byla její první slova. Alina měla zastřený hlas. Jako po návštěvě u zubaře, když ještě doznívá umrtvení. „Nesmíš ho zastřelit.“

Dál jsem držel pistoli namířenou na Sukera, ale toho to stejně jako předtím vůbec nevyvádělo z míry.

„Neboj se, Alino. Já už nás odsud nějak dostanu.“

„O to nejde, Alexi. Nesmíš ho zabít. On ví, kde je Julian.“

Suker, jenž naši konverzaci doposud sledoval víceméně pobaveně, se zasmál.

„Aha, vy jste přece médium, paní Gregorievová. Pořád ještě věříte, že jste se při proceduře šiacu o mně něco dověděla?“

Alina ho ignorovala. „Alexi, to není náhoda, že jsme tady. Nesmíš ho zabít, jinak si to, co ví, odnese s sebou do hrobu.“

Bezpočet Sukerových dvojníků kývl na souhlas. Zvrhlost jeho zrcadlového pokoje se pomalu začala projevovat v plné míře. Umocňoval utrpení. Stupňoval strach svých obětí až do úběžníku nekonečna, v němž se znásobené zrcadlové obrazy teprve ztrácely.

„I když upřímně řečeno zcela nerozumím, kam tím vaše přítelkyně míří,“ ozval se Suker, „v konečném výsledku s ní nemohu než souhlasit. Bude lepší, když zastřelíte ji, a ne mě.“

„Proč?“ zeptal jsem se toho šílence jen proto, aby pokračoval v řeči tak dlouho, dokud mě něco nenapadne. Přesto mi jeho následující slova zbystřila sluch.

„Vaše slepá přítelkyně mlčela. A její mlčení stálo vašeho syna život.“

„To je přece kravina!“ zaklela Alina. „Neposlouchej ho. Zahrává si s námi. Napal mu ji do kolena a pak mě vysvoboď!“

„To nejde,“ odpověděl jsem a dál mířil Sukerovi na hlavu.

„Správně,“ potvrdil oční chirurg. „Nezávisle na tom, jak moc mě zraníte, budu mít pořád ještě sílu a čas se odtud odplazit a nechat vás oba tady dole zemřít hlady.“

Popošel krok ke mně.

„Jděte, Zorbachu. Vážně si myslíte, že jsem tak blbý, abych vám dal nabitou zbraň, kdybych měl jen sebemenší podezření, že jedinou kulku v ní vyplýtváte na mě?“ Ukázal na pistoli, kterou jsem držel v ruce. „Tady nejde o mě nebo tu slepou ženskou. Tady se řeší otázka, jestli jste natolik muž, abyste potrestal Alininu vinu, nebo jestli to budu muset udělat já.“

„Já jsem nevinná, ty zmetku chorobnej!“ zakřičela Alina.

„Ano?“ Suker se bleskově otočil. „Takže potom taky asi není pravda, že vaše skutečné jméno nezní Alina Gregorievová?“

„Co…?“

Suker jí skočil do řeči. „Vy jste si ho nezměnila krátce potom, co jste přišla do Berlína?“

„Do toho vám nic není.“

Suker mluvil a nespouštěl mě z očí.

„Byla jste obtěžována, viďte, Alino? Však si na tu dobu ještě dobře vzpomínáte, není to tak dávno. Napřed to byly jenom dopisy od neškodného ctitele. Potom přede dveřmi ležely květiny. A nakonec jste se jednou v noci probudila a ten neznámý ležel v posteli vedle vás. Je to pravda?“

Alina otevřela pusu, ale nic neřekla.

Co se to tu děje? pomyslel jsem si a přemáhal temnou předtuchu.

„Tenkrát jste se rozhodla, že nepůjdete na policii. Bylo to tak?“

„Protože jsem nemohla nic dokázat.“

„Protože jste myslela jenom na sebe.“

„Co to má tady s tím společnýho, do prdele práce?“ Alina opět zalomcovala pouty z lepicí pásky a Suker se vrátil k matraci. Vypnul generátor a naklonil se k ní.

„Ten muž, co vás tenkrát obtěžoval, stál teprve na začátku své kriminální dráhy. Dnes už víme, že je to sběratel očí.“

Nastala krátká pauza. Potom Alina hlasitě vydechla.

„Lžete.“

Znělo to trošku jako otázka, protože na konci poněkud zvedla hlas.

„Nelžu,“ odpověděl Suker. „Vím to od sběratele očí osobně. Od koho jiného taky? Vy jste se s tímhle pikantním tajemstvím nesvěřila ani svému nejlepšímu příteli, že ano?“

Suker obrátil hlavu ke mně. „Chápete, co vám tím chci říct, Zorbachu?“

Bylo to poprvé, co vynechal zdvořilostní oslovení pane. Už nehrál roli vzdělaného lékaře. Teď už byl jenom sám sebou. Ztělesněním čirého šílenství.

„Kdyby Alina tenkrát šla na policii, ta by zahájila pátrání. Zajistila by vlasy z postele, DNA a otisky prstů. Získala by data, která už jsou policejně podchycena. Věděl jste to?“

To není pravda, chtěl jsem říct, ale dostal jsem přes rty jenom zaskřehotání. Frankovy otisky prstů? Jak by se měly dostat do policejního počítače?

„Ó ano, je to pravda. Budoucí vrah vaší rodiny se před lety zúčastnil hromadného testování DNA. Kdyby vaše milá přítelkyně nebyla mlčela, mohli ho dopadnout dřív, než zavraždil vaši ženu.“

„Blbost. Sexuální obtěžování by ho nedostalo na roky za mříže.“

„To ne, ale psychiatr mohl provést jednoduchý test nebezpečnosti a doporučit nucenou léčbu. Ostatní oběti by se přihlásily. Každopádně by věci probíhaly úplně jinak. Pachatel by určitě odešel z města, možná i ze země. A i kdyby zůstal v Berlíně, policie by si ho rutinně prověřila nejpozději po první vraždě.“ Suker se na mě zadíval soucitně. „Vražedná série sběratele očí by nikdy nepokračovala až k vaší rodině.“

„Lžete!“ zařval jsem.

Suker zavrtěl hlavou. „Uvažte jenom to utrpení, kterému Alina mohla zabránit. Všechny ty rodiny, ženy a děti… Váš syn by byl naživu.“

I proti mé vůli se Sukerovi podařilo mě rozrušit. Touha pomstít se někomu za svou životní ztrátu mě přemáhala natolik, že jsem na okamžik sklonil zbraň a doopravdy přemýšlel o Alinině vině.

Věděl jsem, že s ní manipuluje. Že ten psychopat využívá mých zranění na těle i na duši. Suker převrátil svět, postavil dobro a zlo na hlavu a z obětí učinil pachatele, aby ospravedlnil své chorobné činy. Nenáviděl jsem sám sebe za to, že se mu to podařilo aspoň natolik, aby ve mně začalo klíčit podezření a připadal jsem si emočně vykolejený.

„Řekni, že to není pravda,“ požádal jsem Alinu.

Skutečně by byla zabránila smrti mého syna, kdyby šla na polici a nahlásila sexuální obtěžování?

Dostal jsem odpověď, jakou jsem slyšet nechtěl. „Je mi to líto.“ Alina si odkašlala. „Je to pravda, že mě někdo obtěžoval. Mlčela jsem, protože jsem slepá. Nemohla jsem nic dokázat.“

„A tak jste uprchla,“ pronesl Suker tónem žalobce. „Schovala jste se za novou adresu a nové jméno. Jenže sběratel očí vás nakonec zase našel, viďte? Neměla jste už od začátku špatný pocit ten den před dvěma měsíci, kdy jste ho měla ošetřit? Nechtěla jste ukončit terapii? Protože jste vytušila, že muž ve vaší ordinaci je ten, kdo vás před lety chtěl znásilnit?“

„Jo!“ uslyšel jsem Alinu zařvat. „Jo, ale já jsem přece nevěděla, kdo to je. Ani když mě obtěžoval, ani když se pak vrátil.“

Zavřel jsem oči.

„Nevědomost před trestem nechrání, mé dítě. Kdybyste šla na policii už před lety, mohl mít dnes Alexander Zorbach svou rodinu. Je to vaše vina.“

Pak se otočil ke mně.

„A vy tuto vinu můžete nyní pomstít, je-li vám libo.“

62. kapitola

Přimhouřil jsem oči a zamířil Alině na hlavu. Suker mi ustoupil z palebného pole a blahosklonně mi pokynul.

„Jestli to takhle pro vás bude lehčí…,“ dodal ještě, „ušetříte svou nevidomou přítelkyni nepříjemného zákroku. Vlastně jsem chtěl paní Gregorievové odstranit víčka až po transplantaci rohovky. Ale ona svým pokusem o útěk všechno zpřevracela naruby, a za to musí být potrestaná.“

Přikývl jsem a zatajil dech. Vzdálenost činila pouze jeden a půl metru, cíl jsem nemohl minout.

„Prosím tě, Alexi,“ uslyšel jsem Alinu. Natočila obličej ke mně.

Kdyby mi to nebylo jasné samo sebou, mohlo se mi zdát, že se mi dívá přímo do očí. Cítil jsem její bolest na duši, jež byla mnohem větší než ta, kterou jí způsobovaly tvrdé svorky v očích. Suker odvedl dokonalou práci. Alina cítila spoluvinu za smrt mého syna.

„Je mi to líto,“ řekl jsem a naposledy zamrkal, poněvadž mi do očí stouply slzy. Potom jsem zmáčkl spoušť.

Zazněl silný třesk. Zpětný ráz jsem sotva pocítil, a přesto mi pistole vyklouzla z ruky. Jak dopadla na podlahu, rozbila na ní zrcadlo.

„Škoda,“ řekl Suker zklamaně, jako kdyby vážně počítal s tím, že zastřelím Alinu a nenamířím zbraň v poslední chvíli proti němu.

„Co se stalo?“ zeptala se Alina znejistěle.

„No, aspoň teď vím, na čem s vámi jsem.“

Suker si nasadil ústní roušku a přejel si rukou doktorský plášť na hrudi v místě, kde ho měla zasáhnout kulka.

„Skutečně jsem si přál, abyste v té zkoušce důvěry obstál, Zorbachu. Potom bych vás možná dokonce i propustil, až by bylo po všem.“

Suker se sehnul, vytáhl z pilotního kufru ledvinku z ušlechtilé oceli a postavil ji na podlahu vedle matrace. Pečlivě vybíral skalpel s mírně zakřivenou čepelí.

Díval jsem se střídavě na nůž, který držel v ruce, a na pistoli, která ležela na zemi a nebyla už k ničemu.

Jenom teď neudělat chybu.

Věděl jsem to už před výstřelem. Zbraň byla nějaká divná. Moc lehká. Místo ostrou municí byla nabitá jen cvičným nábojem. Přesto jsem musel vypálit, aby můj plán zafungoval.

„Co chcete dělat?“ zeptal jsem se Sukera, i když jsem odpověď už znal.

Chirurg si klekl vedle matrace a vedl skalpel Alině těsně nad obličej. Ta v poutech vzepřela trup a házela hlavou ze strany na stranu.

„Přibliž se, a zakousnu tě, ty zmrde!“ zařvala. Vztek a zoufalství ji zřejmě taky dohnaly na pokraj šílenství.

Suker se zarazil, potom sáhl pro lepičku na balíky, utrhl jeden proužek a znovu Alině zalepil ústa.

„Už jsem jednou měl pacientku, která chtěla utéct. I ta musela za trest podstoupit operaci bez narkózy. Ovšem…,“ Suker zapátral v zrcadle po mém pohledu, „… to jsem disponoval většími možnostmi pacientku fixovat. Jenže takhle… asi se bez další anestezie přece jenom neobejdeme, Alino. Uvidíme.“

Znovu sklonil skalpel. Soustředil se pouze na své dílo, jako by hledal nejvhodnější bod pro začátek řezu, a to mi poskytlo příležitost strčit volnou ruku do kapsy.

„Pššš, Alino. Neházejte sebou tak. Byla by přece škoda, kdybyste si tím třeba sama zarazila čepel do oka.“

Vytáhl z kufru plastovou láhev a odšrouboval ji. Víčko bylo zároveň pipetou. Potom nakapal Alině do očí průhlednou tekutinu.

„To je naprosto neškodná dezinfekce. Chceme přece zabránit vzniku gangrény, pravda?“

Vrátil láhev, prohlížel si Alinin zkřivený obličej, a aniž se ohlédl, sáhl si do ledvinky pro injekci. „Musím ještě zvýšit dávku?“

Stáhl z kanyly ochranný obal zhruba v momentě, kdy jsem udeřil.

„K čertu, co… “

Jak jsem doufal, Suker sebou po nečekaném rachotu za zády leknutím trhnul a dal ruce od Aliny.

„Co to má znamenat?“ zeptal se. Strhl si ústní roušku a vztekle zíral na mě dolů. V úleku pustil injekci a ta spadla na zem.

Jehla se přitom ohnula a injekce se tak stala nepoužitelnou. Jedna část mého plánu tedy vyšla. Zatímco se na mě Suker nedíval, nahnul jsem se na invalidním vozíku, k němuž jsem byl připoután, dopředu a ze všech sil se pokusil vstát. Ten starý krám byl pochopitelně moc velký a těžký, takže jsem udržel rovnováhu jen vteřinku, než jsem se skácel na bok.

Visel jsem teď napříč na zemi v převráceném vozíku a supěl bolestí.

Na moment jsem si myslel, že mě Suker nakope, ale pak z jeho tváře zmizel vztek a začal se smát.

„Jak už jsem říkal. Stejně divoký a prchlivý jako vaše přítelkyně. Opravdu se k sobě znamenitě hodíte.“

Odešel ke dveřím, vyťukal do digitálního zámku dlouhý číselný kód a zmizel, jak jsem doufal, aby si donesl novou injekci.

Alina sténala pod roubíkem a neuměla si ten rámus nijak vysvětlit.

„Obávám se, že šel pro novou injekci. Ale neboj, něco už mě napadne,“ řekl jsem jí s větším přesvědčením, než k jakému mě moje situace opravňovala: koneckonců jsem pořád ještě ležel na zemi v převráceném invalidním vozíku, obličej zkřivený bolestí a s nenabitou zbraní pod bokem.

Netrvalo dlouho, a Suker se zase vrátil. Tentokrát si nesl v ruce jednorázovou injekci z umělé hmoty.

Podíval se, jak se svíjím, a usmál se nad mou zbytečnou námahou jako trapič zvířat, když pozoruje kočku v pasti.

„Ó, už jste zvládl dva centimetry, pane Zorbachu. Všechna čest. Víte co?“ Udělal rozmáchlé gesto k nedovřeným dveřím. „Tímhle tempem byste se odsud dostal za dva dny.“

Zasmál se, přešel k Alině a chystal se jí aplikovat injekci. Alina zasténala, jako kdyby chtěla Sukerovi něco říct. Ten se k ní sklonil a něco jí šeptal do ucha. Alina se uklidnila a už hlavou neházela tak divoce. Suker ji pak ještě nějakou dobu pozoroval. Nakonec odložil do půlky nataženou injekci, uchopil skalpel a zahájil proceduru.

Viděl jsem, jak ho nasazuje na pravé oční víčko. Viděl jsem první kapky krve tryskající z místa zraněného skalpelem. Viděl jsem, jak Suker mžourá očima, přímo nad dýchací maskou, která mu zakrývala obličej až k lícní kosti. Viděl jsem, jak chce říznout hlouběji, a zařval jsem: „Hej, ty zmrde!“

To už jsem měl nějakou chvíli v ruce pistoli, kterou jsem vylovil zpod boku a pak zvedl. Ale teprve teď jsem byl připraven na poslední krok.

„Poslední varování. Nech Alinu na pokoji!“

„Nebo co?“ odvětil Suker a přece jen se ke mně otočil. A na to jsem čekal.

Zatajil jsem dech a prohnal mu hlavou kulku z náboje, který mi teprve před pár hodinami ve Schwanenwerderu vtiskl do ruky doktor Roth, aby mi názorně demonstroval míru mých zranění.

Suker byl mrtvý dřív, než dopadl na podlahu.

63. kapitola

„U všech čertů, Zorbachu, kdes trčel posledních osm hodin?“ klel Stoya, ale v komisařově hlase byla znát úleva.

Osm hodin?

To jsme byli v rukou toho šílence tak dlouho? Vážně nám odjezd z bojiště trval takovou dobu? Jistě, venku byla tma. Měli jsme zapnuté reflektory, ale z toho se v Berlíně, kde je v zimě trvale zataženo, nedá odvozovat denní doba. Stejně jako z nefungujících hodin na palubní desce starého auta Leonarda Schliera. Možná nebyl úspěšným architektem, než ho Suker zavraždil a okupoval jeho dům, ale na pořádek si potrpěl. Klíčky od jeho volkswagenu jsem našel na poličce vedle domovních dveří.

„Dreilinden,“ řekl jsem a chytil se za nos, z kterého zase začala téct krev.

„Ten bývalý hraniční přechod do NDR?“

„Jo.“

„U starých celnic?“

„Jeď od hraničního přechodu po lesní silnici směr Postupim. Je tam na lesním sídlišti jenom jeden obytný dům. Stojí přesně tam, kde končí signál mobilu.“

„A tam tě najdu?“

„Ne. Tam najdeš Sukera. Ale nemusíš spěchat, už ti neuteče.“

Osm hodin, točilo se mi v hlavě a hledal jsem po přihrádkách nějaký kapesník.

Většinu ztraceného času jsem prospal. Alina mi potom řekla, že prý jsem po výstřelu na Sukera zemřel, poněvadž mě pod tím vozejkem neslyšela dýchat. Její narkóza odezněla dřív než moje vyčerpání a ona kvůli tomu značnou dobu křičela střídavě moje jméno a volala o pomoc, než jsem konečně otevřel oči.

„Ty jsi Sukera vyřídil?“ zeptal se Stoya. Vzrušení v jeho hlase narůstalo s každou vteřinou.

„Ano.“

„A co je s Alinou?“

„Je tady se mnou a ještě s jedním rukojmím, které jsme osvobodili.“

Když jsem se pak probudil, trvalo mi věčnost, než jsem se centimetr po centimetru preplazil po zrcadlovém pokoji.

Pak jsem se dostal k Alině, sebral z podlahy Sukerův skalpel, vrazil ho do matrace a čekal, až se z ní úplně vypustí vzduch a Alina dolehne na zem vedle mě. V téhle poloze jsem jí mohl přeřezat pouta jen jednou rukou. Ona mě pak na oplátku vysvobodila z řemenů, kterými jsem byl přivázaný k invalidnímu vozíku.

„Je mi to líto,“ bylo první, co mi řekla, když jsem ji sevřel v náruči, ale já jsem jí zakázal mluvit dál. Neudělala nic nespravedlivého a nebylo nic, za co by se musela omlouvat. Jedinými viníky byli Suker a Frank, i když se ve svém šílenství každý svým vlastním způsobem cítili být v právu. Zbývala už jediná otázka, proč ti dva byli v kontaktu a vyměňovali si informace o Alině. To byla dodatečná hádanka, kterou zbývalo rozluštit.

„Tak jo, Zorbachu,“ přihlásil se Stoya zase o slovo. „Zůstaneš teď na místě a ani se nehneš, dokud tam nedorazí moji muži. Potřebuješ sanitku?“

„A cos myslel?“

Napřáhl jsem mobil dozadu, kde si zrovna Nicola mohla vykašlat plíce.

„Slyšíš to? Ta holka má zápal plic a přišla o jedno oko. Alina vypadá, jako kdyby ji přejel vlak, a mně může prasknout hlava. Moje odpověď proto zní: Ne. Nepotřebuju sanitku. Potřebuju celou nemocnici. A zrovna tam právě jedeme.“

„Já tam nechci,“ uslyšel jsem za sebou protestovat Nicolu. Byla to její první slova určená nám, potom co jsme ji vysvobodili. Suker si zařídil operační sál v podsklepené kůlně vedle domu. Zrcadlový pokoj se nacházel ve vlastním domě a kvůli tomu jsme celou věčnost bezcílně bloudili kolem, dokud si Alina nevzpomněla, že si na útěku myslela, že potom co se dostala ze Sukerova domu hrůzy, zaklepala u sousedů. Ve skutečnosti se jenom přepotácela přes velký dvůr, jak šla za dopravním hlukem na dálnici.

Když jsme Nicolu našli ve sklepě vedlejší budovy, ležela apatická a dehydrovaná na operačním stole. To nejisté čekání, jak tam zůstala sama a v bolestech, ji připravilo o všechnu naději. Když jsme rozsvítili, začala křičet a řvala, když jsme jí rozřezávali řetězy. A praštila mě do obličeje, když jsem ji vynášel po schodech ze sklepa. Celou tu dobu měla zavřené oči. Asi se bála, že uvidí pravdě do očí. Až do chvíle, kdy jsem ji posadil do auta, se pořád bála, že se Suker vrátí, aby jí vzal i druhé oko.

„Co to má znamenat? Ona nechce do nemocnice?“ zeptal jsem se Aliny a díval se přitom do zpětného zrcátka. Ta jen pokrčila rameny a dál dívku hladila po hlavě, aby ji uklidnila.

„Radši je všechny odvez do Nemocnice Martina Luthera,“ řekl Stoya.

K Martinu Lutherovi? To je nejmíň dvacet minut cesty.

„Proč mám dělat takovou okliku?“

„Po telefonu ne.“

Stoya byl politik. Dost mazaný na to, aby formuloval odpovědi tak, že si z nich i muž s prostřelenou hlavou přečte mezi řádky pravdu.

„Frank?“ zeptal jsem se bez dechu. Z nějakého důvodu mi najednou přestala téct krev z nosu stejně náhle, jako předtím začala. Zato mě začala svědit jizva pod obvazem na hlavě. Nejradši bych si ho serval.

„Řekl jsem, že do telefonu ne,“ potvrdil Stoya mou domněnku. „Jenom tolik: za poslední hodiny jsem ti nenakecal plnou hlasovou schránku bezdůvodně. Měl bys sebou hodit.“

64. kapitola

Alina Gregorievová

Alina poslouchala, jak se prdlání dieselmotoru čím dál víc vzdaluje, a potom vzala Nicolu za ruku.

„Musíš mě vést, jasný?“

Kupodivu nebylo zapotřebí žádné velké výřečnosti k přemluvení Zorbacha, aby je tu cestou do Nemocnice Martina Luthera vysadil. Alina tohle nové sídliště znala. Krátkou dobu po tom sexuálním obtěžování – které padalo na Frankovo konto, pokud se Sukerovi dalo věřit – zvažovala, že se uchýlí sem na zehlendorfskou periferii. Nájemné tu bylo únosné, ale nakonec se jí přece jen nechtělo bydlet v krabicoidním řadovém domku dlouhé míle od centra.

„A vážně to zvládnete?“zeptal se důrazně Zorbach ještě naposled.

Netrpělivost v jeho hlase však nehovořila pro starostlivost. Ve skutečnosti chtěl jet co nejdřív dál a byl rád, že díky Nicolinu přání může ve štvanici na Franka pokračovat sám. Nakonec ještě slíbil, že jim pošle sanitku, a pak už protočil pneumatiky a vystartoval.

„Děkuju moc,“ řekla Nicola a sevřela Alininu ruku. Cesta skrz předzahrádku byla zledovatělá. Alina naštěstí našla v jedné krabici před zrcadlovým pokojem svoje šaty, a dokonce měla zase paruku. Přesto jí chůze po zmrzlém sněhu připomínala mučivé minuty, kdy prchala bosá po dvoře. Taky Nicola byla pořádně nabalená, i když jenom do příliš velkých a zatuchlých svetrů, které kdysi patřily Leonardu Schlierovi. Nohy se jí viklaly v narychlo zašněrovaných pracovních botách, které architekt patrně nosil na staveništích.

Vítr se jí zařezával ledovou čepelí do holých prstů, leč Alina nechtěla dívku pustit, a čím víc se blížili k domovním dveřím, o to víc se třásla. Uplynulo jen pár dní od chvíle, kdy Johanna Stromová seděla u ní v obýváku a prosila ji o pomoc při hledání dcery – a přece se Alině zdálo, jako by uběhly už roky, co jí matka zanechala Nicolinu fotografii.

Od chvíle, kdy Alina v autě vytáhla z kapsy u kalhot leták a podala ho dopředu Zorbachovi, aby ji zavezl na adresu, jež na něm byla poznamenaná, Nicola doslova zářila vzrušením.

„Není nic, za co bys mi musela děkovat, malá. Dlužím ti to.“

V principu samozřejmě bylo nezodpovědné nejet na policii ani do nemocnice, jenže Alina až moc dobře chápala Nicolinu touhu po matce. Věděla z vlastní zkušenosti, že nakonec by dívku nevyléčili z traumatických ran po mnohaměsíčním věznění a mučení ani lékaři, ani nějaké pilulky. To se mohlo podařit jen lásce blízkého člověka, pokud vůbec.

„Nikdy by mě nenapadlo, že mě máma skutečně hledá,“ slyšela říkat Nicolu. Buď měla pláč na krajíčku, nebo už jí tekly slzy po tvářích. „Že se kvůli tomu dokonce přestěhuje do Berlína. A já si pořád myslela, že ji nezajímám a prd jí na mně záleží. Proto jsem jí taky nic neřekla o tom, jaký problémy jsem měla s tátou.“

Alina si vzpomněla, co jí Nicola líčila, když je Suker obě věznil ve sklepě.

„… ale ten je určitě docela rád, že jsem pryč. Aspoň nemůžu nikomu vykládat, jak mě osahával, jen co jsem se k němu nastěhovala.“

Když prve bloudili po Leonardově domě, Zorbach Alině vysvětlil, jak se psychopat dostával k svým obětem pomocí podvodné linky důvěry. Alina by se klidně vsadila, že po otcových dotěrnostech vytočila stejné číslo i Nicola. Teď taky dávalo smysl, proč Suker navštívil Nicolinu matku v hamburské nervové klinice, aby jí ukázal obrázek zmučené dcery: byl to trest pro Johannu Stromovou za to, že nepostřehla známky zneužívání.

„Jak je to ještě daleko?“ zeptala se Alina.

„Už tam budem,“ odpověděla Nicola celá rozrušená. „Myslím, že je doma. V kuchyni se svítí.“

Ještě pár vrávoravých kroků, a zůstaly stát.

„Vidíš na zvonku její jméno?“

„Jo.“ Nicola polkla. „Mám?“

Alina přitakala. „Jen do toho.“

Uslyšela pronikavé zvonění uvnitř domu, pak někdo odšoupl židli. Následovaly tlumené kroky a pomalu se přibližovaly.

Alině poskočilo srdce až do krku. Jak se asi musí cítit Nicola? Představovala si tázavý výraz v obličeji Johanny Stromové, která určitě počítala se vším, jenom ne se svou dcerou, nezvěstnou celé měsíce.

Měla za to, že už slyší výkřik. Napřed nevěřícný – a s useknutým koncem, protože si matka napřed přitiskla ruce k očím. A potom, když přešel úlek, opět hlasitý a živelný, naplněný stejnou měrou radosti a půl roku zadržované bolesti, která si teď hledala ventil.

Skoro si přála, aby mohla vidět, jak matka a dcera stojí plačíce naproti sobě, než si padnou do náruče, a doufají a modlí se, aby to nebyl jenom sen. Ale tohle přání jí připomnělo Sukera, jenž v ní zprvu živil naději, že zase bude vidět, a potom ji navždy zmařil tím, že zmrzačil dívku po jejím boku.

Jelikož počítala s bouřlivým výronem emocí, nebyla nakonec nijak překvapená prudkou reakcí, když se dveře konečně otevřely.

„Ano, prosím. Co mohu…,“ Johanna Stromová podle očekávání zmlkla v půli věty a vydala ze sebe pronikavý výkřik.

„Ó Bože!“ uslyšela zasípat Nicolu vedle sebe. Odtáhla od ní ruku, nejspíš aby ji mohla napřáhnout k matce.

„Vy jste mi ji přivedla!“ zvolala Johanna. „Vy jste mi vrátila moji Nicolu!“

V ten okamžik si Alina všimla, že tu něco nehraje. Nicola se chvěla. Třásla se. A křičela. Všechno podle očekávání, ale nepasovalo to k sobě.

Je to celé spatně, blesklo Alině hlavou, než stačila začít přemýšlet o tom, proč Nicolin výkřik na rozdíl od matčina postrádá jakoukoli radost.

„Co je s tebou?“ zeptala se ještě, než totálně ztratila kontrolu nad situací.

„Proč mi to děláš?“ Nicola svou otázku zařvala tak zoufale, že to bylo mnohem horší než všechno, co Alina z dívčiných úst slyšela. Zároveň jí celým tělem projel náraz. Silné ruce ji strčily dopředu a Alina vklopýtala do domu, kde upadla na zem vedle Nicoly.

„Já vám nerozumím…,“ řekla a snažila se pochopit, proč je k ní Johanna Stromová tak násilnická.

„Tohle není moje máma!“ zařvala Nicola, když už za nimi dveře zapadaly do zámku.

„Jaká pravda,“ zasmála se žena za Alininými zády. „Ta nikdy nevylezla ze cvokárny v Hamburku.“ Překročila Alině hlavu a kopla ji, až upadla na záda. „Nejmenuji se Johanna Stromová. Ale můžete mi říkat Iris.“

Další, co Alina ucítila, byl kuchyňský nůž vražený do podbřišku.

65. kapitola

Alexander Zorbach

„Jdeš moc pozdě,“ řekl Stoya a popadl mě pod paží.

Vytrhl jsem se mu a chvátal z výtahu.

Nacházeli jsme se v třetím patře novostavby. Ukazatel namalovaný do omítky ukazoval vpravo na ARO.

„Napřed mě, prosím tě, vyslechni,“ supěl za mnou komisař. Sotva se mnou držel krok. „Kam chceš jít? Tady už stejně nic nepořídíš.“

„Kde?“ otočil jsem se v běhu k Stoyovi. „Kde je Frank?“

Stoya mě před dvěma minutami odchytil před Nemocnicí Martina Luthera a informoval mě o nejnovějším vývoji.

„Správně bych tě neměl zasvěcovat do stavu našeho vyšetřování, Alexi, poněvadž jsi podjatý,“ zapálil si cigaretu, jako kdybychom měli času nazbyt. „Jenom tolik: pochroumals ho pořádně. Frank se snažil utéct, ale ztráta krve po střelné ráně do ramene byla tak veliká, že se nakonec radši dobrovolně vzdal, než aby na ni chcípl. Dovlekl se polomrtvý až k nemocnici a tam ho našli na schodech bez známek života.“ Stoya se zasmál. „Raduj se. Je po všem. Máme toho parchanta.“

Na tohle jsem Stoyovi položil jedinou otázku, která mě zajímala: „Co řekl?“

Kde je můj syn?

„Vůbec nic. Nebyl už schopnej mluvit. Pokoušeli se ho stabilizovat, ale stres a bolesti způsobily kolaps krevního oběhu. Pokoušejí se ho zachránit, ovšem profesor Grueneberg říká, že zranění…“

Když Stoya soustrastně pokrčil rameny, nechal jsem ho stát a on od té chvíle už jenom běžel za mnou.

„Kde je?“ zařval jsem a zahnul za roh, kde jsem se málem srazil s doktorem, který mi jen taktak uhnul.

„Dávejte pozor! Tady není závodiště.“

Vzal jsem to poklusem a vzdálenost mezi mnou a Stoyou se zvětšila.

„Je tady uvnitř?“ zavolal jsem a zůstal stát.

Ukázal jsem na skleněné dveře na konci chodby. Na kouřovém skle bylo napsáno odrazivou barvou: OPERAČNÍ SÁLY I – III.

Nečekal jsem na odpověď a zmáčkl zvonek vedle vchodu.

„Zorbachu, uklidni se, prosím tě.“ Stoya mě dohonil, nahnul se dopředu a kašlal. Držel jsem prst na zvonku, ale dveře se neotvíraly. Místo toho přicházel po chodbě nějaký doktor. Postavil se vedle mě a komisaře.

„Kam chcete?“ Byl to malý muž takové houbovité postavy s odstávajícíma ušima a plnovousem, vypadal jako Mickey Mouse v dospělosti. Nedostatek autority co do vzezření vyrovnával velitelským tónem hlasu.

„Tam nemůžete. Tam se operuje.“

„Vy jste chirurg?“ zeptal jsem se a ustoupil o krok.

„Ovšem.“ Zmáčkl vypínač na kabelové liště na zdi a skleněné dveře se otevřely. Pak udělal tu chybu, že se obrátil k Stoyovi: „Dám vám vědět, jakmile bude něco nového.“

Když pak chtěl vejít do operačního sektoru, postavil jsem se mu do cesty. „Profesor Gruenberg?“

„Teď ne, mám naspěch.“

Uchopil jsem ho za paži. „Vezměte mě s sebou. Prosím.“

„Vyloučeno.“

„Ale jděte, tak mi dáte sterilní ohoz.“

„O to nejde. Nepovolaným je vstup zakázán. Pro blaho pacientů.

Chtěl projít kolem, mě, ale já ho popadl za límec bílého pláště. „To není pacient, to je vrah mého syna,“ vmetl jsem mu do tváře.

„Zorbachu, prosím tě,“ ozval se za mnou Stoya chlácholivě. Ucítil jsem na paži jeho ruku.

„Ten muž uvnitř, ten váš pacient, unesl a zavraždil mého syna. A já nedopustím, aby umřel na operačním stole dřív, než budu vědět, co udělal s mrtvolou, chápete?“

Potřebuju jistotu. Nemůžu dál žít a nevědět, jak Julian skončil, i kdyby to byla sebevětší hrůza.

Trochu jsem povolil sevření a chirurg se zhluboka nadechl.

„Ano, já vás chápu. Taky jsem otec. Ale teď a tady jsem lékař. A jako takový musím, i když je mi to někdy zatěžko, ignorovat předchozí život svých pacientů. Cítím se zavázán přísahou, že budu zachraňovat život, a v tom si nenechám bránit ani od vás. Rozuměl jste?“

„Bezva. Dobrý. Všechno jasný.“

Pustil jsem ho a ustoupil o krok dozadu.

„Potom mi odpovězte pouze na jedinou otázku,“ řekl jsem profesorovi, když se chtěl okolo mě prosmeknout. „Jak vysoká je šance, že Frank Lahmann váš zákrok tam na uvnitř na sále přežije?“

Grueneberg se zastavil. Gumové zdravotnické boty mu zapištěly o lino, jak se ke mně otočil. Viděl jsem mu na očích, jak uhýbá. Jestli lží zmírní situaci, když mi zaručí úspěch. Nebo jestli mi má říct pravdu. Vytáhl jsem pistoli a namířil na něj.

„Proboha, Zorbachu!“ uslyšel jsem vykřiknout Stoyu. A zahlédl koutkem oka, jak sahá pro mobil.

„V procentech, doktore. Jak vysoká je pravděpodobnost, že to přežije?“

„Asi třicet,“ vymáčkl ze sebe Gruenberg.

„Děkuji,“ řekl jsem s úklonou, „ale to je pro mě moc málo.“

A potom jsem chirurgovi pohrozil, že ho zastřelím, jestli mě okamžitě neodvede na operační sál.

66. kapitola

Alina Gregorievová

Alina ležela na hrubých deskách kamenné podlahy v kuchyni a cítila, jak se jí z těla vytrácí veškeré teplo.

Třásla se. S každým nadechnutím ucítila, jak jí přitom nůž v podbřišku vibruje.

„Podbřišek.“ Co je to za uhozený slovo, přemítala. Skoro stejně na hlavu jako „ženské nemoci“.

Chtěla něco říct té osobě, co se nad ní skláněla. Čichala její vlhký dech. Ale ztratila už příliš mnoho krve a chyběla jí síla zeptat se, proč jí to ta žena udělala.

„Nicola viděla můj obličej,“ řekla Iris, jež stála v kaluži kolem Alinina těla. Té blesklo hlavou: Evidentně umí číst krev, což nedávalo zrovna smysl, ale na druhou stranu, jakou logiku mělo ležet v cizí kuchyni jako poražené obětní zvíře?

„Nemohla jsem dopustit, aby mi ji Suker vzal.“

Takže kvůli tomu, pomyslela si Alina a byla ráda, že zase našla něco, o co své myšlenky může opřít. Tělo jí zaplavoval chlad i navzdory ohni, který řádil v místě, které její stydlivá babička vždycky nazývala jenom „tam dole“.

„Zase tě to bolí tam dole, drahoušku?“

„Ano, babi. Myslím, že budu muset k doktorovi.“

Tak proto ji Iris podvedla. Seděla v Alinině obýváku, koktala a plakala a vydávala se za Johannu Stromovou, zatímco skutečná matka pořád ještě čekala v Hamburku na odvykačce na hlášení o úspěchu policie.

„Iris je sadistická herečka,“ vzpomněla si na větu, kterou jí řekla Nicola, když se pokoušely dostat z operačního sklepa. „Jednou se vydávala za spoluvězeňkyni, jen aby mohla ponižovat druhé oběti.“

A před Alinou se vtělila do role zoufalé matky.

Riziko odhalení bylo pro Sukerovu asistentku příliš veliké, potom co se pohádali a Iris od něj odešla. Musela proto najít Nicolu. Očividně za každou cenu.

Alina se z posledních sil pokusila vytáhnout nůž z těla, ale ruka jí z dřevěné rukojeti sklouzla.

Musela myslet na Zorbacha a jeho omyl. Ten si myslel, že Sukerovou asistentkou byla Tamara, a přitom ho do spárů očního chirurga vlákala pouhá náhoda. Stejně jako já, aniž bych to věděla, jsem přivedla Nicolu zpátky k její vražedkyni.

„Tobě se snad tvoje nálezné nelíbí?“ uslyšela tázat se Iris.

A tentokrát ženský hlas v její hlavě nebyla vzpomínka, nýbrž přítomnost – a to byla asi ta nejhorší ze všech možných pravd, které jí postupně svítaly: u všeho, co předtím „viděla“, nevězela v Sukerově těle, ale ve svém vlastním! Teď už chápala, proč se vize dostavila až po ukončení Sukerovy rehabilitace, když se v bolestech dotkla sebe sama. Nebyl to oční chirurg, kdo teď na podlaze trávil poslední chvíle svého života, nýbrž…

… nýbrž já sama! Umírám…

S tímto hrůzným poznáním se svět kolem ní začal točit.

Slyšela šumět vlastní krev, cítila, jak jí slábne tep, jako kdyby jí někdo sáhl do hrudního koše a brzdil kyvadlo.

Ale asi jsem si to zasloužila, pomyslela si, zatímco se jí Iris naposled posmívala: „To bylo tvoje zasloužené nálezné!“

Alině spadla hlava dopředu, brada jí ležela na prsou. Ale neusínala. Pomalu vyhasínala.

Před lety jí v Los Angeles jedna věštkyně za deset dolarů četla z ruky a tvrdila, že bude mít dlouhý život a jednou jako stará žena v pokoji odejde na věčnost doprovázena vzpomínkami na lidi, které kdysi milovala.

Chci zpátky svoje peníze, napadlo Alinu, jíž v tuto chvíli připadalo, že všechno, co miluje, je tak daleko jako nikdy předtím. Ale snad je tohle přece jen spravedlivý trest za mou vinu. Snad jsem Juliana přece jen mohla zachránit…

Už se k tomu nedostala, aby dokončila myšlenku a položila si otázku, jestli Suker neměl pravdu a Zorbachův syn by byl dnes naživu, kdyby tenkrát šla na policii a udala toho stalkera. Už jí nezbýval čas zamýšlet se nad tím, proč pořád vyvozovala mylné závěry. Kdykoli se při bolesti dotkla sebe samé, neviděla svět Sukerovýma, nýbrž svýma vlastníma očima. Ironie osudu, že skrze setkání s šíleným chirurgem přece jen ještě získala nazpět vidění, i když jen pro krátký pohled na svou vlastní smrt, jí zrovna tak málo dopřála poznání, že Suker o Julianově osudu nejspíš nikdy nic nevěděl. Všech těchto úvah už nebyla schopna. Na moment ji iritoval pouze banální zvuk zvonku u dveří, protože měla za to, že se nachází ve fázi umírání, kdy už k ní vnější podněty neproniknou. Každopádně už necítila krev, v níž seděla, a nůž byl cítit i nadále nějak divně, ale už ne tak, jako kdyby spolkla roli ostnatého drátu napuštěného kyselinou.

Ten zvonek ji měl vlastně uvědomit, že za dveřmi stojí pomoc a sanitka, jenže už byla příliš otupená, než aby to mohla vnímat. Měla dojem, že se vznáší mezi olověnou mdlobou a zuřivým bušením srdce, jako kdyby jí někdo v okamžiku umírání držel u ucha budík. Alina myslela na poslední zpackanou šanci ve svém životě, když Zorbacha v Leonardově domě jenom krátce sevřela v náruči a neřekla mu, co k němu cítí. A nepolíbila ho.

U dveří znovu zazvonilo.

Krucinál, to nemůžu mít nikde klid? blesklo jí hlavou a skutečně se jí v duchu vybavil obraz člověka, s nímž urazila veliký kus své slepé pouti, jež teď měla skončit zde, v kuchyni páchnoucí krví a splašky.

„Nedáš si něco teplýho?“ zeptal se John a ona tomu přeludu přitakala, protože teplo bylo přesně to, co jí teď scházelo nejvíc.

Ach John, ten je vždycky po ruce, když ho člověk potřebuje.

Alina nebyla nikdy dobrá kuchařka a využívala každé příležitosti jak se vaření vyhnout. A teď, protože bylo jasné, že už se to nebude moci naučit, zalitovala, že svému kamarádovi nikdy neasistovala, když pro ni vařil.

Nemá tušení, jak dlouho se musí nechat zelenina mírně vařit, jak se dělá omáčka z červeného vína nebo jak se zachází s mixérem. Zatraceně, vždyť ani neví, v které zásuvce jsou ty přístroje, co s nimi John vždycky…

V zásuvce?

Alina vytřeštila oči. V kuchyni zůstala tma, ale jí to v hlavě svítilo. Jako kdyby jí někdo našrouboval do světa myšlenek žárovku. Tisíciwattovou, extra silnou.

Najednou to viděla ve velkém a jasně. Viděla, co se v ten moment stalo.

Iris stojí u dveří.

Iris neotevře.

Iris bude čekat, dokud si záchranáři nezačnou myslet, že to byl falešný poplach, a zase odjedou.

Iris se vrátí a…

Zásuvka,!

Alina si najednou vybavila obrazy, které se jí uhnízdily v hlavě poté, co dopadla na operační stůl, a věděla, co se za pár okamžiků stane.

Iris půjde k příborníku. Otevře horní zásuvku…

„Nicolo,“ slyšela Alina mluvit sebe samu. Tlumeně, jako kdyby jí někdo tiskl polštář na ústa. „Nicolo. Nejhořejší zásuvka. Zbraň.“

Vezmi si ji! chtěla zařvat. Vezmi si ji, než to udělá Iris a strčí ti ji do pusy.

Alina si nebyla jistá, jestli Nicola tohle může vnímat. Jak slyšet, tak pochopit.

V její představě dívka seděla na zemi na konci kuchyně opřená zády o topení, k němuž má připoutanou jednu ruku, aby nemohla utéct. Ale třeba se taky může zase mýlit a Nicola v té místnosti vůbec není. Neslyšela ji křičet, sténat, kňučet, chroptět ani plakat. Na druhé straně, než se ozval zvonek, Alina skoro nevnímala ani sebe samu.

A proto si nebyla jistá, co znamenal výstřel, který zazněl jen pár kroků od ní.

Alina se s ozvěnou v uších a otázkou, jestli je vůbec možné změnit osud, a to i když ho člověk zná, propadala do dosud nepoznané temnoty.

67. kapitola

Alexander Zorbach

„Co to má znamenat, že to nejde?“ Šermoval jsem anesteziologovi pistolí před očima. Od výstřelu na Sukera jsem neměl příležitost ji nabít, ale taky jsem neměl v úmyslu střílet na nevinné lidi. Hrozba musí stačit.

„Nemůžu pacienta jen tak vrátit zpátky. Probíhá anestezie.“ Anesteziolog, jehož pleš mě iritovala, neboť mi připomínala Alinu, se třásl, když ukazoval na tu hromadu přístrojů, za které zodpovídal. „Už jsme to spustili.“

„Blbost!“ zařval jsem a praštil Franka dlaní do břicha, až se s ním zaviklal celý stůl.

Sestra za mnou využila příležitosti a utekla z operačního sálu. Právě rovnala profesorovi instrumenty, když jsem sem s Gruenbergem v závěsu vtrhl. Další dva lékaři, jeden byl mladší, patrně asistent, uskočili dozadu téměř současně, jako by jim už pohled na mou pistoli uštědřil ránu elektrickým proudem. Neměl jsem tušení, jestli tam zůstali. Sál za zády mi připadal prázdný. Gruenberg se zdekoval jako první, když jsem ho pustil a vrhl se na doktora Holohlavého.

Zkoumal jsem pohledem Frankovo tělo nacházející se v bezvědomí. Viděl jsem zavřené oči, prohlížel si vstupní ránu pod klíční kostí zakrytou látkou a přejel jsem očima až k nahým nohám, které mu vyčnívaly zpod operačního prostěradla.

Co si to dovoluješ? řval jsem v duchu plný nenávisti. Ty se odvažuješ přilézt do nemocnice a žadonit o pomoc?

S těmi hadicemi, které mu napájely tělo, vypadal víc jako stroj než člověk.

Chcípni!

Nejradši bych mu do tý díry v rameni vrazil palec a čekal na zvuk, který se nutně dostaví. Stačí jen pořádně natrhnout jizvu.

Anesteziologické přístroje mu umožňovaly pravidelně dýchat a já si jenom říkal: Tohle si nezaslouží. Nesmí si tady takhle klidně spát, zatímco někde venku hnije můj syn.

„Počítám do tří!“ zařval jsem doktorovi do tváře. Schytal kus mého vzteku, který jsem si nemohl vybít na Frankovi.

Zatím nemohl.

„Až řeknu tři, tak mu ten tubus vyrvu z hrdla.“

„Potom nebude moct dýchat. A zemře.“

„Děláte si ze mě prdel? Dejte mu nějakou kontralátku, co mu obnoví jeho vlastní dýchání a probudí ho. Nejsem blbej. Něco takovýho máte pro případný komplikace v záchranářským kufru. Já to vím.“

Přesněji řečeno jsem v to doufal. Moje sebejistota byla jako zbraň, co jsem držel v ruce: jeden velký bluf.

Před několika lety měla jedna z Nicciiných koček problémy při ošetřování zubů. Veterinář jí píchl antidot, zvířeti se vrátilo vědomí a dýchání se zase obnovilo.

„Dobře, dobře. Něco mu dám.“ Doktor viditelně polkl. Tomu pendluje Adamovo jablko jak paternoster, řekl jednou Frank o našem vydavateli. Tenkrát jsem se tomu smál jako trefnému popisu, stejně jako jeho poznámce, že dlouhá Gina z kulturní redakce by mohla chlastat z okapu.

Jak jsem jen mohl být tak slepý? Jak jsem si mohl myslet, že nás jeho bezectný humor spojuje, a přitom to byla pouze část jeho maškarády.

„Ale to přece nemá žádný smysl,“ namítl doktor, taky už čím dál více rozčileně. Bezděky mrkal do taktu dýchacího přístroje.

„To už nechte na mně.“

„Pochopte to přece.“ Doktor mi ne a ne dát pokoj, ale aspoň už držel v ruce injekci. Doufal jsem, že se správným medikamentem.

„Jeho tělo to nevydrží. Sok a následný kolaps krevního oběhu pana Lahmanna zabije.“

Neříkej mu pan Lahmann.. Říkej mu jeho pravým jménem. Říkej mu vrah.

Za sebou jsem uslyšel tlumené hlasy a zvonění telefonu. Otočil jsem se a potvrdil si svou domněnku. Lékaři z operačního sálu odešli a zásahová jednotka si ještě netroufala dovnitř. Byla od Stoyi informovaná a patrně zvažovala příležitost.

„Jak dlouho?“ zeptal jsem se doktora, jenž právě nasazoval injekci do jedné z hadiček a naposled se na mě tázavě podíval.

„To jde rychle. Jestli přijde k sobě, bude to za pár vteřin.“

„Myslím, kolik potom budu mít času s ním mluvit?“

„Minutu? Pokud vůbec.“

Podíval jsem se ke dveřím do operačního sálu, za nimiž nastalo ticho.

To není dobré znamení.

„Tak dobře.“

Přimáčkl jsem anesteziologovi pistoli na čelo lesklé potem a ukázal bradou na injekci, kterou držel v ruce.

„Píchněte to tam.“

68. kapitola

Tohle jsem nechtěl.

Nechtěl jsem vzpomínat na matku. I ona ležela v sanatoriu, jenom kousek odsud, na tlakově odlehčené matraci, obličej zakrytý dýchací maskou a se spoustou hadiček zapojených do těla jako kabely do televizoru.

Moje matka žila až do mozkové mrtvice, která jí zredukovala výkon mozku na talíř krupičné kaše, zajatá v cizím životě. Ne ve svém vlastním, ale v životě naší rodiny, jemuž se podřizovala. Milovala hory, a přesto vždycky jezdila k moři, protože tam se to „jejím chlapům“ líbilo víc. U zkoušek podala excelentní výkon a mohla nastoupit do diplomatických služeb, cestovat po světě v soukromých tryskáčích a sedat u jednoho stolu s mocnými tohoto světa. Místo toho vozila mě a moje kamarády v rozhrkaném kombíku do stanového tábora. A místo aby v novinách narážela na svoje vlastní jméno, šmejdila v supermarketech po zboží v akci, které si předtím nalistovala v novinách. V jejím světě neexistovalo žádné „já“, pouze „my“. Proto se jí zdálo logické, že nám to všem zamlčí, když jí diagnostikovali vzácné krevní onemocnění. Abychom si nedělali starosti při věnování se tomu, čemu se obvykle říká kariéra.

A protože jsem si teď musel přiznat, že všechna její odříkání byla nadarmo, že svůj život nechala ležet ladem úplně zbytečně a že jsem navzdory její lásce ztroskotal ve všem, v čem se jen v životě ztroskotat dá, vzpomněl jsem si na ni po dlouhé době právě zde, na operačním sále číslo tři Nemocnice Martina Luthera, a bylo mi z toho nanic. Připadalo mi to nespravedlivé. Jak mohou muže, který na můj život vylil plný kanystr jedu na hubení plevele, udržovat při životě se stejně kvalitním zaopatřením jako ženu, která mi před šestatřiceti lety v bolestech darovala život? Nejradši bych tu aparaturu hned teď vyrval ze zástrčky, ale nulová čára musela počkat. Ještě jsem tlukot Frankova srdce potřeboval.

„Už je přichystaný?“

„Zemřít?“ Anesteziolog si stáhl ústní roušku, už na ní teď stejně nezáleželo. „Jeho dýchání je aktivní, pomalu se probouzí.“

„Ale naposledy vás varuji: jestli mu teď vyndám tubus a on se probere, budete se zodpovídat ze smrti pacienta.“

Dal jsem mu pistolí na srozuměnou, že se mi s tím bude žít velice dobře.

„Hej, Alexi!“

Bleskově jsem se otočil. V otevřených dveřích komory před sálem stál Stoya. Svlékl si kabát a sako, měl na sobě jenom tričko, co se mu na břiše boulilo, a rukama zkříženýma za hlavou se otočil kolem dokola, aby mi ukázal, že není ozbrojený.

„Smím dál?“

„Ne,“ odpověděl jsem a kývl na doktora, jenž pořád ještě váhal.

„Chápu, jak ti je,“ pokusil se Stoya navázat se mnou kontakt. Mohl mi zrovna tak dobře poslat dopis. Nevšímal jsem si ho. Tubus se s mlaskavým zvukem oddělil od Frankova hrtanu. Následující reakce byla stejně rychlá jako prudká. Frank v prvním okamžiku úplně přestal dýchat a poulil oči, jako když se někdo zakucká a chce na sebe upozornit. A pak už to jelo.

Záškuby začaly bez předchozího varování. Frank sebou najednou házel jako ryba v prázdném kýblu.

„Panebože,“ uslyšel jsem za sebou vydechnout Stoyu.

„To je šok,“ vysvětlil mi lékař.

Já jsem vám to říkal, stálo psáno v jeho vyčítavém pohledu. Anesteziolog se snažil udržet na stole Frankovo tělo, které řídila nějaká cizí síla. Člověk mohl nabýt dojmu, že bolesti, které ještě před chvilkou zadržovala anestetická přehrada, si teď chtějí prorazit cestu ven.

„Prosím tě, Zorbachu, přestaň s tím,“ řekl mi Stoya, jako kdyby bylo v mé moci tohle všechno zase vrátit zpátky. Na rozdíl od něho jsem cítil takové zvláštní zadostiučinění a mohl bych Frankovy svalové křeče pozorovat ještě dlouho. Téměř se mi příčilo poprosit doktora, aby jeho záchvat nějak zmírnil, ale takhle jsem z něho žádnou informaci vydolovat nemohl. Leč anesteziolog už konal, a aniž jsem cokoli řekl, otevřel kohout nějaké další kapačky.

Trvalo ještě chvilku, než se rytmus kontrolních signálů zase trochu zklidnil a Frank otevřel oči. Bloudil pohledem dokola.

Nahnul jsem se k němu a spatřil sám sebe v zrcadle jeho skelných očí.

„Kde je můj syn?“ zeptal jsem se ho a dál mířil pistolí na doktora, aby Stoyu nenapadla nějaká blbost.

Frank se na mě podíval a sevřel rty do hrůzného úsměvu. Ještě ve smrti se mi chtěl vysmívat. Chtěl jsem mu ten klukovskej ksicht rozflákat pěstí, popadnout ho za krk a škrtit, ale to by bylo kontraproduktivní. Musel jsem zůstat u verbálních výhrůžek. „Jestli mi okamžitě neřekneš, cos provedl s Julianem, tak ti napumpuju do žil litr louhu na čistění hajzlů.“

Frank zvedl pravou ruku a křečovitě mě chytil za límec od bundy.

„Kde?“ zeptal jsem se a setřásl ho. Frank polkl. Jednou, dvakrát. Pak mu hlava spadla na stranu a já si k němu musel kleknout, abych mu rozuměl.

„Auto.“

Znělo to, jako když malé dítě zkouší nové slovo.“

„Auto? Je v autě?“

Zamrkal.

„V kterým?“ zařval jsem na něj. „V kterým zatraceným autě leží?“

„Před…“ Oči se mu svezly na stranu a jeden moment jsem viděl pouze bělmo, pak se jeho pohled zase trochu projasnil.

„Před…“

Jeho hlas měl zvuk, jako když se táhne po podlaze mokrý pytel s odpadem. Zakašlal a konečně ze sebe vymáčkl to rozhodující slovo.

Znělo jako „lini“, protože hrtan už nedokázal vytvořit hlásku „k“, ale já jsem mu rozuměl hned.

Klinika.

Ten hnusnej zmrd myslel auto, kterým se sám dopravil až k nemocnici.

„Tady?“ zeptal jsem se, abych se ujistil, a Frank zamrkal. Do očí mu stouply slzy jako soply.

„Kde?“ Teď už jsem se neudržel a zacloumal s ním. „Kde přesně stojí to zasraný auto?“

Co jsi s ním odvezl mrtvolu mého syna..

Už mi neodpověděl.

Zvedl jsem hlavu.

Uviděl jsem, jak monitor najednou zobrazuje nepravidelné impulsy.

Podíval jsem se na doktora, jehož obličej zamrzl do vyčítavé masky.

Podíval jsem se na Stoyu.

„Našli jste jeho auto?“ zeptal jsem se.

Komisař zavrtěl hlavou a ukázal na monitor, který dokumentoval ubývání Frankových vitálních funkcí.

„Máš všechno, cos chtěl. Dej už tu bouchačku pryč. Nech to bejt.“

Zavrtěl jsem hlavou, která mě k mému vlastnímu úžasu nebolela už ani trochu. Zatímco Frank na svůj šok pomalu odcházel do kopru, můj šok mě zřejmě vysvobodil z bolestí.

„Tak pojď, Zorbachu. Víš, co teď musíš udělat.“

„Vím,“ řekl jsem, vrátil se k anesteziologovi a přimáčkl mu nenabitou pistoli do týla.

„Je tenhle krám pojízdnej?“

„Ano, ano.“ přikyvoval horlivě. „Stůl je na kolečkách.“

Ustoupil jsem krok dozadu a dvěma rychlými pohyby utrhl všechny spoje udržující Frankův život. Dosavadní zvuky okamžitě vystřídala pronikavá sinusoida. Frank se znovu začal třást.

„Co chcete dělat?“

„Musíme na parkoviště,“ prohlásil jsem a přinutil doktora, aby operační jednotku uvedl do pojízdného stavu. „A vy půjdete s námi.“

69. kapitola

Nic na světě tě nepřipraví k pohledu na tvoje mrtvé dítě.

Zvládl jsem to z operačního sektoru k výtahům. Nemít dvě rukojmí, určitě by zakročil některý policista z houfu pronásledovatelů za námi. Ale Stoya zřejmě chtěl ukončit situaci ohrožení bez krveprolití. Kdyby tak věděl, že pistole, kterou tisknu na týl doktorovi, jenž přede mnou tlačí operační stůl, není k ničemu, osobně by se mi vrhl do cesty. Ale takhle své muže držel na distanc a my jsme se zatím dostali přes již evakuované přízemí urgentního příjmu ven z budovy.

„Žije ještě?“ zeptal jsem se doktora Davida. Ptal jsem se ho ve výtahu, jak se jmenuje, ale teď už jsem jenom věděl, že má naprosto nevyslovitelné příjmení. Schtrokpowszjevs nebo tak nějak, a proto jsem se držel křestního jména. Potil se strachy a mně ho vlastně bylo líto, protože jsem původně nechtěl zatahovat do věci nevinné lidi. Ale sám bych Franka z operačního sálu nikdy nevyvlekl, aby mě při tom nepicli.

„Ptáte se mě, jestli už nastala mozková smrt? Ne, oči dosud projevují reflexy. Ale dá se to nazvat ,životem‘?“ Doktor David pokrčil rameny a spolu jsme strkali stůl zádveřím kliniky na volné prostranství.

Chlad nás udeřil jako rána pěstí.

Mě zasáhl do hrudníku a zmáčkl mi plíce tak, že jsem skoro nemohl dýchat. Současně jsem si myslel, že se scvrkávám. Stahoval se mi na těle každý sval, dokonce i kůže na hlavě se mi napnula a já byl pevně přesvědčený, že se mi obvaz každou chvíli sveze z hlavy a spadne mi kolem krku jako šála. Doktor David měl na sobě jenom tenký chirurgický úbor a okamžitě pustil kovové držadlo, za něž celou tu dobu stůl strkal, jako kdyby se bál, že k němu holýma rukama primrzne.

Za tu chvilku, co jsme setrvali nad schody před hlavním vchodem, se zdálo, že mráz má na Franka oživující účinek. Začal se znovu mírně třást a otevřel levé oko.

„Hej, slyšíš mě?“

Poručil jsem doktorovi nastavit zádovou opěrku tak, aby Frank mohl napůl sedět.

Ten zamrkal, což mohlo znamenat souhlas, ale taky jen bezděčný reflex.

„Kde je můj syn?“ zeptal jsem se a uslyšel za sebou zvuk otvírání posuvných dveří. Cekal jsem vlčáky s tasenými zbraněmi, ale vyšel z nich jenom samotný Stoya a venku se zastavil. Něco mu muselo signalizovat, že pro nikoho nepředstavuju skutečné nebezpečí.

Kromě Franka a sebe sama.

Krátce jsem se zamyslel a pak jsem pokynul hlavou muži vedle sebe. Ten tomu štěstí v první chvíli nechtěl věřit.

„Jděte!“ zařval jsem na něj a mávnutím ruky ho zahnal. Teprve potom se obrátil a proběhl kolem Stoyi za ochranné zdi nemocnice.

Pak jsem si sám přitiskl pistoli ke spánku, aby Stoyu náhodou nenapadla nějaká volovina.

„Uděláš krok, a zmáčknu to,“ řekl jsem a to už jsem se obracel zpátky k Frankovi. K mému úžasu teď měl naprosto normální výraz v obličeji, dokonce se tvářil přívětivě, a myšlenky se mi začaly v hlavě točit spolu s hlasem doktora Rotha.

Nachází se v paradoxní fázi. Určitě jste o ní někdy slyšel. Na smrt nemocní cítí zlepšení krátce předtím, než se průběh nemoci opět zhorší nebo začnou umírat.

Frank Lahmann, sběratel očí, muž představující všechno, kvůli čemu stojí za to zabíjet, měl světlou chvilku a mně se dělalo zle při představě, že jsem na něm závislý i v okamžiku jeho posledního vydechnutí. To on měl pevně v rukou rozhodnutí, jestli si svoje tajemství vezme s sebou do hrobu, nebo mi ho poví.

Zprvu jsem to považoval za velkopanské gesto, když zvedl ruku jako císař, jenž kyne svým poddaným. Ale když nato obrátil oči směrem, kam napřahoval ukazovák, tak jsem to spatřil.

Vjezd.

Vůz.

Světlo.

Limuzína šikmo naproti na druhé straně silnice stála trochu nakřivo jedním předním kolem na obrubníku. Nebylo to na první pohled nápadné, protože se na tomhle místě nacházelo staveniště a spousta aut parkovala divoce mezi složenými kusy lešení a kontejnery. Přesto tenhle vůz ve vjezdu mezi ostatními vozidly vyčníval – ale neuměl jsem si v tu chvíli vysvětlit proč.

Rozběhl jsem se, vzal to po dvou schodech a najednou jsem sebou praštil, jak jsem udělal krok ven z posypané části chodníku. Škrábal jsem se zpátky na nohy a šmátral po pistoli, která mi při tom upadla. Počítal jsem, že co nevidět zazní varovný výstřel a vrhnou se na mě příslušníci speciální zásahové jednotky. Možná je už dokonce Stoya za mými zády vyzval, ať mě jdou zneškodnit. Bylo to nanejvýš pravděpodobné, ale nic jsem neslyšel.

Šedozelená limuzína, v níž svítila stropní lampička, přitahovala každou buňku v mém těle jako magnet.

Protože z ní někdo hekticky vystoupil.

Někdo, kdo neměl čas pořádně zavřít dveře.

Aktivace vnitřního osvětlení se dala poznat, jen když se na to člověk soustředil, protože auto stálo přímo pod kandelábrem.

Doklouzal jsem přes silnici, upřel zrak na sedadlo řidiče a spatřil tmavé fleky na polstrování.

Jinak jsem neviděl…

Nic.

Obešel jsem auto a stál teď zase na chodníku, jenom s pohledem obráceným k nemocnici. Jediný, kdo se ke mně přibližoval, byl pořád ještě Stoya.

Vzal jsem za kliku zadních dveří. Zatáhl jsem za ni, otevřel vůz a neviděl jsem…

Nic.

Auto, které mi bylo nějak neblaze tísnivě povědomé, bylo…

Prázdné.

Takhle to na mě působilo aspoň v prvním momentu. Neviděl jsem nic, protože moje oči nechtěly vzít na vědomí, že moje hledání dospělo ke konci. Že se nedívám na zadní sedadlo – nýbrž na rakev svého syna.

Jak už jsem řekl: nic na světě tě nepřipraví k pohledu na tvoje mrtvé dítě. A nic nevyžaduje větší sílu než stáhnout ze zadního sedadla deku, pod níž se rýsují kontury nehybného těla.

„Ne!“

Zhroutil jsem se před otevřenými dveřmi na kolena, přitiskl si obě ruce ke spánkům a křičel do auta všechno svoje zoufalství.

Prosím ne, obracel jsem se úpěnlivě k Bohu, na kterého jsem už dávno nevěřil. Nedopusť prosím takový konec.

Váhavě jsem sáhl na deku, jako kdybych se bál, že probudím někoho, kdo spí, dotkl se hrubé látky a stáhl ji.

A uviděl jsem…

Juliana.

Sok zafungoval jako ruka, která mě táhla dovnitř. Nechtěl jsem do auta nastoupit, nechtěl jsem ucítit smrt, jež z Julianovy odkrvené kůže prosvítala jako křehký mramor. Ale nedokázal jsem se tomu ubránit.

Plakal jsem, když jsem klečel před prostorem pro nohy?

Křičel jsem, když jsem si sedal k Julianovi a položil mu roztřesené prsty na zavřené oči?

Myslel jsem na naši poslední společnou cestu autem den před jeho jedenáctými narozeninami, když jsem mu teď sahal na zešedlé rty?

Nevím.

Vím jenom, že jsem chtěl zemřít, potom co jsem za sebou zavřel dveře a zmáčkl zamykání zevnitř, abych mohl být se svým synem sám.

Už navždy.

Nikdy předtím jsem tolik netoužil zemřít jako v okamžiku, kdy jsem Julianovi zabořil obličej do vlasů, které se mu už nikdy nebudou mokré lepit na čelo, protože už nikdy nebude moct zapomenout na čas a celou cestu z fotbalového hřiště domů utíkat, aby nepřišel pozdě na večeři. Stejně jako já už nikdy nebudu moct čichat jeho nasládle jadrný tělesný pach, když usnul u televize opřený o mě.

Přimáčkl jsem si jeho hlavu k hrudi a podíval se směrem ke klinice. Díval jsem se přes shromážděné policisty na vstupní sektor, za nímž zmizel houf doktorů a ošetřovatelů s Julianovým vrahem. Věděl jsem, že už je nedokážu dohnat, abych byl u toho, až Frank vydechne naposled. Jenom jsem se modlil, aby zemřel v mukách, a svého chlapce jsem objal ještě pevněji.

Když jsem se pak pevně rozhodl, že už z toho auta nikdy nevystoupím, Julian se mi v náruči rozkašlal.

70. kapitola

Kolosální.

Kolikrát už jsem tohle slovo zneužil? V souvislosti s divadelním představením, filmy nebo koncerty, když jsem chtěl vyjádřit své nadšení z umělců. Při pohledu na východy slunce, vodopády a jinou přírodní podívanou nebo na adresu Nicci, když jsem držel v ruce první milostný dopis od ní.

Kolosální.

Kolikrát jsem tohle slovo použil a tím ho opotřeboval, protože jsem nikdy ani přibližně nechápal jeho význam?

Jestliže v mém životě existoval moment, kdy jsem si myslel, že svět okolo mě se ztratil a vesmír se scvrkl na interiér automobilu, pak tohle byl kolosální okamžik, když můj syn otevřel oči.

„Juliane,“ chtěl jsem říct.

Skutečně jsem to vykřikl, vrazil si pěst do pusy, a když jsem do ní kousl, ucítil jsem nádhernou bolest, která mě stejně jako pachuť vlastní krve zbavila obavy, že bych se mohl probudit z toho nejkrásnějšího ze všech snů a propadnout se zpátky do noční můry mého života.

Ale nic mě nevyburcovalo.

Nebyli tu žádní doktoři, aby mě na nemocničním lůžku uklidňovali a vysvětlovali mi, že Julian je pouze haptická halucinace vyvolaná vedlejším účinkem mých zranění na mozku.

Ještě jsem se nevyděsil.

Přišly horší věci.

Julian otevřel oči a jazyk se mu objevil mezi rty, které se zformovaly k vymáčknutí jediného slova: „Frank.“

„Já vím,“ řekl jsem a dal mu pusu. „Už se ho nemusíš bát. Frank je mrtvý.“

Syn mi v náruči přímo zkameněl.

„Mrtvý?“ vydechl a dal se do pláče a já jsem děkoval osudu za ty osvobozující slzy a doufal, že je to první krok k vyplavení všech útrap z hloubi Julianovy duše.

Nezbláznil jsem se. Ať už z jakéhokoli důvodu, Julian dosud žil. Nezemřel, jenom se mi právě v náruči proplakával do hlubokého spánku z vyčerpání.

A přesto tahle nejkolosálnější euforie v mém životě trvala jen krátce. Pouze do momentu, kdy jsem uslyšel chraptivý zvuk vibrace. Dnes už jsem si jistý, že alarm se musel spouštět pořád znovu už nějakou chvíli, co jsem seděl v autě. Že jsem ho pouze vytěsňoval a možná bych telefon v odkládacím prostoru nad autorádiem ignoroval i nadále, kdybych náhodou nezavadil pohledem o volant.

Přesněji řečeno o zapalování, v němž zůstal zastrčený klíček.

I s přívěskem.

Umělohmotným panáčkem v trestaneckém oblečení a s oprátkou kolem krku.

71. kapitola

Tak si myslím, že naše hra skončila,“ řekl mi horečnatý hlas. Hlásič SMS na telefonu v přihrádce ukazoval čtrnáct zmeškaných hovorů a všechny ze stejného čísla.

„Teď, když sedíš v mým autě a voláš mi zpátky z mýho mobilu.“

Nikdy mě nikdo nestrelil do břicha jako toho muže na druhém konci, ale určitě to nemohlo bolet víc než jizvy, které mi v tuhle chvíli rozervala jeho slova.

„Scholowsky?“ zeptal jsem se nechápavě a svalil se k Julianovi zpátky na zadní sedadlo.

„Tys…“ Sáhl jsem na syna, který zase usnul. Byl studený, ale dýchal.

„Tys u toho Frankovi pomáhal?“

Při únosech? Při vraždách dětí? A mé ženy?

„Blbost. Nikdy jsem nikomu nepomáhal. Frank neměl s naší hrou vůbec nic společnýho.“

Zavřel jsem oči.

Ne. Ne, to nemůže být…

„Ale přece se přiznal,“ zaskřehotal jsem se zatajeným dechem.

Výkřiky kolem auta začaly sílit. Někdo mě vyzýval přes megafon, abych se vzdal.

„Frank se mi přiznal!“ zařval jsem do telefonu jako tur.

„Emailem, kterej může napsat a poslat kdekdo?“ Sumec se zasmál. Přitiskl jsem Juliana k sobě ještě víc a křičel: „Telefonoval mi. Donutil mě střelit se do hlavy.“

Tenkrát, na lodi.

„Zatímco já jsem stál vedle a držel tvýmu synovi revolver u hlavy. Jedno špatný slovo, jedno uchýlení od scénáře, a Julianovi by uletěl spánek.“ Sumec zakašlal. „Ale máš pravdu, byl úžasně přesvědčivej, hlavně u tebe doma. Taky dík prostředku, co jsem ho s ním pacifikoval. Kurva, víš vůbec, jak jsou tyhle injekce dneska drahý?“

Zavřel jsem oči. Bránil jsem se vzpomínkám, které Sumcova slova potvrzovala ve vší jejich hrůznosti: „Ryba sebou pořád ještě hází v mé síti. Pořád ještě můžu dát policii pokyny, kde najdou Juliana.“

Slova, která měla pouze jeden účel – Ryba v síti? Sumec! Měla mě varovat, a neohrozit přitom mého syna.

„Pokyny, které mu zachrání život. Rozuměls mi?“

Ne, nerozuměl jsem. Ani jsem pořádně neposlouchal, když mi Frank říkal: „ Člověče, Zorbachu. Pořád ještě profík, co pátrá po všech příčinách. Chlap, co pozná, když mu na udici zabere velká ryba, a tu malou pustí. Je to tak?“

Nic jsem nepoznal. Slepý vzteky, nenávistí, bolestí a strachem jsem pustil z udice velkou rybu.

„Kde seš?“ Slyšel jsem v pozadí tlumený lomoz, měl jsem tedy za to, že Sumec jede autem. Začal kašlat.

Zaznamenal jsem pohyb vpravo od sebe. Vycházel jsem z toho, že policisté vniknou do auta násilím, a tak jsem Juliana objal ještě pevněji a za nic na světě ho nechtěl pustit. Ale byl to zase Stoya, kdo se přibližoval k vozu a napřahoval proti mně neozbrojené ruce a ukazoval na přední sedadlo vedle řidiče.

Přikývl jsem a odemkl centrální zámek.

Jen ať nastoupí. Dokud mi nikdo nebere syna, je mi všechno lhostejné.

Sumcův záchvat kašle mezitím ustal.

„Nemám moc času,“ zasípal. „Je to zázrak, že jsem takovou chvilku po operaci vůbec dokázal nepozorovaně zdrhnout z nemocnice. Takže nebudeme plýtvat naším vzácným časem na otázky ohledně místa mýho pobytu, poněvadž ti na to stejně nemůžu odpovědět.“

Stoya opatrně otevřel dveře a posadil se na sedadlo spolujezdce, nohy pořád ještě venku. Podal mi teplou deku (určitě předtím viděl, že se mi Julian v náruči pohnul) a k tomu sluchátka, dva špunty do uší.

Napřed jsem nechápal, co ode mě chce, dokud neukázal na mobil a nepoložil si prst přes rty.

Chce příposlech.

Rozložil jsem přes Juliana teplou deku. Potom jsem zastrčil kolík sluchátka do telefonu a jednu pecku podal dopředu. Stoya dal hlídkujícím policistům znamení, že je všechno v pořádku, tiše zavřel dveře spolujezdce a nahnul se půlkou těla k nám dozadu.

„Haló, seš tam ještě?“ zeptal se Sumec.

Stoya se na mě podíval a vytřeštil oči. Dodnes nevím, co si tenkrát myslel, jaký že hovor pro mě může být tak důležitý, že jsem i přes hrozbu použití policejní síly nechtěl vystoupit z auta.

S naprostou určitostí nebyl připravený na to, že uslyší hlas svého parťáka.

„Takže ty jsi sběratel očí, Sumče?“ zeptal jsem se ho, abych tu pravdu zabetonoval před svědkem. „To tys zabil všechny ty děti a moji ženu?“

„Jo, to jsem byl já.“

Podíval jsem se Stoyovi do očí. Na rozdíl ode mě nedržel v náruči nic, co by mu mohlo poskytnout útěchu.

„Já jsem sběratel očí,“ přiznal Sumec rozjařeně. Zachichotal se. „A teď vážně, vy jste fakt věřili na tu hovadinu se zkouškou lásky, kterou Frank kopíruje, protože na ni tenkrát zdechl jeho poloslepej brácha v mrazáku? Na pětačtyřicet hodin a sedm minut, na vyříznutý oči, na přiznání via e-mail a všechny tyhle kraviny? Kurva, já přece vím, po čem jdou naši profileři. Po čem jdeme my. Jenom jsem to všechno zinscenoval tak, aby podezření padlo na Franka.“

Zavřel jsem oči a přitiskl hlavu Julianovi na čelo. Jediné, co jsem chtěl slyšet, byl jeho pravidelný dech, a ne Sumcovy šílené výklady. Přesto jsem potlačil silnou potřebu ten telefon zahodit. Přerušil jsem násilím Frankovu operaci a vydal ho smrti. Naložil jsem tím na sebe vinu, které se už nikdy nezbavím. Věděl jsem, že za to budu platit celý život. Rozsudek byl vynesen, a jestli ne od světského soudu, pak tedy mým vlastním svědomím, a to mě přímo odsuzovalo k tomu, abych si krutou pravdu vyslechl celou.

„Frank byl moje nejlepší alibi,“ pokračoval Sumec. „Dokud jsem ho držel ve svý moci, byl jsem v bezpečí. Teď, když Julian přežil, ti beztak všechno řekne, takže se to můžeš zrovna tak dobře dovědět ode mě.“

Stoya mi dal znamení a vytáhl ze saka malý zápisník.

„Já tě zabiju,“ řekl jsem prázdným hlasem a schytal za to komisařův zděšený pohled. Stoya věděl stejně dobře jako já, že Scholowsky se teď nachází ve stadiu, kdy svou chytrost a převahu musí stavět na odiv. A k tomu potřeboval ochotné publikum, a ne někoho, kdo mu bude spílat. Ale mně to bylo fuk.

„Zavraždils moji ženu!“ zařval jsem na něho. „Mučils mýho syna. To si odpykáš.“

„Aha, tak jako Frank? Mimochodem, dobrá trefa. Přitom se chtěl jenom vzdát, potom co mě střelil do břicha.

Musel z toho bejt pěkně vysranej, když se vracel k baráku a tys na něj namířil zbraň. Je to zázrak, že to vůbec zvládl k mýmu autu. Řekl bych, že byl totálně vyřízenej. Teklo z něj krve jako z vola a horečně uvažoval, co má dělat. K policii už pochopitelně neměl důvěru. A jeho mentor ho chtěl právě odprásknout. Clověče, to by jeden přestal věřit v existenci přátelství, co? Mimochodem, je Frank vůbec živej?“

Podíval jsem se na Stoyu. Jeho lítostivý pohled mi vehnal slzy do očí.

„Proč?“ zeptal jsem se, ale neplatilo to Stoyovi, nýbrž mně.

Proč já? Proč moje rodina?

„Pomsta,“ zazněla Sumcova lakonická odpověď. „Úplně jednoduchý. Jasný jak facka. Moje žena mi sebrala syna. Už jsem ho nikdy nenašel.“

„A za to teď necháváš pykat jiné rodiny?“

„Jsem snad psychiatr?“ zasmál se Sumec. „Ale jo, proč bych měl bejt jedinej otec, kterej marně hledá to, co měl nejradši? A jo, baví mě zabíjet coury, co se odloučí od svých tvrdě makajících chlapů a seberou jim děti.“

„Nicci mi Juliana nevzala.“

„Ne? A kdo měl teda výlučný právo na výkon rodičovský péče, ty čuráku zvadlej? Nehledě na to, že u tebe mi šlo o něco jinýho. S tebou jsem měl v úmyslu něco mimořádnýho, protože tys byl nejhorší ze všech otců. Takovej samosoudce a důslednej v principech, ty arogantní zmrde. Každou větou, každým pohledem jsi mi dával pocítit, že jsem odpad. Někdo, kdo mučí nevinný lidi. Myslel sis, že tvoje polní tažení, aby ses pomstil Frankovi, je ospravedlnitelný? Jakýpak to teďka je, když vězíš v mý kůži?“

„My dva nemáme nic společnýho,“ ohradil jsem se a pociťoval pravý opak.

„Ohó, víc než si myslíš. Akorát že já si vedlejších škod svýho jednání jsem vědomej. Je to jako u každý revoluce. Když jde o pravdu, umírají nevinní.“

„Pravda je, že seš totální šílenec.“

„Pravda je, že mi musíš bejt vděčnej, a sice po zbytek svýho života. Mohl jsem Juliana zabít, ale potom bych ti už nikdy nemohl uštědřit tuhle lekci.“

Uslyšel jsem v telefonu zatroubit auto a napadlo mě: Někdo na něj zrovna troubí, protože mu Sumec nedal přednost v jízdě, a neví, že troubí na vraha mé ženy.

„Jenom kvůli tobě jsem výjimečně porušil svý pravidlo a nechal tvýho syna žít. Ze stejnýho důvodu, proč ti tohle všechno vyprávím. Protože jedině když znáš všechna fakta, Zorbachu, nemůžeš už obelhávat sám sebe.“

Sumcův monolog se čím dál víc přizpůsoboval stavu mé mysli. Neustále se vzdaloval realitě.

„Bože, co já všechno nepodniknul, abych tě přitáhl zpátky na hřiště. Ale ty sis usmyslel, že budeš hrát cvoka, a tak jsem tě musel ze Schwanenwerderu zase vytáhnout.“

Uslyšel jsem zašustění a zvedl hlavu.

Stoya mi nastavil před oči lístek: Stálo na něm SUKER. Kývl jsem.

„Co má s tou věcí dočinění Suker?“

Sumec se opět nedal dlouho prosit.

„Udělal jsem s ním jednoduchou dohodu. On mě zbaví Aliny a já ho za to uchráním před kriminálem.“

„Proč Alina?“

„Poněvadž pro mě byla něco jako pazdero v prdeli. Kazila nám hru. Krucinál, měl jsem já v ruce žolíka, kterej mi předpovídá budoucnost nebo tak něco? Musel jsem ji vyloučit, než začneme hrát dál. Všechno ostatní by nebylo fér. Ale aspoň se hodila k tvýmu probuzení ze spánku Šípkový Růženky. Kvůli tomu jsem ji proti Stoyově vůli vylákal do Schwanenwerderu, a hleďme: vystartovals po ní jak háravej čokl.“

„A potom jsi ji vydal Sukerovi?“

„Ten si ji vyzvedl sám. Jenom jsem ho trochu nakrmil informacema. Přece jsem věděl, že je vysazenej na oběti znásilnění. Tak jsem mu navykládal, že sběratel očí je hledanej násilník, co už dávno mohl uvíznout v naší síti, kdyby Alina tenkrát nahlásila to svoje sexuální obtěžování.“

„Potom jsi donutil Tamaru vzít nazpět výpověď, aby se Suker mohl dostat ven?“

Julian mi zasténal v náruči.

„To byla moje část dohody. Úplná hračka. Věděl jsem od Sukera, jak moc se Tamara bojí jistý asistentky… “

„Iris!“

„Přesně. Předal jsem Tamaře zprávu. Jestli svoji svědeckou výpověď nestáhne, Iris zabije jejího tátu. Potom jsem jí předložil obrázek, co jsem ukradl v ložnici tvýho syna. Měla tím počmárat zdi jako důkaz, že se zbláznila a její výpověď je bezcenná. Tos měl vidět, jak tuhle psychosračku zbaštila i s navijákem.“

Sumcovo uchechtnutí přešlo v další záchvat kašle a trochu to zabrzdilo proud jeho řeči. Když se uklidnil, lomoz v pozadí ustal. Představoval jsem si, jak zajíždí vpravo a parkuje. A jak chodci jdou kolem, vidí nějakého muže telefonovat a nevědí, že je to sériový vrah, který se vysmívá pozůstalým po obětech.

„Řekl jsem Tamaře, aby hrála cvoka tak dlouho, dokud jí neukážeš synův deník. FENYL BANKROT. Pověděla ti o tom?

„Jo.“

„A tys tomu nerozuměl, co? Krucinál, Zorbachu, to bylo znamení! Chtěl jsem ti tím pomoct. Vidíš, jak jsem férovej? Zpřeházej ty písmena, a co z toho vyjde?“ FRANK TO NEBYL.

„No jo, na to ještě přijdeš.“

Stoya mi nastavil před oči další lístek, ale já jsem ho ignoroval.

„Proč ten obrázek?“

Upadl jsem do starého režimu vedení interview jako v mém dřívějším životě. Chtěl jsem odpovědi. Hledal jsem nelogické výroky, které by Sumcova slova demaskovaly jako hororový žert, abych se už dál nemusel cítit jako ten, kým jsem byl: vrah nevinného člověka. Ale čím déle jsme mluvili, tím jsem si byl jistější, že Sumec říká pravdu ve všech bodech. A že to nedělá proto, aby si vylil srdce, ale aby otrávil to moje. Jak to právě řekl: dozvědět se pravdu byla nedílná součást mého trestu pro tebe.

„Tady jsem zabil dvě mouchy jednou ranou,“ slyšel jsem ho pokračovat. „I když jsem to sám zaranžoval, věděl jsem, že dřív nebo později projdeš kolem Tamařina pokoje. A co ti na to mám říct? Bingo! Když jsi uviděl ty jeskynní malby, nemusel jsem tě dlouho prosit. Okamžitě ses tam rozjel se mnou. A vůbec jsi nemohl očekávat, že přijdeš do svýho vlastního domu.“

Naklonil jsem se k Julianovi, jenž opět otevřel oči a potichu prosil o vodu. To bylo znamení, že musíme ven.

72. kapitola

Zastrčil jsem mobil do kapsy, dával pozor, aby mi zůstal špunt v uchu, a otevřel dveře. Rozrazil jsem je nohou dokořán a zároveň se svým synem se vysoukal ven.

Následoval mě Stoya, jenž teď nemohl poslouchat se mnou. Ale zřejmě dal znamení policistům, kteří stáli přede mnou. Každopádně utvořili uličku a nechali mě s Julianem v náručí projít.

Kolem uší mi hvízdal studený vítr. Měl jsem co dělat, abych Sumcovi rozuměl.

„Ostatně, omlouvám se za ten svinčík v Dörferblicku. To nebylo plánovaný. Bylo to naprosto neprofesionální. Ale takový věci se holt stávají, když člověk musí improvizovat.“

Potil jsem se námahou. Julian, kterého jsem držel na rukou, jako by mě svou vahou srážel k zemi, a vchod do nemocnice stál ještě o třicet kroků dál.

„Tam to vlastně mělo celý skončit. Deník ti měl rozervat srdce a mrtvej pes ve vaně vygradovat tvůj vztek na Franka až do obludnosti. Potom bych tě navigoval na půdu, kde jsem poslední čtyři tejdny Franka a tvýho syna schovával. Dobrej nápad, co? Když zajišťování stop odevzdalo dům, bylo to tam bezpečný. Kdo by hledal místo činu na vyklizeným místě činu?“

Vedle mě se objevil houf doktorů a ošetřovatelů doprovázený dvěma policisty pro případ, že bych znovu tasil zbraň. Drželi bezpečnostní distanc dva metry a šoupli mi nosítka, abych na ně položil Juliana.

„Tam už to melo skončit. Bejval bys našel Franka a Juliana, oba v bezvedomí. Vedle Franka by ležela moje pistole. Vsadím se, že bys ho zastřelil, viď že jo? Hergot, co bych za to dal vidět tvůj ksicht, až by ten výstřel probudil Juliana a on ti pověděl, jak to bylo doopravdy.“

„Ale k tomu už nedošlo.“

„Ne, protože já vůl to poprvé s inscenováním přehnal. Vidíš, Zorbachu? Otevřeně přiznávám svou chybu. Na rozdíl od tebe. Neměl jsem Julianovi nechávat nespoutaný nohy. Ten parchant zasranej se už málem vysvobodil, když jsem u tebe doma otevřel dveře.“

„To bylo, jak ses s někým pral?“

„To se musí nechat. Tvůj syn teda umí kousnout. Musel jsem ho majznout bouchačkou a napřed ho odtáhnout do sklepa, abys ho neviděl, až vejdeš dovnitř.“

Někdo odvezl nosítka s mým synem. Chtěl jsem protestovat a chytit se držadla, ale byl jsem na to příliš vyčerpaný a skácel se dopředu.

„Naštěstí jsi nešel hned za mnou a dal sis na čas. Kdybys nebyl v bezvědomí, tak jsem tě nikdy nemohl odnýst do Julianova pokoje a připravit tam to improvizovaný rodeo.“

S deníkem na nočním stolku. S TomTomem ve vaně. A s Frankem na půdě. Až na to, že to nebyl Frank, který Sumce ohrožoval, ale obráceně.

„Bylo to všechno zatraceně hektický a ve sklepě nebylo nic, čím bych mohl tvýho kluka spoutat, tak jsem ho napřed nacpal do kufru v autě.“

Frank, jenž mému synovi nikdy neublížil, ho později, když už měl kulku v rameni, zase vysvobodil, zabalil ho do dek a uložil na zadním sedadle, než se dovlekl do nemocnice…

„Potom bys ho zkrátka našel tam, to taky není špatný. Nejpozdějc až bys uviděl moje auto, by ti docvaklo, žes zabil nepravýho.“

Udělalo se mi zle. Před vchodem do nemocnice jsem se svalil na záda a koukal nahoru do hroznu policistů, kteří na mě mířili zbraněmi. Za normálních okolností by už muselo dojít k zásahu, nejpozději ve chvíli, kdy Julian už nebyl se mnou. Později jsem se dozvěděl, že se mezitím podařilo technikům od speciální zásahové jednotky napíchnout Sumcův mobil. Stoya jim dal pokyn držet mě v šachu, ale za žádnou cenu nepřerušovat moje spojení.

„Krucinálfagot! Potom co se Julian pokusil utéct, se mi to všechno začalo vymykat z rukou. Nakonec jsem podle plánu seděl na půdě, držel Franka ve svý moci a on říkal přesně to, k čemu jsem ho nutil. Jenže jsem už neměl po ruce nátlakovej prostředek. Dokud se Frank bál, že tvýho kluka zastřelím, tak se pořád držel textu. Ale jeho vlastní život asi pro něho nebyl tak důležitej. Proto si troufl mě napadnout. Když jsi objevil kameru, což na moment odvedlo moji pozornost, tak ten feťák skutečně popadl mou pistoli a napálil mi to do žaludku.“

„Škoda že ne do srdce,“ vyštěkl jsem do telefonu.

„Hele, dyť jsem už říkal. Omlouvám se za ten svinčík. Ale tak to v životě chodí. Jako ve hře. Nedá se zas tak moc plánovat. O tom, jak se dostaneš do cíle, vždycky nakonec rozhodne náhoda. A přesně tam teď seš, nebo snad ne? Ale jo, Zorbachu. Jsi přesně tam, kde jsem tě chtěl mít.“

To byla poslední slova, která jsem od Mika Scholowskyho v životě slyšel. Típnul hovor. Jen tak. Moje potrestání bylo ukončeno.

Když jsem tenkrát ležel na schodech před Nemocnicí Martina Luthera, bylo kolem čtrnácti pod nulou, a čekal na jeho další slovo, připadal jsem si vyčerpaný na smrt a zároveň zfetovaný. Na jedné straně euforie, že Julian žije, a na druhé zoufalství nad Frankovou smrtí, za kterou jsem byl zodpovědný. Truchlil jsem za oběti a prožíval radost nad těmi, kdo přežili.

Všechny tyhle rozporné emoce se ve mně svářely.

Ucítil jsem paže, které mě převalily na břicho a zkřížily mi ruce za zády. Cítil jsem, jak mě prohledávají, jestli nemám zbraň, a zajišťují mě.

Nevím už, jak dlouho jsem předtím křečovitě svíral mobil a zíral na berlínské noční nebe.

Někdy si myslím, že telefonát se Sumcem nikdy neskončil, a ještě dnes se občas přistihnu, jak s ním v samomluvě telefonuju a vyhrožuju mu, že ho najdu a zabiju, stejně jako on navěky vymazal svět a všechno, co v něm pro mne bylo důležité.

Poslední kapitola

O několik měsíců později. Vánoce. Julian zdobí stromeček. Ještě to pořád není kluk jako kdysi, ale terapie u doktora Rotha mu dělá dobře a ztráty nás semkly dohromady jako válečné veterány, kteří prošli peklem a teď je k sobě váže nedělitelné pouto.

Za dveřmi někdo zvoní. Alina. Ještě dnes jsou na ní vidět těžká zranění, která přežila jenom zázrakem. Záchranka už chtěla zase odjet, ale vtom třeskl výstřel a zalarmoval posádku, aby do bytu vnikla násilím.

John je u příbuzných v USA a Alina neví, kde by měla strávit svátky. Svírám ji v náruči, TomTom na mě vyskakuje.

Alina přinesla Julianovi dárek. Zarámovanou fotografii a na ní Frank, jemuž lékaři v poslední vteřině vrátili život. Kopřivu mráz nespálí stojí na snímku, který pořídili chirurgové po třetí a úspěšné urgentní operaci.

Taky od Aliny dostávám dárek. Rovněž fotografii, ale černobílou a zrnitou.

Ultrazvuk.

Po tvářích se mi koulejí slzy. Muselo se to stát té jediné noci, kdy jsme spolu spali, než jsme pak vysvobodili dvojčata, a pár hodin před Julianovým únosem. Potom co Iris Alinu bodla nožem do břicha, to byl dvojnásobný zázrak. Julianovi přejel po rtech úsměv, když si prohlížel ultrazvukový snímek.

Sedíme mlčky u prostřeného stolu, držíme se za ruce, TomTom nám leží u nohou. Najednou si už nepřipadáme jako váleční veteráni, kteří společně přežili bitvu, nýbrž jako členové pomalu se stmelující rodiny.

Chcete ode mě slyšet tohle? Tak na to si zajděte do kina.

V mé realitě nejsou žádné změkčovací filtry. Můj život se taky nikdy neodehrával podle hollywoodských scénářů. Ve skutečnosti se mnou můj syn za posledních devět měsíců nepromluvil jediné slovo. Žádné „ahoj“, když mu ráno servíruju kukuřičné lupínky, žádné „nazdar“, když ho vysazuju před školou, kam před krátkou dobou zase začal chodit, i když jenom na tři hodiny denně. Déle se soustředit nedokáže.

Doktor Roth říká, že Julian dělá pokroky. A skutečně si už necucá palec a nepočurává se každou druhou noc, ale já někde v hloubi duše vím, že mi Frankovu smrt nikdy neodpustí. Když ho ta psychopatická bestie držela dlouhé týdny v zajetí, Frank byl jeho jediný spojenec. A já jsem ho zavraždil.

Snad má doktor Roth pravdu a Julian se mi někdy pokusí odpustit. Ale do smrti, a tím jsem si jistý, se z toho nevzpamatuje. Vidím to na jeho pohledu, jakým mě obdarovává každou noc, než zhasnu světlo. Je to pohled starého muže.

Oficiálně čekám na proces a díky šikovnosti mého advokáta jsem propuštěn na kauci. Advokát doufá, že soud dojde k závěru, že potrestaný jsem už dost. Moje žena je mrtvá, můj syn má trvalé trauma a Alina se mnou přerušila všechny kontakty, potom co se probrala z umělého spánku a vyslechla si diagnózu, že nikdy nebude mít děti. Chápu, že se mi vyhýbá, a nejsem si jistý, že je to opravdu jenom dočasně, jak se domnívá John. Protože i když jsem sám nedržel v ruce nůž, který jí rozerval dělohu, fungoval jsem jako magnet a přitáhl všechna ta muka, kterými Alina trpí dodnes.

Tak jako Julian. Jako všichni, kdo jsou mi blízcí.

Jenom John mi občas zavolá. I jeho užírají pochybnosti jako mě a trápí se otázkou, jestli za těch pár hodin, co nám tehdy zbývaly, nemohl udělat víc než jít zrovna k Iris. Od něho taky vím, že Alina už nepracuje a většinu dne prosedí u počítače nad stránkami virtuálních svépomocných skupin. Naposledy prý vygooglovávala pojmy, jako cornea a transplantace kmenových buněk kraje rohovky. Odumřelo v ní leccos, pouze touha zase jednou vidět zřejmě dosud ne, a dělá všechno pro to, aby ji potlačila. John mi říkal, že se Alina cítí jako žena, která má porodit dítě počaté při znásilnění, a tahle myšlenka je vzhledem k jejím zraněním dvojnásob strašná. Na jedné straně si přeje život bez tmy. Na druhé nenávidí původce tohoto snu. John si myslí, že bych se měl chopit iniciativy. Prozradil mi denní doby, kdy Alina chodí s TomTomem na procházku, a já se už jednou odvážil do parku a zdálky jsem ji pozoroval. Byla velice klidná neděle, po ulicích skoro nic nejezdilo. Byla by mě uslyšela, kdybych zavolal její jméno. Jenže, co kdyby se zastavila? Co bych jí tak mohl říct? Že je mi to líto? Že si můj advokát myslí, že lidský život, který jsem zachránil, vyváží mou chybu? Může mi Alina, může mi vůbec někdo odpustit jen proto, že už jsem tak dost potrestaný? Myslím, že ne.

Neboť na konci Sumec řekl pravdu. Může to být iracionální, ale nemůžu obelhávat sebe sama. Nepřipadám si ani za mák lepší než on. Skoro každý vrah dokáže vysvětlit svůj motiv. Sebevražedný atentátník, jenž se mstí za osud svého lidu tím, že se sám vyhodí do povětří v pouliční kavárně, se cítí zrovna tak v právu jako šílenec, který chce přimět otce, aby se lépe starali o děti, tím, že jim děti unáší; nebo jako Suker, který „trestal“ mlčící oběti za neposkytnutí pomoci. Všichni tito vrazi považují své činy za spravedlivé a ve chvíli, kdy je provádějí, si nejsou vědomi žádné viny. Tak jako já, když jsem věřil, že pomstím smrt vlastního syna, a nechal za to pykat nepravého.

Chcete, aby příběh neskončil takhle? Aby můj život zůstal v troskách a Sumce po jeho partyzánském útěku z nemocnice v Neukollnu nikdy nedopadli?

Možná si přejete, aby to všechno nebylo tak zlé, a že by Frank podle znaleckého posudku tak jako tak zemřel i bez mého zásahu? Ach ano, a že Nicola ve skutečnosti nepřišla o oko, nýbrž že jí Suker způsobil pouze lehké, ale napravitelné poškození, než zjistil, že jí přece jenom nechce rozřezat rohovku?

Je mi líto, že vás zklamu. Nepíšu scénáře pro Hollywood.

I tak, Nicola je naživu, i když si dodnes neumí vysvětlit, jak mohla Alina vědět o pistoli v nejhořejší zásuvce, kterou se jí podařilo Iris předejít a zastřelit ji. Dnes žije zase v Hamburku se svou matkou, rány se dobře zahojily a proti jejímu otci probíhá soudní proces za donucování k sexuálnímu styku a zneužívání dětí. Ani dokonale padnoucí skleněné oko v Nicolině obličeji nikdo nepozná.

A jestli vás to uklidní – včera jsem byl s Julianem na zvířecí terapii. Doktor Roth usoudil, že pes by mohl terapeuticky zapůsobit, na plyšáky je už můj syn koneckonců starý. Ale nutně potřebuje mít něco rád. Napadlo mě nějaké štěně, třeba labrador nebo dalmatin, ale Julian, který šel s námi jenom proto, že nás doprovázel doktor Roth, nás svým rozhodnutím překvapil. Vybral si černou krysu.

Nemohl jsem se rozhodnout. Hlodavec s ocáskem barvy slonové kosti, jak leze synovi kolem krku, nebyla zrovna ta pravá náhrada za méďu, jakou jsem si představoval.

„Viděl jste, jak se Julian smál, když ji nesl v rukou?“ zeptal se mě Roth. Ve skutečnosti to byl jenom náznak, úsměv andílka, jak ho známe u mimin první týdny. Nevědomý, ale přece jen začátek.

„Čas vyléčí všechny rány,“ ocitoval Roth lidovou moudrost, když jsem nakládal do auta krysu v kleci, stelivo a krmení.

„Nevyléčí,“ namítl jsem. „Jenom jim dá zestárnout.“

Doktor se chvilku zatvářil, jako že neví, jestli mě může nechat odejít samotného. Nakonec se rozloučil slovy: „Nesmíte se vzdávat naděje, pane Zorbachu. Podívejte se na syna. Pomyslete na jeho něžný úsměv prve v krámě, a musí vám být jasné: dobro nakonec vždycky přežije a zvítězí. Snad je momentálně zasypané hluboko v kamenolomu duše. Ale je jako fotbalový míč, který tlačíte pod vodu. Jednou se rychle vrátí zpátky nad hladinu.“

To se stalo před šesti hodinami. Julian už stačil dát novému příteli jméno: Mr. Jones spí v jeho pokoji v našem novém bytě v Pankowě, klec stojí u synovy postele.

Návštěvník, jenž by zběžně nahlédl do našeho nového bytu, by spatřil úplně normální rodinné zátiší: je chvilku po půlnoci, otec stojí ve dveřích a dívá se na syna, jak spí.

Tak pokojně. Tak normálně. Tak špatně.

Nejsem si jistý, snad má Mr. Jones opravdu uklidňující efekt, i kdyby to bylo jen pachem, který sem natáhl. Směs dřeva, země a sena. Zdá se mi, že Julian pod pokrývkou dýchá pravidelněji, ale z mé perspektivy v přítmí předsíně se to dá těžko říct.

Pomalu zavírám dveře a jako každou noc zůstanu v obýváku a budu čekat.

A až to zase přijde, zůstanu ještě chvíli sedět na gauči a uvidím, jestli démoni tuto noc odejdou sami od sebe.

Jako obyčejně se k tomu nemají, a tak jdu zpátky do ložnice k synovi, jenž opět prožívá noční můry a volá ze spaní svou matku.

Ale dnes u toho musím myslet na doktora Rotha. Tolik doufám, že bude mít pravdu. Že na konci dobro skutečně přežije a zvítězí.

Neboť zlu… a tím jsme si jistý, když sahám Julianovi na propocené čelo a on otvírá uslzené oči… zlu se to každopádně podaří udělat taky.

O hodinu později. Julian zase usnul, ale naříká v temných snech. Cekal jsem u jeho postele, teď chci z pokoje odejít, ale zastaví mě zašustění. Krysa se na mě dívá z klece, jako kdyby mi chtěla prozradit tajemství. Otevřu dvířka a ona kupodivu neutíká pryč, když pro ni sahám. Jenom se jí pod teplou srstí rozbuší srdce.

Pokládám Mr. Jonese na polštář vedle synovy hlavy. Ten klidně spí dál a já kvůli tomuhle gestu bezmocnosti začnu mít na sebe vztek.

Už natahuju ruku, abych zvíře zavřel zpátky do klece, když vtom syn otevře oči. Zamžourá na mě, uvidí Mr. Jonese a kývne na mě. Otvírá ústa, jako by chtěl něco říct. Na moment mám dojem, že jsem zaslechl šeptané „dík“.

Třeba si to jenom namlouvám, bleskne mi hlavou, když za sebou po chvilce tiše zavírám dveře.

Nebylo by to poprvé, kdy jsem se zmýlil.